Gogolis Nikolajs

Izlase

Nikolajs Gogolis

IZLASE

N.GOGOLIS

IZLASE

«

VAKARI CIEMATA DIKAŅKAS TUVUMĀ

STĀSTI, KO IZDEVIS DRAVNIEKS RUDAIS PAŅKO

.

PIRMĀ DAĻA

PRIEKŠVĀRDS

«Kas tas par neredzētu brīnumu: Vakari ciematā Dikaņkas tuvumā? Kas tie par vakariem? Un pa roku galam palaidis pasaulē kāds tur dravnieks! Paldies dievam! Maz vēl izplūkāts zošu rakstāmspalvām un izšķiests lupatu papīram! Maz vēl dažādu šķiru ļaudis un salašņas traipījuši pirkstus tintē. Uzgumdīja patika arī dravnieku vilkties citiem pakaļ! Tiešām, iespiesta papīra saradies tik daudz, ka nesadomāsi drīz tāda, ko tajā ievīstīt.»

Dzirdēja, dzirdēja mana viedība šīs runas jau pirms mēneša. Tā ir, saku, ka mūsējam bāliņam, ciematniekam, vajag tik izbāzt degunu iz sava kakta lielajā pasaulē — tu manu tētīt! — Tad ir tāpat, kā kad gadās kādreiz ieiet lielkunga istabās: visi tevi apstāj un sāk āzēt. Nebūtu vēl nekas, lai jau nu augstākā sulainība, bet nē, kāds nekāds noskrandis puika, no izskata — mēsls, kas tūļājās laidarā, arī tas uzplijas; un sāk no visām pusēm, kājām dīžādamies: «Kurp nu, kurp nu, ko meklē? vācies, zemniek, vācies!» … Es jums teikšu … Bet, ko tur runāt! Man ir vieglāk divreiz gadā nobraukt Mirgorodā, kur mani jau piecus gadus nav redzējis ne zemes tiesas rakstvedis, ne cienījamais priesteris, nekā parādīties šajā lielajā pasaulē. Bet, ja esi parādījies, — raudi vai neraudi, — atbildēsi.

Pie mums, mani mīļie lasītāji, — neņemiet ļaunā (jūs varbūt noskaitīsieties, ka dravnieks runā ar jums gluži vienkārši it kā ar savu precinieku vai kūmu), — pie mums, ciematos, jau no seniem laikiem parasts: tikko beidzas lauku darbi, zemnieks nolien uz visu ziemu krāsns augšā atpūsties, un mūsējais bāliņš noglabā savas bites tumšajā pagrabā, un, kad ne dzērves gaisā, ne bumbieri kokā vairs nav redzami, tad, tikko iestājas vakars, droši vien jau kaut kur ielas galā atmirdz uguntiņa, notālēm atskan simiekli un dziesmas, strinkšķ balalaika, bet dažreiz ari vijole, dzirdamas runas, kņada… Tā ir mūsu vakarēšana! Tā, atļaujiet, tā līdzinās jūsu deju vakariem; tikai nevar teikt, ka pilnīgi. Ja jūs brauciet uz deju vakaru, tad tieši tādēļ, lai izlocītu kājas un nožāvātos saujā; bet pie mums meitenes salasās vienkopus vienā mājā ar sprēslenīcām un kārstuvīšiem ne tādēļ, lai dejotu. Un sākumā arī it# kā nododas darbam: sprēslenīcas dūc, plūst dziesmas, un neviena ne acu nepamet sāņus; bet tiklīdz istabā iebrūk puiši ar vijolnieku — saceļas troksnis, sāk plosīties, dejot un notiek tādas lietas, ka pat izstāstīt nevar.

Bet, vislabāk ir, kad visi sakļaujas ciešā pulciņā un sāk minēt mīklas, vai vienkārši — tērzēt. Mans1 dievs! Ko visu tik nesastāsta! Kādus senus notikumus neceļ augšā! Kādas bailes neiedzen! Bet nekur gan, jādomā, netika stāstītas tādas dīvainības, kā vakaros pie dravnieka Rudā Paņko. Kāpēc ciemata ļaudis iesaukuši mani par Rudo Paņko, — nudien, nemāku pateikt. Pat mati man liekas tagad vairāk sirmi nekā rūsgani. Bet pie mums, neņemiet ļaunā, tāds paradums: ja ļaudis iedod kādam kādu palamu, tad tā paliek uz mūžu mūžiem. Bieži svētku priekšvakarā labie ļaudis salasījās dravnieka būdelē viesos, sasēdās ap galdu, un tad, — lūdzu tik klausīties. Un, jāsaka, ka ļaudis nebija vis no vienkāršajiem, kaut kādi ciemata zemnieki; viņu apciemojums būtu pagodinājis pat dažu labu par dravnieku augstāku vīru. Lūk, piemēram, vai jūs pazīstat Dikaņkas baznīcas ķesteri Fomu Grigorjeviču? Ek, kur galva! Kādus nostāstus viņš prata laist vaļā! Divus no tiem atradīsiet šajā grāmatiņā. Viņš nekad nevalkāja raibus rīta svārkus, kādos jūs sastapsiet daudzus lauku ķesterus; bet aizejiet pie viņa, kaut darba dienā, viņš jūs arvien pieņems balachonā no smalkas vadmalas, sarecējuša kartupeļu ķīseļa krāsā, par kuru viņš Poltavā samaksājis turpat visus sešus rubļus aršinā. Neviens visā ciematā nesacīs, ka no viņa zābakiem nāktu deguta smaka; bet katram zināms, ka viņš zieda tos ar vislabākajiem kausētiem taukiem, kādus, domāju, dažs labs zemnieks ar prieku liktu savā biezputrā. Neviens arī neteiks, ka viņš jebkad būtu noslaucījis degunu sava balachona apmalē, kā to dara daži viņa kārtas ļaudis; viņš izņēma no azotes kārtīgi salocītu, gar malām sarkaniem diegiem izrakstītu, baltu lakatu un, izdarījis, kas vajadzīgs, saloka to no jauna, parasti uz divpadsmit daļām, un noglabā azotē. Bet kāds cits viesis… Nu, tas jau bija tāds kundziņš, ka to varēja kaut vai tūliņ iecelt par tiesas piesēdētāju vai zemes tiesnesi. Gadījās, paceļ pirkstu un, skatidamies uz tā galu, sāk stāstīt — pārgudri, slīpēti, kā no grāmatas! Dažureiz klausies, klausies, līdz nogrimsti pārdomās. Sit vai nost, bet nekā nevar saprast! Kur gan viņš ņēmis tādus vārdus? Foma Grigorjevičs reiz par to sacerēja viņam jauku pasaciņu: viņš pastāstīja, kā kāds skolnieks, kas pie kāda ķestera bijis nodots mācībā, atbraucis pie tēva un kļuvis par tādu latini, ka aizmirsis pat mūsu pareizticīgo valodu, — visus vārdus sagrozījis, pielikdams galā — us: lāpsta viņam ir lāpstus, sieva — sievus. Reiz viņi f>bi ar tēvu aizgājuši uz lauka. Latinis ieraudzījis grābekli un prasa tēvam: «Kā to, tēt, sauc jūsu valodā?» Un uzmin, muti ieplētis, grābeklim uz zariem. Tēvs nepaguvis atb'ldēt, kad jau grābekļa kāts, atvēzējies, iezvēlis dēlam pa pieri! «Sasodītais grābeklis!» skolnieks iesaucies, satverdams ar roku pieri un palēkdamies aršinas augstumā, «cik tas, — kaut velns būtu tā tēvu no tilta upē iegrūdis — neganti kaujas!» Redz' kā! Atcerējās pat vārdu, balodītis. — Tāda pasaciņa ne visai patika gudrajam stāstītājam. Ne vārda neteikdams, viņš piecēlās, nostājās izplēstām kājām istabas vidū, nolieca galvu mazliet uz priekšu, iebāza roku savā zaļganas krāsas kaftana pakaļkabatā, izvilka apaļu, lakotu tabakas dozi, uzsita knipi kāda uzkrāsota turku ģeneraļa purnam un, pagrābis ne mazo porciju tabakas, sagrūstas kopā ar pelniem un lupstāju lapām, nepielicis pie deguna, pa gabalu ierāva nāsīs visu šņūcienu, īkšķim pat nepie- durdamies, — un visu laiku ne vārda. Tikai, kad bāza roku otrā kabatā un izņēma zili rūtainu kokvilnas lakatu, tad sevī norūca gandrīz vai sakāmvārdu: neberiet pērles cūkām priekšā… «Nu būs ķilda,» nodomāju, vērodams, ka Fomas Grigorjeviča pirksti jau savelkas pigā. Par laimi mana vecene attapās uzlikt galdā siltus rausīšus ar sviestu. Visi ķērās pie darba. Fomas Grigorjeviča roka negrasījās vairs rādīt pigu, bet sniedzās pēc rausīšiem, un, kā tas arvien mēdz būt, visi sāka slavēt cepēju, saimnieci. Bija mums vēl kāds stāstītājs; bet tas (nevajadzētu viņa vakara laikā nemaz pieminēt) cēla augšā tādus šausmu pilnus nostāstus, ka mati uz galvas cēlās stāvus.. Es tos ar nolūku te neievietoju. Izbiedēsi labos ļautiņus vēl tā, ka visi, nedod dievs, sāks baidīties no dravnieka kā no nelabā. Tad labāk nodzīvošu, ja dievs dos, līdz jaunam gadam un izdošu otru grāmatiņu, tad varēs pabiedēt ar atnācējiem no viņpasaules un brīnumiem, kas notikuši senos laikos mūsu pareizticīgajā zemē. To starpā, var gadīties, atradīsiet paša dravnieka pastāstus, ko viņš saviem mazbērniem stāstījis. Lai tik klausās un lasa vien, bet man, nebijis tikai tas nolādētais slinkums rakties, pietiktu vai denmit tādām grāmatelēm.

Jā, būtu gandrīz vai aizmirsis pašu galveno: kungi, kad brauksiet pie manis, tad ņemiet taisnāko virzienu pa lielceļu uz Dikaņku. Es to ar nolūku minu pirmajā lapā, lai ātrāk variet nokļūt mūsu ciematā. Par Dikaņku, domāju, būsiet pietiekami daudz dzirdējuši. Un jāsaka, ka tur mājas labākas par kaut kura dravnieka dūmu istabu. Bet par dārzu pat nav ko runāt: jūs savā Pēterburgā, droši vien. neatradīsiet tāda. Atbraukuši Dikaņkā, pajautājiet tikai pirmajam, ko sastapsiet, savazātā kreklā tērptam zēnam — zosu ganam: «Kur te dzīvo dravnieks Rudais Paņko?» — «Lūk, tur!» — viņš teiks, rādīdams ar pirkstu, un, ja vēlēsieties, aizvedīs jūs līdz pašam ciematam. Tikai, lūdzami, neturiet rokas aiz muguras un, kā saka, neaušojieties, jo ceļi mūsu ciematos nav tik līdzeni kā jūsu lielo māju priekšā. Foma Grigorjevičs, aizpērn braukdams no Dikaņkas, iebrauca ar saviem jaunajiem divričiem un bēro ķēvi bedrē, kaut gan pats vadīja zirgu un pa brīžiem savām acīm priekšā aizlika vēl pirktās.

Par to arī, kad atbrauksiet ciemā, pasniegsim tādas melones, kādas jūsi savu mūžu, jādomā, nebūsiet ēduši; bet medu, nudien, labāku neatradīsiet nevienā ciematā. Iedomājieties, tikko kā ienes kāri, tūlīt smaržo visa istaba, nevar ne attēlot, cik tīrs, kā asara vai dārgg kristais, kāds mēdz būt auskaros. Un ar kādiem raušiem jūs pamielos mana vecene! Ja jūs tikai zinātu, kas par raušiem: cukurs, skaidrs cukurs! Bet sviests tā vien tek pa lūpām, kad sāk ēst. Tiešām jāpabrīnas: uz ko tik nav meistarienes šīs sievas! Vai jūs, kungi, kādreiz esat dzēruši bumbieru kvasu ar plūmju ogām vai plūmju un rozinu vīnu? Vai jums nav gadījies kādreiz ēst biezeni ar pienu? Dieviņ manu, kādi gan pasaulē nav ēdieni! Sāksi ēst — pārēdīsies, ko tur vairāk teikt. Saldums neaprakstāms! Pērngad … Taču, ko esmu sācis tā pļāpāt? . .. Atbrauciet tik, atbrauciet drīzāk; pamielosim jūs tā, ka slavēsiet katram, ko satiksiet.

Dravnieks Rudais Paņko.

SOROClNAS GADA TIRGUS

I

Sētā dzīvot netīk man. Oi, ved jele prom no mājas. Tur, kur trači neapstājas. Tur, kur jautras meitas lec. Brašu puišu barus redz.

No vecas leģendas.

Cik krāšņa, cik valdzinoša ir vasaras diena Mazkrievijā! Cik gurdinoši karstas tās stundas, kad klusumā un tveicē vizmo dienasvids un kā bezgalīg.-;, gaiši zils okeāns izplētis zemei pāri savu kairīgo kupolu, šķiet, aizmidzis, maigumā iegrimis it kā apkampis, iekļāvis skaistuli savos gaisīgos skāvienos! Neredz neviena mākoņa. Laukos nedzird runas. Viss ka miris; tikai augšā, debesu dzijumā, trīsuļo cīrulis, un sudrabainas plūst dziesmas pa g&isu kāpnēm uz iemīlējušos zemi, un tikai paretam stepē izskan kaijas kliedziens, vai griezes spalgā balss. Laiski, bez domām, kā rāmi klaiņotāji, slij augstie ozoli, un apžilbinātāji stari iekur liesmas gleznaino lapotņu masās, bet citur uzmet ēnu, tumšu kā nakts, un tikai spēcīgs vējš, pāri brāzdams, tur uzlej staru zelta šalti. Gaisīgu kukaiņu smaragdi, topazi, safiri birst pār raibajiem, staltu saules puķu apēnotajiem sakņu dārziem. Pelēko siena kaudžu, zeltaino rudzu statu nometne piepilda lauku bezgalību. Augļu smaguma liekti, līkst ķiršu, plūmju, ābeļu un bumbieru kuplie zari; debess, viņas rāmais spogulis — upe zaļās lapotnes lepnajā rāmī… cik aizgrābtības un maiguma pilna ir Mazkrievijas vasara!

Tādā krāšņumā zaigoja kāda karsta augusta diena tūkstoš «stoņi simti… astoņi simti… jā, būs jau pagājis gadu trīsdesmit kopš tā laika, kad pa ceļu, pat desmit verstu tālumā no Soročinas miestiņa, virmoja ļaužu bari, kas no visām apkārtnes malām un tālām sādžām steidzās uz gada tirgu. No rīta vēl bezgalīgā virknē važoja kulbas ar sāli un zivīm. Podu kalni, ievīkstīti salmos, kustējās lēnām, it kā tie skumtu par savu nebrīvību un tumsu; un tikai daža spilgti izkrāsota bļoda, vai augstais osainis pa kādu salmu gubas spraugu lielīgi rādījās skaistuma cienītāju skatieniem. Daudzi gājēji ar skaudību noskatījās šo dārgumu īpašniekā, plecīgā podniekā, kas lēnā gaitā soļoja aiz precēm, saudzīgi ievīkstīdams savus šķelmjus un draiskules viņu tik ļoti ienīstajā sienā.

Savrup, nokusušu vēršu vilkts, kustējās kāds maisiem, kaņepēm, audeklu baķiem un dažādu citu mājās ražotu mantu piekrauts vezums, aiz kura, tīrā kreklā un nosmulētās audekla biksēs ģērbies, kātoja viņa saimnieks. Laisku roku viņš atrausa sviedrus, kas aumaļām plūda pāri brūnajai sejai un pat pilēja no viņa garajām ūsām, kuras bija nopūderējis tas nepielūdzamais frizieris, kas ierodas nesaukts kā pie skaistules, tā pie izdzimuma un jau vairāk tūkstoš gadu patvarīgi pūderē visu cilvēku dzimumu. Viņam līdzās gāja pie vezuma piesietā ķēve, kuras pazemīgais izskats norādīja uz tās lielo vecumu. Daudzi sastaptie, it īpaši jaunie puiši, nokļuvuši līdzās mūsu zemniekam, tvēra pie cepures. Bet tās nebija sirmās ūsas, nedz arī cienīgā gaita, kas viņus spieda tā darīt; pietika vērst skatienu mazliet augstāk, lai ieraudzītu šīs padevības cēloni: uz vezuma sēdēja viņa meita — skaistule, apaļu sejiņu, melnām, līganos lokos brūnajām acīm pāri izliektām uzacīm, sārtām, jautri smaidīgām lūpiņām un matiem pāri sietām sarkanām un zilām lentēm, kuras kopā ar kuplajām bizēm un lauku puķu pušķi uz viņas apburošās galviņas dusēja kā grezns vainags. Likās, viss viņu valdzināja; viss tai bija apbrīnojams, jauns … un skaistās acis nerimdamas steidzās no viena priekšmeta uz otru. Kā gan neapmulst! pirmo reizi tirgū! Astoņpadsmit gadu meitene pirmo reizi tirgū! … Bet neviens starp gājējiem un braucējiem nezināja, cik daudz sūru pūliņu tai prasīja tēva pielūgšana, lai viņu ņem līdzi; tēvs jau gan to darītu labprāt, kaut nebijusi ļaunā pamāte, kas iemācījusies tēvu turēt rokās tikpat cieši, kā viņš turējis savas vecās ķēves grožus, tās pašas ķēves, kura nu, pēc ilgas kalpības, velkas uz pārdošanu. Neuzveicamā dzīves biedrene … Bet mēs pavisam piemirsām, ka tepat augšā uz vezuma sēdēja arī viņa pati, ģērbusies greznā, zaļā vilnas jakā, kurai, tāpat kā karaliskām sermu- liņu ādām, bija piešūtas astītes, tikai sarkanā krāsā, — dārgā, kā šacha dēlis raibā plachtā un krāsainā katūna galvas seģenē, kas piešķīra sevišķu svarīgumu viņas sarkanajai, tuklajai sejai, kurā glūnēja kaut kas tik nepatīkams un rupjš, ka ikviens, to nejauši uzlūkojis, steidza novērst savu skatienu uz jautro jaunavas sejiņu.

Mūsa ceļotāju acīm nu sāka atklāties Psjola; jau pa gabalu dvesmoja spirgtums, kas pēc postītāja, mocītāja karstuma šķita jo patīkams. Starp pļavā izklaidus augošo papeļu, bērzu un vītolu gaiši un tumši zaigajām lapām ugunīgi iezaigojās svaiguma apņemtas dzirkstis, un skaistule-upe mirgodama atsedza sidrabaino krūti, pār kuru krāšņi krita lapotņu zaļās cirtas. Patvaļīga, kāda tā mēdz būt tanīs dzejiskajās stundās, kad nemainīgais spogulis tik apskaužami iekļauj sevī viņas lepnības un žilbinātāja mirdzuma pilno vaigu, lilijām līdzīgos plecus un marmora kaklu, kuru pa laikam aizēno lēni slīdošais rūsganais vilnis, — stundās, kad viņas kaprisēm nav gala, kad tā nicinādama aizmet savas rotas, lai viņu vietā izvēlētos atkal citas; viņa cenšas gandrīz ikgadus mainīt savu apkārtni, atrazdama aizvien jaunus ceļus, pavērdama aizvien savādākas ainavas. Dzirnavu rindas ar varenajiem ratiem cēla augšup platas ūdens šaltis un smagi nosvieda tās — sadragāja putekļos, kas pildīja visu apkārtni ar šalkoņu un šļakatām. Sai laikā vezums ar mums pazīstamajiem braucējiem uzvirzījās uz tilta, un priekšā nu kā milzīgs spogulis visā savā daiļumā un varenībā atsedzās upe. Debesis, zaļie un zilganie meži, cilvēki, podu vezumi, dzirnavas — viss pagriezās otrādi, stāvēja un kustējās ar kājām uz augšu, bet nekrita skaistajā, gaiši zilajā bezdibenī. Vērodama krāšņās ainavas, mūsu skaistule iegrima pārdomās, tā ka pat aizmirsa lobīt saules puķu sēklas, ap kurām bija cītīgi darbojusies visu braukšanas laiku. Te pēkšņi viņu iztraucēja skaļi teikti vārdi: «redz', kur meitenīte!» Atskatījusies, viņa ieraudzīja uz tilta stāvam jaunu puišu baru, un viens no tiem, kas bija par citiem iznesīgāk ģērbies — baltā svārkā un pelēkā jērenīcā — rokas sānos iespiedis, braši aplūkoja braucējus. Skaistulei nebija iespējams neievērot viņa nodegušo, bet ļoti patīkamo seju un spridzīgās acis, kuras, likās, gribēja viņai ^ ai cauri redzēt, un, iedomādamās, ka varbūt viņš bija tas, kas teica skaļos vārdus, viņa kautrīgi nolieca galvu.

♦Brīnišķīga meitene!» atkārtoja puisis baltajā svārkā, skatīdamies viņā jo ciešāk. «Es nežēlotu visu savu saimniecību, kaut tikai viņu nomutējis. Bet, lūk, priekšā sēž pats velns!» Visapkārt atskanēja smiekli. Bet izpušķotajai gausā vīra laulenei šāds apsveikums ne sevišķi glaimoja, viņas sarkanie vaigi kļuva gluži kā uguns, un pār mutīgā puiša galvu gāzās ū>ta izmeklētu vārdu brāzma.

«Kaut tu aizrītos, draņķīgais vazaņķi! Kaut tavam tēvam kāds iezveltu ar podu pa galvu! Kaut viņš, nolādētais antikrists, uz ledus pakluptu! Kaut viņā pasaulē tam velns bārdu nosvilinātu!»

«Ai, kā gānās!» teica puisis, tai pretī acis bolīdams, it kā šis negaidītais brāziens to būtu pagalam apmulsinājis: «un mēle šai simtgadīgajai raganai nemaz neizmežģījās, tādus vārdus izrunājot!»

«Simtgadējai!» uztvēra novītusī daiļava. «Bezgodi! ej labāk nomazgā muti! Nelietīgais klaidoni! Tavu māti neesmu redzējusi, bet zinu, ka draņķis. Un tēvs draņķis un krustmāte draņķis! Simtgadīgajai!… kad pašam vēl piens aiz ausīm …» Tanī brīdī vezums sāka ripot no tilta lejā, un pēdējos vārdus vairs nevarēja sadzirdēt; bet puisis, liekas, ar to vien nebija apmierināts: ilgi nedomādams, viņš paķēra dub]u piku un laida to sievai pakaļ. Trāpījums bija labāks nekā varēja cerēt: dubļi pašķīda pa visu jauno katūna galvas seģeni, un brašo nebēdņu bara smiekli atjaunojās ar divkāršu sparu. Padzīvojusī šķelme vai vārījās aiz dusmām. Bet nu vezums bija jau aizvirzījies diezgan patālu, un viņas dusmas vērsās pret nevainīgo pameitu un gauso vīrieša pārstāvi, kas, šādām parādībām jau sen pieradis, joprojām noņēmies klusēja un mierīgu prātu noklausījās sakaitinātās dzīves biedrenes dumpīgajā valodā. Un tomēr, kā spītēdama tam visam, viņas mēle kuļājās un trinās pa muti tik ilgi, kamēr rati iebrauca svaiņa, kazaka Cibuļa, nojumē. Ilgi neredzējušos svaiņu sastapšanās lika aizmirst nepatīkamo piedzīvojumu, novirzīja mūsu ceļinieku sarunas uz tirgus lietām, un tad, pēc garā brauciena, vajadzēja arī mazliet atpūsties.

Ai dievs kungs, tu mans žēlīgais!

kas viss gan tādā tirgū dabūjams! Riteņi, spieķi, darva, stikli, siksnas, sīpoli, visādi krāmi… tā ka, ja tev kaut vai trīsdesmit rubļu makā būtu, i tad tu visu tirgu nenopirksi.

No mazkrievu komēdijas.

Jūs, droši vien, būsiet kaut kur dzirdējuši patālu, šalcošu ūdens kritumu, kad visa apkārtne satraukta un dobias dūkšanas pilna, un ap jums virmo kā viesulis brīnišķīgu, neskaidru skaņu chaoss. Vai nav tiesa, ka tādas pašas sajūtas jūs pārņem arī miestiņa gada tirgus viesulī, kad visa sapulcējušos ļaužu drūzma pārvēršas vienā varenā milzenī, kas laukumā un pa šaurajām ielām kustas ar visu sava ķermeņa masu, kliedz, auro, dārd? Troksnis, lamas, māvieni, blējieni, zviedzieni — viss saplūst vienā bezveidīgā murdēšanā. Vērši, maisi, siens, čigāni, podi, sievas, audekli, cepures — viss spilgts, raibs, mistrots — kaudzēm jaucas un trinas acu priekšā. Visdažādāko balsu runas nogremdē viena otru, un neviens vārds nespēj glābties šais valodu plūdos, un skaidri nav sadzirdams neviens kliedziens. Tikai roku saciršanās, derības noslēdzot, atbalsojas no visām malu malām. Tur lūst rati, džingst dzelzs, no vezuma mestie dēļi grauj kā pērkons, un apskurbusi galva nezina vairs, kur patvērumu rast. Mūsu atbraucējs zemnieks ar savu brūnacaino meitu jau labi sen mujās pa ļaužu drūzmu. Piestāja vienam vezumam, aptaustīja otru, apklaušinājās par cenām; bet pa to laiku viņa domas nerimdamas griezās ap desmit kviešu maisiem un veco ķēvi, ko bija atvedis pārdošanai. No meitas sejiņas varēja noskārst, ka viņai ne visai patika suinīties gar miltu un kviešu vezumiem. Labprātāk tā būtu tur, kur zem audekla nojumēm kairinādamas karājās sarkanas lentes, cakas, sprādzes, alvas un vara krustiņi un dukāti. Taču ari te viņa sastapa daudz aplūkojamu priekšmetu: viņu ārkārtīgi smīdināja, kad čigāns un zemnieks tik spēcīgi cirta viens otram plaukstā, ka abi iebļāvās aiz sāpēm; kad piedzēris žīds kādai sievai deva ķīseli [1] , kad sastrīdējušās uzpircējas līdzi lamu vārdiem apmētāja viena otru ar vēžiem; kad moskalis ar vienu roku glaudīja savu kazas bārzdeli, bet ar otru… Un, tad viņa pēkšņi manīja, ka kāds to parausta aiz izšūtās krekla piedurknes. Atskatījās — puisis baltajā svārkā, tas, ar spožajām acīm, stāvēja viņas priekšā. Visas dzīsliņas nodrebēja, un sirds tā sāka klauvēt, kā vēl nekad vislielākajos priekos, visdziļākajās bēdās nebija klauvējusi: tik brīnišķi, tik dīvaini tas likās, un pati nevarēja vairs saprast, kas ar viņu notiek. «Nebaidies, sirsniņ, neuztraucies!» viņš tai sacīja paklusām, kad jau bija satvēris viņas roku: «es tev neteikšu neko ļaunu!» — «Varbūt, ka tas taisnība, ka tu neteiksi neko ļaunu,» domāja pie sevis skaistule: «bet man tik savādi… il kā pats nelabais! Liekas, zināt zini, ka neklājas tā … bet nav spēka atraut no viņa savu roku.» — Zemnieks pagriezās, Īsi kaut ko teiktu meitai, bet tanī brīdī turpat līdzās atskanēja vārds: kvieši. Šis maģiskais vārds uzreiz aizrāva viņu, un tas piestāja diviem skaļi tērzējošiem tirgoņiem, un uzmanību, ar kādu tas nu sāka klausīties, nekas nespēja salauzt. Un, lūk, tā runāja tirgoņi par kviešiem:

III

Ko gvelz, kā nesapratis lāgu?

Vēl pasaule ir tādu daudz,

Kas sīvo lok tikpat kā brāgu!

Kolļarevskis. Aineicla.

«Tad tu, pušelniek, domā, ka mūsu kvieši lāgā neies?» teica cilvēks, pēc izskata līdzīgs pilsētniekam iebraucējam, • kaut kāda miestiņa pilsonis: viņa apnēsātās, rūtainās b'kses bija notrieptas ar darvu. Otrs bija zilā, vietumis jau pielāpītā kamzolī, ar milzīgu punu pierē.

«Te nav ko domāt; esmu gatavs uzmest sev cilpu kaklā un tirināties kā desa skurstenī priekš Ziemassvētkiem, ja mēs pārdodam kaut vienu pašu mēru.»

«Ko tu gvelz, pušelniek? Pieveduma jau tik vien ir, cik mūsējais,» iebilda vīrs raibajās platbiksēs. — «Jā, runājiet vien, ko gribiet, bet man pašam arī vezumā desmit maisu,» pe sevis domāja mūsu skaistules tēvs, kas no tirgoņu sarunas nebija palaidis neviena vārda.

«Tas jau ir tas. ja kur iejaucas velna pesteļas, tad tik vien labuma vari gaidīt, cik no badmiru moskļiem,» nozīmīgi sacīja cilvēks ar punu pierē.

♦ Kādas velna pesteļas?» ieinteresējās vīrs raibajās platbiksēs.

«Vai tad neesi dzirdējis, ko ļaudis runā?» turpināja otrs, ar punu, drūmi pašķielēdams jautātājā.

«Nu?»

«Nu, tas jau ir, kad — nu! Piesēdētājs, kaut viņš, pēc panu plūmeņa dzeršanas nevarētu vairs pats sev ūsas noslaucīt, ierādījis tirgum nolādētu vietu, kurā, kaut tu vai gabalos saplīsti, neviena grauda no rokas neizlaidīsi. Vai redzi to šķūņa graustu, kas, arē, tur, pakalnē?» (Ziņkārības vilināts, mūsu skaistules tēvs šinī brīdī pārvērtās vai pašā uzmanībā un pievirzījās tuvāk.) «Tanī šķūnī jau arī mājo tās velna pesteļas, un neviens tirgus šinī vietā nav beidzies bez nelaimes. Vakar vēlu vakarā tur gājis garām pagasta skrī- velis un — kā tad! — pa lūku ārā izgrūdies cūkas šņukurs un tā nourkšējies, ka šim drebuļi caur kauliem izskrējuši. Pielūko vien, ka atkal neierodas sarkanais kamzolis/»

«Kas tad tas par sarkano kamzoli?»

Tagad mūsu uzmanīgajam klausītājam sāka mati slieties stāvu; baiļu sagrābts, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka apkampušies, pilnīgi aizmirsuši visas pasaules kamzoļus, viens otram kaut kādas mīlestības pasakas pūzdami, tur stāvēja viņa meita un mutīgais puisis. Tas izkliedēja viņa bailes un lāva atgūt iepriekšējo bezbēdību.

«Ai, ai, ai, pušelniek! redzu, esi varen lokans apkampties! Bet es tikai ceturtā dienā pēc kāzām iemācījos apķert savu nelaiķi Hvesku, un par to pašu paldies sābrim: būdams par brūtgānā brāli, mani iemācīja.»

Puisis uzreiz noģida, ka viņa izredzētās tēvs nav nepie- ietams un domās jau sāka gudrot, kā viņu ievilkt šai lietā sev par labu.

«Tu, lāga vīrs, mani, protams, nepazīsti, bet es tevi uzreiz pazinu.v

«Varbūt arī pazini.»

«Ja gribi, pateikšu i vārdu, i palamu, i visu ko: tevi sauc Solopijs Cereviks.»

«Protams, Solopijs Čereviks.»

«Bet ieskaties krietnāk: vai nevari mani sazīmēt?»

«Nē, nepazīstu. Lai tu neņemtu ļaunā: man mūžā gadījies tik daudz dažādu purnu redzēt, ka velns viņus visus var atcerēties!»

«2ēl gan, ka Pliknabaiņa dēla neatceries!» «Vai tad tu būtu Ochrimova dēls?» «Kas cits? Vai gan pats rudais sātans, ja ne viņš.» Tagad abi tvēra pie cepurēm un pēc tam samutējās; bet mūsu Pliknabaiņa dēls, lai nezaudētu laika, apņēmās jau tūliņ uz vietas savu jauno paziņu atsēdināt kā pienākas. «Nu, Solopij, kā redzi, es un tava meita esam viens otru iemīlējuši, ka vai visu mūžu konā dzīvot.» «Klau, Paraska,» pagriezies pret meitu, smiedamies teica Cereviks: «varbūt arī patiesi kopā un to visu citu… kā saka, lai ganās vienā maurā! Ko? sit saujā? Bet tad nu, jsunņemtais znot, maksā magaričas!» — un visi trīs iegriezās tuvējā tirgus restorānā — žīdenes teltī, kas bija piekrauta visādu veidu un augumu vērpelēm, krūkām un nūdelēm. «Ai, lielībnieks! bet tas man patīk!» jau drusku iesilis, teica Cereviks, kad viņa nākošais znots, piepildījis kausu pus- kvarta lielumā, ne acis nepamirkšķinādams, to iztukšoja līdz dibenam un tad trieca klonā tā, ka tas sašķīda sīkās drumstalās. — «Ko tu sacīsi, Paraska? Kādu vīru tev atradu! Skat, skat, kā prot putoto ievilkt! . ..» un, smiedamies un līgodamies, viņš ar meitu sāka virzīties atpakaļ pie sava vezuma. Bet mūsu puisis aizgāja, kur tirgotāju būdās redzēja skaistas preces, kas atvestas pat no Hadjačas un Mireorodas — abām ievērojamām Poltavas guberņas pilsētām. Viņš gribēja izmeklēt kādu īsti labu koka pīpi ar vara apkalumiem, sarkanu, puķotu lakatu un cepuri — kāzu dāvanas sievas tēvam un citiem, kam pienākas.

IV

Kaut vīram diez kā nepatiktu. Bet, dzirdot sievas runu piktu, Vislabāk paklausīt…

Kotlarevskis

«Klau. sievel! bet es atradu meitai precinieku!»

«Kā tad, nu ir īstais laiks preciniekus meklēt! Stulbeni, stulbeni! Redzams, ka tev nagla pakausī un tur viņa paliks uz visu mūžu. Kur to esi redzējis, kur dzirdējis, ka prātīgs cilvēks šādā brīdī skraidīs preciniekus meklēdams? Būtu jel

apjēdzis padomāt, kā dabūs kviešus 110 rokas prom. Un tad jau arī labo būsi atradis! Droši vien beidzamais no visiem plukatām.»

«Netrāpīji vis, netrāpīji! Labāk paskatījusies, kas par puisi! Svārki vien vairāk vērti nekā tava zaļā jaka un sarkanie zābaki kopā. Un sīvo kā prot ievilkt… Lai mani velns parauj līdz ar tevi, ja es savā mūžā būtu redzējis vēl otru lādu puisi, kas vienā ņēmienā iztukšo puskvartas un pat nesaviebjas.»

«Nu, jā: dzērājs un plencis, tāds jau tev pašā laikā. Es varu saderēt, ka tas būs tas pats vazaņķis, kas mums piesējās uz tilta. Žēl, ka līdz šim brīdim viņš nav trāpījies man pa rokai: es viņam gan parādītu.»

«Paklau, Chivra, kaut arī būtu tas pats; par ko viņš vazaņķis? »

«Kā tad! Par ko vazaņķis! Ak tu auna galva! Paklausies tikai! Par ko šis vazaņķis? Kur tad biji paslēpis savas stul- « beņa acis, kad braucām gar dzirnavām? Tev jau kaut vai ar tabaku piesērējušā snīpja galā bezgodīgi apvainotu paša sievu — arī tad ne ausu nepakustināsi.»

«Tomēr, kaut arī tā, es tur neredzu neko ļaunu; puisis — liec vai ugunī' Tikvien, kā uz brīdi aizsmērēja tavu mūli ar mēsliem.»

«Aha! tu jau, kā redzu, neļausi man vārda iebilst! Ko tas lai nozīmē? Kad g^p tas piedzīvots? Skaidra lieta — nu esi atkal pieri jies, pirms vēl paguvis kaut ko pārdot…»

Tagad arī Cereviks pats atskārta, ka aizrunājies par tālu un acumirklī apklāja galvu plaukstām, jo nebija šaubu, ka sakaitinātā dzīves biedrene nekavēsies iegremdēt savus nagus viņa matos. «Tad pie velna! Te tev nu ir kāzas!» viņš sevī nodomāja, vairīdamies no vecenes, kas jau sāka uzmākties. «Vajadzēs vēl ne par šo, ne to atteikt tik labam cilvēkam. Ak tu kungs un dievs! par ko man, grēcīgajam, uzlikta tāda sodība? Jau tā pasaulē visādu mēslu diezgan, bet tu vēl esi sievas savairojis!»

V

Nebēdājies, papelīte. Savu zaļu lapu; Nenoskumsti, kazaciņi, Savu jaunu mūžu!

Mazkrievu dziesma.

Puisis baltajā svārkā sēdēja uz sava vezuma un izklaidīgi nolūkojās pūlī, kas dobji šalkoja visapkārt. Rītu un pusdienu mierīgi kvēlojusi, tagad saule atvadījās no pasaules un, dzidri un valdzinādama sārtojās dziestošā diena. Žilbinādami mirgoja būdu un telšu baltie jumti, tikko jaušamas liesmoti rožainas gaismas apņemti. Kaudzēs sakrautās stikla rūtis zaigoja; zaļās krūkas un vērpeles uz krodzinieku galdiem bija kā no uguns; ķirbju, arbuzu un meloņu kalni likās kā zelta vai tumša vara. Aizvien šķidrākas un klusākas k]uva valodas, un uzpircēju, laucinieku un čigānu mēles locījās aizvien gausāk. Sur tur jau iemirgojās ugun- • tiņa, un līdz ar garaiņiem pa aprimstošajām ielām sāka pludot patīkama verdošu ķiļķēnu smarža. «Ko nokāris galvu, Gricko?» iesaucās tumšs, plecīgs čigāns, uzsizdams mūsu puisim ar delnu pa plecu. «Nu, kas ir, atlaid vēršus par divdesmit!»

«Tev tikai vērši un vērši. Jūsu dzimumam tikai iedzīvošanās prātā; tikai apvest, piemānīt godīgus cilvēkus.»

«Tfu, velns! tu jau ne pa jokam ķerts. Vai tad tālab' saskaities, ka pats sev brūti uzkāri kaklā?»

«Nē. Tas nav manā dabā; es turu doto vārdu; ko reiz norunājis, tam tā arī palikt uz visu. mūžu. Bet šim vecajam sakārnim Čerevikam, redzams, nav sirdsapziņas ne par pus grasi: savu vārdu ņem… Nu, ko tur viņu pieminēt: viņš — praula gabals un cauri. Bet to visu izgudrojusi vecā ragana, kuru mēs ar puikām šodien uz tilta pamatīgi izlamājām! Ech, būtu es cars vai ievērojams pans, tad vispirms liktu pakārt visus tos lempjus, kas ļaujas sievām sevi apseglot…»

«Ja piespiedīšu Čereviku atdot tev Parasku, vai tad atlaidīsi vēršus par divdesmit?»

Gricko apmulsis paskatījās čigānā. Tumšajos vaibstos bija kaut kas ļauns, dzēlīgs, viltīgs, bet arī augstprātīgs: cilvēkam, kas tajos ielūkojās, vajadzēja atzīt, ka šajā dīvainajā radījumā

verd varenas īpašības, kuras šai zemē var atsvērt tikai ar vienu maksu — karātavām. Vienmēr dzēlīgi smaidošā mute gluži pazuda starp degunu un smailo zodu, šaurajās, bet kā uguns spožajās acīs un sejas vaibstos nepārtraukti šaudījās izdomu un viltību zibeņi — tas viss it kā vēlējās tikpat dīvaina, pavisam neparasta apģērba, kas arī šim patiesi bija mugurā. Tumši brūnais kamzolis izskatījās tāds, kas šķita, ja tam pieskartos, viņš sairtu putekļos; garas, pāri pleciem nokārušās matu pinkas; zābaku driskas, uzvilktas uz basām kājām — tā vien likās saaugam ar viņu vienā, īpatā radījumā.

«Ne tikai divdesmit, par piecpadsmit atdošu, ja tu nesamelo!» attrauca puisis, nenovērsdams no čigana pētītāju skatienu.

«Par piecpadsmit? Oi, labi! Tad tikai neaizmirsti, ka par piecpadsmit! Se tev piecnieks uz rokas!»

«Bet ja piekrāpsi?»

«Piekrāpšu — rokas nauda tava!»

«Labi! Nu, tad sit saujā!»

«Lai notiek!»

Vai, posts! Un taisni šinī bi-īdi nāk Romāns, lai sadotu tā, ka iekšas apgriežas; nu arī jums, pan Homo, nebūs vis pa jokam,

No mazkrievu komēdijas.

«Nāciet šurp, Afanasij Ivanovič! Te, lūk, žogs tāds pazemāks. Celiet vien droši kāju, nebaidieties: mans stulbenis un arī svainis aizgāja pa nakti pārgulēt zem vezumiem, lai mos- kaļi kaut ko nenočieptu.» Tā Cerevika bargā dzīves biedrene mīlīgi drošināja priestera dēlu, kas pabailīgi knibinājās aiz žoga. Nu šis saņēmās, uzrausās uz riķiem un it kā baiga, izstīdzējusi parādība rēgojās tur labu laiku, acīm meklēdams vietu, kur drošāka nolēkšana, un beidzot ar lielu troksni iegāzās garajā zālē.

«Ai nelaime! Vai tikai kaut ko nesagrūdāt, nenolauzāt, pasargi dievs, sev kakla?» uztraukusies bažījās Chivra.

«Kuš! Nekas, nekas, mīļā Chavronja Ņikiforovna,» caur sāpēm čukstēja priestera fiēls, kājās sliedamies: «protams, gan jāatskaita sadzeldinājumi, kas nākuši no nātrēm — no viņas, čūskveidigās zāles, — kā par šo jauno augu mēdza izsacīties nelaiķis virspriestera tēvs.»

«Iesim nu istabā; tur nav neviena. Bet es, Afanasij Ivano- vič, jau sāku domāt, ka jums bakas vai vēdergraizes piesitušās: nav un atkal nav. Kā tad nu dzīvojat? Dzirdēju, ka tagad tēva kungam ne mazums visādu labu mantu pieveduši!»

«Tīrie nieki, Chavronja Ņikiforovna: par saviem pūliņiem tētiņš saņēma vasarāja maisu piecpadsmit, prosas četri maisi; tā ap simt kukulīšu, bet vistas, ja sāks skaitīt, tad ne piecdesmit gabalu nesanāks; un olas pa lielākai tiesai jau sapuvušas. Bet patiesi saldenas dāvanas, lai sacītu par piemēru, gaidām saņemt vienīgi no jums, Chavronja Ņikiforovna!» turpināja priestera dēls, viņu glaimīgi aplūkodams un pievirzīdamies tai tuvāk.

«Te, lūk, jums būs dāvana, Afanasij Ivanovič: biezpiena bumbulīši, kviešu ķiļķeni, rausīši ar magonēm,» viņa sacīja, celdama galdā bļodas un valšķīgi aizmetinādama savu it kā nejauši atpogājušos jaku.

«Varu saderēt, ka to visu pagatavojušas pašas viltīgākās Ievas dzimuma rociņas,» noteica priestera dēls, sākdams iebaudīt boršču, kurā peldēja brangas zivju gaļas klimpas, ar otru plaukstu biezpiena bumbuļus tuvāk virzīdams. «Un tomēr, Chavronja Ņikiforovna, mana sirds alkst no jums ēdiena, kas būtu saldāks par visiem ķiļķeniem.»

«Tad jau nemaz vairs nezinu, kāda ēdiena jums vēl gribētos, Afanasij Ivanovič!» izlikdamās nesaprotam, atbildēja miesās pilnīgā daiļava.

«Saprotams, jūsu mīlestības, nesalīdzināmā Chavronja Ņikiforovna!» čukstus izdvesa priestera dēls, vienā rokā vēl turēdams biezpiena bumbuli, bet ar otru apķerdams viņas plato augumu.

«Dievs zina, ko tik jūs izgudrosiet, Afanasij Ivanovič,» Chivra it kā kautrīgi nolieca galvu. Nupat, tā vien liekas, sāksiet vēl bučoties!»

«Kas uz to attiecas, tad teikšu jums kaut vai par sevi pašu,» atsāka priestera dēls: «manā iedabā, lai sacītu par piemēru, jau, kad biju vēl bursā, kā šodien atceros. . .» Sinī brīdī sētā sacēlās liels tracis: rēja suņi, un kāds vālēja vārtus. Chivra izmetās pa durvīm, bet tūliņ bija atpakaļ, pagalam nobālusi. «Afanasij Ivanovič, nu abi esam postā: pie vārtiem graujas vesels bars, un tā vien liekas, ka arī svaiņa balss …» Priestera dēlam biezpienā bumbulis iesprūda kaklā … Acu āboli izvēlās uz āru, it kā nupat tam ar savu parādīšanos būtu atklājies kāds viņas pasaules nepieņemtais. «Lieniet te augšā!» dvesa pārbijusies Chivra, norādīdama uz dēliem, kas bija piekabināti gandrīz pie pašiem griestiem un apmētāti dažādām saimniecības grabažām. Briesmu tuvums atmodināja mūsu varoņa drosmi. Kaut cik atjēdzies, viņš atspērās pret lāvu un no turienes uzmanīgi novietojās uz dēliem. Bet Chivra cik spēdama steidzās pie vārtiem, jo graušanās kļuva aizvien bargāka un nepacietīgāka.

VII

Bet te jau notiek brīnumu lieta!

No mazkrievu komēdijas.

Tirgū bija gadījies kaut ķas neizprotams: visās malās sāka runāt, ka kaut kur starp mantām esot parādījies sarkanais kamzolis. Vecajai baranku pārdevējai rēgojies tāds kā pats nelabais — cūkas izskatā; viņš nemitēdamies locījies ap vezumiem, kā ko meklēdams. Par to drīz vien dzirdēja jau visos aprimušās nometnes kaktos un tam neticēt būtu tīfais noziegums, kaut arī baranku pārdevēja, kuras pārvietojamā bodīte atradās līdzās krodzinieces teltij, jau visu dienu locījās bez kādas jēgas un ar kājām atdarināja savas našķu preces veidojumu. Sīm valodām vēl pievienojās pārspīlētas runas par brīnumu, ko pagasta rakstvedis redzējis sagruvušajā šķūnī, tāpēc, naktij iestājoties, visi spiedās viens otram tuvāk; miers bija pagalam, un bailes nejāva nevienam acis aizvērt; bet tie, kas nevarēja skaitīties pie visai drošsirdīgiem, ja vien bija iespējams atrast patvērumu zem jumta, uzmeklēja paziņu istabas. Starp pēdējiem bija arī Cereviks ar savu svaini un meitu, un tie nu līdz ar daudziem citiem, kas iūdzās, lai atjauj pārnakšņot istabā, tagad bija sacēluši spēcīgo brīkšķi un tik Joti sabaidījuši mūsu Chivru. Svainis jau likās krietni iereibis. To skaidri pierādīja viņa apbraukšana divas reizes apkārt sētai, kamēr beidzot atrada savu māju. Arī viesi likās esam pilnā, jo tie bez kautrēšanās iebrāžas istabā, saimniekam pa priekšu. Un, kad šie sāka čamdīties pa visiem istabas kaktiem, Čerevika laulene sēdēja kā uz adatām. «Klau, svai- niene!» ienācis iesaucās svainis. «Vai tevi joprojām drudzis krata?» «Jā, nejūtos visai labi,» atteica Chivra un uzmeta nemierīgu skatienu dēļiem, kas karājās pie pašiem griestiem. «Dzi', vecen, ej, paņem no vezuma vērpeli!» svainis uzsauca savai sievai, kas arī bija atbraukusi reizē ar citiem. «Iedzersim kopā ar labiem ļaudīm, teikt, tās sasodītās tenkas mūs tā sabiedējušas, ka kauns atzīties. Mēs, taču, brāli, dievs sodi, par niekiem vien šurp esam atbraukuši!» viņš turpināja, iekampis no māla krūzes. «Es dodu ķīlām jauno cepuri, ja sievas nav mūs vienkārši izsmējušas. Un ja arī patiesi bijis pats velns, — kas tad īsti ir velns? Uzspļaut viņam uz čupras! Un ja kaut šai brīdī viņam iepatiktos ierasties, lūk, šai vietā, teikt, manā priekšā — lai tad mani sauc par suņa dēlu, ja es nepagrūstu viņam pigu zem deguna!» «Kāpēc tad tu uzreiz nobālēji pār visu ģīmi?» iesaucās tas viesis, kas bija galvas tiesu lielāks par citiem un vienmēr centās pierādīt savu drosmi. «Es? … dievs, tēvs! Vai tu sapņo?» Viesi sāka smieties. Runīgā drosmaņa sejā atplaiksnījās apmierinājuma smaids. «Ko viņam tagad bālēt,» atsāka kāds cits: «vaigi tam izplaukuši kā magone; tagad viņš vairs nav Cibulja, bet biete, vai vēl labāk — pats sarkanais kamzolis, kas tik briesmīgi sabaidīja ļaudis.» Vērpele apvirzījās galdam apkārt, un viesi kļuva arvien jautrāki. Tad mūsu Cereviks, ko jau sen vajāja sarkanā kamzoļa jautājums, nedodams viņa ziņkārajam garam ne mirkli miera, piestāja svainim. «Esi tik laipns, svaini, pasaki tu man; es te lūdzos un nevaru izlūgties, kas tur īsti ir ar to nolādēto kamzoli?»

«Ech, svaini! Par to nemaz nederētu nakts laikā stāstīt; bet tikai tādēļ, lai izdarītu tev un labajiem ļaudīm (te viņš vērsās pie viesiem) pa prātam — jo, man liekas, jums visiem to īpaši gribētos dabūt zināt — nu, tad lai notiek! Klausieties ar!» Viņš pakasīja padusēs, noslaucījās ar strēbeli, uzlika abas rokas uz galda un iesāka:

«Kādreiz, — kas un par ko, to es, dieva vārds, nezinu, — tika viens velns izdzīts no elles…»

«Kā tad, svaini,» Cereviks viņu pārtrauca, «kā tad tas iespējams, ka velnu izdzen no elles?»

«Ko lai dara, svaini! izdzinuši un izdzinuši, tāpat kā zemnieks, kad izdzen suni no istabas. Varbūt šim nākusi prātā doma izdarīt kādu labu darbu: nu, tad arī parādījuši durvis. Un tā nu nabaga velns sācis skumt pēc elles, tā sacīt skumt, ka gandrīz vai cilpa jāmet ap kaklu. Ko lai dara? Aiz bēdām sācis žūpot. Ieperinājies tanī pašā šķūnī, kuru tu redzēji piekalnē sagruvušu un kuram tagad neviens lāga cilvēks vairs garām neiet, iekāms nav krustu priekšā aizmetis; un velns nu izvērties par tādu plītētāju, kāda puišu barā ne domāt: no pat rīta līdz vakaram krogū vien sēdējis.. .»

Te atkal mūsu nepiejāvīgais Cereviks stāstītāju pārtrauca: «Dievs to zina, ko tu te runā, svaini! Kā tas var gadīties, ka velnu kāds ielaistu krogū? Viņam taču, paldies dievam, ir nagi pie ķepām un ragi pierē!»

«Bet tā jau ir tā lieta, ka viņš uzlicis cepuri galvā un rokās uzvilcis cimdus. Kas viņu lai pazīst? Žūpojis, žūpojis, — beidzot nogājis tik tālu, ka nodzēris visu, kas tam bijis. Krodzinieks labu laiku devis uz krīta, bet tad izbeidzis. Velnam vajadzējis ieķīlāt savu sarkano kamzoli žīdam, kas toreiz kro- ģējis Soročincu tirgū, gandrīz par trešu daļu viņa vērtības; ieķīlājis un pateicis: «klausies, žīd, kamzoli no tevis saņemt ieradīšos taisni pēc viena gada, sargi viņu!» un iekritis kā ūdenī. Zīds sācis kamzoli pamatīgi aplūkot: tāda vadmala, kādas pat Mirgorodā neatrast! bet sarkanā krāsa liesmo kā uguns, tā, ka ne acu novērst. Un žīdam licies par ilgu gaidīt līdz termiņam. Pakasījis peizakus un no kāda caurbraucēja pana noplēsis turpat piecus červoncus. Par termiņu pavisam aizmirsis. Bet, tad kādreiz, tā pret vakaru, iegriežas kaut kāds cilvēks: «nu, žīd, atdod manu kamzoli!» Zīds sākumā nemaz nepazinis, bet, kad atcerējies, sācis izlikties, it kā nekad tāda nebūtu redzējis: «kādu kamzoli? man nav nekāda kamzoļa! par tavu kamzoli nekad neko neesmu dzirdējis!» Tas, palūk vien! tā arī aizgājis, bet vakarā, kad žīds aizslēdzis savu būdu, saskaitījis un sabēris naudu lādēs, uzrāvis palagu pār acīm un sācis pa žīdiski pātarus skaitīt — sadzirdis čaukstēšanu. . . Sis skatīsies: — visos logos cūku pumi iegrūdušies …»

Tanī brīdī patiesi tika sadzirdama kāda neskaidra skaņa, visai līdzīga cūkas urkšķēšanai. Klausītāji nobālēja .. . Stāstītāja seju pārklāja sviedri.

«Kas?» bailēs iestenējās Cereviks.

«Nekas!. ..» atbildēja svainis, drebēdams pie visas miesas

«Nu!» ierunājās kāds no viesiem.

«Tu teici . »

«Nē!»

«Kas tad urkšķēja?»

«Dievs viņu zina, ko mēs uztraucamies! Nekā jau nav!»

Ļaudis bailīgi apskatījās visapkārt un sāka apčamdīt kaktus. Chivra jutās ne dzīva, ne mirusi.

«Ech jūs, sievu plukatas,» viņa iesaucās skaļi: «ne jums kazakot, ne īstiem vīriem būt! Jums tikai iespraust vārpsti rokā un nosēdināt pie sukām. Kādam varbūt, tāpat vien, dievs lai piedod, pasprucis; varbūt sols kaut kā iečīkstējies, un visi jau salecas kā negudri!» Sie vārdi mūsu varoņus sakaunināja, un viņi centās iedūšoties. Svainis iekampa malku no vērpeles un sāka stāstīt tālāk:

«Zīds pamira: bet cūkas garām, tādām kā koka kājām, ielīda pa logiem iekšā un tūliņ to atdzīvināja ar grodi vītām trejmetu pātagām, likdamas viņam lēkt turpat vai līdz griestiem. Zids nokrita uz ceļiem, atzinās pilnīgi un galīgi… Bet kamzoli tik drīz nebija iespējams atdabūt. Pa ceļam panu bija apzadzis kāds čigāns un pārdevis kamzoli tālāk — uzpircējai. Tā viņu atkal atveda Soročincu tirgū, bet no tās reizes neviens pie viņas nekā vairs nepirka. Uzpircēja brīnījās, brīnījās, kamēr beidzot atskārta: pie visa vainojams sarkanais kamzolis; tāpēc jau arī, kad to uzģērba, tā vien likās, ka kāds žņaugtu. Ilgi negudrojusi, iemeta to ugunī — bet negantais apģērbs nedega vis! Echē, tā jau ir paša sātana dāvana! Un uzpircēja ieprātojās to nogrūst vezumā kādam lauciniekam, kas bija uzbraucis ar sviestu tirgoties. Sis vientiesis bijis visai priecīgs; tikai sviesta neviens vairs i prasīt neprasījis. Ech, būs netīras rokas kamzolī iegrūdušās! Zemnieks paķēris cirvi un sacirtis apģērbu gabalu gabalos; bet, rau, — viens gabals lien pie otra un kamzolis atkal vesels! Pārmetis krustu, sakapājis vēlreiz gabalos, izmētājis gabalus pa visu tirgus laukumu un aizbraucis. Bet no tā laika katru gadu un taisni tad, kad atkal tirgus, velns ar cūkas ģīmi apstaigā laukumu, urkšķina un meklē sava sarkanā kamzoļa gabalus. Tagad, stāsta, šim trūkstot vairs tikai vienīgi kreisās piedurknes gals. Nonākuši tanī vietā, ļaudis steiguši krustu pārmest, un pagājis jau gadu divdesmit, kopš tur nav ierādīts tirgus laukums … Bet taisni šoreiz piesēdētājs, kā apburts, at. ..» Vārda otra puse sasala uz stāstītāja lūpām.

Ar lielu troksni iebruka logs; rūtis džinkstēdamas izsprāga no rāmja, un tur parādījās drausmīgs cūkas ģīmis, acis bolīdams tas it kā jautāja: bet ko tad jūs te darāt, labie ļautiņi?

VIII

… Tam kāju starpā aste sprūda Viņš trīcēja kā suns, kā Kains; Un tabaka no snīpja plūda.

Kotļarevski.i. Aineida.

Visus, kas ati'adās istabā, sagrāba šausmas. Svainis, muti plaši atplētis, pārvērtās akmenī; acis viņam tik ļoti izspiedās uz āru, itin kā tās kāds gribētu izšaut; izvērstie pirksti tā arī palika un vairs nekustējās. Garais drosmonis nepārvaramās bailēs palēcās līdz griestiem un ar galvu uzgrūdās līkstēm, virs kurām turējās dēļi. Tie pašķīrās, un priestera dēls, dārdinādams kā pērkons, brāzās lejā. «Ai, ai, ai!» šausmās rokas un kājas kuļādams, sāka kliegt kāds vīrs, kas bija patvēries uz lāvas. «Glābiet!» gārdza otrs, apsedzis galvu ar kažociņu. Jaunās bailes izrāva svaini no sastinguma, un viņš, pie visas miesas drebēdams, palīda savai sievai zem brunčiem. Garais drosmonis, kaut gan caurums bija visai šaurs, tomēr iespraucās krāsnī un no iekšpuses pats vēl pievēra aizbīdni. Bet Cereviks, it kā viņu kāds būtu aplējis ar verdošu ūdeni, cepures vietā paķēra un uzgrūda sev podu galvā, izmetās pa durvīm ārā un auļoja pa ielām, zemi zem kājām neredzēdams; tikai tad, kad nogurums viņu pievarēja, tas sāka rikšot lēnāk. Sirds viņam klauvēja kā dzirnavu piesta; sviedri plūda aumaļām. Pagalam nomocījies, viņš jau dzīrās krist pie zemes, bet tanī brīdī tas izdzirda, it kā viņam kāds dzītos pakaļ… Cerevikam pietrūka elpas… «Velns! Velns!» viņš kliedza kā bez maņas, trīskāršodams savus spēkus, bet pēc minūtes jau paģībis gulēja uz ceļa. «Velns! Velns!» kliedza kaut kur aiz viņa un tikai to viņš vēl samanīja, ka kaut kas uzvēlās tam virsū. Tad apziņa viņu galīgi atstāja un kā šaura zārka baigs iemītnieks, tāds — mēms un nekustīgs — tas palika guļot ielas vidū.

IX

No priekšas vei gan ša, gan tā, .

No pakaļas — nudien, pēc velna!

No vienkāršas tautas pasakas.

«Paklau, Vlas! Tepat mums līdzās kāds pieminēja velnu,» delnā atbalstījis, pacēla galvu kāds no ļaudīm, kas nakti pārgulēja uz ielas.

«Kas man tur daļas?» žāvādamies nopurpināja viņam līdzās gulētājs čigāns: «manis pēc lai kaut visus savus radus piejauc.»

«Bet viņš taču tā bļāva, it kā to jau sāktu žņaugt!»

«Ne tādas lietas vien cilvēks izdara pa miegam!*

«Var jau būt, bet derētu vismaz paskatīties; uzšķil uguni!» Otrs čigāns, pie sevis pukodamies, slējās stāvus, kā zibeņodams divi reizes apgaismoja sevi uzšķiltām dzirkstelēm, iepūta praulā liesmu un aizdedzināja gaismekli — parasto mazkrievu gaismas devēju, pagatavotu no kacena, kura dobumā iepildīti aitu tauki. Ceļu apgaismodami, nu viņi sāka virzīties uz priekšu. «Stāvi! Te kaut kas gul. Rādi uguni!»

Viņiem pienāca vēl daži cilvēki.

«Kas tur gul, Vlas?»

«Gandrīz tā kā kad divi cilvēki: viens virsū, otrs apakšā; kurš no viņiem velns, to nevar saprast.»

«Bet kas tad ir tas, kurš virsū?»

«Sieva!»

«Nu, tā tad arī ir tas velns!» Vispārīgi smiekli pamodināja vai pus ielas.

«Sieva uzgulusi cilvēkam: redzams, šī saprot, kā vajag jāt!» ierunājās kāds no apkārt sanākušajiem.

«Skatieties, brālīši!» sauca otrs, paceldams poda lausku, kas vēl bija saglabājusies Cerevikam uz galvas: «redziet, kādu cepuri sev uzmaucis galvā šis lāga puika!» Tracis un smiešana pieaugdami uzmodināja beidzot arī mūsu miroņus — Solopiju un viņa laulāto draudzeni — un tie, vēl joprojām būdami pārdzīvoto baiļu varā, nekustēdamies stīvi raudzījās apkārtstāvētājos čigānos; un gaismā, kas nedroša un šaudīga apspīdēja viņus, neatmaņas nakts krēslas apņemti, šie viņiem izskatījās kā baigu spoku bars smacīgos apakšzemes garaiņu mutuļos.

X

Skic. tu, tiš, tu satana pesteļa!

No mazkrievu komēdijas.

Pār mostošajiem Soročinciem dvēsmoja rīta spirgtums. Dūmu strūklas no visiem skursteņiem steidzās pretī saulei, kas jau parādījās pamalē. Tirgus sāka čalot. Ieblējās aitas, iezviedzās zirgi; jau zosu un pārdevēju balsis atkal skanēja pāri visam laukumam — un baigās valodas par sarkano kamzoli, kas noslēpumu pilnajās tumsas stundās iegrūda tautu tādā bailībā, līdz ar rīta iestāšanos pazuda. Starp vēršiem, miltu un kviešu maisiem svaiņa salmu nojumē žāvādamies un staipīdamies valstījās Cereviks, un, liekas, viņam nebija ne mazākās vēlēšanās šķirties no saviem sapņiem, kad pēkšņi tas izdzirda balsi, kas bija tikpat labi pazīstama kā slinkuma patvērums — viņa istabas svētītā krāsns — vai arī kā attālās radinieces krodziņš, kurš no viņa sliekšņa bija ne tālāk par desmit soļiem. «Celies! Celies!» maigā laulene tarkšķēja viņam pie auss un no visa spēka purināja tā piedurkni. Par atbildi Cereviks piepūta vaigus un sāka mētāties rokām, it kā atdarinādams bungu sišanu.

«Ārprātīgais!» iekliedzās sieva, vairīdamās no vīra rokas vēziena, kas gandrīz trāpīja viņai taisni sejā. Cereviks saslējās, paberzēja acis un apskatījās visapkārt: «Lai mani nelabais parauj, ja tavs purns, balodīt, man neizlikās akurāt pēc bungām, uz kurām man pavēlēja kā moskaļam izsist jundu tie paši cūku ģīmji, par kuriem, kā svainis stāstīja …» «Pietiks, pietiks to muļķību gvelzt! Ej, ved drīzāk ķēvi uz tirgu. Te jau cilvēkiem jāsāk smieties: atbraukuši tirgū, bet kaut kaņepju sauju būtu pārdevuši …»

«Kā tad, vecā!» Solopijs viņu pārtrauca. «Saprotama lieta, ka par mums smiesies.»

«Kusties nu kusties! Par tevi jau tagad smejas!»

«Vai tad redzi, ar', ka vēl neesmu nomazgājies?» Cereviks tik viegli nepadevās; viņš žāvājās un kasīja muguru, lai tikai vēl dabūtu kādu brītiņu ilgāk pavalstīties migā.

«Nu, tad arī izraudzījies īsto brīdi mazgāšanai! Kur tas laiks, kopš to esi atmetis? Še, te ir dvielis, paberzē savu masku …» Viņa pakampa kādu vīstokli un — tanī pašā bridi pārbijusies aizsvieda atkal prom: tā bija sarkana kamzoļa piedurkne!

«Ej, dari savu darbu!» saņēmusi kopā visu drosmi, viņa atgādināja vīram, redzēdama, ka šim aiz bailēm kājas vairs neklausa un zobi klab.

«Nu jau gan būs pārdošana!» viņš purpināja pats pie sevis, kad jau bija atraisījis ķēvi un veda to uz tirgus laukuma. «Vai gan bez nozīmes tas bija, kad, gatavodamies uz šo nolādēto tirgu, sajutu sirdī tādu smagumu, it kā nosprāgušu govi tai kāds būtu uzvēlis virsū, un arī vērši divas reizes paši pagriezās atpakaļ uz mājām. Gandrīz jau pirmdiena arī vēl bija, kad izbraucām, nu tikai tas ienāk prātā. Aiz tā jau viss tas posts!. . . Un arī velns, nolādētais, pavisam nepiepildāms: varēja valkāt savu kamzoli tāpat bez vienas piedurknes; bet nē, viņam vajag apbēdināt lāga ļaudis. Būtu, piemēra dēļ, es velns — dievs lai no tam pasarga — vai es mētātos pa nakti apkārt, vecas dranckas meklēdams?»

Šo mūsu Cerevika filozofēšanu pārtrauca rupja, griezīga balss. Viņam priekšā aizstājās garais čigāns: «Kas tev pārdodams, lāga vīrs?» Solopijs brīdi klusēja, noskatīja čigānu no galvas līdz kājām un tad, pavadu no rokām neizlaizdams, mierīgi atbildēja:

«Pats redzi, kas pārdodams!»

«Vai siksnas vai?» atjautāja čigāns, lūkodamies jau satvertajā pavadā.

«Jā, siksnas, ja tu ķēvi no siksnas nevari atšķirt.»

«Bet tu, pušelniek, velns lai parauj, viņai salmus vien esi

devis ēst!»

«Salmus?» Šinī brīdī Cereviks pievilka pavadu, jo gribēja padancināt savu ķēvi un pieķert melos nekaunīgo izsmējēju; bet roka neparasti viegli atmetās atpakaļ un vēl trāpīja pašam pa zodu. Paskatījies, ieraudzīja pirkstos vienīgi nogrieztu pavadas galu un pie tā — ai, šausmas! mati saslējās stāvus — pie tā bija piesieta sarkanā kamzoļa piedurkne!. . . Spļaudīdamies, krustus mezdams un rokām pa gaisu kuļā- dams, viņš metās prom no negaidītās dāvanas un daudz ātrāk par iznesīgo jauno puisi pazuda burzmā.

XI

Par paša rudziem vēl dabū pa kaklu.

Sakāmvārds.

«Ķeriet, ķeriet viņu!» drūzmainajā ielas galā iebrēcās daži puiši, un Cereviks tūliņ arī juta, ka to satver stingras rokas.

«Sieniet viņu! Tas ir tas pats, kas lāga vīram ķēvi nozaga.»

«Dievs ar jums! Par ko tad mani gribat sasiet?»

«Sis vēl prasa? Bet par ko tad tu saimniekam Cerevikam ķēvi nozagi?»

«Zēni, vai esat prātā jukuši! Kur tas redzēts, ka cilvēks pats sev kaut ko nozagtu?»

«Nestāsti tu mums! Tas ir vecs joks! Ko ta skrēji pa ielu kā kad nelabais uz papēžiem mitu?»

«Gribot negribot pats bēgsi, kad velna kamzolis. . .»

«Ahā, balodīt! To tu vari citiem pūst, ne mums. Bet dabūsi vēl no piesēdētāja arī par ļaužu biedēšanu ar pesteļām.

«Ķeriet, ķeriet viņu!» kliedza no ielas otra gala: «lūk, viņš, lūk, kur bēglis!» Un Cerevika acis ieraudzīja svaini — tas atgadās visnožēlojamākā stāvokli: viņam rokas bija sasietas uz muguras un to uz priekšu bīdīja vairāki puiši. «Notiekas gan brīnumi,» sacīja viens no puišiem. «Vai jūs dzirdējāt, ko stāsta šis nelietis, kuram pietiek tikai ģīmī paskatīties, lai ieraudzītu zagli? Kad viņam prasīja — ko tu skrēji kā pustraks? — viņš atbildēja: es bāzu roku kabatā pēc tabakdozes, bet izvilku velna kamzoļa gabalu un no tā izšāvās sarkana liesma. Tad arī devu kājām ziņu.»

«Ehe, he, he! redzams, putniņi no vienas lizdas, sasieniet abus kopā!»

XII

«Ko es jims, labie ļaudis, esmu nodarījis?»

Par ko tā brīnāties?» tiem jautā pušelnieks.

Par ko gan mani izsmiet jums tāds prieks?» «Par ko. par ko?» un rūgtas asaras Viņš lēja, abām rokām sānus turēdams.

Artemovskis Guiaks. Pans un suns.

«Varbūt, svaini, patiesi esi kaut ko nospēris?» iejautājās Cereviks, gulēdams sasiets kopā ar radinieku zem salmu nojumes.

«Un tu arī to pašu, svaini! Lai man rokas un kājas nokalst, ja es jebkad būtu kaut ko zadzis, izņemot vienīgi mātes biezpiena bumbuļus ar krējumu un tos pašus zagu tikai toreiz, kad nebiju vēl vecāks par desmit gadiem.»

«Par ko tad, svaini, pār mums nācis tāds posts? Tev vēl nekas: tevi mazākais apvaino, ka esi zadzis otram, bet mani, nelaimīgo, tura aizdomās, it kā es būtu nočiepis pats savu ķēvi. Redzams, mums, svaini, liktenis nolēmis bez laimes mūžu nodzīvot!»

«Bēdas mums, bēdas nabaga bāreņiem!» Un abi svaiņi vairs nespēja apvaldīt asaras. «Kas tad ar tevi noticis, Solopij?» jautāja tanī brīdī ienākdams Gricko. «Kas tevi sasēja?»

«Ai, Pliknabainis, Pliknabainis!» priecīgi iekliedzās Solopijs. «Svaini, tas, rau, ir tas pats, par kuru es tev stāstīju. Tas tik ir znots! Lai dievs mani uz līdzenas vietas nogalē, ja šis puika manā klātbūtnē nav izdzēris tādu kausu kā tava galva un ja kaut acis būtu pamirkšķinājis!»

«Bet kā tad tu, svaini tā; tik braša puiša neprāti cienīt?»

«Kā nu pats redzi,» Cereviks, pret Gricko pagriezies, turpināja: «dievs mani par to sodījis, ka pret tevi apgrēkojos. Piedod man, labais cilvēk! dieva vārds, tevis dēļ būtu visu darījis … Bet ko iespēsi? Vecenē sātans iemājojis!»

«Es . neesmu atriebīgs, Solopij. Ja gribi, atraisīšu tavas saites!» Viņš pamirkšķināja puišiem, un tie paši, kuri 4īdz šim sasietos apsargāja, nu metās klāt, lai viņu atraisītu. «Par to tad gan arī tu rīkojies kā pieklājas: taisi kāzas! Un tad dzīrosim tā, lai veselu gadu pēc tam kājas vēl atcerētos hopaka dejošanu.»

«Prieks, kur tu rodies!» izsaucās Solopijs, sasizdams plaukstas. «Man tagad ir tik patīkami ap sirdi, it kā kad žuļiki , manu veceni būtu aizveduši! Ko tur gudrot, vai tā der, vai neder — šodien pat rīkojam kāzas un cauri!»

«Nu, Solopij, to tu atceries: pēc stundas ieradīšos pie tevis. Bet tagad ej uz mājām: tur tevi gaida tavas ķēves un kviešu pircēji.»

«Kā! vai tad ķēve atradās?»

«Atradās!»

Aiz prieka Cereviks stāvēja kā apstulbis un nolūkojās paka] aizejošam Gricko.

«A, Gricko, vai neizdarījām savu darbu kā pienākas?» jautāja garais čigāns, paguvis vēl notvert steidzīgā puiša svārka stūri. «Tātad vērši nu ir mani?»

«Tavi, tavi!»

XIII

Nebaidies, māmiņa, nebaidies. Dārgos zābakus apaunies, Visus skauģus

zem kājām mīdi — Lai tavi pakavi

nošķindētul Lai tavi naidnieki nepīkstētu!

Kāzu dziesma.

Atbalstījusi zodu delnā, Paraska, sēdēdama viena pati istabā, kaut ko pārdomāja. Brūnajā galvā drūzmējās daudz un dažādi sapņi. Pa laikam viņas sārtajās lūpās ietrīsuļojās viegli smiekli un kāda jautra sajūta cēla augšup tumšās uzacis, bet tad atkal domu mākoņi viņas nolieca pāri brūnajām, mirdzošajām acīm. «Un ko tad, ja tas, ko viņš stāstīja, nenotiek?» šaubu mākta viņa čukstēja. «Ko tad? Jā… Nē, nē. Tas nekad nenotiks! Pamāte spēj izdarīt visu, ko vien iedomājas — vai tad arī es nevaru izdarīt to, ko pati gribu? Arī man pietiks stūrgalvības. Un cik viņš skaists! cik brīnišķīgi mirdz viņa melnās acis! Cik patīkami tas ir, kad viņš saka: Paraska, mana dūjiņa! Un baltais svārks viņam tik labi piestāv! ja vēl spilgtāku jostu!… bet lai! kad aiziesim dzīvot

jaunajā mājā, tad jau viņam noaudīšu. Bez prieka nevaru ne iedomāt,» turpināja viņa, izvilkdama no azotes nelielu, ar sarkanu papīru aplīmētu spogulīti, kuru bija nopirkusi tirgū, un viņā apmierināta lūkodamās: «lai tikai pagaida, ja tad es viņu kaut kur satikšu, es tai ne par ko nelocīšos, lai viņa manis dēļ vai pārplīst. Nē, pamāte, diezgan esi savu pameitu dauzījusi! Drīzāk jau smilts uzmetīsies uz akmeņa un ozols nolieksies pie ūdens kā kārkls, nekā es locīšos tavā priekšā! Bet, būtu pavisam piemirsusi… jāpielaiko taču aubīte, kaut arī tā pamātes, tomēr redzēs, kā šī man piedien!» Tā domādama, viņa piecēlās un, spogulīti rokās turot, galvu pieliekusi, sāka nedroši soļot pa istabu, it kā bailēs kur iekrist, jo nu zem sevis grīdas vietā ieraudzīja griestus ar dēļiem, no kuriem nesen novēlās priestera dēls, un plauktus, uz kuriem stāvēja podu rindas. «Ko es! Patiesi kā kad būtu vēl maziņa — meita skaļi iesmējās, baidos kāju nolikt!» Un viņa sāka piesist kāju grīdai — jo ilgāk, jo drošāk. Beidzot tā iespieda kreiso roku sānos un sāka dejot; otrā rokā vēl joprojām spoguli sev priekšā turēdama, viņa dimdināja pakaviem un uzvilka iemīļoto dziesmiņu:

Zaļojošais ziemcietīti, zemu nolieciesil

Bet tu, mīļais melnacīti, tuvāk piespiediesi!

Zaļojošais zaemcietīti,

liecies vēl zemāki!

Bet tu, mīļais melnacīti, spiedies vēl tuvāki!

Cereviks, kas tanī brīdī pavēra durvis, ieraudzījis savu meitu dejojam, apstājās. Ilgi viņš tur stāvēja un pie sevis smējās par šo nepiedzīvoto meitenes draiskulību, taču tā, sevī iegrimusi, likās, nemanīja vairs neko; bet, kad tēvs uztvēra pazīstamās dziesmiņas skaņas, asinis viņam sāka virmot; lepni rokas sānos iespiedis, viņš pagāja istabas vidū un laidās piesēdienā — aizmirsdams visas savas gaitas un darīšanas Tikai svaiņa skaļie smiekli beidzot lika abiem atjēgties. «Lūk, kur lieta! Tēvs ar meitu paši laiž kāzas vaļā. Labāk kustieties ātrāk: līgavainis ieradies!»

Dzirdot pēdējos vārdus, Paraska pietvīka košāk par sarkano lenti, ar ko bija sasējusi matus, bet bezbēdīgais tēvs pēkšņi ieprātojās, kādēļ te atnācis.

«Nu, meitiņ, tagad pasteigsimies! Chivra aiz prieka, ka pārdevu ķēvi, aizskrēja,» (to sacīdams, viņš pabailīgi apskatījās visapkārt) «aizskrēja iepirkties sev visādas plachtas un citas panckas, tad, līdz viņas atnākšanai, mums vajag visu nodarīt!» Un' nepaguva vēl Paraska pārkāpt mājas slieksni, kad jau atradās iznesīgā puiša rokās, jo tas, līdz ar lielu laužu baru, bija viņu uz ielas gaidījis. «Dievs lai svētī,» teica Cereviks, viņiem rokas salikdams. «Lai dzīve skrien kā vainagus kad sien!»

Pēkšņi burzmā sākās tracis. «Drīzāk tad es saplīstu gabalos, nekā to ļauju!» iekliedzās Solopija dzīves biedrene, bet ļaudis, skaļi aurodami un smiedamies, vilka viņu prom. «Netrako, netrako, sieviņa!» aukstasinīgi sacīja arī Cereviks, pamanījis, ka brangu čigānu pāris satvēris viņai rokas: «kas nodarīts, tas nodarīts; atsaukt es nemīlu!» «Nē un nē! Tas nekad nenotiks!» Chivra vēl kliedza, bet neviens viņā vairs neklausījās. Jaunlaulājamiem apkārt apstāja jautrībnieku pāri, izveidodami ap tiem necaurejamu dejotāju sienu.

Dīvainas, neizskaidrojamas jūtas sagrābtu skatītāju, ja viņš būtu novērojis, ka no viena paša ūsaina muzikanta lociņa pieskāriena stīgām gribot negribot sākās vienprātība un saskaņa. Cilvēki, pār kuru drūmajām sejām, šķiet, veselu mūžību nebija pāri slīdējis smaids, nu sāka dipināt kājas un drebināt plecus. Visi kustējās. Visi dejoja. Bet vēl dīvainākas, vēl neizskaidrojamākas jūtas mostos dvēseles dziļumos, ja ievērotu vecenes, kuru sejās nesen dvēsmoja atvēries kaps — tās tagad grūstījās un lēkāja līdzi jauno baram. Bezbēdīgās! un bez kādas bērnišķas jautrības, bez līdzjušanas dzirksts, viņām vienīgi apīnis, kā mechaniķis savam nedzīvajam au- tomatam, lika darīt kaut ko cilvēkiem līdzīgu; viņas klusām kustināja savas noreibušās galvas, virpuļoja līdzi jautrajam baram, ne acu nepaceldamas uz jauno pāri.

Troksnis, smiekli, dziesmas kļuva aizvien klusāki. Kā pamirdams gurušais lociņš klieda tukšajā gaisā neskaidras skaņas. Vēl kaut kur bija sadzirdama kāju dipoņa, kas līdzinājās tālumā šalcējas jūras dunēšanai. bet drīz vien viss bija tukšs un kluss.

Vai gan tāpat neaizlido no mums arī prieks, šis skaistākais, bet nepastāvīgākais viesis? — un velti tad kāda vientuļa skaņa mēģina izteikt līksmošanu. Jau pati savā atbalsī viņa

sadzird skumjas un tukšumu un baigi ieklausās tajā. Vai gan tāpat nepazūd vētrainās un straujās jaunības draugi, aiziedami pa vienam, cits aiz cita izklīzdami pasaulē, pamezdami vientuļu savu seno dienu biedri. Garlaicīgi ir pamestajam! Un smagi, un tik skumji tiek sirdij, un nekas viņai nevar Dalīdzētl

JĀŅU VAKARA

Sens notikums, ko atstastljis N. baznīcas ķesteris.

Fomam Grigorjevičam piemita kāda īpatnēja savādība: viņam nāvīgi nepatika pārstāstīt vienu un to pašu. Gadījās, dažreiz, ka palūdza viņu izstāstīt kaut ko otrreiz, tad, paskat tik, katrā ziņā iespraudīs kaut ko no jauna vai sagrozīs tā, ka ne pazīt nevar. Reiz viens no tiem kungiem, mums, vienkāršiem ļautiņiem, grūti pat nosaukt viņus: rakstnieķeļi viņi — ne rakstnieķeļi, bet, lūk, tie paši, kas uzpircēji mūsu gada tirgos. Sarauš, sadiedelē, sazogas visvisādu grabažu, jā, un tad katru mēnesi vai nedēļu izlaiž pa grāmatelei, ne biezāku par ābeci, — viens no šiem kungiem izvilināja Fomam Grigorjevičam arī šo pašu stāstu, bet izstāstījis, Foma Grigorjevičs jau bija atkal par to pavisam piemirsis. Tad no Poltavas atbrauca tas pats zaļas krāsas kaftanā ģērbies kun- dziņš, par kuru jau runāju, un kura vienu stāstu, domāju, būsiet jau lasījuši, — atved nelielu grāmateli un, vidū uzšķīris, rāda mums. Foma Grigorjevičs jau grasījās apseglot savu degunu ar acenēm, bet, atcerējies, ka aizmirsis aptīt tās ar diegu un apvaskot, pasniedza grāmateli man. Tā kā cik necik lasīt protu un brilles nenēsāju, tad sāku tūlīt lasīt. Nebiju paguvis ne divi lapas pāršķirt, kad viņš pēkšņi apturēja mani aiz rokas. «Pagaidiet! vispirms pasakiet man, ko jūs tur lasiet?» Atzīstos, šis jautājums mazliet samulsināja mani.

«Kā, ko lasu, Foma Grigorjevič? jūsu stāstu, jūsu paša vārdus.» «Kas jums teicis, ka tie ir mani vārdi?» — «Ko tad vēl vajag, te ir iespiests: tāda un tāda ķestera stāstīta.» — «Uzspļaujiet tam uz galvas, kas to iespiedis! vaukšķ kā kuces moskalis. Vai es tā esmu teicis? Ko darīt, ja kādam galvā trūkst vienas skrūves! Klausieties, es jums to tūliņ izstāstīšu.» Mēs pievirzījāmies galdam, un viņš iesāka:

Mans vectēvs (lai dievs mielo viņa dvēseli viņā saulē tikai ar kviešu karašiņām un medus maizītēm), prata lieliski stāstīt. Reizēm, kad sāka stāstīt, visu dienu nebūtu izkustējies no vietas un tikai klausījies. Viņam netiek līdzi neviens mūsdienu balamute. Kad tāds ņemsies moskali vīzēt un turklāt vēl tādā balsī, it kā trīs dienas nebūtu ēdis, tad ķer cepuri un taisies kaut no istabas laukā. Atceros kā tagad, — nelaiķa vecenīte, mana māte, vēl bija dzīva, — kā garā ziemas vakarā, kad ārā sprēgāja sals un galīgi aizmūrēja mūsu istabas šauro lodziņu, viņa sēdēja pie kodeļas, šķetinādama pirkstiem garu pavedienu, kustinādama ar kāju šūpuli un dziedādama dziesmu, ko es vēl tagad it kā dzirdu. Liesmiņa eļļas trauciņā, drebēdama un raustīdamās kā no kaut kā baidīdamās, apgaismoja mums istabu. Atspole rūca, un mēs, bērni, visi pūlītī saspiedušies, klausījāmies vectēvā, kas aiz vecuma jau vairāk nekā piecus gadus nebija nokāpis no savas krāsns augšas. Dīvainie nostāsti par sirmo senatni, par aizkrāciešu sirojumiem, par poļiem, par Podkovas, Poltora-Kožucha un Sagaidačnija varoņdarbiem mūs tā neaizrāva, kā stāsti par kādu senu, brīnišķīgu notikumu, no kā drebuļi skrēja pa* visu miesu un mati sacēlās uz galvas stāvus. Citu reizi gadījās, sagrāba tādas bailes, ka vakaros viss šķitās diezin par kādu ērmu. Gadījās kādreiz naktī iziet kādas vajadzības dēļ no istabas, tad tā vien tik likās, ka tavā gultā ielicies kāds atnācējs no viņpasaules. Un, kaut man nenāktos to otrreiz stāstīt, ka bieži notālēm noturēju savus galvgalī paša noliktus svārkus par saritinājušos nelabo. Bet pats galvenais vectēva stāstos bija tas, ka visā savā mūžā viņš nekad nemeloja, un ko arī neteica, tas viss tiešām tā ij bijis. Vienu no viņa dēkainajiem piedzīvojumiem atstāstīšu tagad jums. Zinu, ka atradīsies daudz tādu gudrinieku, kas raksta tiesās un lasa laicīgas grāmatas, bet, ja dos tiem rokā vienkāršu lūgšanas grāmatu, nesapratīs tur ne ā, ne bē, bet rādīt, sev par kaunu, savus zobus — to tie prot. Tādiem viss, ko vien stāsta, ir smejams. Tāda neticība ieviesusies pasaulē! Nu ko tur, — lūk, lai dievs un šķīstā jaunava mani soda — varbūt pat neticēsiet: reiz kaut kā ieminējos par raganām — un kas bija? atradās rez- galis, — netic raganām? Jā, gods dievam, esmu jau diezgan nodzīvojis pasaulē, esmu redzējis tādus citticībniekus, kam piemānīt popu bija vieglāk, nekā mums tabaku iešņaukt; bet arī tie krustu meta pret raganam. Kaut sapņos viņiem parādītos . .. negribas tik teikt kas.. . Nav ko runāt par tiem.

Kur nu, vairāk nekā gadus simt atpakaļ, mans nelaiķis vectēvs stāstīja, mūsu ciema neviens nebūtu ir pazinis: visnabadzīgākais ciems! Mājeles desmit, — neapmestas, neapjumtas rēgojas te šur, te tur lauka vidū. Ne žogu, ne kārtīga šķūņa kur novietot lopus vai vezumus. Tā vēl tik dzīvoja bagātnieki, bet būtu paskatījušies uz mūsu bāleliņiem, plikadīdām, zemē ierakta bedre — lūk, jums ij māja! Tikai dūmi norādīja, ka tur mitinās dzīva radība — cilvēks. Jūs jautāsiet, kāpēc viņi tā dzīvoja? Bija vai nebija nabadzība, jo tajos laikos gandrīz katrs kazaka gaitās gāja un savāca svešās zemēs ne mazums mantu, bet, visvairāk tāpēc, ka nebija vērts rūpēt kārtīgu māju. Kādi gan ļaudis tad nesiroja pa visām malām: krimieši, poļi, leiši! Gadījās, ka arī pašu ļaudis pūļiem iebruka un aplaupīja savējus. Visādi gadījās.

SaL ciemā bieži parādījās cilvēks, vai pareizāki velns cilvēka izskatā. No kurienes viņš un kāpēc ieradās, neviens nezināja. Uzdzīvo dzerdams un pēkšņi pazūd kā ūdenī iekritis, ne vēsts vairs. Te, raug, — atkal jau kā no debesīm nokritis, rikšo pa ielām ciemā, no kura tagad nav vairs ne vēsts un kas atradās varbūt ne tālāk par simt soļiem no Dikaņkas. Savāc kazakus, ko sastop: smiekli, dziesmas, ripo naudiņa, degvīna — kā ūdens. Apstāj reizēm skaistas meičas: sadāvina lentes, auskarus, kakla rotas — ka nav kur likt! Taisnība, skaistules mazliet apdomājas, vai pieņemt dāvanas, dievs to zina, varbūt tiešām gājušas caur nešķīstām rokām. Mana vectētiņa miesīgā krustmāte, kas tajā laikā turēja krodziņu uz tagadējā Opoš- ņankas ceļa, kur bieži mēdza uzdzīvot Basavrjuks (tā sauca šo velna cilvēku), tieši tā ij sacīja, ka ne par kādu labklājību pasaulē nebūtu bijusi ar mieru pieņemt no viņa dāvanas. Tomēr, kā lai neņem: katru sagrābj bailes, kad viņš sarauc savas sarainās uzacis un caur pieri uzmet tādu skatienu, ka liekas, dotu kājām ziņu, aizskrietu diezin kur; bet, ja pieņēma, tad jau nākamajā naktī velkas ciemoties kāds draugs no ourva, ragainu galvu, un žņaudz kaklu, ja ap to dāvātā kakla rota, kož pirkstā, ja tajā uzmaukts gredzens, vai rauj aiz bizes, ja tajā iepīta lente. Lai dievs ar tām, tām dāvanām. Tikai nelaime — arī vaļā tikt nevar: iemetīsi ūdenī — velnišķīgās krelles vai gredzens peld pa ūdens virsu un atkal tieši tev rokās.

Ciemā bija baznīca, gandrīz vai vēl, cik atceros, svētā Pan- telija vārdā nosaukta. Dzīvoja toreiz pie tās priesteris, la svētīta viņa piemiņa, tēvs Afanasijs. Ievērojis, ka Basavrjuks pirmā Lieldienu dienā nebija baznīcā, nodomāja sarāt viņu, uzlikt baznīcas sodu. Kur nu to! tik tikko dabūja izsprukt. «Klausies, pan!» dārdināja viņš tam atbildei «rūpējies labāk par savām lietām, nekā maisies citu darīšanās, ja negribi, ka tavu kazas rīkli aizbāž ar karstu kutju!>- Ko lai iesāk ar nolādēto? Tēvs Afanasijs tikai pasludināja, ka katru, kas saiesies ar Basavrjuku, uzskatīs par katoli, Kristus baznīcas un cilvēka dzimuma ienaidnieku. ķ

Šajā ciemā kādam kazakam, sauktam par Koržu, bija strādnieks, ko ļaudis dēvēja par Pēteri Bezdzimtas, varbūt tāpēc, ka neviens neatcerējās ne viņa tēva, ne mātes. Tiesa, baznīcas vecākais gan stāstīja, ka viņi jau otrā gadā nomiruši mērī; bet mana vectēva krustmāte negribēja par to nekā zināt un visiem spēkiem centās piešķirt viņam dzimtu, kaut gan nabaga Pēterim pēc tādas bija tikpat maz vajadzības, kā mums pēc pērnā sniega. Viņa stāstīja, ka Pētera tēvs tagad dzīvo vēl Aizkrācē, bijis turku gūstā, izcieties diezin kādas mokas un kaut kādā brīnišķīgā kārtā, pārģērbies par einuku, izbēdzis. Tumšacēm meičām un jaunajām sievām nebija nekādas vajadzības pēc viņa dzimtas. Viņas tikai sprieda, ka, ja viņu ietērptu jaunā županā, apjoztu ar sarkanu jostu, uzliktu galvā melnu jērādas cepuri ar lepnu, zilu virsu, piejoztu pie sāniem turku zobenu, iedotu vienā rokā jājamo pātagu, otrā pīpi skaistā ietvarā, ka tad viņš aizbāztu aiz jostas visus toreizējos jauniešus. Bet nelaime tā, ka nabaga Pēterītim bija tikai vieni vienīgi pelēki svārki, kam bija vairāk caurumu nekā daža laba žīda kabatā zelta rubļu. Un tā vēl nebūtu tā lielākā nelaime; bet, lūk, kas par postu: vecajam Koržam bija meitiņa, skaistule, kādu, domāju, jums nezin vai būs gadījies redzēt. Nelaiķa vectēva krustmāte stāstīja, — bet sievietei, kā paši zināt, vieglāk saskūpstīties ar pašu nelabo, neņemiet ļaunā izteicienu, nekā nosaukt kādu par skaistuli, — ka kazaka meičas apaļie vaidziņi bijuši svaigi un sārti kā vismaigākie magones sārtie ziedi, kas, dieva rasā mazgājušies, kvēlo, izgludina savas ziedu lapiņas un uzpošas tikko uzlēkušās saulītes priekšā; ka līdzīgas melnām aukliņām, kādas tagad mūsu meitenes pērk krustiņiem un dukātiem no moskaļiem, kas, kārbām apkrāvušies, staigā pa ciemiem, slaidi izliekušās uzacis it kā ieskatījās skaidrajās acīs; ka mutīte, uz kuru noskatoties toreizējie jaunieši aplaizījās, likās radīta tam, lai atskaņotu lakstīgalas dziesmas; ka viņas mati, melni kā kraukļa spārni un mīksti kā jauni lini (toreiz vēl mūsu jaunavas nepazina matus mazās bizītēs un neievija tajās skaistas, spilgtas, šauras lentes), krita lielām cirtām uz zeltu izšūtā uzvalka. Ak! lai dievs nedod man vairs baznīcas korī dziedāt alelujā, ja es, tepat uz vietas, nebūtu noskūpstījis viņu, kaut gan sirmums jau zogas visā vecajā mežā, kas apklāj manu galvas virsu, un blakus man vecene kā nags acī. Nu, ja jau kādā vietā puisis un meita dzīvo tuvu viens otram … paši zināt, kas iznāk. Bieži nebija vēl ne ausma, ne gaisma svīdusi, sarkano zābaku pakavi jau manāmi tajā vietā, kur Pidorka mēdza lakstoties ar savu Pēterīti. Tomēr Koržam nebūtu ne prātā ienācis kas Jauns, bet reiz — nu, protams, neviens cits kā pats nelabais gumdīja Pēterīti, priekšnamā labi neapskatoties, uzspiest kazaka meičas sārtajām lūpiņām skūpstu, kā saka, no visas sirds, un tas pats nelabais, — kaut viņam, suņa dēlam, sapnī svētais krusts rādītos! — blēņodamies uzmusināja veco āzi atvērt istabas durvis. Koržs sastinga, atvēris muti un pieķēries ar roku durvīm. Nolādētais skūpsts, likās, galīgi apdullināja viņu. Tas tam likās skaļāks par vāles triecienu pret sienu, ar ko mūsu dienās zemnieks aizbaida suņus, ja viņam nav bises un pulvera.

Attapies viņš noņēma no sienas vectēva pletni un gribēja ar to jau nodzeltīt nabaga Pēterītim muguru, kad, nez kur gadījies, kur ne, pieskrēja Pidorkas sešgadīgais brālītis Ivass un izbailēs apķēra ar roķelēm viņa kājas, iesaukdamies: «tēt, tēt! nesit Pēterīti!» Ko lai dara? Tēva sirds nav no akmens: pakāris pletni pie sienas, viņš paklusām izveda Pēterīti no istabas, piekodinādams: «Klausies, Pēter, ja tu man vēl kādreiz rādīsies istabā vai kaut tikai pie logiem, tad, nudien, pazaudēsi melnās ūsas un savu matu cekulu — paskat, tas jau tev divām kārtām aptinies ausij — lai es neesmu Terentijs Koržs, ja tas nepazūd no tavas galvas!» To teicis, viņš ar vieglu roku iebelza Pēterītim pa pakausi tā. ka tas. zemes nesamanīdams, kūleniski aizlidoja. Lūk, ko saskūpstīja! Nedienas bija uznākušas mūsu balodīšiem; turklāt ciematā izpaudās vēsts, ka Koržu sācis apciemot kāds polis, zeltā šūdināts, ar ūsām, zobenu, piešiem, ar kabatām, kas tinkšķēja kā ķeseles zvaniņš, ar ko mūsu zvaniķis Tarass ikdienas staigā pa baznīcu. Nu, viegli noskārstams, kādā nolūkā apciemo tēvu, kad viņam mājās tumšuzacaina meitiņa. Lūk. vienreiz Pidorka, asarām plūstot, pacēla rokās savu Ivasu: «Ivasiņ, mans mīļais, Ivasiņ, mans dārgum! Aizskrej pie Pēterīša, manu zelta bērniņ, kā izšauta bulta; izstāsti viņam visu: būtu mīlējusi viņa brūnās acis, skūpstījusi viņa balto sejiņu, bet liktenis man nav to novēlējis. Ne vienu vien dvieli esmu samērcējusi savām karstajām asarām. Nelabi, grūti man ap sirdi. Un pašas tēvs man — naidnieks: spiež precēt nemīlamu poli. Saki viņam, ka jau rīkojas uz kāzām, tikai mūzikas nebūs mūsu kāzās: kobzu un stabuļu vietā dziedās diakoni. Neiešu dejot ar savu līgavaini: nēšus nesīs mani. Tumša tumša būs mana istabiņa! — no kļavas koka, un dūmeņa vietā krusts stāvēs uz jumta!»

Kā pārakmeņojies, nekustēdamies no vietas, Pēteris klausījās, kad nevainīgais bērns šļupstēja viņam Pidorkas vārdus. «Bet es, nelaimīgais, biju nodomājis doties uz Krimu un Turciju, iekarot zeltu un bagāts atbraukt pie tevis, mana daiļaviņa. Bet nebūt tam nekad. Ļaunā acs mūs uzlūkojusi. Būs. būs arī man kāzas, mana zelta zivtiņa, tikai šajās kāzās nebūs pat diakonu — melns krauklis krimšķinās mācītāja vietā pār manu galvu; klajš lauks būs mana māja: pelēkzils mākonis — mans jumts; ērglis izknābs manas brūnās acis, lietus skalos kazaka kauliņus, un stepes vējš žāvēs tos. Bet ko es? kam? par ko varu sūdzēties? Redzams, dievs tā ir nolicis. Ja mirt. tad mirt!» — un taisnā ceļā aizsoļoja uz krodziņu.

Nelaika vectēva krustmāte mazliet pabrīnījās, ieraudzīdama Pēterīti krodziņā un vēl tādā laikā, kad godīgi cilvēki iet uz rīta dievkalpojumu, un ieplēta acis, it kā no miega mozdamās, kad viņš pieprasīja mēriņu sīvā, bezmaz pus- spaiņa lielumā. Tikai veltīgi nabadziņš bija cerējis tā dzēst savas bēdas. Degvīns dzēla viņam mēlē kā nātres un likās rūgtāks par vērmelēm. Trieca mēriņu pret zemi. «Pietiek bēdāties, kazak!» kāds basā ierēcās aiz viņa. Atskatījās: Ba- savrjuks! kāds nejauks purns! Mati — kā sari, acis — kā vērsim. «Zinu, kā tev trūkst: lūk, kas!» Pie tam viņš, velnišķi ņirgdams, paskandināja ādas maku, kas tam karājās pie jostas. Petro sarāvās. «He, he, he! kā liesmo!» rēca viņš. bārstīdams saujā zelta gabalus: «he, he, he! kā skan' Un prasīts tiek tikai viens darbs par veselu kalnu tādu paijiņu.» — «Velns!» Petro iekliedzās. «Dod šurp! Esmu uz visu ar mieru!»

Iesita saujās. «Redzi, Petro, tu esi ieradies taisni īstā laikā: rīt Jāņu diena. Tikai šo vienīgo nakti gadā uzzied papardes zieds. Nenokavē! Gaidīšu tevi ap pusnakti Lāču gravā.»

Man liekas, vistas tik ļoti negaida tā brīža, kad saimniece tām iznesis graudus, kā Pēterītis gaidīja vakara. Nekā cita nedarīja, kā tikai skatījās, vai koku ēnas jau nav tapušas garākas, vai zemu noslīdējusī saulīte jau nesārtojas, un jo ilgāk, jo nepacietīgāki. Kā laiks velkas garumā! Redzams, ka dieva dieniņa pametusi kaut kur savas beigas. Lūk, jau saulīte nogājusi. Tikai vienā pusē debesis sārtojas. Arī tās sāk tumst. Laukā top vēsāks. Krēšļojas, krēšļojas un — jau satumsis. Beidzot! Sirds taisījās vai izlekt no krūtīm, kad viņš uzņēma ceļu, piesardzīgi dodamies lejā, cauri biezam mežam, dziļā aizā, ko sauca par Lāču gravu. Basavrjuks jau gaidīja tur. Tumšs, ka vai acī durams. Roku rokā viņi gāja pa līganu purvu, aizķerdamies aiz cieši saaugušiem ērkšķu krūmiem un klupdami gandrīz uz katra soļa. Beidzot līdzena vieta. Petro palūkojās visapkārt: nekad vēl viņam nebija gadījies te būt. Te arī Basavrjuks apstājās. «Vai redzi sev priekšā trīs uzkalniņus? Uz tiem aug daudz dažādu puķu; bet lai tevi sarga ne šīs zemes gari, ja tu kādu no tām noplūktu. Tikko uzziedēs papardes zieds, tver to un neatskaties, lai kādi brīnumi aiz tevis arī notiktu.» Petro gribēja vēl pajautāt… skat — nav jau vairs viņa. Piegāja pie trim uzkalniņiem; kur gan puķes? Nekur nav redzamas. Mežonīgas vērmeles mel- rtoja visapkārt un nomāca visu. Bet, rau, iekvēlojās pie debesīm rūsa, un viņam priekšā parādījās vesela grēda puķu, brīnišķīgu, neredzētu puķu; bija tur arī papardes vienkāršās lapas. Petro drusku šaubījās un palika tās priekšā domās stāvot, abas rokas sānos iespiedis. «Kas tad te neredzēts? desmitām reižu dienā, gadās, redz šo zāli; kas tur par brīnumu? Vai velna ģīmis nav gribējis tikai pazoboties!» — Rau — atsarkst mazs ziedu pumpuriņš un kustas it kā dzīvs. Tiešām brīnums! Kustas un top arvien lielāks un lielāks un*sārtojas kā kvēlojoša ogle. Iemirdzējās zvaigznīte, kaut kas >dusu no- sprakšķēja — un zieds uzplauka viņa acu priekšā kā liesma, apgaismodams arī citus sev apkārt.. «Nupat laiks!» Petro nodomāja un izstiepa roku. Redz, viņam garām arī sniedzās simtām spalvainu roku pēc zieda, bet aiz muguras kaut kas šurpu turpu skraida. Aizvēris acis, viņš rāva kātiņu, un zieds palika viņam rokā. Viss apklusa. Uz celma parādījās sēdošais

Basavr juks, sazilējis kā mironis. Ne pirkstiņa nekustina. Acis stīvi vērstas uz kaut ko, ko viņš viens tikai redz, mute pusvirus, un ne vārda. Visapkārt viss klusu. Uch, drausmīgi! … Te atskanēja svilpiens, no kura Pēterim iekšā sāka griezties, un viņam šķita, ka zāle būtu sākusi čaukstēt, puķes savā starpā sarunāties smalkās, sudraba zvaniņiem līdzīgās balsti- aās; koki iešņācās verdošā ķildā.. . Basavrjuka seja pēkšņi atdzīvojās, acis iegailējās. «Beidzot atgriezās, ragana!» viņš norūca caur zobiem. «Pielūko, Petro, tūliņ tev priekšā nostāsies skaistule: izpildi visu, ko viņa tev liek. citādi esi pazudis uz mūžiem!» Te viņš pašķīra ar zarainu nūju ērkšķu krūmu, un viņu priekšā parādījās mājiņa, kā mēdz teikt, uz vistas kājām. Basavrjuks sita ar dūri, un siena sagrīļojās. Liels,, melns suns izskrēja pretī un smilkstēdams, pārvērties par kaķi, lēca viņiem acīs. «Netrako, netrako, vecā velnate!» Basavrjuks ierunājās, piebilzdams tādu vārdiņu, ka kārtīgs ?ilvēks pat ausis aizspiestu. Skat, kaķa vietā vecene ar ceptam ābolam līdzīgu, krunkainu seju, pati salīkusi; deguns un zods kā riekstu knaibles. «Varena skaistule!» Petro nodomāja, un trīsas viņam pārskrēja pa muguru. Ragana izrāva viņam ziedu no rokām, noliecās un ilgi kaut ko murmināja ap to, apslacīdama to ar kādu ūdeni. No mutes viņai šāvās dzirksteles, uz lūpām parādījās putas. «Svied!» viņa teica, atdodama viņam ziedu. Petro svieda, un kas par brīnumu? zieds nekrita taisni uz leju. bet ilgi bija redzams kā uguns lodīte tumsā, peldēja pa gaisu kā laiviņa; beidzot pamazām sāka laisties zemāk un nokrita tik tālu, ka tikko bija pamanāma zvaigznīte, ne lielāka par magoņu sēkliņu. «Te!» dobji no- krekšķēja vecene, bet Basavrjuks iedeva viņam lāpstu, piebilzdams: «Roc te, Petro; te tu ieraudzīsi tik daudz zelta, ka ne tev, ne Koržam nav sapņos nācis.» Petro, saspļāvis rokās, saķēra lāpstu, uzspieda ar kāju un izcēla zemi, vienu, otru, trešo, vēlreiz. .. Kaut kas ciets!. . . Lāpsta skan un nelien dziļāk. Te viņa acis skaidri sāka atšķirt nelielu, dzelzī kaltu lādi. Jau viņš gribēja ar roku to tvert, bet lāde sāka grimt zemē un jo tālāk, jo dziļāk un dziļāk, bet viņam aiz muguras skanēja smiekli, vairāk līdzīgi čūskas šņākšanai. «Nē, neredzēt tev zelta, iekāms nesadabūsi cilvēka asinis!» ragana sacīja un pieveda viņam bērnu, gadus sešus vecu, ietītu baltā palagā, rādīdama zīmēm, lai viņš nocērt tam galvu. Petro apstulba. Vai tas gan nieks — nocirst ne par šo. ne par to cilvēkam galvu, turklāt vēl nevainīgam bērnam! Dusmās viņš norāva palagu, kas sedza bērna galvu, un kas ir? Viņa priekšā stāvēja Ivass. Rociņas nabaga bērns bija sakrustojis un galviņu noliecis … Kā negudrs Petro pieskrēja ar nazi pie raganas un jau pacēla roku . .. «Bet ko tu apsolīji par meiteni? …» ierēcās Basavrjuks un it kā lodi ietrieca viņam mugurā. Ragana piespēra ar kāju: zila liesma izšāvās no zemes; zemes iekšiene kļuva gaiša un it kā no kristālā izlieta, un viss, kas bija zemes iekšienē, kļuva redzams kā uz delnas. Cervonci, dārgakmeņi lādēs, katlos, veselām kaudzēm bija sakrauti tai pašā vietā, kur viņi stāvēja. Acis viņam iegailē- jās … prāts aptumšojās … Kā neprātīgs viņš satvēra nazi, ;m nevainīgas asinis iesprāga viņam acīs. .. Velnišķīgi smiekli atskanēja no visām pusēm. Nejēdzīgi mošķi pulkiem lēkāja viņam priekšā. Ragana, iecirtusies rokām bezgalvas mironī, kā vilks dzēra tā asinis. . . Viņam galvā viss sagriezās. Saņēmis visus spēkus, viņš metās bēgt. Viss viņa priekšā at- blāzmojās sarkanā gaismā. Koki visi bija asiņaini un, likās, dega un vaidēja. Debesis, kvēlojušās, trīsēja … Acīs viņam lēkāja ugunīgas dzirkstis kā zibens atspīdums. Bez spēka viņš ieskrēja savā būdā un kā kūlis nogāzās gar zemi. Smags miegs pārņēma viņu.

Divas dienas un divas naktis Petro gulēja bez atmošanās. Trešajā dienā atmodies, viņš ilgi apskatīja savas istabas kaktus, bet velti centās kaut ko atcerēties: galva viņam bija kā veca skopuļa kabata, no kuras ne grasi neizmānīsi. Izstaipījies mazliet, viņš ieklausījās, ka kājgalī kaut kas ieskanējās. Skatās: divi maisi ar zeltu. Tikai tad kā pa sapņiem viņš atcerējās, ka bija meklējis kādu apslēptu mantu, ka vienam viņam bijis bail mežā… Bet par kādu maksu un kā tie tikuši viņam rokā, to ne par ko nevarēja saprast.

Ieraudzīja Koržs maisus un atmaiga. «Kāds gan tas Pet- rusja ir nelga! vai tad es viņu nemīlēju? vai viņš nebija man kā paša miesīgs dēls?» un vecis sāka muldēt tādas brīnumu lietas, ka Petro apraudājās. Savādi likās Pidorkni, kad viņa sāka viņam stāstīt, ka čigāni, kas braukuši garām, nozaguši Ivasu. Petro nevarēja viņa pat atcerēties: tā viņu bija apmājusi nolādētā velnišķība! Nebija ko kavēties. Po!im parādīja pigu zem deguna un sarīkoja kāzas: sacepa kāzu raušus, sašuva dvieļus un lakatus, izvēla mucu degvīna, apsēdināja jaunos aiz galda, sagrieza maizes klaipu, trinkšķināja banduras, cimboles, puta stabules, kobzas — un sākās prieki…

Seno laiku kāzu dzeršanu nesalīdzināsi ar mūsējām. Kad mana vectēva krustmāte dažreiz sāka stāstīt — brīnies tik! Kā meičas greznā svētku galvas rotā no dzeltenām, zilām un sārtām lentēm, kam pāri bija pārsietās zelta treses, smalkos, ar sarkanu zīdu pa visām vīlēm izrakstītos un sīkām sudraba puķītēm nosētos kreklos, safjana zābakos uz augstiem dzelzs pakaviem, cēli kā pāvi un brāzmaini kā viesulis lēkšojušas pa istabu. Kā jaunās sievas, nesdamas uz galvas aubīti, kam virsa bija pagatavota no zelta brokātā un pakausī neliels izgriezums, pa kuru bija redzama zelta iemala, ar diviem vissmalkākās melnas jērādas radziņiem, no kuriem viens izslējās uz priekšu, otrs atpakaļ, zilos, vislabākā zīda virssvār- kos ar sarkaniem atlokiem, cienīgi iespiedušas rokas sānos, uzstājušās pa vienai un vienmērīgā solī laidušās gopakā. Kā jaunekļi augstām kazaku cepurēm galvā, smalkas vadmalas svārkos, apjostos izrakstītām sudraba jostām, pīpēm zobos, aplidojuši viņas kā velnēni un mēļojušies. Jauniešos noskatoties, nenocietās arī pats Koržs, neizlocījis vecās kājas. Ar banduru rokā, sūkdams kaļķīti un dziedādams līdzi, ar degvīna glāzīti virs galvas, iesilušo viesu skaļu saucienu pavadīts, vecais laidās pietupdejā. Ko gan jautrā prātā neizdomā? Sāk, gadījās, maskoties nejaukos ģīmjos — tu, mans dievs, nelīdzinās vairs cilvēkiem. Nav ko salīdzināt ar mūsdienu pārģērbšanos kāzās. Kas tad tagad? Izķēmojās tik par čigāniem vai moskaļiem. Nē, tos laikus viens pārģērbās par žīdu, cits par velnu, vispirms sāk bučoties, bet vēlāk saķērās vien- otram cekulā … Lai dievs ar jums! tādi smiekli, ka vēders jātur! Pārģērbās turku un tataru drēbēs, viss vienā zaigā, kā kvēlojošas ogles… Bet kad sāka blēņoties un jokus dzīt. . . nu, nes vai svētos laukā. Nelaiķa vectēva krustmātei, kas pati ari bijusi šajās kāzās, gadījies šāds dēkains piedzīvojums: viņa bijusi ģērbusies platajās tatarietes drēbēs un, ar degvīna glāzi rokā, mielojusi viesus. Te nelabais dīdījis kādu apliet viņu no mugurpuses ar degvīnu; otrs, redzams, arī ne laisks, izšķiļ tajā brīdī uguni un aizdedzina … uzšaujas liesma, nabaga krustmāte pārbijusies rauj visu acu priekšā drēbes no muguras nost… Troksnis, smiekli, kņada sacēlusies kā gada tirgū. Vārdu sakot, veci ļaudis neatceras nevienas citas vēl tik jautras kāzas.

Sāka dzīvot Pidorka ar Petro, gluži kā poļu pans ar pani. Visa kā diezgan, viss spīd … Labi ļautiņi tomēr vieglītēm šūpoja galvas, nolūkodamies viņu dzīvē. «No velna nebūs nekāda labuma,» visi vienā balsī runāja. «No kurienes gan, ja ne no pareizticīgo ļaužu kārdinātāja, viņam radusies bagātība? Kur viņš būtu ņēmis tādu kaudzi zelta? Kāpēc gan to pašu dienu, kad viņš kļuva bagāts, Basavrjuks pazuda kā ūdenī iekritis?» — Sakat tik, ka ļaudis izdomā! Lūk, patiešām, nepagāja ne mēnesis un nevarēja Pēterīti vairs ne pazīt. Kāpēc, kas viņam bija noticis, — dievs vien zina. Sēž uz vienas vietas un kaut vai vārdu būtu ar kādu parunājis. Visu laiku tikai domā un it kā pūlas kaut ko atcerēties. Kad Pidorkai izdodas piedabūt viņu sākt par kaut ko runāt, tad it kā aizmirstas, sāk runāt un atvilgst pat; bet paskatīsies nevilšus uz maisiem — «pagaidi, pagaidi, aizmirsies!» kliedz, un no jauna iegrimst domās, un no jauna nopūlas kaut ko atcerēties. Dažreiz, kad ilgi nosēdējis uz vietas, viņam liekas, ka tūliņ pat viss no jauna ienāks prātā .. . bet atkal viss pazūd Liekas: sēž krodziņā; nes viņam degvīnu; dedzina viņu degvīns; pretīgs viņam degvīns. Kāds pienāk, uzsit uz pleca viņam . .. bet tālāk viss viņam kā miglā tīts. Sviedri viņam plūst aumaļām pa seju, un viņš bezspēkā nosēžas atpakaļ savā vietā.

Ko visu nedarīja Pidorka: gan aprunājās ar pūšļotājiem, gan nobīli zīlēja, gan ārstēja vēderu [2] , nekas nepalīdzēja. Tā pagāja vasara. Daudzi kazaki bija appļāvušies un novākuši labību; daudzi kazaki, par citiem brašākie, devās kara gaitās. Pīļu bari vēl pludurēja pa mūsu purviem; bet no paceplīšiem jau nebija vairs ne vēsts. Stepes apsarka. Labības stirpas kā kazaku cepures šur un tur raiboja laukā. Uz ceļa pagadījās arī žagaru un malkas vezumi. Zeme sacietēja un vietām pat piesala. Sāka jau birdināt sniegu, un koku zari ietērpās sarmā kā zaķādās. Lūk, jau dzirdi, aukstā ziemas dienā sarkankrū- tainais svilpis, kā uzcirtīgs poļu muižnieks, pastaigājās pa sniega kupenām, meklēdams graudus, un bērni garām nūjām

dzenāja pa ledu koka klucīšus, kamēr viņu tēvi mierīgi valstījās uz krāsns augšas, pa laiciņam iziedami ārā ar kūpošu kaļķīti zobos, lai godīgi pašķendētos par pareizticīgo ziemelīti vai izvēdināties un pārkulstīt piebūvē iegulējušos labību. Beidzot sniegi sāka kust, un līdaka ar asti salauzīja ledu. Bet Petro arvien vēl tāds pats, un jo tālāk, jo ļaunāk. Kā piekalts sēž istabas vidū, nolicis starp kājām savus maisus. Palika mežonīgs; apauga matiem; kļuva baismīgs; un visu laiku domā par vienu un to pašu, visu laiku pūlas kaut ko atcerēties, gan skaišas, gan ļaunojas, ka nevar atcerēties. Bieži mežonīgi pietrūkstas no savas vietas, noplāta rokas, ieurbjas acīm kādā vietā, it kā gribētu kaut ko notvert; lūpas kustas, it kā gribētu izrunāt kādu sen aizmirstu vārdu — un nekustīgi sastingst.. . Viņu pārņem neprāts, kā negudrs viņš lauza un kož sev rokas un dusmās izplūc šķipsnām matus, beidzot, aprimis, pakrīt kā nesamaņā un pēc laiciņa atkal par jaunu mēģina atcerēties, un atkal neprāts, un atkal mokas… Kas tas par dieva sodu! Pidorkai dzīve vairs nebija dzīve. Sākumā viņai bija bail palikt vienai istabā, bet vēlāk aprada, nabadzīte, ar savām bēdām. Bet agrāko Pidorku vairs nevarēja pazīt. Ne sārtuma. ne šķelmīgā smaida: noraizējās, izkalta, izraudāja skaidrās acis. Reiz kādam, redzams, bija iežēlojies viņas; devis tai padomu iet pie raganas, kas dzīvoja Lāču gravā un kuru daudzināja, ka viņa protot izārstēt visas slimības pasaulē Nolēma izmēģināt pēdējo līdzekli; vārdu pa vārdam pierunāja veceni nākt viņai līdzi. Tas notika tieši Jāņu vakarā. Petro nesamaņā gulēja uz lāviņas un nemaz nepamanīja jauno viešņu, kamēr, beidzot, maz pamazām sāka piecelties un ieskatīties. Pēkšņi viņš viss sāka trīcēt kā soda vietā, mati sacēlās stāvus… un viņš iesmējās tādiem smiekliem, ka Pidorkai sirds sastinga no bailēm. «Atcerējos, atcerējos!» viņš iekliedzās negantā priekā un, atvēzējis cirvi, meta to no visa spēka uz veceni. Cirvis iecirtās divi veršoki dziļi ozola durvīs. Vecene pazuda, un ap septiņi gadi vecs bērns baltā krekliņā, ar apsegtu galvu, nostājās istabas vidū. Apsegs nokrita. «Ivass!» — Pidorka iekliedzās un metās viņam klāt; bet rēgs viscauri, no galvas līdz kājām, applūda asinīm, un visa istaba atspīdēja sarkanā gaismā… Izbailēs viņa izskrēja priekšnamā; bet, mazliet atžirgusi, gribēja viņam palīdzēt; velti! durvis aiz viņas bija aizcirtušās tik stipri, ka viņa nespēja tās atvērt. Saskrēja ļaudis; sāka klauvēt; izcēla durvis; kaut

dvēselīte bijusi. Visa istaba pilna dūmu, un pašā vidū, tur. kur stāvēja Petro, pelnu kaudze, no kuras vietām vēl kūpēja tvaiks. Metās pie maisiem: tikai saplēstu trauku lauskas tur bija zelta vietā. Acis izbolījuši, atvērtām mutēm, neiedrošinādamies ne ūsu pakustināt, stāvēja kazaki, kā zemē ierakti Tādas bailes bija pārņēmušas viņus, redzot šos brīnumus.

Kas notika tālāk, neatceros. Pidorka deva solījumu doties svētceļojumā; savāca pēc tēva nāves pārpalikušo mantu un pēc dažām dienām viņa tiešām jau vairs nebija ciematā. Uz kurieni viņa aizgājusi, neviens nezināja sacīt. Pakalpīgās vecenes iau teica esam viņu tur, kur bija aizgājis Petro, bet no Kijevas atbraucis kazaks stāstīja, ka redzējis klosterī mū- ķieni izkaltušu kā skeletu, kas bez mitas lūgusi dievu, ka šajā mūķienē viņas novada ļaudis, pēc visām pazīmēm, pazinuši Pidorku; ka neviens vēl nav dzirdējis no viņas ne vārda; ka viņa atnākusi kājām un atnesusi dievmātes svētbildei ietvaru, izrotātu tik spilgtiem dārgakmeņiem, ka visiem bijis jāpie- miedz acis, uz to skatoties.

Atjaujiet, ar to vēl viss nebeidzās. To pašu dienu, kad nelabais parāva Petro, parādījās atkal Basavrjuks; tikai visi bēga no viņa. Uzzināja, kas tas par putnu: neviens cits kā pats sātans, kas pieņēmis cilvēka izskatu tikai tādēļ, lai atraktu paslēpto mantu, bet, tā kā apslēptā manta nešķīstās rokās nedodas, tad viņš ar viltu pievilina sev brašus jaunekļus. Tajā pašā gadā visi pameta savas velēnu būdas un pārgāja dzīvot ciemā; bet arī tur nolādētais Basavrjuks nedeva miera. Nelaiķa vectēva krustmāte stāstīja, ka viņš bijis noskaities uz viņu visvairāk par to, ka viņa atstājusi agrāko krodziņu pie Opošņanskas ceļa, un visiem spēkiem centies uz viņas izgāzt savas dusmas. Reiz ciema vecākie bija sapulcējušies krogā un, kā mēdz teikt, tērzēja, pēc amata pakāpēm ieņēmuši vietas pie galda, uz kura bija uzlikts, grēks sacīt ka mazs, cepts auns. Runāja par šo un to; arī par dažādām dēkām un brīnumiem. Un te šķitās, nebūtu nekas, ja vienam vien, bet tieši visiem, — it kā auns paceltu galvu; viņa mulsās acis atdzīvojās un iemirdzējās, un pēkšņi radušās melnās, sarainās ūsas zīmīgi saslējās pret klātesošiem. Visi uzreiz pazina auna galvā Basavrjuka purnu; vectēva krustmāte jau nodomāja: «Lūk, lūk, pieprasīs degvīna …» Godājamie ciema vecākie ķēra pēc cepurēm un metās uz visātrāko mājās. Citā reizē pats baznīcas vecākais, kas laiku pa laikam mēdza ieskatīties aci acī vectēva degvīna glāzītei, nebija paspējis ne divi reizes sasniegt tai dibenu, kad ieraudzīja, ka glāzīte dziļi palokās viņa priekšā. Velns parauj! un tik krustīties! … Un te ar viņa otru pusi arī brīnumi: tikko viņa sāka iejaut mīklu lielajā toverī, te pēkšņi toveris salēcās. «Mierā, mierā!» kas to deva! cienīgi iespiedis rokas sānos, toveris metās pietup- dejā pa vfsu istabu … Smejieties, bet mūsu vectēviem smiekli vis nenāca. Ne velti tētiņš Afanasijs gāja pa visu ciematu ar svētītu ūdeni un dzenāja velnu ar slotiņu pa visām ielām, bet nelaiķa vectēva krustmāte tomēr arvien vēl žēlojās, ka kāds, tikko pienāk vakars, grabinās pa jumtu un skrāpējas gar sienām.

Ko nu par to! Lūk, tagad tai pašā vietā, kur stāv mūsu ciems, liekas, viss mierīgi; bet vēl necik sen, mans nelaiķa tēvs un es vēl atceros, ka sabrukušajam krodziņam, kuru nešķīstais dzimums ilgi pēc tam laboja uz sava rēķina, godīgs cilvēks nevarēja tikt garām. No apkūpējušā dūmeņa kā stabs cēlās dūmi un, pacēlušies tik augstu, ka, uz tiem skatoties, cepure neturējās galvā, izira kvēlojošās oglēs pa visu stepi, un velns, — nevajadzētu viņu, suņa dēlu, nemaz pieminēt, ■— tik žēli šņukstēja savā suņa būdā, ka izbiedētie kovārņi no tuvējā ozolu meža pulkiem pacēlās spārnos un, mežonīgi ķērkdami, svaidījās padebešos.

MAIJA NAKTS VAI SLĪKONE

Velns viņa tētiņu zina! Sāk ar kaut ko darboties kristīgi ļaudis, mokās, mokās, dzenas kā kurti pēc zaķa, bet netiek ne no vietas; tik nez' no kurienes radies, it kā no debesīm nokritis velns, prom šmaukdams, novicina asti.

Hanna

Skaļa dziesma kā upe plūda pa N. ciema ielām. Bija tas laiks, kad dienas darba un raižu nogurdinātie jaunekļi un jaunavas trokšņaini salasījās pulciņā, dzidrā vakara mirdzumā, lai izteiktu savu prieku skaņās, kas arvien bija saistītas ar skumjām. Un domās iegrimušais vakars sapņaini ieskāva zilo debesi, pārvērsdams visu neapjaušamu un tālu. Jau krēsla, bet dziesmas arvien vēl neapklust. No dziedātājiem aizlavījies, ar banduru rokās, soļoja jaunais kazaks Ļevko, ciema galvas dēls. Galvā viņam no stiebriem pīta cepure. Kazaks soļo pa ielu, ar roku stīgas trinkšķinādams un padiedams. Lūk, viņš klusu apstājās pie pazemās, ķezberēs iegrimušas mājas durvīm. Kam pieder šī māja? Kam šīs durvis? Brītiņu klusējis, viņš sāka spēlēt un dziedāt:

Saule jau zemu, vakars jau tuvu Iznāc pie manis, sirsniņa mana!

«Nē, kā redzams cieti aizmigusi mana spulgace skaistule,» kazaks noteica, beidzis dziedāt un tuvodamies logam. «Haļa! Haļa! vai tu guli jeb negribi iznākt pie manis? Tu baidies laikam, ka mūs varētu kāds ieraudzīt vai arī negribi varbūt rādīt aukstumā savu balto sejiņu? Nebaidies: neviena nav; vakars silts. Un ja arī kāds parādītos, apklāšu tevi svārkiem, aptīšu ar savu jostu, aizsegšu tevi rokām — un neviens mūs neieraudzīs. Un kaut arī uzpūstu auksta dvesma, piespiedīšu tevi tuvāk pie sirds, sasildīšu skūpstiem, uzģērbšu savu cepuri tavām baltajām kājiņām. Mana sirsniņa, mana zivtiņa, dārgumiņ! Parādies uz mirklīti! Izbāz pa lodziņu kaut vai savu balto rociņu . . . Nē, tu neguli, lepnā meiča!» viņš izrunāja skaļāk un tādā balsī, kas izteica kaunu par acumirkļa pazemošanos, «tev tīk pasmieties par mani: ardievu!» Tad viņš aizgriezās prom, atstūma cepuri uz vienas auss un lepni atgāja nost no loga, klusu trinkšķinādams banduras stīgas. Šai brīdī durvju koka tveroklis sakustējās, durvis čīkstēdamas atvērās un meitene septiņpadsmitajā pavasarā, krēslas ietverta, bailīgi apkārt skatīdamās un neizlaizdama durvju tverokli no rokas, pārkāpa pār slieksni. Neskaidrajā pustumsā laipni kā zvaigznītes mirdzēja skaidrās acis; zaigoja sarkanā korāļu kakla rota, un jaunekļa ērgļa acīm nevarēja palikt apslēpts kaunīgais sārtums, kas bija iededzies viņas vaigos. «Kāds gan tu esi nepacietīgs!» viņa tam teica pusbalsī. «Jau noskaities! Kāpēc tu izraudzījies tādu laiku? Tik daudz ļaužu pašlaik tā ir klīst pa ielām … Es visa drebu…»

«Ak, nedrebi, mana sārtā odziņa! Piespiedies ciešāk pie manis!» jauneklis runāja, apskaudams viņu, atsviedis ban- duru, kas tam garā siksnā karājās kaklā, un sēzdamies kopā ar viņu istabas durvju priekšā. «Tu zini, ka man grūti iztikt kaut stundu tevis neredzējušam!»

«Zini, ko es domāju?» meitene pārtrauca to, domīgi raudzīdamās viņā. «Man it kā kāds visu laiku čukst ausī, ka turpmāk mēs tik bieži neredzēsimies. Ļaudis jūsu pusē nav labi: meitenes visas noraugās tik skaudīgi, bet jaunekļi… Esmu pat novērojusi, ka mana māte jau labu laiku sāk stingrāk uzraudzīt mani. Atzīstos, man pie svešiem bija jautrāk.» Pie pēdējiem vārdiem viņas sejā parādījās it kā skumjas.

«Divus mēnešus tik dzimtajā pusē un jau apnikusi? Varbūt arī es tev esmu apnicis?»

«Ak, tu man neesi apnicis,» viņa teica pasmaidījusi. «Mīlu tevi, kazaku ar melnajām uzacīm! Mīlu tevi tāpēc, ka tev brūnas acis, un, kad tu uzlūko mani ar tām, tad sirds man it kā uzgavilē un tai ir priecīgi un labi; tāpēc, ka tu laipni vīpsnā savās melnajās ūsās; tāpēc, ka tu eji pa ielu, dziedi un trinkšķini banduru.»

«Ak, mana Haļa!» puisis iesaucās, skūpstīdams un spiezdams viņu ciešāk pie savām krūtīm.

«Pagaidi! Pietiks, Ļevko! Saki vispirms, vai tu esi runājis ar savu tēvu?»

«Ko?» viņš prasīja, it kā no miega pamodies. «Ka gribu precēties un tu gribi nākt pie manis par sievu? Runāju.» Bet kaut kā skumji skanēja viņa lūpās šis: runāju.

«Ko teica?»

«Ko tu viņam padarīsi? Izlikās vecais āzis, pa savai paražai, kurls: nekā nedzird un turklāt vēl baras, ka es vazājoties diezin kur un palaidņojoties ar puišiem pa ielām. Bet nebēdājies, mana Haļa! Dodu tev kazaka vārdu, ka pielauzīšu viņu.»

«Jā, tev, Ļevko, jāteic tikai vārds, un viss notiks pēc tava prāta. Zinu to no sevis: dažreiz nebūtu tevi klausījusi, bet tu saki vārdu — un es daru bez pretrunas visu, ko tu gribi. Paskaties, paskaties!» viņa turpināja, nolikusi galvu viņam uz pleca un pacēlusi acis uz augšu, kur neaptveramā tālē mirdzēja zilā, siltā Ukrainas debess, ko no apakšas aizsedza kuplie ķezberu zari, zem kuriem viņi stāvēja. «Paskaties: rau, rau, tālē iemirgojas zvaigznītes: viena, otra, trešā, ceturtā, piektā… Vai nav tiesa, tur dieva eņģeļi atver savu gaišo debess mājiņu lodziņus un nolūkojas uz mums? Vai ne tā, Ļevko? Viņi taču noskatās uz mūsu zemi? Kā būtu, ja cilvēkiem būtu spārni kā putniem — varētu aizlaisties tur augstu augstu … Uch! drausmīgi! Neviens mūsu ozols nesniedzas līdz debesīm. Bet stāsta, ka kaut kur kādā tālā zemē esot tāds koks, kas ar savu galotni šalkojot pašās debesīs un Lieldienu naktī dievs nokāpjot pa to uz zemi.»

«Nē, Haļa! Dievam ir garas kāpnes no debesīm līdz pašai zemei. Tās svētie erceņģeļi Lieldienu naktī uzstāda, un, tiklīdz dievs liek kāju uz pirmā pakāpiena, visi nešķīstie gari pa galvu, pa kaklu bariem dodas uz elli, un tāpēc Lieldienu nakti virs zemes nav neviena ļaunā gara.»

«Cik klusu šūpojas ūdens, it kā bērns šūpulī!» Hanna turpināja, norādīdama uz dīķi, kas bija iekļauts drūmā kļavu biezoknī, un sēru vītoli, gremdēdami tā ūdenī savus skumjos zarus, to apraudāja. Kā vārgs vecītis viņš turēja savās aukstajās skavās tālās, tumšās debesis, apbērdams saviem ledainajiem skūpstiem mirgojošās zvaigznītes, kas nespodri šūpojās siltajā nakts gaisa okeānā, it kā gaidīdamas drīzu spožā nakts karaļa parādīšanos. Meža malā, kalnā snauda veca koka māja aizvērtiem slēģiem. Jumts bija apaudzis ar sūnu un nezālēm; kuplas ābeles bija saaugušas logu priekšā. Mežs ietina māju savā drūmajā, aukstajā ēnā; tā pakājē pletās lazdu birstala un nolaidās līdz dīķim.

«Atceros kā pa sapņiem,» Hanna sacīja, nenolaizdama no tā acis, «sen sen, kad vēl biju maza meitenīte un dzīvoju pie mātes, par šo māju stāstīja kaut ko drausmīgu. Ļevko, tu droši vien zini, pastāsti! …»

«Dievs ar to, mana skaistulīti Sievas un muļķa ļaudis daudz ko melš. Tu tikai uztrauksi sevi, sāksi baidīties un nevarēsi mierīgi aizmigt.»

«Pastāsti, pastāsti, mīļo, tumsuzacaino puisīt!» viņa lūdzās, pieglauzdama savu vaigu viņa sejai un apskaudama viņu. «Nē, tu, kā redzu, nemīli mani, tev ir cita meitene. Nebaidīšos, gulēšu nakti mierīgi. Ja nepastāstīsi, tad gan nevarēšu aizmigt. Nomocīšos ar domām … Pastāsti, Ļevko!…»

«Redzams, ļaudīm taisnība, ja saka, ka sievietē sēd velns, kas urda viņas ziņkāri. Nu, klausies! Sen atpakaļ, manu sir- sniņ, šinī mājā dzīvoja sotņiks. Sotņikam bija meitiņa, gaiša meitenīte, balta kā sniegs, kā tava sejiņa. Sieva sotņikam jau sen bija mirusi. Sotņiks nodomāja precēt citu. «Vai tu mani tāpat lolosi kā agrāk, kad apņemsi citu sievu?» — «Lološu, mana meitiņa! Vēl ciešāk spiedīšu tevi pie sirds; lološu, mana meitiņa! Vēl krāšņākus auskarus un kakla rotas dāvāšu tev!» — Sotņiks atveda jauno sievu savā jaunajā mājā. Jaunā sieva bija skaista. Sārta un balta bija jaunā sieva; tikai tik drausmīgi paskatījās uz savu pameitu, ka tā iekliedzās, viņu ieraudzījusi, un kaut vai vārdu pa visu dienu būtu bildusi bargā pamāte. Pienāca nakts. Sotņiks ar savu jauno sievu aizgāja savās guļamās telpās. Ieslēdzās arī gaišā meitene savā istabā. Sadrūma, sāka raudāt. Redz: šausmīgs, melns kaķis zogas tai klāt; spalva viņam zvīļo un dzelzs nagi skrapšķ pa grīdu. Izbailēs viņa uzlec uz sola, kaķis tai pakaļ; pārlec gultā — kaķis arī tur un pēkšņi apkrīt viņai ap kaklu un žņaudz viņu. Kliegdama viņa atrauj to no sevis un nomet uz grīdas. No jauna zogas tai klāt briesmīgais kaķis. Viņu pārņēma izmisums. Pie sienas karājās tēva zobens. Satvēra to un cirta pa grīdu, ķepa ar dzelzs nagiem atsprāga nost, un kaķis ņaudēdams nozuda tumšajā kaktā. Visu dienu jaunā sieva neizgāja no istabas, trešajā dienā iznāca ar-pārsietu roku. Nabaga meitenīte sāka nojaust, ka viņas pamāte ir ragana un viņa tai pārcirtusi roku. Ceturtajā dienā sotņiks pavēlēja savai meitiņai nest ūdeni, tīrīt māju kā vienkāršai zemniecei un nerādīties saimnieku galā. Grūti bija nabadzītei, bet nevarēja nekā darīt, vajadzēja izpildīt tēva gribu. Piektajā dienā sotņiks izdzina savu meitiņu kailām kājām no mājas, pat gabalu maizes neiedeva ceļam. Kā meitenīte tad sāka raudāt, aizklājusi rokām savu balto sejiņu: «Iegrūdi tu, tētiņ, postā savu īsto meitiņu! Ragana iegrūdusi postā tavu grēcīgo dvēseli! Lai dievs tev piedod, bet man, nelaimīgajai, kā redzams, viņš nav vēlējis dzīvot šai pasaulē!…» Un, lūk, vai tu redzi? …

Ļevko pievērsās Hannai, norādīdams ar pirkstu uz māju. «Skaties turp: redzi tur, patālāk no mājas ir pats stāvākais krasts! No šī krasta meitenīte metās ūdenī. Un no tā laika viņas vairs nav pasaulē …»

«Bet ragana?» Hanna bailīgi pārtrauca viņu, pievērsusi viņam asaru pilnās acis.

«Ragana? Vecas sievas izdomājušas, ka no tā laika visas slīkones, mēnesim spīdot, iznākot pana dārzā sildīties mēnesnīcā, un sotņika meitiņa tapusi viņām par vadoni. Kādu nakti viņa ieraudzījusi savu pamāti pie dīķa, uzbrukusi viņai un kliegdama ierāvusi to ūdenī. Bet ragana arī te attapusies: pārvērtusies zem ūdens kādas slīkones izskatā un tādā kārtā izbēgusi zaļu niedru pletnei, ar ko slīkones gribējušas viņu sist. Ej nu tici sievām! Stāsta arī, ka sotņika meitiņa ik naktis sapulcinot slīkones un ieskatoties katrai sejā, gribēdama izdibināt, kura no viņām ir ragana, bet līdz šim vēl nav uzzinājusi. Un, ja gadās kāds cilvēks, tūliņ liek viņam uzminēt, citādi draud noslīcināt viņu. Lūk, mana Haļa, tā veci ļaudis stāsta!… Tagadējais pans grib šajā vietā ierīkot brūzi un tādēļ atsūtījis šurp deģi… Bet dzirdu sarunu troksni. Tur mūsējie atgriežas no līksmēm. Ardievu, Haļa! Guli mierīgi un nedomā par šīm sievu pasakām!» To teicis, viņš to apskāva cieši jo cieši, noskūpstīja un aizgāja.

«Ardievu, Ļevko!» Hanna sacīja, domīgi urbdamās acīm tumšajā mežā.

Milzīgs, ugunīgs mēness šajā brīdī diženi cēlās no zemes. Vēl puse no tā bija aiz zemes, bet jau visa apkārtne pielija ar svinīgu gaismu. Dīķis piebira dzirkstīm. Koku ēnas skaidri iezīmējās tumšajā zaļumā. «Ardievu, Hanna!» viņai aiz muguras atskanēja skūpsta pavadīti vārdi. «Tu atgriezies!» viņa sacīja atskatīdamās; bet ieraudzīja sev priekšā nepazīstamu jaunekli un novērsās. «Ardievu, Hanna!» atskanēja no jauna, un atkal kāds noskūpstīja viņu uz vaiga. «Lūk, nelabais uz- griīda vēl vienu!» viņa sapīkusi noteica. «Ardievu, mīļā Hanna!» — «Vēl trešais!» — «Ardievu! ardievu! ardievu, Hanna!» un skūpsti apbēra viņu no visām pusēm. «Bet te jau viņu vesels pulks!» Hanna sauca, izraudamās no jaunekļu bara. kas viens aiz otra centās viņu apskaut. «Kā viņiem neapnīk bez mitas skūpstīties! Drīz, nudien, nevarēs parādīties uz ielas!» Pēc šiem vārdiem durvis aizcirtās un bija tika» dzirdams, ka čirkstēdams noklaudzēja dzelzs aizšaujamais.

II Galva

Vai jūs pazīstat Ukrainas nakti? Ak, jūs nepazīstat Ukrainas nakti! Ieskatieties tajā: no zenita nolūkojas mēness. Neaptveramais debess jums izplēties, izplēties vēl neaptvera- māks: tas kvēlo un elpo. Visa zeme tīta sudrabotā gaismā; un brīnišķīgais gaiss cik vēsi tveicīgs, cik tvīksmes pilns, kā smaržu okeāns. Dievišķīgā nakts! Burvīgā nakts! Meži stāv nekustīgi, apgaroti, tumsas pielieti, un met milzīgu ēnu. Klusi un mierīgi šie dīķi: to dzestrais un tumšais ūdens drūmi ieslēgts tumšzaļo dārzu sienās. Jaunavīgā ievu un ķezberu lapotne bailīgi stiepj savas saknes avoksnainajā vēsumā un retumis pačaukstina lapām, it kā skaizdamās un ļaunodamās, kad skaistais nebēdnis — nakts vējš — pēkšņi piezadzies, skūpsta tās. Visa ainava dus. Bet augšā viss elpo; viss brīnišķīgs, viss svinīgs. Un ap sirdi tik neapjaušami, tik brīnišķi, un sudrabainu sapņu ainas diženi paceļas tās dziļumos. Dievišķīgā nakts! Burvīgā nakts! un pēkšņi viss atdzīvojas: gan meži, gan dīķi, gan stepe. Plūst lieliskās Ukrainas lakstīgalas dziesmas skaņas, un liekas, ka pat mēness, debess zilgmē sastindzis, klausās tās … Kā apburts snauž pakalnē ciemats. Vēl baltāk, vēl spilgtāk spīd mēnesnīcā māju kopa; vēl žilbi- nošāk izceļas no tumsas to sienas. Dziesmas apklusušas. Viss klusu. Labie ļautiņi jau dus. Šur tur tik vēl gailējas šaurie lodziņi. Tikai nedaudzu istabu durvju priekšā nokavējusies saime ietur savas vēlās vakariņas.

«Jā, hopaku tā nedejo! Tāpēc skatos, pavisam neveicas. Ko gan kūms melš? … A, nu: hop-trallā! hop-trallā! hop, hop, hop!» tā pats ar sevi sarunājās iereibis zemnieks vidējos gados, dejodams pa ielu. «Nudien, tā hopaku nedejo! Vai man jāmelo? Nudien, tā nē! Rau, kā: hop-trallā! hop-trallā hop, hop, hop!»

«Lūk, cilvēks palicis muļķis! Būtu nu bijis vēl kāds puisis, bet vecs kuilis, bērniem par apsmieklu uz ielas!» iesaucās padzīvojusi sieviete, kas gāja garām ar salmiem rokā. «Ej savās mājās! Sen jau laiks gulēt!»

«Iešu,» zemnieks atbildēja apstājies. «Iešu. Neļaušos iebai- dīties no kāda nebūt galvas. Ko viņš gan domā, liela lieta, ka viņš galva, ka viņš aplej cilvēkus salā ar aukstu ūdeni, tad viņam deguns gaisā! Nu, galva, galva. Esmu pats sev galva. Dievs sodi, dievs sodi! Pats sev esmu galva. Lūk, kā, bet ne tā ka …» viņš turpināja, piegājis pie pirmās mājas, kas gadījās ceļā un, apstājies loga priekšā, centās sataustīt koka tve- rokli, grābstīdamies pirkstiem pa stiklu. «Sieva, taisi vaļā! Sieva, ātrāk, saku tev, attaisi! Kazakam laiks iet gulēt!»

«Kur tu, Kaļeņik? Tu jau esi nokļuvis svešā mājā,» viņam aiz muguras smiedamās iesaucās meitenes, kas atgriezās no līksmēm. «Vai lai parādām tev tavu māju?»

«Parādiet, mīļās jaunuvītes!»

«Jaunuvītes? Vai jūs dzirdat,» viena uztvēra, «cik smalks kļuvis Kaļeņiks? Par to viņam jāparāda māja.. . bet nē, papriekš padejo.»

«Padejot? … ak jūs gudrinieces meitenes!» gari novilka Kaļeņiks, smiedamies un draudēdams ar pirkstu un atkāpdamies, jo kājas viņam nespēja noturēties uz vietas. «Bet ļau- sieties visas noskūpstīties? Visas noskūpstīšu, visas!. . .» Un nedrošiem soļiem metās viņām pakaļ. Meitenes sacēla troksni, sajaucās; bet vēlāk sasparojās, pārskrēja pāri ielai, redzēdamas, ka Kaļeņiks nav īsti drošs uz kājām.

«Lūk, kur tava māja!» viņas tam uzsauca, aiziedamas un parādīdamas māju, kas bija krietni lielāka par citām un piederēja ciema galvam. Kaļeņiks paklausīgi aizlīgoja uz norādīto pusi, sākdams no jauna lamāt galvu.

Bet kas gan bija šis galva, kas izraisīja tik daudz runu un spriedelējumu par sevi? O! šis galva ir ievērojama persona ciemā. Kamēr Kaļeņiks nonāks sava ceļa galā, mēs, bez šaubām, paspēsim kaut ko pateikt par viņu. Viss ciems, ieraudzījis viņu, ķeras pie cepurēm: bet meitenes, pašas jaunākās.

padod labdienu. Kurš gan no jaunekļiem nebūtu gribējis būt par galvu? Galvam ir brīva pieeja visām tabakas dozēm, un spēcīgs zemnieks godbijīgi stāv, noņēmis cepuri, visu laiku, kamēr galva iegremdē savus resnos, rupjos pirkstus viņa tāses tabakas dozē. Kaut gan galvas vara aprobežota ar dažu balsu skaitu, ciema un pagasta sapulcēs viņš arvien ņem virsroku un gandrīz patvaļīgi izsūta līdzināt un gludināt ceļu vai rakt grāvjus. Galva ir drūms no izskata, bargs un nemīl daudz runāt. Sen, ļoti sen atpakaļ, kad nelaiķe lielā cariene Katrina brauca uz Krimu, viņš bija ievēlēts viņas pavadoņos; veselas divi dienas viņš izpildīja šo pienākumu un piedzīvoja pat godu sēdēt blakus carienes kučierim uz bukas. Un no tā paša laika sākot, galva bija izmācījies domīgi un svarīgi pašķiebt galvu, glaudīt garās, uz leju nokārušās ūsas un vanaga acīm skatīties no pieres apakšas. Un no tā laika, par ko arī nerunātu ar viņu, galva arvien prata valodu pagriezt uz to, ka viņš vedis carieni un sēdējis uz carienes karietes bukas. Galva mēdz dažreiz arī izlikties pakurls, sevišķi, ja dzird to, ko viņam netiktos dzirdēt. Galva nevar ciest lepnību: valkā arvien melnus, pašaustus vadmalas svārkus, apjožas ar krāsainu vilnas jostu, un neviens nekad viņu nav redzējis citā apģērbā, izņemot vienīgi tos laikus, kad viņš bija vedis carieni uz Krimu un kad viņam bijis mugurā zils kazaka župans. Bet šo laiku nezin vai kāds no viņa ciema atcerējās; bet svārkus viņš glabā lādē aiz atslēgas. Galva ir atraitnis; bet viņam mājā dzīvo svaine, kas gatavo pusdienas un vakariņas, mazgā solus, balsina māju, vērpj linus viņa krekliem un pārvalda visu māju. Ciemā runā, it kā viņa nemaz neesot viņam rada, bet mēs jau redzējām, ka galvam ir daudz nelabvēļu, kas labprāt izplata visādus melus. Tomēr, var arī būt, ka cēlonis šīm valodām bija tas, ka svainei nekad nepatika, ja galva aizgāja uz lauku, kur bija daudz pļāvēju sieviešu, vai pie kāda kazaka, kam bija jauna meitiņa. Galva ir ar vienu aci, bet par to viņa vienīgā acs — ļaundare, kas tālu var saskatīt glītu meitieti. Taču viņš nekad ātrāk nepiegriež skatienu skaistajai, kamēr nav labi apskatījies, vai no kaut kurienes neglūn svaine. Nu gan būsim izstāstījuši par galvu visu, kas stāstāms, bet piedzērušais Kaļeņiks vēl nav nogājis ne pusceļa un ilgi vēl apveltīja galvu visādiem izmeklētiem vārdiem, kādi tik gadījās viņam uz slinkās un grūti kustināmās mēles.

III Negaidīts līdzcensis. Sazvērestība

«Nē, puiši, nē, negribu! Kas tā par izlaidību! Kā jums neapnīk trakulības dzīt! Arī bez tām mēs jau esam izdaudzināti par diezin kādiem trakuļiem. Liecieties labāk gulēt!» Tā Ļevko runāja ar saviem nebēdņiem biedriem, kas mēģināja viņu pierunāt uz jaunām palaidnībām. «Ardievu, brālīši! Saldu dusu jums!» un ātriem soļiem devās pa ielu no viņiem projām. «Vai mana spulgacīte Hanna jau guļ?» domāja viņš, tuvodamies mums jau pazīstamajai ķezberēs ieslēptajai mājai. Nakts klusumā bija dzirdamas klusas balsis. Ļevko apstājās. Starp kokiem pavīdēja balts krekls. .. «Ko tas gan nozīmē?» — viņš nodomāja un, piezadzies tuvāk, aizslēpās aiz koka. Mēness apspīdēja viņam priekšā stāvošās meitenes seju … Tā Hanna. Bet kas tas par liela auguma cilvēku, kas stāvēja ar muguru pret viņu? Velti viņš lūkoja ieskatīties viņā: ēna ietina viņu no galvas līdz kājām. Tikai no priekšpuses viņš bija nedaudz apgaismots. Ļevko bija tomēr jābaidās spert kaut soli uz priekšu, lai netiktu pamanīts. Klusu pieslējies kokam, viņš nolēma palikt uz vietas. Meitene skaidri izrunāja viņa vārdu. «Ļevko? Ļevko vēl ir zīdainis,» aizsmacis pusbalsī runāja garais cilvēks. «Ja es viņu kādreiz satikšu pie tevis, es viņu izpurināšu aiz matu cekula…» <iLapbrāt gribētos zināt, kas tas ir par nelieti, kas lielās izpurināt mani aiz matu cekula?» Ļevko klusu noteica un izstiepa kaklu, lai no sarunas nezustu ne vārds. Bet svešais turpināja tik klusu, ka neko nevarēja sadzirdēt. «Kā tev nav kauna!»» Hanna sacīja, kad viņš bija beidzis runāt. «Tu melo; tu apmāni mani; tu mani nemīli; nekad neticēšu, ka tu mani mīli!» — «Zinu,» turpināja garais cilvēks; «Ļevko tev ir sastāstījis daudz nieku un sagrozījis galvu» (te puisim likās, ka nepazīstamā balss viņam nav gluži sveša, ka viņš to kādreiz jau ir dzirdējis). «Bet es Ļevkam parādīšu sevi!» nepazīstamais arvien vēl turpināja: «viņš domā, ka es neredzu visus viņa stiķus. Viņš, suņa dēls, dabūs izbaudīt manas dūres.» To dzirdot, Ļevko nevarēja vairs savaldīt savas dusmas. Piegājis viņam uz trim soļiem klāt, viņš atvēzējās visā spēkā, lai dotu nepazīstamajam tādu pliķi pa ausi, ka tās, droši vien, nepaliktu uz vietas stāvam, lai gan bija redzami spēcīgs vīrs; bet šajā brīdī mēness iespīdēja nepazīstamajam sejā, un Ļevko sastinga, ieraudzījis sev priekšā savu tēvu. Nevilša galvas pašūpošana un viegla iesvilpšanās caur zobiem izteica viņa izbrīnu. Sāņus kaut kas iečabējās; Hanna steidzīgi ielidoja istabā, aizcirzdama aiz sevis durvis

«Ardievu, Hanna!» šajā brīdī iesaucās kāds puisis, kas bija piezadzies un apskāvis galvu; bet izbijies atlēca atpakaļ, sajuzdams asās ūsas. «Ardievu, skaistulīti» iesaucās otrs, bet šoreiz atsprāga atpakaļ no galvas smagā belziena «Ardievu, ardievu, Hanna!» iesaucās vairāki puiši, viņam kaklā pakāru- šies. «Velns lai jūs parauj, nolādētie trakuļi!» galva kliedza, atvairīdamies un spārdīdams viņus kājām. «Kas es jums par Hannu! Posieties saviem tēviem pakaļ uz karātavām, velna bērni! Uzkrituši kā mušas uz medu. Es jums parādīšu Hannu!…»

«Galva! galva! Tas ir galva!» puiši iesaucās un izklīda uz visām pusēm.

«Ak tu, tētīt!» ierunājās Ļevko, atžilbis no sava izbrīna un noskatīdamies pakaļ galvam, kas aizgāja lamādamies. «Lūk, kādus nedarbus tu strādā! Lieliski! Bet es brīnos un nesaprotu, kāpēc viņš arvien izliekas kurls, kad sāku runāt par lietu! Pagaidi, vecais āzi, drīz tu sajutīsi, ko nozīmē vazāties gar jaunu meiteņu logiem; sajutīsi, ko nozīmē atņemt otram līgavu! Hē, puiši, šurp, šurp!» viņš kliedza, mādams ar roku jauniešiem, kas salasījās atkal pulkā. «Nāciet šurp! Pierunāju jūs iet gulēt, bet tagad esmu pārdomājis citādi, un esmu gatavs kaut visu nakti draiskot ar jums kopā.»

«Lūk, tā ir lieta!» iesaucās plecīgs, spēcīgs puisis, kas skaitījās par pirmo trakuli un nebēdni ciemā. «Man vienmēr trūkst gaisa, kad neiznāk kārtīgi padzīvot un izdarīt kādas nebēdnības. Arvien it kā kaut kā trūkst, it kā būtu pazaudējis cepuri vai pīpi, vārdu sakot, tad neesmu kazaks, un tas ir viss.»

«Vai esat ar mieru šodien pamatīgi nokaitināt galvu?»

«Galvu?»

«Jā, galvu. Ko viņš īstenībā iedomājies? Viņš rīkojas pie mums kā kāds hetmanis. Nav vēl diezgan, ka viņš izrīko mūs kā savus rokas puišus, viņš neliek mierā arī mūsu meitenes. Domāju, ka ciemā tiešām nav nevienas jaukas meitenes, ko galva nebūtu apcēlis.»

«Tā ir, tā ir!» visi puiši iesaucās vienā balsī.

«Kas mēs, zēni, esam par rokas puišiem? Vai mēs neesam tāda paša dzimuma kā viņš? Mēs, paldies dievam, esam brīvie kazaki!»

«Parādīsim!» puiši iesaucās. «Bet ja galvu, tad arī rakstvedi nevar palaist garām!»

«Nelaidīsim garām arī rakstvedi. Bet man kā likts radusies galvā lieliska dziesma par galvu. Iesim, es jums iemācīšu,» Ļevko turpināja, uzsizdams ar roku banduras stīgām. «Bet klausieties: pārģērbieties katrs kā gadās!»

«Padzīvo līksmi, kazaka galva!» dižais trakulis izsaucās, piecirzdams kāju pie kājas un rokas saplaukšķinājis. «Kāds jaukums! Kāda brīve! Kad sāc trakot, tad liekas, ka piemini senpagājušos gadus. Sirds jūtas tik labi un brīvi, bet dvēsele ir kā paradizē. Heidā, puiši! Heidā, būsim līksmi!…» Un pūlis trokšņaini devās pa ielām uz priekšu. Un dievbijīgās vecenītes, kliedzienu uzmodinātas, atvēra lodziņus, pārkrustījās miegainām rokām, noteikdamas: «Nu, jaunieši tagad padzīvo jautri!»

IV Puiši padzīvo jautri

Viena vairs tikai māja ielas galā bija apgaismota. Tas ir galvas miteklis. Galva jau sen beidzis vakariņot, un, bez šaubām, sen jau būtu aizmidzis; bet viņam šai brīdī bija viesis, vīndeģis, kas bija ieradies ierīkot degvīna dedzinātavu kādam muižniekam, kam bija neliels zemes īpašums brīvo kazaku zemju starpā. Viesis sēdēja goda vietā zem pašām svētbildēm, tas bija zems, paresns cilvēciņš ar mazām, mūžam smejošām acīm, kurās, likās, bija ierakstīts tas prieks, ar kādu viņš sūca savu īso kajķīti, ik minūtes nospļaudamies un piespiezdams ar pirkstu tabakas pelnus, kas līda ārā no kalķīša. Dūmu mākoņi viņam pāri ātri sabiezēja un ietina viņu zilā miglā. Likās, it kā kādas degvīna dedzinātavas resnajam dūmenim būtu apnicis sēdēt uz sava jumta un tas būtu iedomājies pastaigāties un cienīgi nosēsties galvas istabā aiz galda. Zem deguna viņam rēgojās īsas, biezas ūsas. Bet tās tik neskaidri iezīmējās tabakas atmosfērā, ka izskatījās pēc peles, ko deģis noķēris un tur savā mutē, tādā kārtā graudams klēts runča monopolu. Galva kā saimnieks sēdēja vienā kreklā un audekla biksēs. Viņa ērgļa acs kā rietoša saule sāka pamazām saraukties un dzist. Galda galā, smēķēdams kaļķīti, sēdēja viens no tiem ciema desmitniekiem, no kuriem sastāvēja galvas komanda, un, aiz cieņas pret saimnieku, sēdēja svārkos.

«Vai jūs drīz domājat ierīkot savu dedzinātavu?» galva prasīja, griezdamies pie deģa un pārkrustodams žāvās atplēsto muti.

«Ja dievs līdzēs, tad šo rudeni varbūt jau sāksim dedzināt. Uz Māras dienu, varu saderēt, ka pans galva kājām zīmēs vācu kreņģelīšus uz ceļa.» Pie šiem vārdiem deģa ačteles pazuda; to vietā izstiepās garas rievas līdz pat ausīm; viss ķermenis raustījās smieklos, un jautrās lūpas izlaida uz brīdi kūpošo kaļķīti.

«Lai dievs dod,» sacīja galva, savilkdams seju it kā smaidā. «Pašlaik vēl, paldies dievam, degvīna brūžu nav visai daudz. Bet, lūk, tos laikus, kad pavadīju carieni pa Perejaslavas ceļu, vēl nelaiķis Bezborodoko …»

«Ko nu, kūm, par tiem laikiem runāt! Tad no Kremenču- gas līdz pašiem Romniem nevarēja ne divi brūžus saskaitīt. Bet tagad … Vai tu esi dzirdējis, ko nolādētie vācieši izdomājuši? Drīz jau netecinās vairs ar malku kā visi kristīgi cilvēki, bet ar kaut kādu velna tvaiku …» To teikdams, deģis domīgi raudzījās galdā un savās uz galda atbalstītajās rokās. «Kā tas būs ar tvaiku, nudien, nezinu!»

«Kādi muļķi, dievs, esi žēlīgs, šie vācieši!» galva sacīja. <Es viņus, suņa dēlus, ar stibu. Vai tas jel kad dzirdēts, ka ar tvaiku varētu ko vārīt. Tad jau ne karoti boršča nevarēs pie mutes pielikt, neizcepinājis lūpas, jauna sivēna vietā …»

«Un tu, kūm,» viņu pārtrauca svaine, kas sēdēja uz lāviņas, kājas zem sevis pavilkuši, «dzīvosi pie mums visu šo laiku bez sievas!»

«Ret kam man viņa vajadzīga? Cita lieta, ja vēl būtu patīkama …»

«Vai tad nav laba?» galva prasīja, pievērsdams viņam savu vienīgo aci.

«Kur tev nu laba! Veca kā velns. Purns viss vienās rievās kā iztukšots naudas maks.» Un deģa zemā miesas būve salīgojās no jauna skaļos smieklos.

Sajā brīdī kāds sāka grābstīties aiz durvīm; durvis atvērās un ienāca zemnieks. Cepuri nenoņēmis, viņš pārkāpa slieksni, nostājās, it kā ko pārdomādams, istabas vidū un ar atvērtu muti skatījās griestos. Tas bija mūsu paziņa Kaļeņiks.

«Lūk, esmu arī es pārnācis mājās,» viņš runāja, nosēzdamies .iolā pie durvīm un nepiegriezdams nekādas vērības klātesošiem. «Paskat, kā maitas gabals sātans bija izstiepis ceļu. Eji, eji, un gala nav. Kājas it kā kāds būtu salauzījis. Padod sieva tur to kažoku, ko paklāt apakšā. Uz krāsns pie tevis neiešu, nudien, neiešu: sāp kājas! Padod to, tur tas gul kaktā netāl no svētbildēm; bet pielūko tik, ka neapgāz podu ar sagriezto tabaku. Bet nē, neaiztiec, neaiztiec! Tu varbūt esi šodien piedzērusi … Paņemšu labāk pats.» Kaļeņiks mazliet pacēlās, bet nepārvarams spēks pievilka viņu solam.

«Tas man patīk,» galva sacīja: «ienācis svešā mājā un rīkojas kā savā! Izvadīsim viņu ar godu!»

«Atstāj, kūm, lai atpūšas!» deģis sacīja, saturēdams viņu aiz rokas. «Tas ir derīgs cilvēks: jo vairāk būs tādu cilvēku, jo labāk mums zels degvīna dedzinātava …» Bet ne jau labsirdība izspieda šos vārdus. Deģis ticēja visādiem māņiem; un tūliņ aizdzīt cilvēku, kas jau bija nosēdies solā, viņam nozīmēja sasaukt kādu nelaimi.

«Kas tik vēl būs, kad vecums pienāks! …» Kaļeņiks murmināja. likdamies guļus uz sola. «Ja nu, teiktu, būtu piedzēries, bet ne jau, neesmu piedzēries. Nudien, neesmu piedzēries! Vai man jāmelo? Es to varu vai pašam galvam pavēstīt. Ko man nozīmē galva? Uzspļauju viņam' Kaut viņu, vien- acaino velnu, vezums sabrauktu! Kāpēc viņš aplej cilvēkus salā ar ūdeni…»

«Ehē! cūka ielīdusi istabā un ķepas bāž galdā,» galva sacīja, saniknots pieceldamies no savas vietas, bet šai brīcfi smags akmens, satriecis logu druskās, nolingoja viņam pie kājām. Galva palika stāvam. «Ja es zinātu,» viņš teica, paceldams akmeni, kurš karātavu putns svieda akmeni, es viņu izmācītu, kā mētāties ar akmeņiem! Kādas nelietības!» viņš turpināja, ar zvērojošu skatienu aplūkodams rokā akmeni. «Kaut viņš aizrītos ar šo akmeni!…»

«Pag, pag! Lai dievs tevi pasarga, kūm!» deģis, nobālis, pārtrauca viņu. «Lai dievs tevi sarga šajā un viņā pasaulē nosvētīt kādu ar tādu novēlējumu!»

«Lūk, kur atradies aizstāvis! Kaut viņš izputētu! …»

«Ne domāt nedomā, kūm! Tu tiešām nezini, kas notika ar manu nelaiķi sievasmāti?»

«Ar sievasmati?»

«Jā, ar sievasmāti. Vakarā, varbūt mazliet agrāk nekā pašreiz, nosēdāmies ēst vakariņas: nelaiķe sievasmāte, nelaiķis sievastēvs, algādzis, algādze un gabali pieci bērni. Sievasmāte atbēra da|u klimpu no lielā vārāmā poda bļodā, lai padzistu. Pēc darba visi bija izsalkuši un negribēja gaidīt, kamēr ķiļ- ķeni atdziest. Uzdūruši garos koka irbuļos, sāka ēst. Pēkšņi, kur gadījies, kur ne, cilvēks: kādas dzimtas viņš, dievs to zina, lūdz, lai arī viņu pielaiž pie mielasta. Kā lai nepaēdina izsalkušu cilvēku? Iedeva arī viņam irbuli. Bet viesis sūkā ķilķenus kā govs sienu. Kamēr pārējie apēda pa vienam un sniedzās pēc citiem, bļodas dibens jau bija tīrs kā pana sētsvidus. Sievasmāte iebēra vēl; domāja, viesis būs pieēdies un piekops mazāk. Lika drusku pagaidīt! vēl pamatīgāk sāka tiesāt un iztukšoja vēl otru. — Kaut tu aizrītos ar šiem ķiļ- ķeniem! — izsalkusi sievasmāte nodomāja; tūliņ arī viņš aizrijās un pakrita. Metās viņam klāt — bet viņš jau izlaidis garu. Noslāpis!»

«Tā viņam, nolādētajam nesātim, arī vajadzēja!» galva sacīja.

«Tā būtu vajadzējis, bet tā neiznāca: no tā laika sievasmātei vairs nebija miera. Tikko nakts, mironis klāt. Nosēžas jāšus uz dūmvada, nolādētais, un tura ķiļķenu zobos. Dienu viss mierīgi, ne jausmas no viņa, bet tikko sāk tumst, paskaties uz jumtu: jau, suņa dēls, nosēdies uz dūmvada …»

«Un ķiļķens zobos?»

«Un ķiļķens zobos.»

«Dīvaini, kūm! Esmu dzirdējis kaut ko līdzīgu par nelaiķi carieni…» Galva pēkšņi apklusa. Aiz loga bija dzirdams troksnis un dejotāju mīdīšanās. Vispirms klusu ieskanējās banduras stīgas, tām pievienojās balss. Stīgas ietrinkšķējās skaļāk; sāka vilkt vairāk balsu, un dziesma brāzās kā viesulis:

Puiši, esat dzirdējuši? Mūsu galvām stipra būve! Sādžas galvaim, greizacim, #

Galvai izkritusi skrūve! Mucniek, apstīpo tu galvu Stīpām, naglām tēraudcietām! Mucniek, uzskaiti tu galvam Rikstēm, stibām briedinātām!

Mūsu galva sirms un greizs; Vecs kā velns; un kas par muļķi! Kārs uz edieniem un meitām. Spiežas meitām klāt kā dulns! Vai tu līdzi gājējs puišiem? Tevi vajadzētu kapā Vilkt aiz ūsām, grūzt pa kaklu. Raut aiz čupra, kuplā čupra!

«Lieliska dziesma, kūm!» deģis sacīja, piešķiebis galvu mazliet uz sāniem un griezdamies pie galvas, kas bija sastindzis aiz brīnumiem par tādu nekaunīgu pārdrošību. «Lieliska! Slikti tikai, ka galvu apveltī ne visai pieklājīgiem vārdiem …» Un viņš, ar tādu kā saldu tīksmi acīs, nolika atkal rokas uz galda un gatavojās klausīties vēl, jo aiz loga atskanēja smiekli un saucieni: vēl! vēlreiz! Taču vērīga acs būtu tūliņ pamanījusi, ka nevis izbrīns noturēja galvu tik ilgi uz vietas. Tā tikai vecs, piedzīvojis runcis dažreiz atļauj pelei skraidīt ap savu asti, kamēr ātri apsver plānu, kā nogriezt viņai ceļu atpakaļ uz alu. Vēl galvas vienīgā acs bija pievērsta logam, bet roka, padevusi zīmi desmitniekam, jau turējās pie durvju tverokļa, kad pēkšņi uz ielas atskanēja kliedzieni… Deģis, kura daudzajām labajām īpašībām vēl pievienojās ziņkāre, piebāza ātri savu pīpi ar tabaku un izskrēja uz ielas, bet nebēdņi jau bija aizlaidušies. «Nē, tu man neizbēgsi!» galva kliedza, vilkdams aiz rokas cilvēku, tērpušos ar vilnu uz āru apvērstā melnā aitādas kažokā. Deģis, izmantodams laiku, pieskrēja, lai paskatītos šim miera grāvējam sejā; bet atkāpās bailīgi atpakaļ, ieraudzījis garu bārdu un baismīgi izkrāsotu seju. «Nē, tu neizspruksi man!» galva kliedza, Vilkdams joprojām taisni priekšnamā savu gūstekni, kas neizrādīja ne mazāko pretošanos un mierīgi gāja tam līdzi, it kā savā mājā. «Karpo, atver krātiņu!» galva teica desmitniekam, «Mēs viņu tumšajā krātiņā! Un tad uzmodināsim rakstvedi, sasauksim desmitniekus, saķersim visus šos nemierniekus un šodien pat jau uzliksim viņiem visiem rezolūciju!» Desmitnieks pagrabināja priekšnamā nelielu aizkaramo atslēgu un atvēra krātiņu. Tajā pašā brīdī gūsteknis, izmantodams tumsu, ar neparastu spēku pēkšņi izrāvās viņam no rokām. «Kur nu?» galva iebrēcās, saķerdams viņu vēl cietāk aiz apkakles. «Laid vaļā, es tā esmu!» atskanēja smalka balstiņa. «Nepalīdzēs! nepalīdzēs, brāl! Pīksti vai kā pats nelabais, ne tikai kā sieviete, mani nepiemānīsi!» un iegrūda viņu krātiņā tik spēji, ka nabaga gūsteknis ievaidējās, pakrizdams uz grīdas, bet pats, desmitnieka pavadībā, devās uz rakstveža māju, un viņiem nopakaļ, kā tvaikonis kūpēdams, sekoja deģis.

Visi trīs gāja, domās nogrimuši, galvas nolaiduši, un pēkšņi tumšā šķērsieliņas līkumā, visi reizē iekliedzās no stipra trieciena pa pierēm, un tāds pats kliedziens atskanēja viņiem pretim. Galva, piemiedzis savu aci, izbrīnā ieraudzīja rakstvedi ar diviem desmitniekiem.

«Eju pie tevis, pan rakstvedi»

«Bet es pie tavas žēlastības, pan galva !»

«Notiek brīnumi, pan rakstved?»

«Dīvaini notikumi, pan galva!»

«Bet kas?»

«Puiši trako! Veseliem pūļiem dzen palaidnības pa ielām. Tavu žēlastību apveltī tādiem vārdiem, ka kauns sacīt; piedzēris moskalis ar savu negodīgo mēli neuzdrošinātos tos izrunāt.» (Visu to, raibās biksēs un vīna mieļu krāsas vestē tērpies, kalsnais rakstvedis pavadīja ar kakla staipīšanu uz priekšu un tai pašā mirklī atkal atpakaļ, iepriekšējā stāvoklī.) «Tikko biju mazliet piesnaudies, izcēla mani no gultas, nolādētie palaidņi, ar savām negodīgajām dziesmām un klauvējieniem. Gribēju viņus kārtīgi noslānīt, bet, kamēr uzvilku bikses un vesti, visi bija izklīduši, kur kurais. Pats galvenais tomēr mums neizspruka. Tagad viņš dzied tai mājā, kur tura ieklučotos. Man sirds dega izzināt šo putnu, bet purns viņam nosmērēts sodrējiem kā velnam, kas kaļ naglas grēciniekiem.»

«Bet kā viņš ģērbies, pan rakstved?»

«Melnā, uz āru izvērstā kažokā, suņa dēls, pan galva!»

«Bet vai tu nemelo, pan rakstved? Ko teiksi, ja šis rakaris tagad sēž pie manis ieslodzīts?»

«Nē, pan galva! Tu pats, neņem ļaunā, esi mazliet sagrē- kojies.» «Dodiet uguni! Apskatīsim viņu!» Atnesa uguni, atvēra durvis, un galva iesaucās aiz brīnumiem, ieraudzīdams sev priekšā svaini.

«Saki, lūdzams,» tādiem vārdiem viņa uzbruka tam, «vai tu neesi izdzīvojis pēdējo prāta palieku? Vai tavā vienacainā paurē bija kaut piliens smadzeņu, kad iegrūdi mani tumšajā krātiņā? Laime vēl, ka neatsitos ar galvu pret dzelzs āķi. Vai nekliedzu tev, ka es tā esmu? Sagrāba, nolādētais lācis, savām dzelzs ķetnām un iegrūda! Kaut tevi viņā saulē tā velni grūstu!» Pēdējos vārdus viņa izteica jau aiz durvīm uz ielas, kur bija izgājusi kādas savas vajadzības pēc.

«Jā, redzu, ka tu tā esi!» galva teica atjēdzies. «Ko tu teiksi, pan rakstved, vai šis trakulis nav nelietis?»

«Nelietis, pan galva!»

«Vai nebūtu laiks mums visus šos rezgaļus krietni pārmācīt un piespiest pie kārtīga darba?»

«Sen jau laiks, sen, pan galva!»

«Viņi, muļķi, iedomājušies… Kas, velns? .. . Man likās, ka svaine kliedz uz ielas … Viņi, muļķi, iedomājušies, ka esmu tiem līazīgs.Viņi domā, ka esmu kāds nebūt viņu brālis, vienkāršs kazaks!.. .» Galva mazliet iekāsējās un aplaida visapkārt skatienu caur pieri, kas lika noprast, ka viņš gatavojas runāt par kaut ko svarīgu. «Tūkstoš… šos nolādētos gadu skaitļus, sit vai nost, nevaru izrunāt; nu, — gadā tā laika komisaram Ļedačam bija dots rīkojums izraudzīt no kazakiem tādu, kas būtu saprātīgāks par visiem. O!» — šo «o» galva izrunāja, pacēlis pirkstu uz augšu — «saprātīgāks par visiem! carienei pavadoņos. Es toreiz …»

«Ko tur runāt! to jau katrs zina, pan galva. Visi zina, ka tu izpelnījies carienes laipnību. Atzīsties tagad, man bija taisnība: mazliet sagrēkoji teikdams, ka esi saķēris šo trakuli uz āru izvērstajā kažokā?»

«Bet kas attiecas uz šo velnu izvērstā kažokā, tad viņu, citiem par biedinājumu, vajag iekalt važās un pienācīgi nosodīt. Lai sajūt, ko nozīmē vara! Kas gan cits iecēlis galvu, ja ne cars? Pēc tam dabūsim rokā arī pārējos puišus: neesmu aizmirsis, ka nolādētie nebēdņi bija iedzinuši manā sakņu dārzā cūku baru, un tās bija noēdušas man visus kāpostus un gurķus, neesmu aizmirsis, ka velna bērni atteicās izkult manu labību; neesmu aizmirsis… Nu, kaut viņi izčibētu, man katrā ziņā jādabū zināt, kas ir tas blēdis izvērstajā kažokā.»

«Tas, redzams, ir manīgs putns!» teica deģis, kura vaigi pa visu šīs sarunas laiku nemitīgi tinās dūmos kā cietokšņa dižgabals, un lūpas, reizēm palaizdamas kaļķīti, izšļāca veselus mākoņu fontānus. «Tādu cilvēku nebūtu par ļaunu katram gadījumam turēt degvīna dedzinātavā, bet vēl labāk pakārt ozola galotnē kroņluktura vietā.» Tāda asprātība

deģim likās ne visai muļķīga, un viņš tūliņ ņēmās, nenogaidot citu piekrišanu, apbalvot sevi aizsmakušiem smiekliem.

Tobrīd viņi tuvojās nelielai, gandrīz sagruvušai mājelei. Mūsu ceļotāju ziņkāre pieauga: visi sadrūzmējās ap durvīm. Rakstvedis izņēma atslēgu, pagrabinājās ar to pie slēdzenes, bet šī atslēga izrādījās viņa lādes atslēga. Nepacietība pieauga. Iebāzis roku kabatā, sāka meklēties un lamāties, neatrazdams atslēgu.

«Te!» viņš beidzot teica, pieliecies un izvilkdams to no savu raibo bikšu dziļās kabatas paša dibena. Pie šī vārda mūsu varoņu sirdis, likās, saplūda kopā, un šī milzīgā sirds sāka pukstēt tik stipri, ka viņas nevienādos pukstus varēja dzirdēt cauri atslēgas žvadzēšanai. Durvis atvērās un… Galva kļuva bāls kā audekls; deģim pārskrēja auksti drebuļi, un mati viņam, likās, gribēja uzskriet gaisā; šausmas atspoguļojās rakstveža sejā; desmitnieki stāvēja kā zemē ieauguši un nespēja aizvērt savas reizē pavērušās mutes: viņu priekšā stāvēja — svaine.

Ne mazāk pārsteigta kā viņi, viņa tomēr drīz atguvās un sakustējās, lai ietu tiem klāt. «Stāt!» nelabā balsī iesaucās galva un aizcirta durvis. «Kungi! tas ir sātans!» turpināja viņš. «Uguni! Ātrāk uguni! Nežēlošu kroņa māju! Aizdedziniet to, aizdedziniet, lai ne velna kauliņi nepaliktu zemes virsū!» Svaine izmisusi kliedza, izdzirdusi aiz durvīm bargo lēmumu. «Ko jūs, brālīši!» deģis runāja: «Mati jums, paldies dievam, gandrīz sniega baltumā, bet pie prāta vēl līdz šim laikam neesat tikuši: no vienkāršas uguns ragana neaizdegsies. Tikai pīpes uguns var aizdedzināt izdzimteni. Pagaidiet, es tūliņ visu nokārtošu!» To teicis, viņš izbēra no pīpes karstos pelnus salmu vīkšķī un sāka to uzpūst liesmās. Šai brīdī izmisums iedvesa spēkus nabaga svainei: viņa sāka skaļi lūgties un pārliecināt viņus.

«Pagaidiet, brālīši! Kāpēc tīši gribat uzņemties grēku?» «Varbūt tas nemaz nav sātans!» rakstvedis teica. «Ja viņš, tas pats, kas tur iekšā sēž, būs ar mieru pārmest sev krustu, tad tā ir droša zīme, ka nav velns.» Priekšlikumu pieņēma.

«Uzklausies mani, sātan!» rakstvedis turpināja, pielicis lūpas pie durvju šķirbas. «Ja nekustēsies no vietas, mēs atvērsim durvis.»

' Durvis atvērās.

«Pārkrusties!» galva teica, atskatīdamies atpakaļ, it kā izraudzīdamies drošu vietu, kur atkāpties

Svaine pārmeta krustu.

«Kāds velns! Tā tiešām ir svaine!»

«Kāds nelabais tevi, kūmiņa, ierāvis šai suņa būdā?» Un svaine šņukstēdama stāstīja, ka puiši viņu uz ielas sagrābuši un, kaut gan viņa pretojusies, iecēluši pa būdas plato logu un aiztaisījuši slēģus. Rakstvedis palūkojās: eņģes platajam slēģim norautas un tas tikai augšpusē nostiprināts ar koku.

«Labs tu esi, vienacainais velns!» viņa iesaucās, tuvodamās galvam, kas kāpās atpakaļ un arvien vēl turpināja viņu mērīt ar savu aci. «Zinu tavu nodomu: tu gribēji izmantot gadījumu, noēst mani, lai varētu netraucētāk lakstoties ar meitām, lai neviens neredzētu, kādas muļķības dzen sirmais vectēvs. Tu domā, es nezinu, ko tu šovakar runāji ar Hannu? Ak, zinu visu. Mani grūti piemānīt un tavai muļķa paurei jau pavisam nē. Es ilgi ciešu, bet vēlāk neņem ļaunā…» To teikusi, viņa parādīja dūri un aizgāja, atstādama galvu apmulsumā. «Nē, te ne pa jokam sātans iejaucies,» viņš domāja, stipri kasīdams savu galvas vidu.

«Noķērām!» iesaucās tai brīdī ienākušie desmitnieki.

«Ko noķērāt?» galva prasīja.

«Velnu izvērstajā kažokā.»

«Dodiet viņu šurp!» galva iesaucās, satverdams aiz rokām ievesto gūstekni. «Jūs esat prātu zaudējuši: tas taču ir piedzērušais Kaļeņiks.»

«Kāda jezga! mums rokā bija, pan galva!» desmitnieki at- hildēja. Ieliņā mūs apstāja nolādētie puiši, sāka dejot, raustīt, rādīt mēles, raut ārā no rokām… Velns viņus būtu parāvis!… Un kā viņa vietā mums tikusi rokā šī vārna, dievs vien to tik zina!»

«Manas un visa ciema varas vārdā tiek dota pavēle,» galva sacīja, «sagūstīt šai pašā acumirklī šo ļaundari, tāpat arī visus, ko atrodat uz ielas, un atvest pie manis sodīšanai!…»

«Apžēlojies, pan galva!» daži iesaucās, līdz zemei palocīdamies. «Kad tu būtu redzējis, kādi purni: dievs sodi, esam dzimuši, esam kristīti, — bet tādus nejēdzīgus purnus neesam redzējuši. Vai tur daudz vajag līdz grēkam, pan galva! Var pārbaidīt godīgu cilvēku tā, ka vēlāk neviena vecene neņemsies izārstēt nobīli.

«Es jums rādīšu nobīli! Ko jūs? Negribat klausīt? Jūs, kā rādās, esat ar viņiem uz vienu roku! Jūs esat dumpinieki! Ko tas nozīmē? Jā, ko tas nozīmē? Jūs sarīkojat grautiņus! Jūs… Es ziņošu komisaram! Tūliņ, dzirdiet, tūliņ! Skrieniet, laidie- ties kā putni! Lai es jūs . .. Lai jūs man . . .» Visi izklīda.

V Slikone

Ne par ko neraizēdamies, nebēdadams par izsūtītiem ķērējiem, visas šīs jezgas vaininieks lēnām tuvojās vecajai mājai un dīķim. Nevajadzēs, domāju, paskaidrot, ka tas bija Ļevko. Melnais kažoks viņam bija neaizpogāts; cepuri viņš turēja rokā; sviedri viņam lija straumēm. Diženi un drūmi melnoja k]avu mežs, tikai pašās galotnēs, kas bija pievērstas mēnesim, bārstījās smalki sudraba putekļi. Nekustīgais dīķis uzdvesa spirgtumu nogurušajam gājējam un aicināja viņu atpūsties krastā. Viss bija klusu; tikai dziļajā meža biezoknī bija dzirdami lakstīgalas traļļi. Nepārvarams miegs sāka drīz vērt viņam acis ciet; nogurušie locekļi gribēja aizmirsties un norimt miegā; galva noliecās … «Nē, tā es vēl te aizmigšu!» viņš runāja, pieceldamies kājās un izberzēdams acis. Palūkojās apkārt: nakts viņa priekšā likās vēl spožāka. Kāda savāda, apskurbinoša gaisma piejaucās mēness gaismai. Nekad viņš vēl nebija redzējis nekā tamlīdzīga. Sudrabota migla ietina apkārtni. Ziedošo ābeļu un naktspuķu smarža izplūda pa visu zemi. Ar izbrīnu viņš nolūkojās dīķa nekustīgajā ūdenī: tur atspoguļojās vecā kungu māja ar augšu uz leju, tīra un it kā kādā gaišā diženumā. Drūmo slēģu vietā raudzījās priecīgi stikla logi un durvis. Caur skaidrajām rūtīm pavīdēja apzeltījums. Un rau, likās, it kā logs atvērtos. Aizturējis elpu, nekustēdamies un acis no dīķa nenolaizdams, viņš, likās, bija pārcēlies dīķa dzelmē un redz: vispirms logā parādījās balts elkonis, tad palūkojās mīlīga galviņa ar spulgām, tumšbrūno matu viļņos klusu mirdzošām acīm un atbalstījās uz elkoņa. Un redz: viņa viegli šūpo galvu, viņa māj, viņa uzsmaida… Sirds viņam sāka pēkšņi dauzīties… Ūdens sakustējās, un logs atkal aizvērās. Klusu viņš aizgāja no dīķa un paskatījās uz māju: drūmie slēģi bija atvērti, rūtis spīguļoja mēnesnīcā. «Lūk, cik maz var paļauties uz ļaužu runām,» viņš pie sevis nodomāja. «Māja jauna, krāsas spilgtas, it kā šodien būtu krāsota. Tur kāds dzīvo.» Un klusēdams viņš piegāja tuvāk; bet mājā viss bija klusu. Skaņi un dzidri sasaucās lakstīgalu krāšņās dziesmas, un, kad tās, likās, izdzisa smeldzē un tīksmē, bija dzirdama sienāžu čimstoņa vai purva putnu dūkšana, kad viņi savus slidenos knābjus iecirta plašajā ūdens spogulī. Kādu saldu mieru un plašumu Levko izjuta savā sirdi. Uzskaņojis banduru, viņā sāka spēlēt un dziedāt:

Ai, mēnesi, mēnestiņ!

Un tu, sārtā blāzma!

Iespīdiet tai pagalmā.

Kur meitiņa krāšņa.

Logs klusi atvērās un tā pati galviņa, kuras atspīdumu viņš bija redzējis dīķī, uzmanīgi klausīdamās dziesmā, parādījās logā. Garās skropstas bija pa pusei nolaistas uz acīm. Viņa bija bāla kā audekls, kā mēness gaisma; bet cik brīnišķīga, cik skaista! Viņa iesmējās!… Ļevko sarāvās … «Uzdziedi man, jaunais kazak, kādu dziesmu!» viņa klusu lūdzās, noliekusi galvu sāņus un pavisam nolaidusi biezās skropstas.

«Kādu dziesmu lai es tev uzdziedu, mana gaišā meitenīt?» Asaras sāka klusām līt pār viņas bālajiem vaigiem. «Jaunekli,» viņa runāja, un kaut kas neizprotami valdzinošs atskanēja viņas balsī, «jaunekli, atrodi man manu pamāti! Nežēlošu neko tevis labad. Atalgošu tevi. Es tevi bagātīgi un krāšņi apbalvošu. Man ir ar zīdu izrakstītas aproces, korāļi, kakla rotas. Iedāvināšu tev pērlēm izrotātu jostu. Man ir zelts… Jaunekli, atrodi man manu pamāti! Viņa ir briesmīga ragana: man pasaulē nebija miera no viņas. Viņa mani mocīja, lika strādāt kā vienkāršai zemniecei. Paskaties manā sejā: viņa ar savām nešķīstajām burvībām izskaudusi visu sārtumu no maniem vaigiem. Paskaties uz manu balto kaklu: nav nomazgājami, ne ar ko nav nomazgājami šie zilie plankumi, ko iespieduši viņas dzelzs nagi. Paskaties uz manām baltajām kājām: tās ir daudz staigājušas un ne tikai pa grīdsegām vien, — pa karstām smiltīm, pa mitro zemi, pa asiem dadžiem tās staigājušas! Bet acīs, paskaties acīs: tās tapušas tumšas aiz asarām!… Atrodi viņu, jaunekli, atrodi manu pamāti!…»

Balss, kas pēkšņi it kā kļuva skaņāka, aprāvās. Asaru straumes tecēja pa bālo seju. Kāda smaga sajūta, pilna žēluma un skumju, sažņaudza jaunekļa krūtis.

«Esmu ar mieru darīt visu priekš tevis, manu meitenīti» viņš teica sirsnīgā saviļņojumā: «bet kā un kur lai es viņu atrodu?»

«Paskaties, paskaties!» viņa ātri runāja: «viņa ir te! Viņa manu meiteņu pulkā rotaļājas krastā un sildās mēnesnīcā. Bet viņa ir gudra un viltīga. Viņa ir pieņēmusi slīkones izskatu, bet es zinu, es dzirdu, ka viņa ir te. Man ir grūti, mani nospiež viņas tuvums. Viņas pēc nevaru peldēt viegli un brīvi kā zivs. Grimstu un krītu dibenā kā akmens. Uzmeklē viņu, jaunekli!»

Ļevko paskatījās uz krastu: rēnā, sudrabotā miglā pavīdēja meitenes, vieglas kā ēnas, kreklos, baltos kā kreimeņu ziedu rotātas pļavas; zelta kakla rotas, pērļu virknes, dukāti spīguļoja tām ap kakliem; bet viņas bija bālas; viņu ķermeņi bija it kā austi no caurspīdīgiem mākoņiem un bija caurredzami sudrabotajā mēnesnīcā. Meitenes rotaļādamās pievirzījās viņam tuvāk. Bija dzirdamas balsis.

«Iesim kraukļa rotaļā, kraukļa rotaļā!» visas sauca, kas izklausījās kā upju niedru šalkas, ko klusā krēslas stundā skar vējš savām gaisīgajām lūpām. «Kas būs krauklis?» Meta kauliņus — un viena meitene iznāca no pulka. Ļevko ņēmās viņu aplūkot. Seja, drēbes — viss viņai tāds pats kā visām. Bija tikai noģiedams, ka viņa ne labprāt uzņēmās šo lomu. Pūlis izretinājās virknē un veikli izvairījās plēsīgā ienaidnieka uzbrukumiem. «Nē, negribu būt krauklis!» meitene teica, galīgi nogurusi. «Man žēl atņemt nabaga mātei cālīšus!» -— «Tu neesi ragana!» Ļevko nodomāja. «Kas grib būt krauklis?» Meitenes sagāja no jauna kopā mest kauliņus. «Es būšu krauklis!» izsaucās kāda no vidus. Ļevko sāka vērīgāk ielūkoties tai sejā. Veikli un droši viņa dzinās pakaļ bēgošajām un metās uz visām pusēm, lai satvertu savu upuri. Tad Ļevko sāka ievērot, ka viņas ķermenis nebija tik caurspīdīgs kā pārējām: tam vidū bija kaut kas melns. Pēkšņi atskanēja kliedziens: krauklis metās uz vienu no virknes, saķēra to, un Ļevkam likās, it kā ķērēja izlaistu nagus un sejā tai pazibētu ļauns prieks. «Ragana!» viņš iesaucās, norādīdams uz to ar pirkstu un pievērsies mājai. Meitene logā iesmējās, un rotaļnieces trokšņaini aizrāva sev līdzi to, kas tēloja kraukli.

«Kā lai atalgoju tevi, jaunekli?» Zinu, zelta tev nav vajadzīgs: tu mīli Hannu; bet bargais tēvs nejauj jums precēties; ņem, nodod viņam šo zīmīti…» Pasniedzās balta rociņa, sejiņa kaut kā brīnišķīgi sāka spīdēt un mirdzēt… Neaprakstāmā satraukumā un sirdij nemierīgi pukstot viņš satvēra zīmīti un.. pamodās

VI Atmoda

«Vai tiešām esmu gulējis?» Ļevko pie sevis runāja, pieceldamies no neliela uzkalniņa. «Tik skaidri it kā nomodā!.. . Dīvaini, dīvaini!» viņš atkārtoja, skatīdamies apkārt. Mēness, apstājies augstu viņam virs galvas, rādīja pusnakti; viscaur— klusums; no dīķa dvesa dzestrums; tā malā bēdīgi stāvēja vecā māja ar aizvērtajiem slēģiem; sūnas un nezāles liecināja, ka Jaudis jau sen to atstājuši. Tad viņš atplēta roku, kas visu laiku gujot bija bijusi krampjaini sažņaugta un izbrīnā iesaucās, sajuzdams tajā zīmīti. «Ak, kaut es mācētu lasīt!» viņš domāja, grozīdams to uz visām pusēm. Šajā brīdī viņam aiz muguras atskanēja troksnis.

«Nebaidieties, grābiet viņu droši ciet! Kā nobijāties? esam desmits. Varu derēt, ka tas ir cilvēks, bet ne velns!» tā galva drošināja savus pavadoņus, un Ļevko juta, ka viņu sagrābj vairākas rokas, no kurām dažas drebēja aiz bailēm. «Nomet taču, draugs, savu briesmīgo masku! Pietiek muļķot ļaudis!» galva runāja, satverdams to aiz apkakles, un apjuka, izbolījis uz viņu savu vienīgo aci. «Ļevko, dēls!» viņš iesaucās, izbrīnā atkāpdamies un nolaizdams rokas. «Tas esi tu, suņa dēls! Lūk, velna dzimums! Domāju, kāds blēdis, kāds nelabais strādā šos nedarbus! Bet iznāk, ka to visu — kaut neraudzēts ķīselis iespriestos tavam tēvam rīklē — tu sarīko uz ielām grautiņus, sacerē dziesmas! Ehē — he — he, Ļevko. Kas tas gan ir, ko? Redzams, tev niez mugura! Sieniet viņu!»

«Pagaidi, tēt! Man lika nodot tev šo zīmīti,» Ļevko teica.

«Tagad nav vaļas, balodīt, nodarboties ar zīmītēm. Sasie- niet viņu!»

«Pagaidi, pan galva!» rakstvedis teica, atlocīdams zīmīti: «komisārā rokraksts!»

«Komisārā?»

«Komisārā?» nedomādami atkārtoja desmitnieki.

«Komisārā! brīnišķīgi! vēl nesaprotamāk!» nodomāja Ļevko.

«Lasi, lasi!» galva sauca, «ko komisārs tur raksta?»

«Paklausīsimies, ko komisārs raksta!» teica deģis, turēdams zobos kaļķīti un izšķildams uguni.

Rakstvedis nokāsējās un sāka lasīt: «Pavēle galvam Jev- tucham Makogoņcnkam. Mums ticis zināms, ka tu, vecais muļķi, tā vietā, lai piedzītu vecos parādus un ievestu ciemā kārtību, esi zaudējis sajēgu un dari cūcības. ..»

«Tiešām, nudien,» galva pārtrauca, «nekā nedzirdu!»

Rakstvedis sāka no jauna: «Pavēle galvam Jevtucham Ma- kogoņenkam. Mums ticis zināms, ka tu, vecais m….»

«Pagaidi, pagaidi! nevajag!» galva iesaucās «kaut arī nedzirdēju, tomēr zinu, ka tas vēl nav galvenais. Lasi tālāk!»

«Un tāpēc pavēlu tev tūliņ apprecināt savu dēlu Ļevko Makogoņenku ar jūsu paša ciema Jca2aka meitu Hannu Petri- čenkovu, kā arī salabot tiltus uz lielceļa un nedot bez manas ziņas ciema ļaužu zirgus paniem tiesnešiem, kaut viņi arī brauktu tieši no pašas kroņa palatas. Ja es, atbraucis, atradīšu, ka mana pavēle nav izpildīta, tad saukšu tevi vienu pašu pie atbildības. Komisārs, atvaļināts poručiks Kuzma Derkačs-Drišpanovskijs.»

«Lūk, kas!» galva teica, muti atplētis. «Vai jūs dzirdat, vai dzirdat: par visu būs jāatbild galvam, un tāpēc jums jāpaklausa! bez pretrunas jāpaklausa! bet ja ne, lūdzu atvainot… Bet tevi!» viņš turpināja, griezdamies pie Ļevko, «uz komisārā pavēli, kaut gan man brīnums, ka tas viņam nācis zināms, es apprecināšu; tikai iepriekš vēl tu nobaudīsi pletni! Zini to, kas man karājas pie sienas zem svētbildēm? Rīt es to salabošu … Kur tu ņēmi šo zīmīti?»

Ļevko, lai gan bija pārsteigts no savas lietas tik negaidīta pagrieziena, bija tik gudrs, lai atrastu savā prātā citu atbildi un noslēptu patiesību, kā īsteni zīmīte nākusi viņam rokā. «Vakar vakarā,» viņš teica, «aizgāju vēl uz pilsētu un satiku komisāru, kad viņš pašlaik kāpa no ratiem ārā. Dabūjis zināt, ka esmu no mūsu ciema, viņš man iedeva šo zīmīti un lika tev mutes vārdiem pateikt, tēt. ka atceļā iebraukšot pie mums uz pusdienām.»

«Viņš teica to?»

«Teica.»

«Vai jūs dzirdat?» galva sacīja, lepni saslējies un pievērsdamies saviem pavadoņiem; «komisārs pats savā personā atbrauks pie mūsējā, tas ir pie manis1 uz pusdienām. O!» Te galva pacēla pirkstu uz augšu un pielieca galvu tādā stāvoklī, it kā klausītos kaut ko. «Komisārs, vai dzirdat, komisārs atbrauks pie manis pusdienot' Kā tu domā, pan rakstved, un tu, kūm, tas nav vis nekāds nieka gods! Vai nav tiesa?»

«Cik varu atcerēties,» rakstvedis atsaucās, «tad vēl neviens galva nav cienājis komisāru ar pusdienām.»

«Ne katrs galva galvam pāris!» pašapmierināti noteica galva. Mute viņam sašķobījās un kaut kas, it kā rupji, aizsmakuši smiekli, vairāk līdzīgi tāla pērkona ducināšanai, atskanēja no viņa lūpām. «Kā tu domā, pan rakstvedi, vai nevajadzētu augstā viesa dēj izdot pavēli, lai no katras sētas atnes pa cālim, vai audeklu, vai vēl ko citu … Ko?»

«Vajadzētu, vajadzētu, pan galva!»

«Bet kad svinēsim kāzas, tēt?» Ļevko prasīja.

«Kāzas? Es tev gan sadotu kāzas!… Nu, jā, augstā viesa dēj — rītu pat pops jūs salaulās. Velns ar jums! Lai komisārs redz, ko nozīmē kārtība. Nu, puiši, tagad gulēt! Ejiet mājās! … Šīs dienas notikums man atgādināja to laiku, kad es…» Pie šiem vārdiem galva paskatījās caur pieri ar savu cieņas pilno nozīmīgo skatienu.

«Nupat sāksies atkal stāsts par to, kā galva vedis carieni!» Ļevko teica un ātriem sojiem priecīgi steidzās uz pazīstamo māju zemo ķezberu vidū. «Lai dievs tev dod debesu valstību, labā un jaukā meitenīte!» viņš domāja pie sevis. «Lai tur viņā saulē mūžam varētu smaidīt svēto eņģeļu pulkā! Nevienam nestāstīšu par brīnumu, ko šonakt piedzīvoju; tev vienīgai tik, Hanniņ, pastāstīšu to: tu vienīgā tik ticēsi man un kopā ar mani aizlūgsi par nelaimīgās slīkones dvēseles mieru!» Viņš tuvojās mājai: logs bija atvērts; pa to iespīdēja mēness, un viņa stari krita uz gulošo Hannu; galvu viņa bija atbalstījusi uz rokas; vaigi liegi kvēloja; lūpas kustējās, neskaidri izrunādamas viņa vārdu. «Guli mana skaistulīti Lai tev sapnī rādās viss tas labākais pasaulē, bet arī tas vēl nebūs labāks par mūsu atmodu! Pārmetis viņai krustu, viņš aiztaisīja logu un klusītiņām aizgāja. Pēc dažām minūtēm visi ciemā jau bija iegrimuši miegā, vienīgi tikai mēness tikpat spoži un brīnišķīgi peldēja pa Ukrainas debesu neaptveramo klajumu. Tikpat svinīgi dvēsmoja tur augšā, un nakts, dievišķīgā nakts, diženi gāja uz beigām. Tikpat krāšņa bija reme burvīgajā sudraba mirdzumā; bet neviens jau vairs mulsā reibā netīksminājās ar to: viss bija iegrimis miegā. Tikai retumis klusumu uz brīdi pārtrauca suņu rejas, un ilgi vēl piedzērušais Kaļeņiks maldījās pa aizmigušajām ielām, meklēdams savu māju.

PAZUDUSI VĒSTULE

Sens notikums, ko atstāstījis N. baznīcas ķesteris.

Tātad jūs gribat, lai es jums vēl pastāstu par vectēvu? — Kāpēc arī nenovēlēt to prieku, paklausīties jocīgu notikumu? Ech, senatne, senatne! Kāds prieks, kāda nevaldāma brīve pārņem sirdi, kad dzirdi to, kas sen sen, ne gada tam, ne mēneša, noticis pasaulē! Un ja tur vēl iejaukts kāds rada gabals — vectēvs vai vecvectēvs, — nu, tad atmet visam kaut ar roku: lai es aizrītos svētai moceklei Barbarai akafistu lasot, ja tad neliekas, ka lūk, lūk, pats visu to dari, it kā būtu ielīdis senča dvēselē, vai arī senča dvēsele plosītos tevī… Nē, mani visvairāk apstāj mūsu meičas un jaunās sievas; parādies tikai viņām acīs: «Fom Grigorjevič! Fom Grigorjevič! nu pastāsti kādu nebūt šausminošu pasaciņu! pastāsti, pastāsti! …» tara—ta—ta, ta—ta—ta, un iet vajā, iet va|ā ,.. Stāstīt, protams, nav žēl, bet paskatieties tik, kas vēlāk ar viņām notiek gultas segās. Zinu gan, ka katra no viņām dreb zem segas, it kā viņu kratītu drudzis, un laimīga būtu ar visu galvu ielīst savā kažokā. Vai žurka pagrabinās gar podu, vai pati kā nebūt ar kāju aizķer krāsns kruķi — dievs esi žēlīgs! drosme papēžos! Bet otrā dienā, it kā nekas nebūtu bijis, uzmācās atkal no jauna: stāsti viņai drausmīgu pasaku un vairāk neko. Ko gan lai tādu jums pastāstu? Uzreiz nekas neiekrīt prātā … Jā, pastāstīšu jums, kā raganas spēlēja ar nelaiķi vectēvu uz cūkām. Tikai iepriekš lūdzu jūs, kungi, nepārtraukt mani, citādi iznāks tāda putra, ka kauns būs mutē ņemt. Nelaiķis vectēvs, man jums jāsaka, savā laikā nebija vis vienkāršs kazaks. Zināja, kur likt «to», kur «actiņu». Svētkos tik veikli nolasīja apustuļus, ka dažs labs priestera dēls pat tagad viņam neliktu līdzi. Nu, paši zināt, ka tais laikos, ja savāktu lasīt pratējus no visas Baturinas, tad nebūtu bijis pat vienā cepurē ko likt, — vienā saujā būtu varējuši visus saņemt. Tad ari nav ko brīnīties, ka katrs pretimnācējs sveicināja vectēvu, palocīdamies viņam vai līdz pašai jostas vietai.

Reiz dižciltīgajam hetmanim bija ienācis prātā nezin kāda tur iemesla pēc nosūtīt carienei vēstuli. Toreizējais pulka rakstvedis — lūk, kad tevi jupis, aizmirsies vārds — Pēkšai- nis ne Pēkšainis, Mietnītis ne Mietnītis, Plikvēderis ne Plik- vēderis … zinu tik, ka kaut kā ērmīgi sākās dīvainā palama

—   atsauca pie sevis vectēvu un sacīja viņam, ka, lūk, pats hetmanis izrīko viņu par vēstules nonesēju carienei. Vectēvs nemēdza ilgi posties: iešuva vēstuli cepurē, izveda zirgu, nomutēja sievu un divus savus sivēnus, kā viņš pats mēdza saukt savus puikas, no kuriem viens bija īstais tēvs kaut vai man pašam; un sacēla uz ceļa aiz sevis tādus putekļus, it kā piecpadsmit zēnu būtu sagudrojuši ielas vidū spēlēties mudžeklī! Otrā dienā, vēl gailis nebija ceturto reizi nodziedājis, vectēvs jau bija Konotopā. Tobrīd tur bija gada tirgus: uz ielām bija tik daudz ļaužu, ka acis apžilba. Bet tā kā bija agrs, tad visi snauda, izstiepušies uz zemes. Govij blakus gulēja dzērājpuika ar tik sarkanu degunu kā svilpis. Tālāk sēdus krāca sieva, kramiņu, zilumzāļu, skrošu un bubļiku uzpircēja-pārdevēja; zem ratiem gulēja čigāns, uz zivju vezuma — čumaks, uz paša ceļa bija plati ieplētis kājas bārdains moskalis ar jostām un dūraiņiem … nu. visādas salašņas, kā gada tirgos mēdz būt. Vectēvs apturēja zirgu, lai labāki apskatītos. Šai laikā teltīs sāka maz pamazām rasties dzīvība. Zīdietes sāka šķindināties ar pudelītēm; šur tur pacēlās gredzenveidīgi dūmu mākonīši, un sildīto gardumu smarža izplūda pa visu nometni. Vectēvam ienāca prātā, ka viņam nav ne šķiltavu, ne tabakas apgādāts: tāpēc, lūk, gāja paklaiņot pa gada tirgu. Nebija pagājis ne desmit soļu, satiek aizkrācieti. Uzdzīvotājs — jau no sejas redzams! Platās bikses sarkanas kā uguns, zils župans, spilgta, puķaina josta, pie sāniem zobens un vara važiņā pīpe līdz pašiem papēžiem — aizkrācietis kas aizkrācietis! Ek, kur tauta! nostājas, izslējās, nobrauka ar roku brašās ūsas, norībina pakaviem — un laiž vaļā! Un kā vēl dejo: kā viesulis, kājas virpuļo kā vārpstiņa sievu rokās; tver ar roku pa visām banduras stīgām un tūliņ arī, iespraudis rokas sānos, laižas pietupdejā: atskan dziesma

—   sirds gavilē! …. Nē, tas laiciņš pagājis: neredzēt mums vairs aizkrāciešus! Jā: tā nu satikās. Vārds pa vārdam, cik tur vajadzīgs, lai iepazītos? Sāka tērzēt, tērzēt, tā kā vectēvs gandrīz pavisam jau aizmirsa savu ceļu, uzdevumu. Sākās iedzeršana kā kāzās pirms lielā gavēņa. Tikai, redzams, beidzot bija apnicis plēst traukus un sviest pūlī naudu un arī gada tirgus taču mūžam nevar turpināties. Jaunie paziņas sarunājās nešķirsies un ceļot kopā. Bija jau labi uz vakara pusi, kad viņi izjāja no pilsētas. Saulīte jau laidās uz dusu; viņas vietā šur tur sārtojās blāzmas strēles. Aiz pilsētas ņirbēja druvas kā tumšacaino meiču rūtainie svētku brunči. Mūsu aizkrācietis bija kļuvis pārmērīgi runīgs. Vectēvs un vē1 kāds cits viņiem piebiedrojies slaists sāka jau domāt, vai viņā tik nav iegājis velns. Kur gan viņš visu to rāva? Gan notikumus, gan stāstus, tik ērmīgus, ka vectēvs vairāk reižu tvēra pie sāniem un tikko neplīsa no smiekliem. Bet laukā kļuva arvien tumšāks, un līdz ar to nesakarīgāka kļuva arī brašā runa. Beidzot mūsu stāstītājs apklusa pavisam un sāka trūkties pie mazākā trokšņa. «He, he, sābri! Tu ne pa jokam sāc ar degunu knābāt. Sāc jau domāt, kā ātrāk tikt mājās un uz krāsns!» — «Nav ko slēpt no jums,» viņš teica, pēkšņi apgriezies un nekustīgi viņos nolūkodamies. «Vai zināt, ka mana dvēsele jau sen pārdota nelabajam?» — «Kas par neredzētu brīnumu! Kas gan savā mūžā nav bijis kādreiz draugos ar nelabo! Tāpēc jau arī vajag uzdzīvot, kā saka, lai izput!» «Ak, zēni, labprāt uzdzīvotu, bet šonakt aptek mans laiks! Ai, brālīši!» viņš iesaucās, sizdams viņiem plaukstās: «ai, neiz- dodiet! palieciet vienu nakti nomodā! mūžam neaizmirsīšu jūsu draudzības!» Kāpēc gan lai nepalīdzētu cilvēkam tādā nelaimē? Vectēvs tieši apgalvoja, ka drīzāk ļaus nogriezt sev matu cekulu no galvas, nekā atļaus velnam ar savu suņa purnu apostīt kristīgu dvēseli.

Mūsu kazaki būtu varbūt jājuši tālāk, ja nakts nebūtu aizklājusi visas debesis kā ar melnu segu un laukā nebūtu palicis tik tumšs kā zem aitādu kažoka. Notālēm tikai mirgoja uguntiņa, un zirgi, sajuzdami kūts tuvumu, sāka steigties, sacēluši ausis un acīm ieurbušies tumsā. Uguntiņa, likās, nāca pretim, un kazaku priekšā parādījās krodziņš, nošķiebies uz vieniem sāniem kā sieva, kas nāk mājās no jautrām kristībām. Tolaik krodziņi nebija tādi kā tagad. Nebija telpas ne tikai kur apgriezties godīgam cilvēkam, uzdejot hopaku vai ābelīti, nebija pat, kur galvu nolikt, kad tajā bija iesities žvingulis un kājas gāja krustām šķērsām. Pagalms viss bija pilns vezumnieku ratiem; nojumēs, silēs, priekšiņā, cits sarāvies, cits izstiepies, krāca kā runči. Vienīgi tik krodzinieks viens pats pie tauku spuldzītes iegrieza birkā zīmes, cik ceturtdaļu un astotdaļu vedra iztukšojušas vezumnieku galvas. Vectēvs, paņēmis trešdaļ vedra uz trim, aizgāja šķūnī. Visi trīs nolikās blakām. Viņš nebija paspējis vēl ne pagorīties, kad redz, ka viņa biedri jau guļ kā nosisti. Uzmodinājis trešo, viņiem piebiedrojušos kazaku, viņš atgādināja tam biedram doto solījumu. Tas mazliet pacēlās, izberzēja acis un aizmiga no jauna. Ko lai dara, nācās vienam pašam sargāt. Lai kaut kā aizdzītu miegu, viņš apskatīja visus vezumus, apraudzīja zirgus, aizkūpināja kaļķīti, atnāca atpakaļ un nosēdās atkal pie savējiem. Viss bija klusu, tā kā, likās, būtu varējis dzirdēt mušu laižamies. Un, lūk, viņam rādās, ka aiz tuvākā vezuma kaut kas pelēks izbāž ragus… Te acis viņam sāka vērties ciet tā, ka nācās tās ik minūtes izberzēt dūrēm un mazgāt ar degvīna paliekām. Bet, tikko acis mazliet noskaidrojās, viss nozūd. Tomēr pēc kāda brītiņa aiz vezuma atkal parādās rēgs. .. Vectēvs ieplēta acis cik spēdams; bet nolādētais snaudiens ietina visu viņam priekšā miglā; rokas viņam notirpa, galva nokārās un ciets miegs pārņēma viņu tā, ka viņš pakrita kā nosists. Ilgi gulēja vectēvs, un tikai kad saule jau. sāka cepināt viņa noskūto galvas virsu, tikai tad viņš uzlēca kājās. Pāris reizes izstaipījies un pakasījis muguru, viņš ievēroja, ka vezumu jau vairs nebija tik daudz kā vakar vakarā. Vezumnieki kā redzams bija posušies ceļā vēl pirms gaismas. No pašu ļaudīm — kazaks gulēja, bet aizkrācieša vairs nebija. Aptaujājās — neviens ne zināt nezina nekā. Vienīgi tik virssvārki palikuši guļas vietā. Vectēvu sagrāba bailes un pārdomas. Gāja apraudzīt zirgus — ne paša vairs, ne aizkrācieša. Ko gan tas varēja nozīmēt? Teiksim, aizkrā- cieti parāvis nelabais, bet kas gan zirgus? Visu pārlicis, vectēvs nolēma, ka, droši vien, velns būs atnācis kājām, bet, tā kā līdz ellei diezgan tālu, tad parāvis arī viņa zirgu. Žēl viņam bija loti, ka nebija turējis savu kazaka vārdu. «Nu,» nodomāja, «ko lai dara, iešu kājām: varbūt pa ceļam gadīsies kāds zirgu tirgotājs braucam no gada tirgus, kaut kā jau nopirkšu zirgu.» Ķērās pie cepures — arī cepures nav.

Nelaiķis vectēvs sasita plaukstas; kad atcerējās, ka vakar

uz kādu brītiņu samainījušies cepurēm ar aizkrācieti. Kas gan cits būtu varējis paraut, ja ne nelabais1 Te nu bija hetmaņa sūtnis! Tad tā aizvedi vēstuli carienei! Un vectēvs ņēmās apveltīt velnu tādiem vārdiem, ka, jādomā, velns ellē nošķaudījās ne vienreiz vien. Bet ar lamāšanos maz kas līdzams; un cik arī vectēvs nekasīja pakausi, nevarēja nekā izdomāt. Ko darīt? Traucās meklēt sveša padoma: saaicināja kopā visus labos ļautiņus, kas tobrīd bija krodziņā, vezumniekus un nejaušus iebraucējus un izstāstīja, ka tā un tā, notikusi tāda un tāda nelaime. Vezumnieki ilgi domāja, atspieduši zodus uz nūjām, kratīja galvas un teica, ka tādus brīnumus kristīgo zemē nav dzirdējuši, ka velns būtu parāvis hetmaņa vēstuli. Citi turpretim piebilda, ka, ja velns vai moskalis ko nozog, tad ne gailis pakaļ nedzied. Tikai krodzinieks sēdēja kaktā un klusēja. Vectēvs griezās pie viņa. Ja cilvēks klusē, tad, droši vien, viņam daudz kas padomā. Tikai krodzinieks nebija vārdos visai devīgs, un, ja vectēvs nebūtu izvilcis no kabatas piecus zlotus, tad būtu viņa priekšā nostāvējis velti. «Pamācīšu tevi, kā atrast vēstuli,» viņš teica, pavezdams viņu sāņus. Vectēvam sirds kļuva vieglāka. «Redzu jau no acīm. ka esi kazaks, ne sieva. Ievēro! Netālu no krodziņa ceļš iegriežas pa labi mežā. Tikko metīsies krēsla, posies ceļā. Mežā dzīvo čigāni un iznāk no savām alām kalt dzelzi tādā naktī, kad vienīgi tik raganas jāj uz saviem krāsns kruķiem. Ar ko viņi īstenībā ņodarbojas, tas tev nav jāzina. Mežā daudz klaudzēs, tikai neej uz to pusi, no kurienes nāk klaudzieni; bet tev priekšā būs maza teciņa gar apdegušu koku; ej pa šo teciņu, ej, ej … Ērkšķi tevi durstīs, biezi lazdu krūmi aizkrustos ceļu — bet tu tik ej; kad būsi nonācis pie nelielas upītes, tad tikai vari apstāties. Tur tu arī ieraudzīsi to. kas tev vajadzīgs. Neaizmirsti tik kabatās paņemt līdzi to, kam kabatas jābūt. Tu saproti, šo mantu labprāt ieredz kā cilvēki, tā velni.» To teicis, krodzinieks iegāja atpakaļ savā būdā un negribēja vairs ne vārda runāt.

Nevar teikt, ka nelaiķis vectēvs būtu bijis no bailīgo desmita; gadījās sastapt vilku, tad tieši aiz astes to; dūru cīņā kazaku starpā — visus kā bumbierus noplāja gar zemi. Tomēr drebuļi pārskrēja viņam, kad viņš tik tumšā naktī iegāja mežā. Būtu jel zvaigznīte bijusi pie debesīm! Tumšs un kluss kā vīna pagrabā; dzirdams tikai, ka kaut kur augstu augstu pāri galvai ziemelis staigā pa koku galotnēm un koki klanās kā iereibušu kazaku galvas, čaukstinādami lapām dzērāju runas. Tad uzdvesa tāds aukstums, ka vectēvs iedomājās pat par savu aitādas kažoku, un mežā sacēlās pēkšņi tāds troksnis, it kā dauzītu simt āmuriem, tā ka vectēvam sāka džinkstēt galva. Un it kā rūsa apgaismoja uz brīdi visu mežu. Vectēvs tūliņ ieraudzīja teciņu, kas veda cauri smalkam krūmājam. Turpat bija arī apdegušais koks un ērkšķu krūmi. Viss, viss uz mata tā, kā viņam bija sacīts; nē, krodzinieks nebija viņam samelojis. Tikai ne visai patīkami bija sprausties cauri ērkšķu krūmiem; savu mūžu viņš nebija pieredzējis, ka nolādētie ērkšķi un zari tik sāpīgi varētu durt un plēst: gandrīz ik uz soļa viņam bija vai jāiekliedzas. Maz pamazām viņš izlauzās klajākā vietā, un, cik varēja vērot, koki tapa retāki un jo tālāk, jo kuplāki, kādus viņš pat viņpus Polijas nebija redzējis. Paskat, koku starpā pavīdēja arī upīte, melna kā rūdīts tērauds. Vectēvs ilgi nostāvēja krastā, nolūkodamies uz visām pusēm. Otrā krastā deg uguns un, liekas, tūliņ, tūliņ nodzisīs, un atkal par jaunu atmirdz upītē, kas dreb kā poļu muižnieks kazaka ķetnās. Lūk, arī tiltiņš! Nu, pa to, labi, ja velna divriču rateļi var pārbraukt. Vectēvs tomēr soļoja droši pāri un ātrāk, nekā kāds būtu varējis izņemt tabakas dozi un iešņaukt tabaku, bija jau otrā krastā. Tagad tik viņš ieraudzīja, ka ap uguni sēdēja ļaudis ar tik glītiem purniņiem, ka citā laikā viņš būtu diezin ko devis, lai tikai izvairītos no tādiem paziņām. Bet tagad, nekā darīt, vajadzēja saieties. Vectēvs palocījās viņu priekšā gandrīz līdz jostas vietai: «dievs palīdz, labie ļautiņi!» Kaut viens būtu pametis ar galvu: sēž un klusē, un ber kaut ko ugunī. Redzēdams vienu vietu neaizņemtu, vectēvs bez kādiem aplinkiem nosēdās arī pats. Glītie purniņi neko; arī vectēvs neko. Ilgi sēdēja klusēdami. Vectēvam jau tapa garlaicīgi; sāka grābstīties pa kabatām, izņēma kaļķīti, palūkojās visapkārt — neviens uz viņu neskatās. «Gan, labdari, esiet tik laipni, ka būtu, lai, teiksim, piemēram, ka .. .» (vectēvs bija pietiekami ilgi nodzīvojis pasaulē, zināja jau, kā uzsākt valodas un, ja gadītos, droši vien, pat cara priekšā nebūtu uz mutes kritis), «lai, teiksim, piemēram, ir sevi neaizmirstu, ir jums nenodarītu pāri, — kaļķītis man, bet tā, ar ko aizdedzināt, nav ne velna.» Bet arī šī runa palika bez atbildes. Tikai viens ērms piebāza degošu pagali vectēvam tieši pie pieres, tā ka, ja viņš nebūtu parāvies mazliet sāņus, varēja notikt, ka uz visu mūžu būtu šķīries no vienas acs. Redzēdams, ka laiks paiet velti, nolēma, — vai nu nešķīstais dzimums klausās vai ne, — izstāstīt savu lietu. Ērmi ir ausis saslēja, ir ķepas izstiepa. Vectēvs apķērās, sagrābstīja saujā visu naudu, kas tam bija klāt un iesvieda pūlī kā suņiem. Tikko viņš bija pasviedis naudu, viss viņa priekšā sajuka, zeme sāka drebēt, un viņš pats nemācēja pateikt, — kā bija nokļuvis gandrīz vai pašā peklē. Ak, tu tētīt! vectēvs nosēcās, labi apskatījies: kādi ķēmi! purns uz purna nebija saskatāms. Raganu tāds milzums kā, dažreiz gadas, pa Ziemsvētkiem sniega piesnidzis: izgreznojušās, izkrāsojušās, gluži kā jaunās panes gada tirgū. Un visas, cik viņu tur bija, kā apreibušas lēca kādu velnišķīgu trepaku. Putekļus sacēla tādus, ka lai dievs nedod' Drebuļi būtu pārņēmuši kristītu cilvēku to vien redzot, cik augstu lēca velna dzimums. Vectēvam, neskatoties uz visām bailēm, nāca smiekli, kad redzēja, ka velni ar suņu purniem uz vācu kājiņām, astes griezdami, luncinājās ao raganām kā puiši ap jaunām meitenēm, bet spēlmaņi sita dūrēm pa piepūstiem vaigiem kā pa sietiņu un svilpoja deguniem kā ar mežragiem. Tikko pamanīja vectēvu, — sagruva tam pūlī apkārt. Cūku, suņu, āžu, sīgu, zirgu purni — visi stiepās pretim un tiecās skūpstīties. Vectēvs nospļāvās aiz riebuma' Beidzot sagrāba viņu un nosēdināja aiz galda, kas bija varbūt tik garš kā ceļš no Konotopa līdz Baturinai. «Tas nu vēl nav gluži tik ļauni,» vectēvs nodomāja, kad ieraudzīja galdā cūkgaļu, desas, sasmalcinātus sīpolus ar kāpostiem un daudz citu gardumu: «redzams, ka velna diedelnieki gavēņus neietur.» Vectēvs, nebūs jums par ļaunu zināt, mēdza pie gadījuma šo to iekampt uz zoba. Nelaiķim bija laba ēstgriba un tāpēc viņš, neielaizdamies runās, pievilka sev klāt bļodu ar sagrieztu speķi un cūkas šķiņķi, paņēma dakšiņas, nedaudz mazākas par tām, ar kurām zemnieks krauj sienu, uzdūra uz tām prāvāko gabalu, pievienoja maizes garozu — un, skat tik, iebāzās svešā mutē, turpat pie pašām ausīm, un varēja pat par visu galdu dzirdēt, ka kāds purns gremo un šņakstina zobiem. Vectēvs neko. paķēra citu gabalu, liekas, jau lūpas skar to, tikai atkal ne savā, bet svešajā rīklē. Trešo reizi — atkal garām. Vectēvs noskaitās: aizmirsa pat bailes un kādās ķetnās viņš atrodas; pielēca raganām klāt: «Ko jūs, Erodus dzimums, nodomājušas smieties par mani, vai? Ja jūs šajā pašā mirklī neatdosiet man manu kazaka cepuri, tad lai es topu par katoli, ja neapgriežu jūsu cūku purnus pakausī!» Nepaguva viņš pabeigt pēdējos vārdus, kad visi ķēmi atņirdza zobus un sāka tā smieties, ka vectēvam pārskrēja drebuļi. «Labi!» nospiedza viena ragana, kuru vectēvs noturēja par vecāko, jo purniņš viņai bija gandrīz pat vēl skaistāks par visām, «cepuri tev atdosim, tikai ne ātrāk, kamēr nesaspēlēsi ar mums trīs reizes uz cūkām.» Ko vēl negribēs? Kazaks lai spēlētu ar sievām uz cūkām? Vectēvs gan ķepurojās pretim, gan ķepurojās, beidzot nosēdās. Atnesa kārtis, notaukotas, tādas, ar kādām pie mums tik popa meitas zīlē sev brūtgānus. «Uzklausi!» ragana ierējās pa otram lāgam, «ja tu kaut vienu reizi laimēsi — cepure būs tava, bet ja visas trīs reizes dabūsi cūkas, tad, neņem ļaunā, ne tikai cepuri, nē, pat gaismu vairs neredzēsi!» «Dali, dali, vecā kaza! Kas būs, būs!» Kārtis izdalītas. Vectēvs paņem savas rokā — negribas ne skatīties — tādi mēsli: kaut vai joka pēc būtu viens trumpis. No visām desmitnieks pats lielākais, nav pat pāra. Bet ragana visu laiku pasviež pa piecniekam. Iznāca cūkas! Tikko vectēvs dabūja cūkas, no visām pusēm sāka zviegt, riet, rukšķēt: «cūkas, cūkas, cūkas!» — «Kaut jūs pārsprāgtu, velna dzimums!» vectēvs iekliedzās, aizbāzis pirkstiem sev ausis. «Nu,» viņš nodomāja, «ragana blēdīgi sajauca kārtis, tagad dalīšu pats. Izdalīja; atklāja trumpi: paskatījās kārtīs: iekritušas labas, ir trumpji. Un no sākuma lieta gāja, ka labāk nevajadzēja; tikko ragana izsviež piecnieku ar karaļiem. Vectēvam rokā trumpji vien. Ilgi nedomādams, neprātodams— visiem karaļiem ar trumpjiem pa ūsām. «He, he, he! Tā kazaki nespēlē! Ar ko tu kāvi, tautiet?» «Kā — ar ko? Ar trumpjiem!» — «Varbūt pēc jūsu domām tie ir trumpji, tikai pēc mūsu saprašanas —ne!» Skatās — tiešām vienkāršas kārtis. Kas par velna būšanu! Dabūja otrreiz cūkas, un velna bērni sāka no jauna aurot: «cūkas! cūkas!» tā, ka viss galds drebēja un kārtis lēkāja pa galdu. Vectēvs iekarsa; izdalīja pēdējo reizi. Atkal iet labi. Ragana izsviež atkal piecnieku, vectēvs nokāva un paņēma no kavas pilnu roku trumpju. «Trumpis!» viņš iesaucās un cirta galdā kārti, ka tā saliecās. Ragana, neko neteikusi, sita ar tā paša masta astoņnieku. «Ar ko tu, vecais velns, kāvi?» Ragana pacēla kārti: zem tās gulēja vienkāršs sešnieks. «Lūk, velna māneklis!» vectēvs izsaucās un cirta no visa spēka ar dūri pa galdu. Laime vēl, ka raganai bija sliktas kārtis: vectēvam kā izmeklētas, tobrīd pa pāram. Sāka pieņemt kārtis no kavas, bet neveicās, nāk tādi mēsli, ka vectēvam nošļuka rokas. Kavā nevienas labas kārts! Izspēlēja tāoat vien, nemaz vairs neskatīdamies, vienkāršu sešnieku; ragana paņēma. «Paskat kā! Kas tad tas? E-hē! te tiešām kaut kas nav kārtībā!» Un vectēvs pabāž klusītiņām kārtis zem galda un pārkrusta; skaties tik, viņam rokā trumpja dūzis, karalis, kalps, bet sešnieka vietā viņš bija izspēlējis dāmu. «Nu, esmu gan bijis muļķis! Trumpja karalis! Ko? pieņēmi? A-ha! Kaķu izdzimtenis! Bet dūzi negribi? Dūzis! Kalps!»…» Peklē grāva pērkons; raganai uznāca krampji, un, kur gadījusies, kur ne, cepure bāc vectēvam taisni sejā. «Nē, ar to nepietiek!» vectēvs iesaucās sadūšojies un uzlicis cepuri galvā. «Ja man tūliņ nenostāsies priekšā mans brašais zirgs, tad lai pērkons mani nosper tepat uz šīs nešķīstās vietas, ja es jūs visus nepārkrustu ar svēto krusta zīmi!» un gandrīz jau pacēla roku, kad viņa priekšā iegrabējās zirga kauli. «Te tev ir tavs zirgs!» Sāka raudāt, nabadziņš, raudzīdamies tajā kā muļķa bērns. Zēl vecā biedra! «Dodiet jel man kādu zirgu, lai tieku prom no jūsu perekļa!» Velns noplīk- šķināja pātagu, — zirgs kā uguns izslējās zem viņa, un vectēvs kā putns izlidoja ārā.

Ceļā viņu tomēr pārņēma bailes, kad zirgs, neklausīdams ne saucieniem, ne pavadai, joņoja pāri aizām un purviem. Kādās vietās tik viņš nenokļuva, šausmas jau pārņēma stāstot vien. Paskatījās reiz sev zem kājām — nobijās vēl vairāk:" bezdibenis! Stāvs bezdibenis! Bet velnišķīgajam kustonim tas nekas: taisni tam pāri. Vectēvs turas: kur nu noturēsies! Celmiem, ciņiem pa galvu, pa kaklu pāri nolidoja aizā un tā atsitās pret aizas dibenu, ka, likās, dzīvs vairs nebūs. Vismaz vairs neatcerējās nekā no tā; kas ar viņu tobrīd bija noticis. Kad mazliet atžirga un apskatījās, tad bija jau pavisam gaišs tapis: viņa priekšā pavīdēja pazīstamas vietas, un viņš gulēja uz savas mājas jumta.

Vectēvs pārkrustījās, kad nokāpa zemē. Kas par velnišķībām! Kādi brīnumi nenotiek ar cilvēku! Paskatās uz rokām — visas asinīs. Paskatījās ūdens mucā — seja arī. Pamatīgi nomazgājies, lai neizbiedētu bērnus, viņš klusītiņām ielīda istabā, redz: bēmi atmuguriski raujas uz viņa pusi un izbijušies rāda viņam pirkstiem, saukdami: «Skaties, skaties! māte auļo kā negudra!» Un tiešām, sieva sēž aizmigusi pie linu susekļa, tur rokās vārpstiņu un pa miegam jāj uz sola. Vectēvs satver viņu klusītiņām aiz rokas un uzmodina: «Labdien, sieva! Vai esi vesela?» Viņa ilgi skatījās, acis izbolījusi, kamēr beidzot taču pazina vectēvu un izstāstīja, ka viņai sapnī rādījies, ka krāsns staigājusi pa māju un ar lāpstu dzinusi ārā podus, toverus … un velns zina ko vēl. «Nu,» vectēvs saka, «tev sapnī, man nomodā. Vajadzēs, kā redzu, apsvētīt mūsu māju; man tagad nav vairs ko kavēties.» To teicis un mazliet atpūties, vectēvs sadabūja zirgu un neapstājās ne dienu, ne nakti, kamēr nebija sasniedzis mērķi un nodevis vēstuli pašai carienei. Tur vectēvs pieredzēja tādus brīnumus, ka viņam vēl ilgi bija ko stāstīt kā ieveduši viņu carienes istabās, tik augstās, ka, ja saliktu ap desmit zemnieku māju vienu uz otras, tad arī vēl varbūt neaizsniegtu to augstumu; kā viņš ielūkojies vienā istabā — nav; otrā — nav; trešajā — vēl nav; pat ceturtajā nav; tad beidzot piektajā, redz — sēž pati ar zelta kroni galvā, pelēkā, jaunumjaunā tērpā, sarkaniem zābakiem kājās un ēd zelta ķiļķēnus; ka likusi piebērt viņam pilnu cepuri ar naudu, ka… visu pat atcerēties nevar. Par savām dēkām ar velniem vectēvs pat domāt bija aizmirsis, un, ja gadījās, ka kāds viņam atgādināja tās, tad vectēvs klusēja, it kā viņam tur nebūtu nekādas daļas, un bija daudz jānopūlas, lai pielūgtu viņu pārstāstīt visu, kā bijis. Un, kā redzams, par sodu, ka nebija apķēries tūliņ pēc tam apsvētīt māju, ar sievu katrreiz pēc gada un vienmēr tai pašā laikā t notika tādi brīnumi, ka viņai gribējās dejot, dari, ko zini! Lai sāka, ko sākdama, kājas dara savu un tā vien tik velk pietupdejā.

OTRĀ DAĻA PRIEKŠVĀRDS

Lūk, jums būs ir otra grāmatiņa, vai, labāk sakot — pēdējā! Negribējās, stipri negribējās izdot arī šo. Tiešām, laiks prasties godu. Teikšu jums, ka ciemā sāk jau smieties par mani: lūk, saka, vecais tēvs palicis muļķis: vecuma dienās sācis nodarboties ar bērnišķīgām spēlītēm! Un tiešām, sen jau laiks mest mieru. Jūs, mīļie lasītāji, patiesi domājat, ka izliekos tikai par veci. Kas tā par izlikšanos, kad mutē pavisam vairs nav zobu. Tagad, ja gadās kas mīksts, tad to jau kā nebūt gremošu, bet cieta ne par ko nenokodīšu. Tātad, lūk, jums atkal grāmatiņa! Nerājieties tikai! Nav labi uz atvadām rāties, it īpaši ar to, ar kuru, diezin, vai tik drīz vairs tiksieties. Šajā grāmatelē dzirdēsiet pavisam jaunus, gandrīz visus jums nepazīstamus stāstītājus, izņemot varbūt tik Fomu Grigorjeviču. Bet tā ākstīgā kundziņa, kas stāstīja tādā pārgudrā valodā, ka pat daudzi apķērīgi Maskavas ļaudis nevarēja viņu saprast, sen vairs nav. No tā laika, kad ar visiem bija sanācis naidā, viņš pie mums vairs nav rādījies. Jā, vai neesmu jums stāstījis šā gadījuma? Paklausieties, tur joki bez gala. Pagājušā gadā, tā pret vasaru, jā, gandrīz vai pašā mana patrona dienā, atbrauca pie manis ciemā… (Jāsaka jums, mijie lasītāji, ka mani tautieši, lai dievs viņiem dod veselību, neaizmirst veco vīru. Jau piecdesmitais gads, ka esmu sācis pieminēt savu vārda dienu. Kurš īsti man gads, to ne es, ne mana vecene jums nepateiks. Vajag būt tuvu septiņdesmitajam. Dikaņkas pops, Charlampija tēvs, zināja, kad esmu dzimis; tikai žēl, jau piecdesmit gadu, ka viņa vairs nav šai pasaulē.) Un tā, lūk, atbrauca man viesi: Zachars Kirilovičs Cuchopupenko, Stepans Ivanovičs Kuročka, Tarass Ivanovičs Smačņenkijs, piesēdis Charlampijs Kirilovičs Chlosta; vēl atbrauca… lūk, aizmirsies ir vārds, ir uzvārds … Osips … Osips … tu mans dievs, viņu taču pazīst visa Mirgoroda! viņš vēl, kad

runā, tad vispirms uzsit knipi un iesprauž rokas sānos.. . Nu, dievs ar viņu! Citreiz atcerēšos. Atbrauca arī jums pazīstamais kundziņš no Poltavas. Fomu Grigorjeviču es neskaitu, tas jau pašu cilvēks. Visi sāka sarunāties (atkal jāpiezīmē, ka pie mums nekad tukšus salmus nekuļ: es vienmēr mīlu pieklājīgas runas, lai, kā saka, būtu kopā ir uzjautrināšanās, ir pamācība) — sāka runāt par to, kā jāsāla āboli. Mana vecene sāka stāstīt, ka vispirms āboli krietni jānomazgā, tad jāizmērcē kvasā, bet tad tik .. . «Nekā nebūs'» iejaucās poltavietis, sabāzis rokas sava zaļās krāsas kaftana kabatās un pasoļojis cienīgiem soļiem pa istabu: «nekā nebūs! Vispirms vajag apkaisīt ar balzāmpīpenēm un tad tikai…» Nu, atsaucos uz jums, mīļie lasītāji, sakiet pēc sirdsapziņas: vai jūs jebkad esat dzirdējuši, ka ābolus pārkaisītu ar balzāmpīpenēm? Tiesa, liek zustreņu lapas, mau- ragu, trejlapu āboliņu, bet ka liktu balzāmpīpenes … nē, to neesmu dzirdējis. Liekas gan, ka labāk par manu veceni neviens neprot šīs lietas. Nu, sakiet jel paši! Novedu viņu ar nolūku kā labu cilvēku klusiņām sāņus: «Klausies, Makar Nazarovič, nesmīdini ļaudis! Tu neesi nekāds nieka vīrs: pats, kā saki, esi reiz ēdis kopā ar gubernatoru pie viena galda! Nu, ja \u teiktu tur kaut ko līdzīgu, tevi taču visi apsmietu!» Ko gan, kā jūs domājat, viņš atbildēja uz to? Neko! nospļāvās uz grīdas, paņēma cepuri un aizgāja Kaut vai atvadījies būtu no kāda, kaut vai ar galvu būtu pametis kādam; tikai dzirdējām, ka pie vārtiem piebrauca rati ar zvaniņu; iesēdās un aizbrauca. Un labāk arī bija! Mums tādu viesu nevajag! Teikšu jums, mīļie lasītāji, ka pasaulē nav nekā ļaunāka par šiem lielmaņiem. Tālab, ka viņa tēvabrālis bijis kādreiz komisārs, ceļ degunu gaisā. It kā komisārs jau būtu tik augsta dienesta pakāpe, ka augstākas par to vairs pasaulē nav. Paldies dievam, ir vēl lielāki vīri par komisāru! Nē. neciešu šos lielmaņus! Ņemsim, piemēram, Fomu Grigorjeviču, liekas, nav taču nekāds ievērojams cilvēks, bet, ja paskatās uz viņu: kāda sejā mirdz svarīguma apziņa, pat tad, kad iešņauc parasto tabaku, un tu tad jūti gribot negribot cieņu pret viņu. Baznīcā, kad sāk dziedāt luktā, — sajūsma neizsakāma! Liekas, jāizkust vai visam! . . Bet tas … nu, dievs ar viņu! Viņš domā, ka neiztiksim bez viņa pasakām. Lūk, tomēr sakrājusies grāmatele.

Apsolīju, cik atceros, ka šai grāmatelē būs arī mana

pasaka. Un tiešām, gribēju ari to izdarīt, bet paredzēju, ka manai pasakai vajadzēs vismaz trīs tādas grāmateles. Domāju tā kā īpaši iespiest to, bet apdomājos citādi. Pazīstu taču jūs: smiesieties par vecīti. Nē, negribu! Ardievu! Ilgi, bet varbūt arī nekad vairs neredzēsimies! Kas par to? Jums tāČu viena alga, kaut manis arī pavisam nebūtu pasaulē! Paies gadi, viens, otrs, — un jūs vēlāk neviens neatcerēsieties un nenožēlosiet veco dravnieku Rudo Paņko.

ZIEMSVĒTKU NAKTS

Pēdējā diena pirms Ziemsvētkiem pagājusi. Iestājusies dzidra ziemas nakts; spulgo zvaigznes; mēness diženi pacēlies augstienē, lai rādītu gaismu labajiem ļautiņiem un visai pasaulei, lai visi varētu priecīgi iet ķekatās, slavēt Kristu.* Sals bija spīvāks kā no rīta; bet tāpēc arī bija tik kluss, ka sniega gurkstoņa zem zābakiem bija dzirdama pa pusversti. Vēl neviens jauniešu bars nebija rādījies māju logu priekšā; tikai vientuļais mēness pazagšus ielūkojās tajos, it kā aicinādams svētku drānās tērpušās meičas iznākt ātrāk ārā gurkstošajā sniegā. No kādas mājas dūmeņa sāka virpuļot dūmi un vēlās kā mākoņi pa debess plašumu, un dūmiem līdzi pacēlās ragana jāšus uz slotas kāta.

Ja šai laikā būtu braucis Soročinas tiesas piesēdis klaušu zirgu trijjūgā, galvā ulanu parauga cepuri ar jērādas ieloku, tumšzilā, melnām jērādām apšūtā kažokā, velnišķīgi pītu pātagu rokā, ar kuru tas mēdza paskubināt savu vedēju, tad viņš droši vien būtu viņu pamanījis, jo Soročinas tiesas vīram nevar izsprukt neviena ragana pasaulē. Viņš zina uzskaitīt, cik jebkurai sievai cūka atnesusi sivēnus, cik audekla gul lādē un ko no savām drēbēm vai saimniecības lāga vīrs svētdien ieķīlās krodziņā. Bet Soročinas tiesas vīrs nebrauca, un kāda viņam gan dala ar svešiem — viņam pašam savs pagasts. Bet ragana pa to laiku pacēlās tik augstu, ka pavī-

* Ķekatās iet — Ziemsvētku priekšvakarā apstaigāt mājas un logu priekšā dziedāt Ziemsvētku dziesmas. Ķekatniekiem saimniece vai saimnieks, vai tas. kas palicis mājās, arvien iemet maisā vai nu desu, vai maizi, vara grasi, kas nu kuram pie rokas. Stāsta, ka dzīvojis reiz e'ks Ķekats, ko turējuši par dievu, un it kā no tā ari cēlušās «ķekatas». Kas to lai sazina? Ne mums. vienkāršiem cilvēciņiem, par to spriest. Pērn Osipa tēvs mēģināja aizliegt «kekatot» pa ciematiem, teikdams, ka ar to it kā kalpojot velnam. Tafu. taisnību sakot, ķekatu dziesmās nav ne vārda par Ķekatu. Bieži dzied par Kristus piedzimšanu un beigās novēl veselību saimniekam, saimniecei, bērniem un visai mājai. Dravnieka (Gogoja piezīme.) dēja augstienē tikai kā melns punktiņš. Bet kur vien šis punktiņš parādījās, tur zvaigznītes viena pēc otras nodzisa. Drīz ragana pielasīja tās pilnu piedurkni. Trīs vai četras vēl mirdzēja. Pēkšņi no pretējās puses pacēlās otrs punktiņš, kļuva lielāks, sāka izplesties, un nebija jau vairs punkts. Tuvredzīgais, kaut arī briļļu vietā būtu uzlicis uz deguna komisārā bričkas riteņus, ir tad nesaskatītu, kas tas tāds ir. No priekšas pilnīgi kā vācietis [3] : šaurais purniņš, kas nemitīgi grozījās un apošņāja visu, kas tik pagadījās, nobeidzās kā mūsu cūkām ar apaļu šņukuriņu galā; kājas bija tik tievas, ka, ja tādas būtu bijušas Jareskovas galvam, tad viņš tās būtu pārlauzis pirmajā kazaka dejā. Bet par to no mugurpuses viņš bija īsts guberņas rakstvedis formas svārkos, jo viņam karājās aste, tik smaila un gara. kā tagadējās formas svārku stērbeles; tikai pēc kazas bārdiņas pakaklē, ņēc nelielajiem radziņiem pierē un pēc tā, ka pats nebija baltāks par dūmeņu slauķi, varēja noprast, ka viņš nav ne vācietis, ne guberņas rakstvedis, bet vienkārši velns, kam šī nakts bija pēdējā blandīties pa pasauli un mācīt labos ļautiņus grēku darbos. Rītu jau, atskanot pirmajiem rīta dievkalpojuma zvaniem, viņš metīsies, neatskatīdamies, asti iemiedzis, savā migā. Pa tam velns klusītiņām zagās klāt mēnesim un. roku izstiepis, raudzīja jau to satvert, bet pēkšņi atrāvās atpakaļ kā apdedzinājies, pasūkāja pirkstus, pakulāia kāju un apskrēja no otras puses, bet atkal atlēca atnakal un atrāva roku. Kaut gan viņam neveicās, viltīgais velns tomēr neatstāja savus nedarbus. Pieskrējis klāt, viņš abām rokām pēkšņi sagrāba mēnesi: locīdamies un pūzdams viņš mētāja to no vienas rokas otrā kā vīrs. kas W15nr> rokām satvēris kvēlojošu ogli, ar ko aizdedzināt kaļķīti, tad beidzot ātri iegrūda to kabatā un, it kā nekas nebūtu bijis, skrēja tālāk. Dikaņkā neviens neredzēja, kā velns nozaga mēnesi. Tiesa gan, pagasta rakstvedis, četrrāpus iznākdams no kroga, redzēja, ka mēness ne par šo, ne par to sāka dejot pie debesīm, un apgalvoja to, dievodamies visam ciemam, bet ciema ļaudis kratīja galvas un pat izsmēja viņu. Bet kas gan spieda velnu ķerties pie tik nelikumīga darba? Lūk, kas: viņš zināja, ka ķesteris ieaicinājis pie sevis uz kutju bagāto kazaku Cubu; tur būs galva, no archijereja kora atbraukušais ķestera radinieks tumšzilos svārkos, kas varēja dziedāt viszemākajā basā, kazaks Sverbiguzs un vēl viens otrs; tur būs ne tikai kutja, bet arī vēl ar augļiem un garšvielām savārīts degvīns, safranam uzliets degvīns un daudz visāda ēdamā. Pa to laiku Cuba meitiņa, visa ciema skaistule, paliks mājās, un pie viņas, droši vien, atnāks kalējs, stiprinieks un puisis, ka prieks redzēt, kas velnam bija pretīgāks par tētiņa Kondrata svētrunām. No darba brīvajā laikā kalējs nodarbojās ar krāsošanu un bija izdaudzināts par labāko gleznotāju visā apkaimē. Pat sotņiks L … ko, kas tolaik vēl bija starp dzīvajiem, izsauca viņu uz Poltavu nokrāsot dēļu sētu ap viņa māju. Visas bļodiņas, iz kurām Dikaņkas kazaki strēba boršču, bija kalēja izkrāsotas. Kalējs bija dievbijīgs cilvēks un bieži gleznoja svēto attēlus. Vēl tagad T . . . baznīcā var atrast viņa gleznoto evaņģelistu Lūku. Bet viņa mākslas augstākais sniegums bija kāda sienas glezna baznīcas priekštelpā, uz kuras viņš bija attēlojis svēto Pēteri, kas ar atslēgām rokā pastarās tiesas dienā izdzen no elles ļauno garu; izbijies velns svaidījās uz visām pusēm, nojauzdams savu galu, bet pirmāk ieslodzītie grēcinieki pēra un dzina viņu ar pātagām, pagalēm un visu, kas tikai gadījās. Tajā laikā, kad kalējs nodarbojās ar šo gleznu un gleznoja to uz liela koka dēļa, velns visiem spēkiem centās viņu traucēt: pagrūda slepus roku, pagrāba no ēzes pelnus un apbēra ar tiem gleznu, tomēr, par spīti visam, darbs tika pabeigts, dēli ienesa baznīcā un iestiprināja priekštelpas sienā, un no tā laika velns nozvērējās atriebties kalējam. Vēl tikai vienu nakti viņam bija atļauts blandīties pa pasauli un šajā naktī tad viņš arī lūkoja kaut kā izgāzt uz kalēju savu naidu. Un tai nolūkā apņēmās nozagt mēnesi, cerēdams, ka vecais Čubs ir slinks un ne labprāt kust ārā no mājas, bez tam no viņa mājas līdz ķesterim nebija visai tuvu. Ceļš gāja pa nomali gar dzirnavām, gar kapsētu, liecās ap gravu. Mēnesnīcas naktī vēl Cubu varēja iekārdināt degvīns, kas savārīts ar augļiem un garšvielām, kā arī uz safrana uzlietais degvīns; bet tādā tumsā nezin vai kādam būtu izdevies novilkt viņu no krāsnaugšas un izsaukt no mājas. Bet kalējs, kas jau sendienas bija naidā ar viņu, ne par ko neuzdrošināsies, viņam mājās esot, iet pie meitiņas, kaut gan spēka viņam netrūka. Tādā kārtā, tikko velns bija noslēpis mēnesi kabatā, visā pasaulē kļuva pēkšņi tik tumšs, ka ne katrs būtu varējis atrast ceļu uz krogu, kur nu vēl pie ķestera. Ragana, atrazdamās pēkšņi lumsā, iekliedzās. Tad velns, iztapīgi piesteidzies, paķēra viņu zem rokas un sāka čukstēt ausī to pašu, ko parasti čukst visam sieviešu dzimumam. Ērmoti ierīkots mūsu pasaulē. Visi, kas tur dzīvo, cenšas viens otru atdarināt un kaitināt. Agrāk mēdza būt, ka Mirgorodā tikai tiesnesis un policijmeistars vien staigāja ziemu ar vadmalu pārvilktos kažokos, bet visi sīkie ierēdnfši nēsāja vienkārši plikus kažociņus, bet tagad ir priekšsēdis, ir kambarkungs iegādājušies sev jaunus, ar vadmalu pārvilktus kažokus no Rešetilovkas jērādām. Kancelejists un pagasta skrīveris aizpērn nopirkuši Ķīnas tumšzilu kokvilnas audumu par sešdesmit kapeikām aršinā. Zvaniķis pašuvis sev vasarai platas nanķina bikses un vesti no svītraina kam- garna. Vārdu sakot, visi tīko izcelties! Kad gan cilvēki mitēsies censties pēc tukša goda? Var saderēt, ka daudziem liksies savādi, ka arī velns dzenas pēc tā paša. Vispretīgāki ir tas, ka viņš iedomājās pats sevi par skaistuli, kaut gan augums viņam tāds, ka kauns uzskatīt. Purns, kā Foms Grigorjevičs saka, riebumriebīgais, tomēr arī viņš grib lakstoties! Bet debesīs un zem debesīm kļuva tik tumšs, ka neko nevarēja saredzēt, kas viņu starpā notika tālāk.

«Tātad tu, draugs, vēl neesi bijis pie ķestera viņa jaunajā mājā?» iziedams pa savas istabas durvīm, kazaks Cubs teica kalsnam, īsā kažokā ģērbtam liela auguma zemniekam, kas bija apaudzis ar bārdu, ko vairāk nekā divi nedēļas nebija skāris izkapts gabals, ar ko zemnieki parasti sku j bārdu, jo trūkst bārdas nažu. «Tur tagad būs laba iemešana!» Cubs turpināja, savilkdams seju smīnā. «Kaut tikai nenokavētos!» To teikdams, Cubs sakārtoja savu jostu, kas cieši apjoza viņa kažoku, uzmauca stingrāk galvā savu cepuri, ciešāk saņēma rokā pātagu uzmācīgiem suņiem par briesmām un biedēkli, bet, paskatījies uz augšu, apstājās… «Kas, velns! Skaties! skaties, Panas! …»

«Kas ir?» kūms prasīja un arī pacēla galvu uz augšu.

«Kā, kas ir? Mēness nav!»

«Kad tevi jupis! Patiesi, nav mēness!»

«Nu, ka nav!» Cubs teica, mazliet sapīcis par kūma nesatricināmo vienaldzību. «Tev, kā rādās, maza bēda!»

«Bet ko lai es darītu?»

«Vajadzēja ar,» Cubs turpināja, piedurknē ūsas slaucīdams, «kādam velnam, — lai viņš, suņagabals, nedabūtu ne pilītes degvīna no rīta iekampt! — iejaukties! … Tiešām, kā par izsmieklu. .. Tīšam, sēdēdams istabā, skatījos pa logu: brīnišķīga nakts! Gaišs, sniegs vizuļo mēnesnīcā. Viss bija saredzams kā dienā. Nepaguvu iziet aiz durvīm, paskat tik, tumšs, ka vai acī durams!» Cubs vēl ilgi rūca un rājās, tajā pašā laikā pārlikdams sevī, ko iesākt. Viņam nāvīgi gribējās patērzēt par visādām blēņām pie ķestera, kur, bez šaubām, jau sēdēja gan galva, gan atbraukušais basists, gan deģis Mikita, kas ik pārnedēļas brauca Poltavā uz ūtrupēm un zināja stāstīt tādus jokus, ka visi ļautiņi turēja vēderus aiz smiekliem. Domās Cubs jau redzēja galdā uzlikto augļu vīnu. Tiesa gan, viss tas bija ļoti vilinoši; bet nakts tumsa izraisīja viņā to slinkumu, kas tik patīkams visiem kazakiem. Cik labi tagad būtu, kājas zem sevis sarāvušam, vāļāties uz lāviņas, kūpināt mierīgi kaļķīti un saldā pussnaudā klausīties jautro puišu un meiču ķekatošanu un dziesmas aiz logiem. Viņš bez mazākām šaubām būtu izšķīries par pēdējo, ja būtu bijis viens; bet tagad divatā nebija tik garlaicīgi un drausmīgi iet pa tumšo nakti; un negribējās arī citu priekšā izrādīties par slinku un bailīgu. Beidzis rāties, viņš pievērsās atkal kūmam.

«Tātad, kūm, nav mēness?»

«Nav.»

«Tiešām ērmoti! Bet dod iešņaukt tabaku! Tev, kūm, varena tabaka! Kur tu tādu ņem?»

«Kas, velns, par varenu!» kūms atbildēja, aizvērdams rakstiem izraibotu tāšu tabakas dozi. «veca vista nenošķaudīsies!»

«Atceros,» Cubs turpināja iesākto valodu, «man nelaiķis krodzinieks Zuzuļa reiz atveda tabaku no Ņežinas. Ech, tā tik bija tabaka! Laba tabaka bija! Kas būs, kūm, ko darīsim' Ārā taču tumšs.»

«Tātad varbūt paliksim mājās,» kūms ieteicās, satverdams durvju tverokli.

Ja kūms nebūtu to teicis, tad Cubs, droši vien, būtu nolēmis palikt, mājās; bet tagad viņu kaut kas it kā gumdīja iespītēties. «Nē, kūm, iesim! Nevar, jāiet!» To izteicis, viņš jau dusmojās uz sevi, ka bija tā teicis. Viņam pārāk nepatika vazāties tādā naktī, bet viņu apmierināja . tas, ka viņš pats tīši to bija gribējis un nebija darījis tā, kā citi viņam bija ieteikuši.

Kūms, neizrādījis savā sejā ne mazāko nepatiku, kā cilvēks, kuram galīgi viena alga, sēdēt mājās vai vazāties apkārt, apskatījās, pakasīja ar stibas galu sev aiz pleciem, — un divi kūmi devās ceļā.

Tagad palūkosimies, ko dara mājās viena palikusī skaistulīte — meitiņa. Oksanai vēl nebija pilni septiņpadsmit gadu, kad gandrīz visā pasaulē, ir šai, ir viņpus Dikaņkas, visi daudzināja tikai viņu. Jaunekļi apgalvoja vienā balsī, ka jaukākas meitenes par viņu nekad nav bijis un nebūs ciemā. Oksana zināja un dzirdēja visu, ko par viņu runāja, un bija untumaina kā skaistule. Ja viņa nestaigātu rūtainā vilnas uzvalkā un priekšautā, bet kādā greznā kapotā, tad uzveiktu visas sava vecuma meičas. Puiši lenca viņu pūļiem, bet, zaudējuši pacietību, maz pamazām atstāja iedomīgo skaistuli un pievērsās citām, kas nebija tik izlutinātas. Vienīgi tik kalējs bija stūrgalvīgs un neatlaidās no savas lakstošanās, kaut gan arī ar viņu neapgājās labāk, kā ar citiem. Tēvam aizejot, Oksana vēl ilgi rotājās un vaibstījās neliela spoguļa, alvas ietvarā, priekšā, un nevarēja vien diezgan iztīksminā- ties par sevi. «Kas ļaudīm ienācis prātā izdaudzināt mani par skaistu?» viņa it kā izklaidīgi runāja tikai tādēļ, lai par kaut ko patērzētu ar sevi. «Ļaudis melš niekus. Nepavisam neesmu skaista.» Bet svaigā un agrās jaunības dzīvības pilnā seja, kas atplaiksnījās spogulī, ar mirdzošām, tumšām acīm un neizsakāmi patīkamo smaidu, kas iekvēlināja sirdi, tūliņ pierādīja pretējo. «Vai manas melnās acis un uzacis,» skaistule turpināja, «ir tik skaistas, ka tām līdzīgas vairs nav visā pasaulē? Kas tur par jaukumu šai uzrautajā degunā? un vaigos? un lūpās? It kā manas melnās matu pīnes būtu skaistas? Uch, no tām vakaros var nobīties: tās savijušās un aptinušās man ap galvu kā garas čūskas. Tagad redzu, ka nepavisam neesmu skaista!» Un, atbīdīdama spoguli mazliet tālāk no sevis, iesaucās: «Nē, esmu gan skaista! Ak, cik skaista! Brīnišķīgi! Kādu prieku sagādāšu tam, kam kļūšu par sievu! Ka mans virs tīksmināsies ar mani! Viņš būs kā bezprātīgs aiz prieka! Viņš skūpstiem vai nobeigs mani!»

«Brīnišķīga meiča!» klusu nočukstēja ienākušais kalējs. «Arī uzpūtības viņā maz! Vai stundu stāv un skatās spogulī un nevar vien beigt skatīties, un vēl slavē pati sevi pilnā balsī!»

«Jā, puiši, vai jums es pāris? Paskatieties manī,» skaistulīte koķeti turpināja: «cik cēli es staigāju; man krekls izšūts ar sarkanu zīdu. Un kādas lentes uz galvas! Savu mūžu jūs neredzēsiet greznākas uzšuves! To visu sapircis mans tēvs, lai mani apprecētu pats labākais un brašākais puisis pasaulē!» un pasmaidījusi viņa pagriezās atpakaļ un ieraudzīja kalēju …

Iekliedzās un nostājās bargi viņa priekšā.

Kalējam pat rokas nošļuka.

Grūti aprakstīt, ko izteica brīnišķīgās meitenes melnuksnē- jā seja: tur bija saskatāma gan bardzība, gan bardzībai cauri it kā smīns par apjukušo kaiēju, un tikko manāms nepatikas sārtums viegli krāsoja viņas vaigus, un viss tas tā sajaukts un bija tik neizsakāmi skaisti, ka noskūpstīt viņu miljonu reižu bija vislabākais, ko tobrīd varēja darīt.

«Kam tu esi atnācis šurp?» Oksana iesāka runāt. «Vai tu gribi, lai izdzenu tevi ar lizi pa durvīm? Jūs visi esat meistari apcelt mūs. Acumirklī saožiet, kad tēvu nav mājās. Ak, pazīstu jūs! Kas ir, vai mana lāde gatava?»

«Būs gatava, manu sirsniņ, pēc svētkiem būs gatava. Kaut tu tik zinātu, cik es nopūlējos ap to: divi naktis neizgāju no smēdes. Par to arī nevienai popa meitai nebūs tādas lādes. Apkalumam ņēmu tādu dzelzi, kādu nelietoju ne pie sotņika ratu kalšanas, kad strādāju Poltavā. Un kā būs izrakstīta! Vari izstaigāt savām baltajām kājiņām kaut visu apgabalu, — tādas neatradīsi. Pa visu virsu būs izkaisītas sarkanas un zilas puķes. Kvēlos kā karstas ogles. Neskaisties uz mani! Atļauj kaut parunāties, kaut palūkoties tevi!»

«Kas tev liedz? Runā un lūkojies!» Viņa apsēdās uz sola, ieskatījās atkal spogulī un sāku sakārtot uz galvas savas matu pīnes. Palūkojās uz kaklu, uz jauko, zīdā izšūto kreklu, un viegla pašapmierinātības izjūta pavīdēja viņas lūpās, svaigajos vaigos un atmirdzēja acīs.

«Atļauj arī man atsēsties tev blakus!» lūdzās kalējs.

«Sēsties!» Oksana atteica ar to pašu izteiksmi lūpās un apmierinātajās acīs.

«Brīnišķīgā, jaukā Oksana, atjauj noskūpstīt tevi!» iedrošinātais kalējs izsaucās un piespieda viņu sev klāt ar nolūku notvert skūpstu. Bet Oksana novērsa savus vaigus, kas atradās jau neapjaušami tuvu kalēja lūpām, un atgrūda viņu. «Ko vēl negribēsi? Viņam nepietiek ar medu, vajag arī vēl karotes! Ej nost, tev rokas cietākas par dzelzi. Un pats tu arī od pēc dūmiem. Man liekas, tu esi mani viscaur notraipījis saviem sodrējiem!» Viņa paņēma spoguli un sāka tā priekšā no jauna uzposties.

«Viņa nemīl mani!» kalējs nodomāja, galvu nokāris. «Viņa tikai rotajājas, bet es stāvu viņas priekšā kā muļķis un nenolaižu acis no viņas. Un stāvētu tā vienmēr un visu mūžu nenolaistu acis no viņas! Brīnišķīga meitene! Ko gan nedotu, :lai uzzinātu, kas viņai uz sirds, ko viņa mīl. Bet nē, viņai: ne.viens nav vajadzīgs. Viņa mīlinājās pati ar sevi; moka mani, nabagu, bet es aiz skumjām neredzu pasauli. Mīlu viņu tā, kā neviens cilvēks pasaulē nekad nav mīlējis un nekad nemīlēs.»

«Vai taisnība, ka tava māte ir ragana?» Oksana ierunājās un iesmējās; un kalējs sajuta, ka viņam iekšā viss sāka smiet. Šie smiekli it kā reizē atbalsojās viņa sirdī un klusi' trīsošās dzīslās, un pie visa tā īgnums viņam iezagās sirdī, ka viņam nav Jauts noskūpstīt tik patīkami iesmējušos' mutīti.

«Kāda daļa man gar māti? Tu man esi māte un tēvs un viss, kas vien ir dārgs pasaulē. Ja cars mani aicinātu un sacītu: kalēj Vakula, lūdz no manis visu, kas vien ir labākais manā valstī, visu tev atdošu. Likšu tev ierīkot smēdi no zelta ūn tu varēsi kalt ar sudraba veseriem. Negribu, es teiktu caram, ne dārgakmeņus, ne zelta smēdi, ne visu tavu valsti. Dod man labāk manu Oksanu!»

«Paskat, kāds tu! Tikai mans tēvs pats nav pūdelētājs. Tu redzēsi, viņš apprecēs tavu māti!» Oksana ieteicās, viltīgi smīnēdama. «Bet kāpēc gan meičas nenāk? Ko tas varētu nozīmēt? Jau sen laiks iet ķekatās, man paliek garlaicīgi.»

«Dievs ar viņām, mana skaistulīt!»

«Tā vis nav. Viņām līdzi, droši vien, atnāks puiši. Tad tik sāksies prieki! Varu jau iedomāties, kādus joku stāstus tie pastāstīs.»

«Tātad tev jautri viņu puikā?»

«Jautrāk jau gan nekā ar tevi! Ā! Tur kāds klaudzināja, droši vien, meičas ar puišiem.»

«Ko es vēl gaidu?» kalējs teica pats sev. «Viņa smejas par mani. Esmu viņai tikpat daudz vērts, cik sarūsējis pakavs. Bet ja tas tā, tad vismaz citam neļaušu par sevi smieties. Kad tikai droši noskārtīšu, kurš viņai patīk vairāk par mani, atradināšu…»

Klauvēšana pie durvīm un salā spalgi skanoša balss: «atver!» pārtrauca viņa pārdomas.

«Pagaidi, atvēršu pats,» kalējs teica un izgāja priekšnamā ar nodomu ielauzt ribas pirmajam cilvēkam, kas gadīsies priekšā.

Sals pieņēmās un augšā kļuva tik auksti, ka velns lēkāja no vienas zirga kājas uz otru un pūta dvašu dūrēs, lai cik necik sasildītu salstošās rokas. Nav nekāds brīnums, ka sala tas, kas bija paradis no viena rīta līdz otram rosīties pa elli, kur, kā zināms, nav tik auksti kā ziemu pie mums, un kaur, stāvēdams pie ugunskura ar baltu cepurīti galvā kā īstens virtuves meistars, viņš cepināja grēciniekus ar tādu labpatiku, ar kādu sieva parasti cep desu uz Ziemsvētkiem. Ragana pati arī juta aukstumu, lai gan bija silti saģērbusies, un tāpēc, pacēlusi rokas uz augšu, pastiepusi kāju uz priekšu un ieņēmusi tādu stāvokli, it kā slidotu, nepakustinādama nevienu locekli, laidās pa gaisu kā pa ledus klātu kalna nogāzi un tieši dūmenī. Velns sekoja viņai tādā pašā kārtā. Bet tā kā šis dzīvnieks ir veiklāks par jebkuru frantu zeķēs, tad nav nekāds brīnums, ka viņš pie pašas ieejas dūmenī uzsēdās savai mīļākai kaklā un abi atradās plašajā krāsnī starfr podiem. Ceļotāja atvēra klusītiņām plāti, lai palūkotos, vai viņas dēls, kalējs Vakula, nav saaicinājis mājās viesus, bet redzēdama, ka neviena nav, izņemot tikai maisus istabas vidū, izlīda no krāsns, nometa silto kažoku, uzposās, un neviens nebūtu varējis pateikt, ka viņa tikai dažus mirkļus agrāk jājusi uz slotas.

Kalēja Vakulas mātei nebija vairāk par četrdesmit gadiem. Viņa nebija ne skaista, ne neglīta. Grūti arī būt skaistai tādos gados. Tomēr viņa tā prata pieburt sev pašus nopietnākos kazakus (kuriem, kā starp citu der aizrādīt, skaistums nerūpēja), ka pie viņas nāca gan galva, gan ķesteris Osips Ņikiforovičs (protams, kad ķesteriene nebija mājās), gan kazaks Komejs Cubs, gan Kasjans Sverbiguzs. Un viņai par godu jāsaka, viņa prata tik smalki apieties ar viņiem, ka nevienam ir prātā neienāca, ka viņam ir sāncensis. Gāja dievbijīgs zemnieks, vai ciematnieks, kā kazaki mēdza sevi dēvēt, tērpies apmetnī ar kapuci svētdienā uz baznīcu, vai sliktā laikā uz krodziņu, kā lai neiegriežas pie Solochas iebaudīt treknus, vārītus biezpiena pīrādziņus ar krējumu un patērzēt siltā istabā ar runīgo un laipno saimnieci? Un ciematnieks tieši tai nolūkā meta lielu līkumu, uz krodziņu iedams, un nosauca to — iegriezties pa ceļam. Gadījās, kad Solocha gāja svētkos baznīcā, tērpusies spilgtā uzvalkā ar nanķina atlokiem un tam pāri tumšzilos virssvārkos, kam muguras pusē bija zelta uzšuves, un nostājās tieši labās puses klirosa tuvumā, tad ķesteris jau katrā ziņā sāka kāsēt un nevilšus pašķielēja uz to pusi; galva glaudīja ūsas, aizmeta aiz auss matu šķipsnu un teica netālu līdzās stāvošajam kaimiņam: «Ech, lielisks sievišķis! Velnišķs sievišķis!» Solocha sveicināja katru, un ikviens domāja, ka viņa sveicina tik viņu vien. Bet, ja kādam būtu paticis jaukties citu darīšanās, tas tūliņ būtu ievērojis, ka Solocha bija vislaipnākā ar kazaku Cubu. Cubs bija atraitnis. Astoņas labības stirpas vienmēr stāvēja viņa mājas priekšā. Divi pāri spēcīgu vēršu ik reizes izbāza savas galvas no pītā šķūņa uz ielu un bauroja, kad ieraudzīja pa ielu garām ejam kūmu — govi — vai krusttēvu — resno vērsi. Bārdainais āzis uzrausās pašā jumtā un mekšķināja tur savā spalgajā balsī kā policij- meistars, bārdamies uz pagalmā staigājošiem tītariem vai atgriezdams pakaļu, kad ieraudzīja savus ienaidniekus — puikas, kas ņirgājās par viņa bārdu. Lādēs Cubam glabājās daudz audekla, županu un senlaicīgu apģērba gabalu ar zelta uzšuvēm: viņa nelaiķa sievai bija paticis greznoties. Sakņu dārzā starp magonēm, kāpostiem, saulpuķēm katru gadu divi zemes gabali tika apsēti ar tabaku. Visu to Solocha atrada par iespējamu pievienot savai saimniecībai, iepriekš apsvērdama, kā tas viss iekārtosies, kad nonāks viņai rokās, un bija divkārt vēlīgāka vecajam Cubam. Bet, lai viņas dēls neiedomātos tuvoties Cuba meitai un nepagūtu visu sev piesavināties, un tad, katrā ziņā, nepieļautu viņai jebkur iejaukties, viņa izlietoja visu četrdesmitgadīgo kūmiņu parasto līdzekli — pēc iespējas biežāk savest naidā Čubu ar kalēju. Iespējams, ka šīs pašas viņas viltībiņas un asprātības bija par cēloni tam, ka šur tur vecenes sāka runāt, sevišķi kad kaut kur jautrā sanāksmē bija pa vairāk iebaudījušas, ka Solocha ir tiešām ragana, ka puisis Kizjakolupenko redzējis viņai aiz muguras asti, ne garāku par sievu vārpstiņu; ka viņa vēl vakar kā melns kaķis pārskrējusi ceļam pāri, ka pie popa sievas reiz atskrējusi cūka, iedziedājusies kā gailis, uzbāzusi sev galvā Kondrata tēva cepuri un aizskrējusi atpakaļ… Gadījās, ka tobrīd, kad vecenes plukšķēja par to, bija atnācis kāds govju gans Timišs Korostavijs. Viņš nekavējās pastāstīt, ka vasaru pirms pašas Pēterdienas, kad viņš, pabāzis pagalvī salmus, bija nolicies kūtī gulēt, redzējis pats savām acīm, ka ragana vaļējiem matiem, vienā kreklā, sākusi slaukt govis, bet viņš nav varējis pakustēties, tā viņš bijis noburts, un lūpas aptriepusi viņam ar kaut ko riebīgu, tā ka viņam pēc tam veselu dienu bijis jāspļaudās. Bet viss tas tā kā apšaubāmi, tāpēc ka raganu redzēt var vienīgi tik Soročinas tiesas piesēdētājs. Un tāpēc visi ievērojamie kazaki atmeta ar roku, kad dzirdēja tādas runas. «Melš, kuces vecenes!» bija viņu parastā atbilde.

Izlīdusi no krāsns un uzposusies, Solocha kā krietna saimniece sāka apkopt istabu un nolikt katru lietu savā vietā; bet maisus neaiztika: tos Vakula ir ienesis, lai pats arī aizvāc! Velns pirms ielaišanās dūmenī bija nejauši atskatījies un ieraudzījis Cubu ar kūmu roku rokā jau tālu no mājas. Acumirklī viņš izlaidās no krāsns, šķērsoja viņiem ceļu un sāka no visām pusēm ārdīt sasalušā sniega kupenas. Sacēlās putenis. Viss gaiss tapa balts. Sniegs virpuļoja uz priekšu un atpakaļ kā tīkls un draudēja aizķepēt gājējiem acis, muti un ausis. Bet velns ielaidās no jauna dūmenī, stipri pārliecināts, ka Cubs ar kūmu griezīsies atpakaļ, atradīs kalēju un, droši vien, pacienās tā, ka viņš ilgi nevarēs ņemt rokā otu un gleznot aizskarošas karikatūras.

Patiesi, tikko bija sacēlies putenis un vējš sāka svilināt tieši acīs, ka Cubs jau sāka balsī nožēlot un, uzvilcis dziļāk galvai kapuci, mieloja lamas vārdiem sevi, velnu un kūmu. Taču šīs dusmas bija liekuļotas. Cubs bija visai priecīgs nar puteni. Līdz ķesterim bija atlicis vēl astoņas reizes garāks ceļa gabals par to, ko viņi bija nogājuši. Ceļinieki griezās atpakaļ. Vējš pūta no muguras, bet virpuļojošam sniegam cauri nebija nekas redzams.

«Apstājies, kūm! mēs, liekas, neejam pa pareizo ceļu,» Cubs teica, mazliet atkāpies. «Neredzu nevienas mājas. Ech, kāds putenis! Tu, kūm, pagriezies mazliet sāņus, vai neatradīsi ceļu, bet es pa to laiku pameklēšu te. Vai pats nelabais dzina vazāties pa tādu puteni! — Neaizmirsti pasaukt, kad atrodi ceļu. Ek, kādu klēpi sniega iegrūda acīs nešķīstais!»

Ceļš tomēr nebija redzams. Kūms, pagājies sāņus, klai- ņāja garajos zābakos šurpu turpu un beidzot uzklīda tieši krodziņam. Sis atradums viņu tā iepriecināja, ka viņš aizmirsa visu un, nokratījis sniegu, iegāja priekšnamā, nepavisam neraizēdamies par kūmu, kas palika uz ielas. Pa tam Cubam likās, ka viņš atradis ceļu. Apstājies viņš ņēmās kliegt pilnā rīklē, bet redzēdams, ka kūms nerādās, nolēma iet viens. Mazliet pagājies, viņš ieraudzīja savu māju. Sniega kupenas gulēja tai apkārt un uz jumta. Dauzīdams salā sastingušās rokas, viņš sāka klaudzināt pie durvīm un pavēloši uzsauca savai meitai atdarīt tās.

«Kas tev te meklējams?» bargi iesaucās iznākušais kalējs.

Cubs, pazinis kalēja balsi, mazliet atkāpās. «Ehē, nē, tā nav mana māja,» viņš runāja pie sevis: «manā mājā kalējs neieklīdīs. Tomēr, atkal, ja ieskatās, nav arī kalēja māja. Kā māja tā varētu būt? Lūk nu! nepazinu! Tā ir klibā Levčenko māja, kas nesen apprecēja jaunu sievu. Vienīgi tikai viņa māja ir līdzīga manējai. Tāpēc man arī no sākuma likās mazliet ērmoti, ka tik ātri esmu atnācis mājās. Taču Levčenko patlaban sēž pie ķestera, to es zinu. Kāpēc gan kalējs? … Ē, he, he, he! viņš velk pie viņa jaunās sievas. Lūk kā! Labi… Tagad es visu saprotu!»

«Kas tu tāds esi un kādēļ vazājies gar durvīm?» kalējs uzprasīja bargāk nekā iepriekš un pievirzījās tuvāk.

«Nē, neteikšu viņam, kas esmu,» Cubs nodomāja: «var notikt, ka vēl piekauj nolādētais izdzimtenis!» un, balsi pārgrozījis, atbildēja: «Tas esmu es, labs cilvēks! Esmu atnācis jums par prieku mazliet padziedāt ķekatu dziesmas pie loga.»

«Vācies pie velna ar savām ķekatām!» Vakula noskaities iesaucās. «Ko tu stāvi? Dzirdi! Vācies uz vietas ārā!»

Cubam pašam jau bija šis prātīgais nodoms, bet viņam bija dusmas, ka bija spiests paklausīt kalēja pavēlei. Likās, kāds ļauns gars viņu musināja un spieda pateikt kaut ko spītīgu. «Ko tu gan īsteni tā bļausties?» viņš teica tai pašā balsī. «Gribu ķekatot un diezgan!»

«Ehē! Tu, kā redzu, vārdiem neesi iebiedējams.» Tūliņ pēc šiem vārdiem Cubs sajuta stipri sāpīgu belzienu plecā

«Tu jau, kā redzu, sāc kauties!» viņš teica, mazliet atkāpdamies.

«Vācies! vācies!» kalējs kliedza un apveltīja Cubu ar otru belzienu.

«Ko tu?» Cubs iesaucās balsī, kur izskanēja gan sāpes, gan dusmas, gan apjukums. «Tu, redzu, kaujies ne pa jokam, pie tam vēl sāpīgi kaujies!»

«Vācies, vācies!» kalējs iekliedzās un aizcirta durvis

«Paskat, kā sadūšojies!» Cubs teica, palicis viens uz ielas. «Pamēģini tuvoties' Paskat kāds! Lūk, kas par lielu putnu' Tu domā, neatradīšu tev tiesu? Nē, draudziņ, iešu un iešu tieši pie komisārā. Tu vēl dabūsi redzēt! Neskatīšos uz to, ka tu esi kalējs un mālderis. Bet būtu jāapskata mugura un pleci: domāju — tur zili plankumi. Liekas, stipri būs satriecis, velna bērns. Žēl, ka auksts un negribas nomest kažoku. Pagaidi tik, velna kalēj, lai velns sadauza ir tevi, ir tavu smēdi: tu man vēl padejosi! Paskat, nolādētais kausli! Bet tagad taču viņa nav mājās. Solocha, domāju, sēž viena. Hm! Tas taču nav tālu no šejienes — vajadzētu aiziet! Tagad tāds laiks, ka mūs neviens nepārsteigs. Varbūt varēs arī to … Paskat, cik sāpīgi sadaudzījis nolādētais kalējs!»

Pakasījis muguru, Cubs sāka iet uz otru pusi. Tīksme, kas viņam bija sagaidāma, mazināja mazliet sāpes un darīja nejūtamu arī pašu salu, kas sprēgāja pa visām ielām, puteņa auru neapslāpēts. Pa brīžiem viņa sejā, kur putenis ar sniegu bija ieziepējis bārdu un ūsas veiklāk par kaut kuru bārddzini, kas varmācīgi tvēra savu upuri aiz deguna, parādījās saldliega izteiksme. Taču, ja sniegs nejauktu acu priekšā visu krustām šķērsām, tad vēl ilgi varētu redzēt, ka Cubs apstādamies kasīja muguru un runāja: «Sāpīgi sadauzījis nolādētais kalējs!» un devās no jauna ceļā.

Tai laikā, kad veiklais frants ar asti un kazas bārdiņu izlaidās no dūmeņa un atpakaļ tajā, aiz krāsns nejauši bija aizķērusies somiņa, kas tam karājās saitē pie sāniem un kur viņš bija paslēpis nozagto mēnesi. Somiņa atvērās un mēness, izlietodams šo gadījumu, izlaidās pa Solochas istabas dūmeni un cēli izpeldēja gaisa telpā. Viss kļuva gaišs. Putenis it kā nebijis. Sniega lauks ievizuļojās sudrabā un piebira kristālā zvaigznēm. Sals it kā pielaidās. Parādījās puišu un meiteņu bari ar maisiem. Atskanēja dziesmas, un retums bija tāda māja, pie kuras nedrūzmējās ķekatotāji. Brīnišķīgi spulgo mēness! Grūti izstāstīt, cik jauki ir tādā naktī būt smejošu un dziedošu puišu un meiteņu barā, kas gatavi uz visām nebēdnībām, kādas tik spēj iedvest jautri smejošā nakts. Biezā kažokā ir silti; salā vēl spirgtāk kvēlo vaigi, bet uz nebēdnībām gumda pats nelabais.

Meiteņu bari ar maisiem ielauzās Čuba istabā un apstāja Oksanu. Kliedzieni, smiekli, stāsti apdullināja kalēju. Visi aizgūtnēm steidzās pastāstīt skaistulei ko jaunu, iztukšoja maisus un lielījās ar veģiem, desām, pīrādziņiem, ko bija paspējuši pietiekami daudz savākt. Oksana, likās, bija pilnīgi apmierināta un priecīga čaloja te ar vienu, te ar otru, un smējās bez mitas. Ar kādu īgnumu un skaudību kalējs noraudzījās tādā jautrībā, un šobrīd viņš nolādēja ķekatas, lai gan citādi pats vai bez prāta bija par tām.

«Ech, Odarka!» jautrā skaistule pievērsās vienai no meitenēm: «tev ir jaunas kurpītes. Ak, cik skaistas! un zeltu izrotātas! Tev ir labi, Odarka, tev ir tāds cilvēks, kas tev visu pērk, bet man nav neviena, kas man apgādātu tādas lieliskas kurpītes!»

«Nebēdājies, mana nesalīdzināmā Oksana!» kalējs iesaucās: «es tev dabūšu tādas kurpītes, kādas reta pane valkā.»

«Tu?» Oksana teica, uzmezdama viņam ātru un augstprātīgu skatienu. «Gribu redzēt, kur tu ņemsi tādas kurpītes, ko es varētu aut kājās. Varbūt atnesīsi tās pašas, ko cariene valkā.»

«Skaties tik, kādas iekārojusi!» smiedamies iesaucās pulks meiteņu.

«Jā!» skaistule lepni turpināja: «esiet visas man liecinieces: ja kalējs Vakula atnesīs tās kurpītes, ko cariene valkā, tad dodu savu vārdu, ka tai pašā stundā kļūšu viņam par sievu.»

Meitenes aizveda sev līdzi gražīgo skaistuli.

«Smejies! smejies!» kalējs runāja, iziedams viņām līdzi ārā. «Smejos pats par sevi! Domāju un nevaru izdomāt, kur palicis mans prāts? Viņa manis nemīl — nu, dievs ar viņu! It kā visā pasaulē būtu vienīgi tikai Oksana! Paldies dievam, labu meiču ciemā diezgan ari bez viņas. Kas tad ir Oksana? no viņas nekad neiznāks laba saimniece: viņa ir tikai meistariene greznoties. Nē, pietiek! Laiks ir beigt muļķoties!» Tomēr tajā pašā laikā, kad kalējs apņēmās būt prātīgs, kāds Jauns gars izsauca viņa acu priekšā smejošās Oksanas tēlu, kas zobgalīgi runāja: «Pagādā, kalēj, carienes kurpītes, kļūšu tev par sievu!» Sirds viņam bija nemierīga, un viņš domāja vienīgi tikai par Oksanu.

Ķekatnieku pulki, puiši par sevi, meičas par sevi, devās no vienas ielas otrā. Bet kalējs gāja un ne redzēja, ne juta ko no tās jautrības, kam agrāk pieķērās vairāk par visiem. ,

Tikmēr velns pie Solochas ne pa jokam izplūda liegos glāstos: skūpstīja viņai roku ar tādu galantību kā tiesas piesēdētājs popa sievai, spieda roku uz sirds, izdvesa nopūtas un tieši pateica, ja viņa nebūs ar mieru apmierināt viņa iekāri un kā piederas apveltīt, tad viņš, būdams gatavs uz visu, metīsies ūdenī; bet dvēseli nodos tieši ellē. Solocha nebija tik cietsirdīga, turklāt, velns, kā zināms, bija ar viņu uz vienu roku. Viņai bez tam patika redzēt, ka tai arvien seko bars pielūdzēju, un viņa reti kad bija bez sabiedrības. Šo vakaru, turpretim, viņa bija nodomājusi pavadīt vienatnē, tāpēc ka visi ievērojamākie ciema iemītnieki bija ieaicināti uz svētku mielastu pie ķestera. Bet viss iznāca citādi: tikko velns bija izteicis savu prasību, kad pēkšņi atskanēja spēcīga galvas balss un klauvējieni. Solocha skrēja atvērt durvis, bet manīgais velns ielīda zemē nomestajā maisā. Nopurinājis no savas jērenīcas sniegu un izdzēris Solochas pasniegto glāzīti degvīna, galva pastāstīja, ka nav gājis pie ķestera, jo sacēlies putenis; bet, ieraudzījis viņas logā uguni, iegriezies pie viņas, lai pavadītu vakaru kopā ar viņu. Vēl galva nebija paspējis to pateikt, kad aiz durvīm atskanēja ķestera balss un klaudzieni. «Paslēp mani kaut kur,» galva čukstēja, «es tagad negribu sastapties ar ķesteri.» Solocha ilgi domāja, kur paslēpt tādu resnu ciemiņu; beidzot izvēlējās pašu lielāko maisu ar oglēm; izbēra ogles toverī, un resnais galva ielīda ar visām ūsām, galvu un kapuci maisā.

Ķesteris ienāca, krekšķinādams un rokas berzēdams, un pastāstīja, ka pie viņa neviens neesot ieradies un ka viņš no sirds priecājoties par šo gadījumu padzīvot mazliet pie viņas, un nav baidījies puteņa. Viņš piegāja viņai tuvāk, noklepojās, pieskārās ar saviem garajiem pirkstiem viņas kailajai, pilnīgajai rokai un ierunājās ar šķelmības un pašapmierinātības izteiksmi sejā: «Bet kas jums tas, lieliskā Solocha?» un, pateicis to, atlēca mazliet atpakaļ.

«Kā, kas? roka, Osip Ņikiforovič!» Solocha atbildēja.

«Hm! roka! He-he-he!» sirsnīgi krimšķināja ķesteris; būdams ļoti apmierināts ar sevi un atkal spēra dažus soļus pa istabu.

«Bet kas jums tas, mana dārgā Solocha?» viņš turpināja ar tādu pašu izteiksmi, pieiedams viņai no jauna klāt, ar roku viegli aptverdams viņas kaklu un atkal atlēkdams.

«It kā neredzētu, Osip Ņikiforovič!» Solocha atbildēja; «kakls, bet ap kaklu pērļu virkne.»

«Hm! Ap kaklu pērļu virkne! He-he-he!» un ķesteris atkal pasoļoja pa istabu, rokas berzēdams.

«Bet kas jums te, nesalīdzināmā Solocha? …» diezin, kur tagad būtu pieķēries ar savām garajām rokām ķesteris, ja pēkšņi neatskanētu klauvējieni pie durvīm un kazaka Cubā balss.

«Ak dievs, lieks cilvēks!» izbijies iesaucās ķesteris: «Kas nu būs, ja atradīs manas kārtas personu? … nonāks līdz Kondrata tēvam!.. .» Bet īstenībā ķestera bažas bija citāda veida: viņš baidījās vairāk no tā, ka tas nenāktu zināms viņa otrai pusei, kas jau bez tam ar savu briesmīgo roku no viņa biezās matu čupras bija iztaisījusi visplānāko. «Dieva dēļ, labdarīgā Solocha!» viņš lūdzās, pie visām miesām drebēdams; «jūsu labie darbi, kā teikts Lūkasa evanģelija trīspads … trīspad … Klauvē, nudien, klauvē! Ak, paslēpiet mani kaut kur.»

Solocha izbēra toverītī ogles no otra maisa, un miesās ne sevišķi pilnīgais ķesteris ielīda tajā un notupās pašā dibenā, tā ka viņam virsū varēja uzbērt pusmaisa ogļu.

«Labdien, Solocha!» teica Cubs, ienākdams istabā. «TU varbūt manis negaidīji, ko? Taisnība, negaidīji? Varbūt es iztraucēju? . ..» Cubs turpināja ar jautru un nozīmīgu izteiksmi sejā, kas jau iepriekš lika nojaust, ka viņa smagā galva pūlējās un gatavojās palaist kādu dzēlīgu un atjautīgu joku. «Varbūt jūs te pakavējat laiku ar kādu? … Varbūt tu jau esi paslēpusi kādu, ko?» Un pats sajūsminājies par tādu savu piezīmi, Cubs iesmējās, iekšķīgi priecādamies, ka viņš vienīgais tik bauda Solochas labvēlību. «Nu, Solocha, dod iedzert šņabīti. Liekas, nolādētais sals man aizsaldējis rīkli. Tad uzsūtījis gan arī dievs tādu Ziemsvētku nakti! KS plosās, dzirdi, Solocha, kā plosās… Ech, rokas sastingušas- nevaru atpogāt kažoku! Kā putenis plosās …»

«Atdari!» uz ielas atskanēja balss, ko pavadīja grūdiens durvīs.

«Kāds klauvē,» ierunājās aprimušais Cubs.

«Atver!» balss iesaucās vēl skaļāk.

«Tas ir kalējs!» izsaucās, ķerdams kapuci, Cubs. «Klausies, Solocha, liec mani, kur gribi; ne par ko pasaulē negribu rādīties šim nolādētajam izdzimtenim, kaut viņam, velna dzimumam, zem abām acīm rastos puni kaudzes lielumā!» Solocha, pati izbijusies, skraidīja kā sadegusi un apmulsusi norādīja Cubam ar zīmēm līst tai pašā maisa, kur jau tupēja ķesteris. Nabaga ķesteris nedrīkstēja izrādīt sāpes pat ne ar ieklepošanos vai nokrekšķināšanos, kad viņam gandrīz vai uz galvas uzsēdās smagais vīrs un novietoja savus sasalušos zābakus viņam gar abiem deniņiem.

Kalējs ienāca, ne vārda neteikdams un, cepuri nenoņēmis, gandrīz zvelšus nozvēlās solā. Bija noprotams, ka viņš visai nelabā omā. Tajā pašā laikā, kad Solocha aizvēra aiz viņa durvis, atkal kāds pieklauvēja. Tas bija kazaks Sverbiguzs. So jau vairs nevarēja noslēpt maisā, tāpēc vien jau, ka tādu maisu pat nekur nevarēja atrast. Viņš bija miesās turīgāks par pašu galvu un augumā lielāks par Cuba kūmu. Tāpēc Solocha ieveda viņu sakņu dārzā, lai uzklausītos visu to, ko viņš tai gribēja teikt. Kalējs izklaidīgi aplūkoja savas istabas kaktus, pa brīžiem ieklausīdamies tālu pa ciemu klīstošās ķekatnieku dziesmās; beidzot viņa skatiens apstājās pie maisiem. «Kāpēc šie maisi te mētājas? Jau sen bija laiks tos aizvākt no šejienes. Sī negudrā mīla padarījusi mani gluži par muļķi. Rīt svētki, bet istabā vēl līdz pat šim brīdim mētājas visādi lūžņi. Jānones tie uz smēdi!» Kalējs pietupās pie lielajiem maisiem, sizsēja tos stingrāk un gatavojās celt uz muguras. Bet bija redzams, ka viņa domas klīda diezin kur; citādi viņš būtu sadzirdējis, kā iešņācās Cubs, kad maisa sienamā saite aizķēra viņa matus un ka resnais galva sāka jau diezgan dzirdami žagoties. «Vai tiešām man neies ārā no prāta šī nelietīgā Oksana?» kalējs runāja. «Negribu domāt par viņu, bet jādomā bez mitas, un kā par spīti tikai par viņu vien. Kāpēc 1as tā, ka domas pret gribu lien galvā? Kas par velnu, maisā tapuši it kā smagāki nekā bija iepriekš? Tur, liekas, ielikts pie oglēm vēl kas. Esmu gan muļķis! aizmirstu, ka man tagad viss liekas smagāks. Agrāk varēju ar vienu roku saliekt un atliekt vara pieckapeiku un zirga pakavu, bet tagad grūti pacelt maisu ar oglēm. Drīz jau vējš varēs mani apsviest… — Nē'» viņš iesaucās, brīdi klusējis un saņēmies. «Kas es esmu par bābu! Neļaušu nevienam par sevi smieties! Kaut vai desmit tādus maisus — visus pacelšu.» Un sparīgi uzvēla plecos maisus, kurus divi spēcīgi vīri nevarētu panest. «Jāpaņem ari tas,» viņš turpināja, paceldams mazo, kur dibenā gulēja saritinājies velns. «Šajā, liekas, esmu ielicis savus darbarīkus.» To teicis, viņš izgāja no istabas, svilpodams dziesmiņu:

Ar sievišķi man nav ko pīties.

Aizvien trokšņaināk un trokšņaināk skanēja uz ielām dziesmas, smiekli un kliedzieni. Ielās drūzmējošais ļaužu pūlis bija vēl pavairojies ar pienācējiem no kaimiņu ciemiem. Puiši palaidņojās un ālējās, cik tik patikās. Bieži starp ķekatu dziesmām uzvilka arī kādu jautru dziesmiņu, ko turpat uz vietas bija paguvis sacerēt kāds no jaunajiem kazakiem. Tad atkal pēkšņi kāds no pūļa ķekatu dziesmas vietā uzrāva devības dziesmu un rēca pilnā kaklā:

Metiet, sviediet:

Varenus [4] dodiet!

Šķiediņu pikas!

Līkumu desas!

Smiekli apveltīja jautro dziedātāju. Pavērās mazie lodziņi, un kāda izdilusi vecenītes roka (mājās bija palikuši tikai vecenītes un nopietnie tēvi) pastiepās pa lodziņu ar desu vai pīrāga gabalu saujā. Puiši un meitenes aizgūtnēm stiepa pretim savus maisus un uzķēra guvumu. Kādā vietā puiši no visām pusēm ielenca meiteņu baru: troksnis, kliedzieni; kāds svieda sniega piku; cits tvēra pēc maisa ar visvisādiem labumiem. Citā vietā meičas tvarstīja puisi, aizlika viņam priekšā kāju, un viņš apvēlās kūleniski ar visu maisu. Likās,, jaunieši bija gatavi pavadīt līksmībās visu cauru nakti. Un nakts it kā tīši tik krāšņi zvīļoja. Un mēness gaisma likās vēl spožāka sniega atspīdumā. Kalējs apstājās ar saviem maisiem. Meiteņu barā viņš it kā saklausīja Oksanas balsi un smalkus smiekliņus. Visas dzīsliņas viņā ietrīsējās: nosviedis maisus zemē tā, ka ķesteris, kas tupēja maisa dibenā, ievaidējās aiz sāpēm un galva nožagojās pilnā rīklē, viņš ar mazāko maisu plecos aizgāja kopā ar puišu pulku, kas sekoja meitenēm, kuru vidū viņš saklausīja Oksanas baisi.

Tā gan: tā ir viņa! Stāv kā karaliene un dzirkstī melnajām acīm. Stalts puisis stāsta viņai kaut ko; domājams, ko jocīgu, jo viņa smejas. Bet viņa jau arvien smejas! It kā nevilšus, pats neapzinādamies kā, kalējs izspraucās pūlim cauri un atradās viņai blakus. «Ā! Vakula, tu esi te! labdien!» skais-, tule sacīja ar to pašu smīnu, kas Vakulam tikko nebija laupījis prātu. «Nu, daudz dāvanu sadabūji? E-e, kāds tev mazs maisiņš! Bet kurpītes, kādas karaliene valkā, dabūji? Sadabū kurpītes, tad būšu tava sieva . . .» un iesmē- jusies, aizskrēja meiteņu baram līdzi.

Kalējs palika uz vietas stāvot, kā zemē ierakts. «Nē, nevaru, nav vairs spēka …» viņš beidzot izdvesa. «Bet, mans dievs, kāpēc viņa ir tik velnišķīgi skaista? Viņas skatiens, un runa, un viss tā vien tik dedzina, tā dedzina.. . Nē, nav spēka sevi pārvarēt. Laiks darīt tam visam galu. Lai zūd dvēsele! Iešu noslīcināšos āliņģī, un ne gailis nedziedās pakaļ!» Apņēmīgiem soļiem viņš gāja uz priekšu, panāca meiteņu baru, nostājās Oksanai blakus un teica stingrā balsī: «Ardievu, Oksana! Meklē sev līgavaini, kāds patīkas, muļķo, ko gribi, bet manis šai pasaulē vairs neredzēsi.» Skaistule likās pārsteigta, gribēja kaut ko teikt, bet kalējs atmeta ar roku un aizskrēja.

«Uz kurieni, Vakula?» puiši sauca, ieraudzījuši kalēju skrējām. «Ardievu, brālīši!» kalējs attrauca. «Ja dievs dos, redzēsimies viņā saulē, bet šajā jau mums vairs kopā nestaigāt. Ardievu! Nepieminiet ļaunā! Sakiet tēvam Kondratam, lai aizlūdz par manu grēcīgo dvēseli. Sveces Brīnumdarītāja un Dievmātes svētbildēm neizkrāsoju aiz savām pasaulīgām rūpēm. Visu mantu, kas manā lādē, novēlu baznīcai!

Ardievu!» To pateicis, kalējs, ar maisu uz muguras, sāka no jauna skriet. «Viņš sajucis prātā!» puiši runāja. «Pazudusi dvēsele!» dievbijīgi nomurmināja garāmgājēja vecenīte: «jāiet, jāpastāsta, ka kalējs pakāries!»

Pa tam Vakula, noskrējis dažss ielas, apstājās atpūsties. «Kurp gan skrēju?» viņš nodomāja. «It kā jau viss būtu zudis! Izmēģināšu vēl vienu līdzekli: noiešu pie aizkrācieša Vēderainā Pacjuka. Viņš, kā ļaudis runā, pazīst visus velnus un izdarīs visu, ko gribēs. Iešu, jo dvēselei tā kā tā jāpazūd.» To dzirdot, velns, kas ilgi bija gulējis bez mazākās kustības, aiz prieka sāka lēkāt pa maisu, bet kalējs, domādaiiis, ka viņš pats aizķēris kā nebūt maisu ar roku un sakustinājis, uzsita pa maisu ar savu vareno dūri un, sakratījis to sev plecos, devās pie Vēderainā Pacjuka.

Šis Vēderainais Pacjuks bija tiešām kādreiz bijis aizkrācietis. Jau sen, gadu desmit vai varbūt pat piecpadsmit viņš jau dzīvoja Dikaņkā. Sākumā viņš dzīvoja kā īsts aizkrācietis: neko nestrādāja, trīs ceturtdaļ dienas nogulēja, ēda par sešiem pļāvējiem un izdzēra vienā reizē gandrīz veselu spaini; un bija jau arī kur visam tam novietoties, jo Pacjuks, lai gan augumā nebija liels, platumā toties bija krietni svarīgs. Turklāt ūzas, ko viņš valkāja, bija tik platas, ka kājas nemaz nebija redzamas, lai arī spēra cik platu soli sperdams, un likās, ka degvīna vāts veļas pa ielu. Varbūt ka tas arī deva iemeslu dēvēt viņu par Vēderaino. Nebija pagājušas ne cik nedēļas pēc viņa ierašanās ciemā, kad visi jau zināja, ka viņš ir pūšļotājs. Ja gadījās kādam kāda kaite, tūliņ izsauca Pacjuku; bet Pacjukam vajadzēja pačukstēt tik dažus vārdus, un kaite bija kā ar roku atņemta. Ja gadījās, ka izsalcis ciematnieks aizrijās ar asaku, Pacjuks prata tik veikli uzsist ar dūri pa muguru, ka asaka aizvirzījās, kur tai vajadzēja iet, nenodarīdama nekādas kaites ciematnieka rīklei. Pēdējā laikā viņš reti kur rādījās. Tam par iemeslu bija varbūt viņa slinkums vai varbūt arī tas. ka viņam jo gadus, jo grūtāk nācās izspraukties pa durvīm. Tad ciema ļaudīm vajadzēja pašiem uzmeklēt viņu, ja kādam bija kāda vajadzība pie tā. Kalējs diezgan nedroši atvēra durvis un ieraudzīja Pacjuku, kas sēdēja uz grīdas, pa turku parašai, neliela1 toverīša priekšā, uz kura bija bļoda ar ķiļķeniem. Šī bļoda stāvēja, kā ar nolūku tā nolikta, viņa mutes augstumā. Ne pirksta nepakustinājis, viņš viegli pielieca galvu bļodai un strēba šķidrumu, pa starpām satverdams zobiem pa ķiļķenam. «Nē,» Vakula nodomāja, «šis ir vēl slinkāks par Cubu: tas vismaz ēd ar karoti, bet šis pat roku nevīžo pacelt.» Pacjuks, kā redzams, stipri bija aizņemts ar ķiļķe- niem, tāpēc, likās, nemaz nemanīja kalēja ienākšanu, kas, tikko pārkāpis slieksni, dziļi jo dziļi klanījās viņa priekšā.

«Atnācu pie tavas žēlastības, Pacjuk!» Vakula teica, vēlreiz paklanīdamies. Resnais Pacjuks pacēla galvu un no jauna sāka strēbt ķiļķenus.

«Tu, kā saka, neņem ļaunā. .» sasparojies iesāka kalējs: «es uzņemu tādu valodu, ne lai tevi apvainotu, — esot mazliet rada velnam.»

Izteicis šos vārdus, Vakula nobijās, domādams, ka būs izteicies arvien vēl par krasu, par maz mīkstinājis stipros vārdus un, sagaidīdams, ka Pacjuks ņems toverīti ar visu bļodu un laidīs viņam tieši pa galvu, mazliet atkāpās sāņus un aizsedzās ar piedurkni, lai karstais ķiļķenu šķidrums neapplaucētu viņam seju.

Bet Pacjuks palūkojās un no jauna sāka strēbt ķiļķenus.

Sadrošinājies, kalējs apņēmās turpināt: «Atnācu pie tevis, Pacjuk, lai dievs tev dod visāda labuma pa pilnam, maizi proporcijā!» Kalējs dažreiz prata iespraust pa modernam vārdam, to viņš bija piesavinājies savā Poltavas dzīves laikā, kad krāsoja sotņikam dēļu sētu. «Man, grēcniekam, postā jāaiziet. Nekas pasaulē man nepalīdzēs. Kas būs, tas būs. Nākas lūgt palīdzību no paša velna. Kā domā, Pacjuk? kalējs teica, redzēdams, ka tas arvien vēl klusē. <>Ko lai es daru?»

«Ja vajadzīgs velns, tad arī ej pie velna!» Pacjuks atbildēja, nepaceldams uz viņu ne acis un turpinādams sukāt ķiļķenus.

«Tāpēc jau arī atnācu pie tevis,» kalējs atbildēja paklanīdamies, «domāju, ka, izņemot tevi, neviens cilvēks pasaulē nezina ceļu pie tā.»

Pacjuks nebilda ne vārda, pabeigdams ēst vēl pēdējos ķiļķenus.

«Esi tik laipns, labais cilvēk, neatraidi!» kalējs uzmācāi. «Speķi, desas, griķu miltus un audeklu, putraimus vai citu ko, ja vajadzība… kā jau tas parasts godīgu ļaužu starpa… neskoposimies. Izstāsti vismaz, kā, par piemēru teikt, nokļūt uz ceļa pie viņa?»

«Tam nav tālu ko iet, kam velns sēž plecos,» Pacjuks vienaldzīgi piebilda, nemainīdams stāvokli.

Vakula ieplēta uz viņu acis, it kā šo vārdu izskaidrojums būtu uzrakstīts viņam uz pieres. Ko viņš runā? viņa sejas izteiksme jautāja bez vārdiem, bet pusatvērtā mute bija gatava norīt pirmo vārdu kā ķiļķenu. Bet Pacjuks klusēja.

Tad Vakula pamanīja, ka ne ķiļķenu, ne toverīša vairs nebija viņam priekšā; bet to vietā uz grīdas stāvēja divas koka bļodas: viena bija pildīta vāreņiem, otrā bija krējums. Viņa domas un acis nevilšus pievērsās šiem ēdieniem. «Redzēsim,» viņš teica pats sev: <kā Pacjuks ēdis vāreņus. Noliekties viņš, droši vien, negribēs, lai strēbtu kā ķiļķenus un nav arī iespējams: vispirms vārenis jāiemērc krējumā.» Tikko viņš bija paspējis to pārdomāt, Pacjuks atvēra muti, paskatījās uz vāreņiem un vēl platāk ieplēta muti. Tai brīdī vārenis izlēca no bļodas, iemērcās krējumā, apgriezās uz otriem sāniem, palēcās uz augšu un viņam tieši mutē iekšā. Pacjuks noēda to un no jauna atplēta muti, un vārenis tādā pašā kārtā ielidoja viņam mutē. Viņa darbs bija tikai sakošļāt un norīt. «Lūk kādi ērmi!» kalējs nodomāja, atplēz- dams aiz brīnumiem muti, un tai pašā brīdī pamanīja, ka vārenis lien arī viņam mutē un notraipījis jau muti ar krējumu. Atgrūdis vāreni un noslaucījis lūpas, kalējs sāka pārdomāt, kādi brīnumi gan nav pasaulē un pie kādām mākslām cilvēks nonāk ar nelabā palīdzību, pie tam secinādams. ka vienīgi tik Pacjuks var viņam palīdzēt. «Lūgšu viņu vēlreiz, lai labi paskaidro … Tomēr, kāds velns! Šodien taču ir liesās kutjas diena, bet viņš ēd treknos vāreņus, gavēnī neatļautus vāreņus! Kāds es tiešām esmt; muļķis: stāvu te un krājos grēkus! Atpakaļ! . ..» Un dievbijīgais kalējs pa galvu, pa kaklu izskrēja no istabas.

Bet velns, kas tupēja maisā un bija jau laikus nopriecājies, nevarēja paciest, ka viņam izslīd no rokām tāds lielisks guvums. Tiklīdz kalējs nolaida maisu zemē, viņš izlēca iz tā un uzsēdās jāšus kalējam uz spranda.

Auksti drebuļi pārskrēja kalējam pa muguru; nobijies un nobālis. viņš nezināja, ko iesākt; gribēja jau pārkrustīties . . . Bet velns, pielicis savu suņa šņukuru viņam pie labās auss, sacīja: «Tas esmu es, — tavs draugs; biedra un drauga labā darīšu visu. Došu naudu, cik gribēsi,» velns iepīkstēja viņam kreisā ausī. «Oksana vēl šodien būs mūsu,» viņš čukstēja, pagriezis savu purnu atkal pret labo ausi. Kalējs stāvēja pārdomādams.

«Lai notiek,» viņš beidzot teica, «par tādu maksu esmu gatavs piederēt tev!»

Velns saplaukšķināja rokām un sāka no prieka lēkāt kalējam uz kakla. «Kalējs nu ir rokā!» viņš sevī domāja, «tagad atriebšos tev, balodīt, Dar visu tavu krāsošanu un velna izķēmošanu! Ko gan tagad teiks mani biedri, kad dabūs zināt, ka pats dievbijīgākais cilvēks visā ciemā ir manās rokās?» Velns iesmējās aiz prieka, iedomādamies, ka ķircinās ellē visu astaino cilti, kā dusmosies klibais velns, kas viņu pulkā skaitījās izdomās par pirmo.

«Nu, Vakula!» velns pīkstēja tāpat tālāk, neatstādams kaklu, it kā baidīdamies, ka kalējs neaizbēg, «tu zini, ka bez kontrakta nekas netiek darīts.»

«Esmu ar mieru!» kalējs sacīja. «Pie jums, esmu dzirdējis, parakstās ar asinīm; pagaidi, sadabūšu kabatā naglu.» Viņš pasniedzās ar roku aiz muguras un — caps! nogrāba velnu aiz astes.

«Paskat, kāds jokdaris!» velns smiedamies iesaucās: «nu, pietiek, diezgan jokots!»

«Pagaidi, halodīt!» kalējs iesaucās. «Bet kā tev patīk šis?» Pie šiem vārdiem viņš pārmeta krustu, un velns tapa rāms kā jērs. «Pagaidi tik,» kalējs teica, novilkdams viņu aiz astes zemē, «nu tu man zināsi kā musināt labus ļaudis un godīgus kristiešus uz grēkiem.» Te kalējs uzlēca jāteniski viņam mugurā un pacēla roku krusta zīmei.

«Apžēlojies, Vakula,» velns žēli ievaidējās, «visu, kas tev vajadzīgs, visu izdarīšu; atlaid tikai dvēseli nožēlot; nemet man virsū briesmīgo krustu!»

«Ahā, lūk, kādā balsī sāki dziedāt, vācietis nolādētais! Tagad zinu, kas man darāms. Nes mani šai pašā mirklī uz savas muguras! Dzirdi? Jā, lido kā putns!»

«Kurp?» prasīja noskumis velns.

«Uz Pēterburgu, tieši pie carienes!» Un kalējs sastinga no bailēm, sajuzdams sevi paceļamies gaisā.

Ilgi Oksana stāvēja pārdomās par kalēja savādajām runām. Jau kāda iekšēja balss viņai teica, ka viņa pārāk cietsirdīgi apgājusies ar to. Ja nu viņš patiesi ņemas un

izdara kaut ko briesmīgu! Ko var zināt! Varbūt viņš aiz bēdām iedomājas iemīlēt kādu citu un aiz dusmām sāk to vēl dēvēt par pirmo skaistuli ciemā? Bet nē, viņš mīl mani. Esmu tik skaista! Viņš mani nemainīs ne pret ko; viņš aušojas, izliekas. Nepaies ne minūtes desmit, kad viņš, droši vien, atnāk palūkoties manī. Esmu tiešām par bargu. Jāļaujas viņam it kā nevilšus noskūpstīties. Tad tik viņš būs priecīgs! Un nepastāvīgā skaistule jau jokojās ar savām draudzenēm. «Pagaidiet,» viena no viņām teica, «kalējs aizmirsis savus maisus. Skatieties, kādi šausmīgi maisi! Viņš ne tā kā mēs ķekatojis; man liekas, te ir metuši pa ceturtdaļ aunam, bet desas un maizi bez skaita. Lieliski! Visus svētkus varēs krietni izēsties.»

«Vai tie kalēja maisi?» Oksana uztvēra: «ievilksim tos ātri kaut vai manā mājā un apskatīsim labi, ko viņš tur salicis.» Visas smiedamās piekrita tādam priekšlikumam.

«Bet mēs tos nepacelsim!» viss bars pēkšņi iesaucās, pulēdamies pakustināt maisus.

«Pagaidiet!» Oksana sacīja, «aizskriesim ātri pēc ragutiņām un aizvedīsim ar ragutiņām.»

Un viss bars aizskrēja pēc ragutiņām.

Gūstekņiem bija stipri apnicis sēdēt maisos, lai gan ķesteris bija izurbis sev ar pirkstu krietnu caurumu maisā. Ja tuvumā nebūtu cilvēki, viņš varbūt atrastu arī līdzekli kā izlīst ārā. Bet līst no maisa, visiem redzot, likt smieties par sevi… tas vinu atturēja, un viņš nolēma gaidīt, tikai klusi krekšķinādams zem Cuba nepieklājīgajiem zābakiem. Čubs pats *ne mazāk ilgojās brīvības, juzdama, ka zern viņa gul kaut kas tāds, uz kura sēdēt bija briesmīgi neērti. Bet, kad izdzirda savas meitas nodomu, apmierinājās un nevēlējās vairs līst ārā, pārlikdams, ka līdz mājai jānoiet vismaz kādi simt soļi, varbūt pat visi divsimt; izlīdušam vajadzēs arī uzposties, aizpogāt kažoku, sajosties — kas tur darba! Un kapuce arī palikusi pie Solochas. Lai jau labāk meičas aizvelk ar ragutiņām. Bet notika pavisam ne tā, kā Čubs bija gaidījis. Pa to laiku, kamēr meitenes aizskrēja pēc ragutiņām, kalsnais kūms iznāca no kroga satraukts un sliktā omā. Krodziniece ne par ko nebija gribējusi uzticēt viņam uz parāda. Viņš bija gribējis krogā nogaidīt, vai neiemaldlsies kāds dievbijīgs ciematnieks un nepacienās viņu; bet kā par spīti visi ciemat- nieki bija palikuši mājās un kā godīgi kristieši ēda kutju savu tuvinieku vidū. Pārdomādams par tikumu pagrimšanu un degvīna pārdevējas, žīdietes, koka sirdi, kūms uzdūrās maisiem un apstājās izbrīnā. «Paskat, kādus maisus viens te nesviedis uz ceļa!» viņš teica, palūkodamies visapkārt. «Varbūt tur ir arī speķis. Gadījusies gan kādam laime sadabūt tik daudz visāda labuma! Kādi šausmīgi maisi! Pieņemsim, ka tie pilni ar griķu maizi un sausiem kviešu plācenīšiem, arī tas ir labi; būtu kaut vai plakanā maizīte, ir tad peļņa: žldiete par katru maizīti dod mēriņu degvīna. Jāaiznes ātrāk, lai kāds neierauga.» Viņš uzvēla sev plecos maisu ar Čubu un ķesteri, bet sajuta, ka maiss pārāk smags. «Nē, vienam būs smagi nest,» viņš noteica, «bet, lūk, kā saukts nāk audējs Sapuvaļenko. Labdien, Ostap!»

«Labdien!» audējs atņēma apstādamies

«Kurp iedams?»

«Tā, eju, kurp kajas nes.»

«Palīdzi, labais cilvēk, aiznest maisus! Kāds ķekatodams tiavācis un nosviedis ceļa vidū. Mantu izdalīsim uz pusēm.»

«Maisi? bet kas ir maisos? kviešu maize vai plakanās maizītes?»

«Domāju, ka ir visa kā diezgan.»

Tad viņi uz ātru roku izrāva no vabiņu žoga nūjas, uzlika uz tām maisu un, paņēmuši plecos, aiznesa.

«Kurp mēs to nesīsim? uz krodziņu?» audējs pa ceļam prasīja.

«Tā jau arī es domāju, ka uz krodziņu; bet nolādētā žīdiete neticēs, nodomās vēl, ka esam kaut kur nozaguši; bez tam es tikko nāku no krodziņa. Aiznesīsim to iabāk uz manu māju. Tur mūs neviens netraucēs: sieva nav mājās.»

«Vai viņa patiesi nav mājās?» ieprasījās piesardzīgais ludējs.

«Paldies dievam, neesam jau vēl pavisam bez prāta.» kūms teica, «vai pats velns lai aiznestu mani tur, kur viņa. Viņa, domāju, novazāsies kopā ar sievām līdz gaismai.»

«Kas tur ir?» iesaucās kūma sieva, izdzirdusi priekšnamiņā troksni, ko sacēla abu draugu ienākšana ar maisu, un atvēra durvis.

Kūms apstulba.

«Te tev nu bija!» audējs izsaucās, nolaizdams rokas.

Kūma sieva bija tādas sugas dārgums, kādu pasaulē nav mazums. Tāpat kā viņas vīrs, viņa gandrīz nekad nesēdēja

māiās un gandrīz augu dienu vazājās apkārt pie krustmāmi- ņām un turīgām vecenēm, tencināja un ēda ar lielisku ēstgribu un tikai rītos rāvās ar savu vīru, tāpēc ka tikai šajā laikā viņu kādreiz redzēja. Viņu māja bija divtik veca kā pagasta skrīvera ūzas; jumts dažās vietās bija bez salmiem. No žogiem bija redzamas tikai atliekas, jo ikviens, kas izgāja no mājas, nekad neņēma līdzi nūju, ar ko atkauties no suņiem, tai cerībā, ka ies gar kūma sakņu dārzu un izvilks no viņa žoga stibu pēc patikas. Krāsns netika kurināta pa trim dienām. Visu, ko vien maigā laulene izlūdzās no labajiem kaimiņiem, viņa noglabāja pēc iespējas tālāk no sava vīra un bieži patvaļīgi atņēma viņam laupījumu, ja tikai viņš nebija jau paspējis to krodziņā nodzert. Kūms, kaut gan bija arvien aukstasinīgs, ne labprāt piekāpās viņai un tāpēc gandrīz arvien izgāja no mājas ar lukturiem zem abām acīm, bet dārgā otra puse vaidēdama vilkās pie vecenītēm izstāstīt viņām par sava vīra nekrietnībām un sitieniem, ko tā no vina izcietusi.

Tagad variet iedomāties, cik samulsis bija audējs un kūms no tādas negaidītas parādības. Nolaiduši maisu zemē, viņi aizstājās tam priekšā un aizklāja svārkiem, bet bija jau par vēlu: kūma sieva, kaut arī vāji redzēja ar vecajām acīm, bija tomēr pamanījusi maisu. «Lūk, tas ir labi!» viņa teica ar tādu skatienu, kurā bija manāms vanaga prieks. «Tas ir jauki, ka esat salasījuši tik daudz. Tā, lūk. arvien dara labi ļaudis; tikai nē, domāju, esat kaut kur nočiepuši. Parādiet man tūliņ, dzirdiet, parādiet tūliņ savu maisu!»

«Plikpauris velns tev parādīs, ne mēs,» atcirta, visā augumā saslējies, kūms.

«Kas tev par daļu?» audējs teica, «mēs salasījām, bet nevis tu.»

«Nē, tu man parādīsi, nekrietnais žūpa!» sieva iesaucās, iezveldama garajam kūmam ar dūri pa zodu un lauzdamās pie maisa. Bet audējs un kūms vīrišķīgi aizstāvēja maisu un piespieda sievu atkāpties. Viņi nepaspēja ne atjēgties, kad sieva izskrēja priekšnamiņā jau ar biguli rokās. Veikli iegāza vīram pa rokām, audējam pa muguru, un stāvēja jau pie maisa.

«Kāpēc mēs. pielaidām viņu?» audējs teica atjēdzies.

«Ek, mēs pielaidām! Bet kāpēc tu pielaidi?» aukstasinīgi noteica kūms.

«Jums, kā redzams, bigulis no dzelzs!» brīdi klusējis, ieteicās audējs, kasīdams muguru. «Mana sieva nopirka pērn gada tirgū biguli, samaksāja piecas kapeikas, ar to nekas … nesāp…» ,

Pa tam triumfējošā laulene nolika uz grīdas gaismekli, atraisīja maisu un ieskatījās tai.

Bet, tiešām, viņas vecās acis, kas tik labi bija saskatījušas maisu, šoreiz piekrāpās.

«Ē, tur jau gul vesels vepris!» viņa iesaucās, aiz prieka .sasizdama plaukstas.

«Vepris! Dzirdi: vesels vepris!» audējs piegrūda kūmam, «bet tu vien esi vainīgs!»

«Ko lai dara!» kūms noteica, plecus raustīdams.

«Kā ko? ko mēs stāvam? Atņemsim maisu! Nu, ķeries klāt!»

«Atkāpies! atkāpies! Tas mūsu vepris!» audējs kliedza uzmākdamies.

«Ej nost, ej nost, velna bāba! Tā nav tava manta!» runāja tuvodamies kūms.

Laulene ķērās no jauna pie biguja, bet tai brīdī Čubs izlīda no maisa un nostājās priekšnamiņa vidū, staipīdamies kā cilvēks, kas tikko atmodies no ilga miega.

Kūma sieva iekliedzās, sasizdama rokas gar sāniem, un visi nevilšus atplēta mutes.

«Ko viņa, muļķe, saka: vepris! Tas taču nav vepris!» kūms teica, acis izvalbījis.

«Paskat, kādu cilvēku iebāzuši maisā!» audējs teica, izbailēs atkāpdamies. «Saki, ko gribēdams, plīsti vai pušu, bet tas nav noticis bez nešķīstā ziņas. Viņš taču pa lodziņu nevar ielīst!»

«Tas jau kūms!» ieskatījies izsaucās kūms.

*.Bet tu domāji kas?» Čubs teica smiedamies. «Ko, vai neesmu jūs lieliski izjokojis? Bet jūs laikam gribējāt apēst mani speķa vietā? Pagaidiet, iepriecināšu jūs: maisā ir vēl kaut kas, ja ne vepris, tad droši vien sivēns vai cita kāda dzīvībiņa. Zem manis bez mitas kaut kas kustējās.»

Audējs un kūms metās pie maisa, mājas māte ieķērās no otras puses, un plūkšanās būtu sākusies no jauna, ja vien ķesteris pats, redzēdams, ka nu vairs nav kur noslēpties, nebūtu izķepurojies no maisa.

Kuma sieva, apstulbusi, izlaida no rokam kaju, aiz kuras tā bija sākusi vilkt ķesteri iz maisa.

«Lūk, vēl otrs!» nobijies iesaucās audējs. «Velns zina, kas noticis pasaulē … Gal va griežas riņķī… Maisos vairs nemet desas un maizi, bet cilvēkus!»

«Tas taču ķesteris!» izsaucās par visiem vairāk izbrīnījies Cubs. «Te tev nu bija! Ak tu, Solocha! Ietupināt maisā … Tāpēc skatos, viņai pilna istaba ar maisiem … Tagad saprotu visu: viņai katrā maisā tupēja pa divi cilvēki. Bet domāju, ka viņa tik man vienīgam … Te tev nu bija Solocha!»

Meičas mazliet izbrīnījās, neatrazdamas vienu maisu.

«Ko lai dara, pietiks mums ar šo.» Oksana čaloja. Visas ķērās pie maisa un uzvēla to uz ragutiņām. Galva nolēma klusēt, spriezdams, ka, ja viņš sāks kliegt, lai atraisa maisu un izlaiž viņu, muļķa meitenes aizbēgs: nodomās, ka maisā tup velns, — un viņš paliks uz ielas varbūt līdz rītam. Pa tam meičas, draudzīgi sadevušās rokām, aizlaida kā vējš ar ragutiņām pa gurkstošo sniegu. Daudzas no viņām plosīdamās sēdās uz ragutiņām; dažas uzsēdās tieši pašam galvam virsū. Galva apņēmās visu paciest. Beidzot bija pārbraukušas, atvēra plaši durvis uz priekšnamu un istabu un smiedamās ievilka maisu iekšā. «Paskatīsimies, kas gan ir tajā,» visas iesaucās, mezdamās atraisīt maisu. Tajā brīdī žagi, kas visu laiku mocīja galvu, kamēr viņš sēdēja maisā, tā pastiprinājās. ka viņš sāka žagoties un kāsēt pilnā rīklē. «Ak, tur kāds sēž iekšā!» visas iesaucās un izbailēs metās ārā pa durvīm.

«Kāds nelabais jūs trenc? Kurp jūs drāžaties kā sadegušas?» Cubs sacīja, ienākdams pa durvīm.

t-Ak, tētiņ!» Oksana iesaucās: «maisā kāds tup.»

«Maisā? Kur jūs ņēmāt šo maisu?»

«Kalējs to nosvieda uz ceļa,» visas reizē atsaucās.

«Nu, tā; vai es neteicu! .. .» Čubs sevī nodomāja. «Ko jūs tā izbijāties? paskatīsimies! Nu, cilvēciņ, lūdzu neņemt ļaunā, ka nenosaucu vārdā un tēva vārdā — lien ārā no maisa!»

Galva izlīda.

«Ak!» meičas iekliedzās.

«Un arī galva tur ielīdis,» Cubs nesapratne runāja pie sevis, nomērīdams viņu no galvas līdz kājām. «Vai tu re kā!… Ē! .. .» Vairāk viņš nekā nespēja pateikt.

Pats galva bija ne mazāk samulsis un nezināja, ko iesākt. «Liekas, ārā ir auksti?» viņš teica, griezdamies pie Cuba.

«Pieturas pie sala,» Čubs atbildēja. «Bet atļauj pajautāt: ar ko tu iezied savus zābakus — ar taukiem vai trānu?» Tikai ne to viņš gribēja sacīt; viņš gribēja prasīt: «kā tj, gaiva, iekļuvi maisā?» bet pats nesaprata, ka bija izteicis pavisam ko citu.

«Ar trānu labāk,» galva atbildēja. «Nu, ardievu, ČubU un, uzmaucis galvā jērenīcu, izgāja no istabas.

«Ko es kā muļķis prasīju, ar ko viņš ieziež zābakus!» Čubs noteica, skatīdamies uz durvīm, pa kurām izgāja galva. «Ak tu Solocha, tādu cilvēku ietupināt maisā! Lūk, velna sievišķis! Bet es, muļķis . .. Bet kur tad ir tas nolādētais maiss?»

«Iemetu to kaktā, tur vairāk nekā nav,» Oksana sacīja.

«Pazīstu šo viltību, nekā nav! Padodiet to šurp: tur vēl viens tup! Izkratiet to pamatīgi… Ko, nav? Lūk, nolādēta bāba! Bet uzskati viņu — kā svētā, it kā gavēnī aizliegto nekad nebūtu ņēmusi mutē!…»

Bet atstāsim Čubu vienatnē izliet savu īgnumu un atgriezīsimies pie kalēja, tāpēc ka laukā jau bez šaubām ir devītā stunda.

Sākumā Vakulam bija bailes, sevišķi kad viņš pacēlās tādā augstumā, ka apakšā jau neko vairs nevarēja saredzēt, un lidoja kā muša zem paša mēness, tā ka, ja nebūtu mazliet pieliecies, būtu aizķēris to ar cepuri. Taču pēc kāda brīža viņš atžirga un sāka jau ķircināt velnu. Viņš sevišķi uzjautrinājās par to, ka velns šķaudīja un kāsēja, kad viņš noņēma no kakla ciedras koka krustiņu un piebāza to velnam pie deguna. Viņš tīšām pacēla roku pakasīt galvu, bet velns domāja, ka grib pārmest viņam krustu un laidās vēl ātrāk. Augstumā bija gaišs. Gaiss vieglā, sudrabotā migliņā bija dzidrs. Viss bija saskatāms, un varēja pat novērot, ka viņiem garām kā viesulis aizbrāzās podā sēdošs burvis; kā zvaigznes, salasījušās pūlī, gāja paslēpiņos, kā pamalē kūņojās kā mākonis vesels pulks garu; kā mēnesnīcā dejojošā velns noņēma cepuri, kad ieraudzīja kalēju garām jājam; kā laidās atpakaļ slota, uz kuras tikko savās darīšanās bija jājusi ragana … vēl daudz drazgu viņi sastapa. Visi, kas ieraudzīja kalēju, apstājās uz brīdi paskatīties viņā un tad devās atkal savu ceļu tālāk. Kalējs laidās un laidās, un pēkšņi viņam priekšā iemirdzējās Pēterburga, visa vienās ugunīs. (Toreiz kāda nebūt gadījuma pēc bija iluminācijā.) Velns, pārlaidies pāri ceļa šķērskokam, pārvērtās zirgā, un kalējs ieraudzīja sevi uz stalta rikšotāja ielas vidū. Tu manu dieviņ! klaboņa, dārdoņa, spožums; abās pusēs paceļas četrstāvu sienas; zirgu pakavu un ratu rīboņa dārdēja kā pērkons un atbalsojās no četrām pusēm; mājas uz katra soļa it kā izauga no zemes: tilti drebēja; karietes lidoja; važoņi, priekšjājēji kliedza; sniegs svilpa zem tūkstoš kamanām, kas skrēja no visām pusēm; gājēji spiedās un drūzmējās gar mājām, kas bija ietvertas plošku virknēs, un viņu milzīgās ēnas šaudījās pa sienām, aizsniegdamas galvām dūmeņus un jumtus. Kalējs raudzījās izbrīnā uz visām pusēm. Viņam likās, ka visi nami pievērsuši viņam savas ugunīgās acis un skatās. Kungus, tērpušos vadmalas segtos kažokos, viņš ieraudzīja tik daudz, ka nezināja, kam celt cepuri. «Tu, mans dievs! kas te tās kundzības!» kalējs nodomāja. «Domāju, ka katrs, kas aiziet pa ielu kažokā, ir tiesas piesēdētājs un atkal piesēdētājs. Bet tie, kas vizinās tik brīnišķīgās bričkās ar logiem, ja vien nav policijmeistari, tad, bez šaubām, komisāri, vai arī varbūt vēl augstāki.» Viņa domas pārtrauca velns, jautādams: «Vai jādodas tieši pie carienes?» — «Nē, bail,» — nodomāja kalējs. «Te kaut kur, nezinu, ir apmetušies aizkrācieši, kas rudeni brauca cauri Dikaņkai. Viņi brauca no Sečas ar papīriem pie carienes; derētu ar viņiem aprunāties. Ē, sātan, lien man kabatā un ved pie aizkrāciešiem!» Un velns acumirklī saruka un tapa tik mazs, ka bez pūlēm ielīda viņam kabatā. Bet Vakula nepaspēja ne apskatīties, kad atradās liela nama priekšā, uzkāpa, pats nezinādams, kā, pa kāpnēm, atvēra durvis un atrāvās mazliet atpakaļ no greznuma, ko ieraudzīja uzpostajā istabā, bet mazliet atžilba, pazīdams tos pašus aizkrāciešus, kas izbrauca cauri Dikaņkai; bet tagad sēdēja uz zīda dīvāniem, parāvuši zem sevis ar degutu ieziestos zābakus un smēķēja visstiprāko tabaku, ko parasti dēvē par saknītēm.

«Sveiki, pani! Dievs palīdz! Lūk, kur satiekamies!» kalējs sacīja, piegājis klāt un palocījies līdz zemei.

«Kas tas par cilvēku?» tas, kas sēdēja tieši pretim kalējam, prasīja otram, kas sēdēja attālāk.

«Vai tad jūs nepazīstat?» kalējs sacīja: «Tas esmu es, Vakula, kalējs! Kad rudeni braucāt cauri Dikaņkai, tad paciemojāties, lai dievs jums dod veselību un ilgu mūžu! — bez maz divi dienas pie manis. Uzliku toreiz jūsu ratu priekšas ritenim jaunu riepu.»

«A!» tas pats aizkrācietis teica, «tas ir tas pats kalējs, kas lieliski krāso! Sveiks, sābri! Kāds vējš tevi atpūtis?»

«Tāpat vien, gribējās paskatīties; stāsta …»

«Nu, ko, sābri,» aizkrācietis teica, saslējies visā augumā un gribēdams parādīt, ka var runāt arī krieviski. «Sto, balšoi goi'od? »

Kalējs arī negribēja sevi. apkaunot un izrādīties par nemākuli, turklāt vēl, kad bija bijusi izdevība redzēt visu no augšienes, viņš arī pats prata rakstu valodu. «Guberņa ievērojama,» viņš vienaldzīgi atbildēja, «neko teikt, nami lielum lielie, bildes viscaur karājas lepnas. Daudzi nami ārkārtīgi izraksīti zelta burtiem. Neko teikt, brīnišķīga proporcija!»

Noklausījušies kalēja runā, kas tik brīvi izteicās, aizkrā- cieši nāca pie slēdziena, kas viņam bija ļoti labvēlīgs.

«Vēlāk aprunāsimies ar tevi vairāk, sābri: tagad tūliņ mēs braucam pie carienes.»

«Pie carienes? Esiet tik laipni, pani, ņemiet arī mani līdz!»

«Tevi?» aizkrācietis teica ar tādu izteiksmi, ar kādu audzinātājs runā ar savu četrgadīgo audzēkni, kas lūdzas uzsēdināt viņu īstā, lielā zirgā. «Ko tu tur darīsi? Nē, nevar.» Pie tam viņa seja pieņēma svarīgu izteiksmi. «Mēs, brāl, runāsim ar carieni par savām lietām.»

«Ņemiet!» kalējs uzstājās. «Lūdz!» viņš klusu čukstēja velnam, uzsizdams ar dūri pa kabatu. Nebija ne paspējis to izteikt, kad otrs aizkrācietis ierunājās:

«Ņemsim viņu tiešām, brālīši!»

«Kas ir, ņemsim ar!» piekrita citi.

«Uzvelc tādas pašas drēbes kā mums!»

Kalējs steidzās uzvilkt zaļu županu, kad durvis pēkšņi atvērās, ienāca bārkstains cilvēks un teica, ka laiks braukt.

Kalējam atkal likās ērmoti, kad viņš šūpojās lielā karietē uz atsperēm, kad gar abām pusēm viņam garām skrēja atpakaļ četrstāvu nami, un ielu bruģis rībēdams, likās, pats ritēja uz priekšu zem zirgu kājām.

«Mans Dievs, cik gaišs!» kalējs sevī domāja, «pie mums pat dienu nav tik gaišs.»

Karietes apstājās pils priekšā. Aizkrācieši izkāpa, iegāja lieliskā priekštelpā un sāka kāpt pa mirdzoši apgaismotām kāpnēm.

«Kādas kāpnes!» kalējs sevī čukstēja: «žēl mīdīt kājām. Kādi izrotājumi! Lūk, saka: pasakas melo! Kāda velna melo! Tu mans dievs! Kādas margas! Kāds izstrādājums! Te dzelzs vien par rubļiem piecdesmit izlietota!»

Uzkāpuši augšā, aizkrācieši izgāja cauri pirmajai zālei. Bailīgi viņiem sekoja kalējs, vairīdamies ik solī paklupt uz parketa. Izgāja cauri trim zālēm, kalējs arvien vēl nemitējās brīnīties. Iegājis ceturtajā, viņš neviļus apstājās pie gleznas, kas karājās pie sienas. Tā bija visušķīstā jaunava ar bērniņu uz rokas. «Kāda bilde! Kāda brīnišķīga glezna!» viņš jūsmoja. «Lūk, liekas, runā! liekas, dzīva! Un svētais bērns! Ir rociņas piekļāvis, ir smaida, nabadziņš! Bet krāsas! Tu mans dievs, kādas krāsas! Te okera gan nav ne par kapeiku piejaukts, tikai zaļā un karmins. Bet gaiši zilā tieši zvīļo! Ievērojams darbs! Domājams, ka pamats gleznots ar visdārgāko svina baltumu. Cik arī nebūtu apbrīnojams šis krāsojums, bet šis vara tveroklis,» viņš turpināja, pieiedams durvīm un aptaustīdams slēdzeni, «vēl vairāk apbrīnojams. Ech, kas par tīru izstrādājumu! To visu, domāju, darinājuši vācu kalēji par dārgu naudu …» Kalējs būtu varbūt vēl ilgi prātojis, ja tresains sulainis nebūtu satvēris viņu aiz rokas un atgādinājis, lai neatpaliek no citiem. Aizkrācieši izgāja cauri vēl divām zālēm un apstājās. Te viņiem lika uzgaidīt. Zālē bija sapulcējušies daži ģenerāļi ar zeltu izšūtos mundieros. Aizkrācieši palocījās uz visām pusēm un sastājās pulciņā. Pēc brīža veselas svītas pavadībā ienāca lieliska auguma, paresns cilvēks hetmaņa tērpā, dzeltenos zābaciņos. Mati viņam bija izpūruši, viena acs mazliet greiza, sejā atveidojās uzpūtīga lielmanība, visās kustībās bija vērojama paraža pavēlēt. Visi ģenerāļi, kas diezgan augstprātīgi staigāja savos zelta mundieros, sāka rosīties un, zemu klanīdamies, likās, tvēra katru viņa vārdu un pat mazāko kustību, lai tūliņ mestos to izpildīt. Bet hetmanis nepiegrieza pat vērību visam tam, tikko pameta ar galvu un piegāja pie aizkrāciešiem.

Aizkrācieši visi palocijas līdz zemei.

«Vai esat visi te?» viņš gari stiepdams prasīja, izrunādams vārdus mazliet caur degunu.

«Ta vsi, batjku!» aizkrācieši ukrainiski atbildēja, no jauna palocīdamies.

«Neaizmirstiet runāt tā, kā jūs mācīju!»

«Nē. tētiņ, neaizmirsīsim!»

«Vai tas cars?» kalējs prasīja vienam aizkrācietim.

«Kur tev cars! Tas ir pats Potemkins,» tas atbildēja.

Otrā istabā atskanēja balsis, un kalējs nezināja, kur acis likt, tik daudz sanāca dāmu atlasa kleitās, garām astēm, un galminieku ar zeltu izšūtos svārkos un pušķiem uz muguras. Viņš redzēja tikai mirdzumu un vairāk neko. Aizkrācieši nometās pēkšņi visi pie zemes un iesaucās vienā balsī: <-.2ēlo, māte, žēlo!» Kalējs, nekā neredzēdams, nostiepās arī pats ar visu sparu gar zemi.

«Piecelieties!» viņiem pāri noskanēja pavēloša, bet reizē arī patīkama balss. Daži no galminiekiem sāka rosīties un stumdīt aizkrāciešus.

«Nepiecelsimies, māt! nepiecelsimies! Nomirsim, bet necel- simies!» aizkrācieši sauca.

Potemkins kodīja lūpas; beidzot piegāja pats un pavēloši iečukstēja kaut ko vienam no aizkrāciešiem.

Aizkrācieši piecēlās.

Tad arī kalējs iedrošinājās pacelt galvu un ieraudzīja savā priekšā stāvam neliela auguma sievieti, pat mazliet paresnu, nopūderējušos, gaišzilām acīm ar diženi smaidošu skatienu, kas tā prata visus iekarot un varēja piederēt vienīgi tik valdošai sievietei.

«Viņa Gaišība apsolīja iepazīstināt mani šodien ar manu tautu, kuru es vēl līdz šim laikam neesmu redzējusi,» sacīja dāma ar gaiši zilajām acīm, ziņkāri aplūkodama aizkrāciešus. «Vai jūs te labi uzņem?» viņa turpināja, pienākdama tuvāk.

«Paldies, māt! Proviantu dod labu (kaut gan šejienes auni nepavisam nav tādi, kā pie mums Aizkrācē), — kāpēc gan lai nevarētu kā nebūt pārtikt?»

Potemkins sarauca uzacis, redzēdams, ka aizkrācieši nepavisam nerunā to, ko viņš tiem māeījis …

Viens no aizkrāciešiem saslējies iznāca uz priekšu: «Apžēlojies, māt! Ar ko gan tava uzticamā tauta tevi ir apkaitinājusi? Vai mēs biedrojāmies ar neģēli tataru? vai slēdzām kādu līgumu ar turku? vai esam tapuši tev neuzticīgi darbos vai nodomos? Par ko gan nelabvēlība? Vispirms mēs dzirdējām, ka tu pavēli viscaur celt cietokšņus pret mums; vēlāk dzirdējām, ka gribi pārvērst mūs par karabi- neriem; tagad dzirdam par jauniem spaidiem. Ko gan noziedzies Aizkrāces karaspēks? Vai tādējādi, ka pārveda tavu armiju pāri Perekopam un palīdzēja taviem ģenerāļiem sakapāt krimiešus? …»

Potemkins klusēja un nelielām sukām nevērīgi tīrīja savus briljantus, ar kuriem tam bija apbērtas rokas.

«Ko tad jūs gribiet?» gādīgi prasīja Katrīna.

Aizkrācieši nozīmīgi saskatījās.

«Nupat laiks! Cariene prasa, ko gribiet!» kalējs teica pats sev un pēkšņi nometās pie zemes.

«Jūsu cariskā augstība, nelieciet sodīt, pavēliet žēlot! No kā, neņemiet ļaunā, jūsu cariskā augstība, izgatavotas kurpītes, kas jums kājās? Domāju, neviens kurpnieks nevienā pasaules valstī neprot tādas pagatavot. Tu mans dievs, kā būtu, ja mana sieva apvilktu tādas kurpītes!»

Cariene iesmējās. Galminieki arī iesmējās. Potemkins gan rauca seju, gan smaidīja reizē. Aizkrācieši sāka piebikstīt kalējam pie sāniem, domādami, vai tik viņš nav zaudējis prātu.

«Piecelies!» cariene laipni sacīja. «Ja tev tik ļoti gribas dabūt tādas kurpītes, tad tas nav grūti izdarāms. Atnesiet viņam tūliņ pašas dārgākās, ar zeltu izšūtās kurpes! Tiešām, man ļoti patīk šī vientiesība. Te jums, lūk, viela jūsu asprātīgajai spalvai,» valdniece turpināja, pievērsdamās no citiem attālāk stāvošam kungam ar pilnīgu, bet mazliet bālu seju, kura vienkāršie svārki ar lielām perlmutra pogām norādīja, ka viņš nepieder pie galma ļaudīm.

«Jūs, jūsu imperatoriskā augstība, esat ļoti žēlīga. Te vajadzīgs, vismaz, Lafontens!» cilvēks ar perlmutra pogām atbildēja palocīdamies.

«Teikšu jums pēc sirdsapziņas: esmu vēl līdz šim sajūsmināta par jūsu Brigadieri. Jūs brīnišķīgi labi lasiet! Bet,» cariene turpināja, piegriezdamās no jauna aizkrāciešiem, «esmu dzirdējusi, ka pie jums Sečā nekad neprecoties.»

«Jak že mamo! cilvēks taču, pati zini, bez sievas nevar dzīvot,» atbildēja tas pats aizkrācietis, kas bija sarunājies ar kalēju, un kalējs brīnījās, dzirdēdams, ka šis aizkrācietis, prazdams tik labi rakstu valodu, ar carieni it kā tīši runā visrupjākajā izloksnē, ko parasti dēvē par zemnieku izloksni. «Viltīgi ļaudis!» viņš nodomāja sevī: «droši vien, ne veltīgi viņš to dara.»

«Neesam mūki,» aizkrācietis turpināja, «bet grēcīgi cilvēki. Mums garšo, kā visiem godīgiem kristiešiem, trekns kumoss. Mums nav mazums tādu, kam ir sievas, tikai viņi nedzīvo ar tām Sečā. Ir tādi, kam sievas Polijā; ir tādi, kam sievas Ukrainā; ir tādi, kam sievas pat turku zemē.»

Pā tam kalējam atnesa kurpes. «Mans dievs! kāds greznums!» viņš priecīgi iesaucās, satverdams kurpes. «Jūsu cariskā augstība! kad tādas kurpes kājās, un jūs ar tām, domājams, jūsu karaliskā augstība, ejat arī uz ledus slidināties, kādām gan tad nav jābūt pašām kājiņām! Domāju, vismaz no tīra cukura.»

Valdniece, kurai tiešām arī bija visslaidākās un daiļākās kājiņas, nevarēja atturēties nepasmaidījusi, dzirdēdama tādu komplimentu no vientiesīgā kalēja lūpām, kas savā aizkrācieša apģērbā varēja tikt uzskatīts par skaistuli, lai gan bija melnīgsnējs sejā.

Tādas labvēlīgas uzmanības iepriecināts, kalējs jau gribēja sākt pamatīgi izprašņāt carieni par visu: vai tiesa, ka cari ēd tikai medu un taukus, un tamlīdzīgi; bet sajuzdams, ka aizkrācieši biksta viņam sānos, nolēma klusēt. Un, kad valdniece, pievērsdamās sirmgalvjiem, sāka iztaujāt kā viņi dzīvo Sečā, kādas tur paražas, viņš atgāja sāņus, noliecās pie kabatas un klusu sacīja: «iznes mani no šejienes ātrāk!» un pēkšņi atradās aiz ceļa šķērskoka.

«Noslīka, nudien, noslīka! Lūk, lai es neaizeju no šīs vietas, ja nenoslīka!» mēļoja audēja resnā sieva, stāvēdama Dikaņkas sievu barā ielas vidū.

«Ko, vai esmu kāda mele? Vai esmu kādam nozagusi govi? Vai esmu kādu noskaudusi, ka man netic?» kliedza kazaka svārkos ģērbusies sieva ar violetu degunu, rokas vicinādama. «Lai man riebtos dzert ūdeni, ja vecā Pereperčicha nav redzējusi pašas acīm, ka kalējs pakāries!»

«Kalējs pakāries? Te tev nu bija!» galva teica, iznākdams no Cuba istabas, apstājās un pievirzījās tuvāk runātājām.

«Saki labāk, lai tev riebtos degvīnu dzert, vecā žūpa!» audējiene atbildēja. «Jābūt tik ārprātīgai kā tu, lai pakārtos. Viņš noslīka! Noslīka āliņģī. To es tikpat droši zinu, kā to, ka tu nāc patlaban no krodzinieces.»

«Nekauņa! Paskat, ko sāk pārmest!» nikni pretojās sieva ar violeto degunu. «Būtu jel klusējusi, neliete! Vai nezinu, ka katru vakaru pie tevis iet ķesteris?»

Audējiene aizsvilās:

«Ko, ķesteris? Pie kā ķesteris? Ko tu melo?»

«Ķesteris?» spiezdamās pie ķildniecēm, ieķērcās ķesteriene zaķādas kažokā, kas bija pārvilkts ar zilu nanķinu. «Es jums rādīšu ķesteri! Kas to saka — ķesteris?»

«Skaties, pie kā iet ķesteris!» teica sieva ar violeto degunu, norādīdama uz audējieni.

«Tad tu tā esi. kuņa,» ķesteriene kliedza, uzmākdamās audējienei: «tad tu tā esi, ragana, kas laiž viņam miglu virsū un dzirda nešķīstām zālēm, lai iet pie tevis?»

"Atstājies no manis, sātan!» audējiene runāja, kāpdamās atpakaļ.

«Paskat, nolādētā ragana, kaut tu nekad nedabūtu savus bērnus pieredzēt! Neliete! Tfu!» Un ķesteriene iespļāva taisni acīs audējienei.

Audējiene gribēja to pašu atdarīt, bet tā vietā iespļāva galvas neskūtā bārdā, kas, lai visu labāk dzirdētu, bija pievirzījies ķildniecēm pavisam tuvu klāt. «Ak, nekrietnā bāba!» galva iesaucās, slaucīdams ar svārku stērbelēm seju un paceldams pātagu. Sī kustība piespieda visas, lamājoties, izklīst uz dažādām pusēm. «Kāda nekaunība!» galva atkārtoja, turpinādams slaucīties.

«Tātad kalējs noslīcis! Tu mans dievs! Un kāds ievērojams gleznotājs bija! Kādus stiprus nažus, sirpjus, lemešus prata izkalt! Kas par spēku bija! Jā,» viņš domīgi turpināja, «tādu cilvēku mums ciemā maz. Tāpēc jau arī, vēl sēdēdams nolādētajā maisā, ievēroju, ka nabadziņš bija visai nelabā omā. Te tev nu bija kalējs! Bija un izbija! Bet es gatavojos apkalt savu raibo ķēvi!…» Un pilns tādas kristīgas apceres, galva lēnām aizstaigāja uz savu māju.

Oksana apmulsa, kad šīs vēstis aizsniedza viņu. Viņa maz ticēja Pereperčichas acīm un sievu tenkām: viņa zināja, ka kalējs ir diezgan dievbijīgs, lai ņemtos pazudināt savu dvēseli. Bet ja viņš tiešām būtu aizgājis ar nolūku nekad vairs neatgriezties sādžā? Un maz ticams, ka jeb kur vēl atrastos tāds brašs jauneklis, kāds bija kālējs. Viņš taču tā mīlēja viņu! Viņš ilgāk par visiem pacieta viņas untumus. Skaistule visu nakti grozījās zem savas segas no labajiem sāniem uz kreisajiem un no kreisajiem uz labajiem un nevarēja aizmigt. Te, nospārdīdamās apburošā kailumā, ko nakts tumsa noslēpa pat viņai pašai, viņa gandrīz balsī lamāja sevi; te, apklususi, noņēmās ne par ko nedomāt — un tomēr domāja. Un visa kvēloja, un uz rīta pusi bija līdz ausīm iemīlējusies kalējā.

Cubs neizrādīja ne prieka, ne skumjas par Vakulas likteni. Viņa domas nodarbināja kas cits: viņš nekādi nevarēja aizmirst Solochas neuzticību un, apmiegojies, nemitējās viņu lamāt.

Atausa rīts. Baznīca jau pirms gaismas bija ļaužu pilna. Pusmūža sievietes baltās sedzenēs, baltos vadmalas svārkos dievbijīgi krustījās pie pašas baznīcas ieejas. Ciematnieces zaļās un dzeltenās jakās, bet dažas pat tumšzilos virssvārkos ar zelta uzšuvēm muguras pusē stāvēja viņām priekšā. Meičas, kam uz galvas bija uztīta vesela pārdotava lenšu, bet uz kakla — pērļu virkņu, krustu un dukātu, centās nokļūt vēl tuvāk ikonostasam. Bet visiem priekšā stāvēja ciemat- nieki un vienkārši zemnieki ar ūsām, matu cekuliem, resniem kakliem un tikko noskūtiem zodiem, visi pa lielākai daļai vadmalas apmetņos, zem kuriem bija redzami balti, bet dažiem arī zili svārki. Visu sejās, kurp vien acis pagriezās, atvīdēja svētki. Galva jau iepriekš aplaizījās, iztēlodamies, ka viņš izbeigs gavēni ar desām; meičas sapņoja par to, ka viņas slidos ar puišiem pa ledu; vecenes centīgāk nekā jebkad čukstēja lūgšanas. Visā baznīcā bija dzirdams, ka kazaks Sverbiguzs nolocījās līdz zemei. Tikai Oksana stāvēja kā sevi pazaudējusi: it kā lūdza un nelūdza. Sirdī viņai krājās tik daudz dažādu jūtu, viena par otru īgnāka, viena par otru skumjāka, ka viņas sejā atvīdēja vienīgi tikai stiprs samulsums, acīs trīsēja asaras. Meičas nevarēja saprast, kas tam par iemeslu un nevarēja iedomāties, ka vainīgs pie tā būtu kalējs. Taču ne tikai Oksanu vien nodarbināja kalējs. Visi ciema ļaudis ievēroja, ka svētki it kā nav svētki, it kā arvien vēl kaut kā trūktu. Kā par nelaimi ķesteris pēc ceļojuma maisā bija aizsmacis un čerkstēja tikko dzirdamā balsī; tiesa gan, atbraukušais dziedātājs lieliski turēja basu, bet cik daudz labāk būtu bijis, ja arī kalējs būtu bijis, kas arvien, kad tikai dziedāja «Mūsu tēvs» vai «Kā ķerubi», uzgāja kori un no turienes nodziedāja tādā pašā meldijā, kādā dzied ari Poltavā. Bez tam viņš ari viens pats izpildīja kora vadoņa amatu. Bija jau nobeidzies agrais rīta dievkalpojums, pēc rīta dievkalpojuma nobeidzās liturģiskais … Kur gan, patiesi, bija palicis kalēis?

Vēl ātrāk nakts pārējā daļā velns laidās ar kalēju atpakaļ, un vienā mirklī Vakula atradās pie savas mājas. Tai brīdī iedziedājās gailis. «Kur nu?» kalējs iesaucās, saķerdams bēgošo velnu aiz astes. «Pagaidi, draugs, vēl nav viss: vēl neesmu tev pateicies.» Tad, paķēris žagaru, uzskaitīja viņam trīs cirtienus, un nabaga velns metās bēgt kā zemnieks, kam tikko sadevis sutu tiesas piesēdētājs. Tātad cilvēku dzimuma ienaidnieks, kas gribēja piekrāpt, pavedināt uz grēku un piemuļķot citus, pats tika piemuļķots. Pēc tam Vakula iegāja priekšnamā, ierakās sienā un nogulēja līdz pusdienai. Atmodies viņš nobijās, kad redzēja, ka saule jau augstu. «Esmu nogulējis rīta un pusdienas dievkalpojumus!» Tikumīgais kalējs iegrima skumjās, domādams, ka tiešām dievs par sodu viņa grēcīgajam nodomam, pazudināt savu dvēseli, tīši uzsūtījis tam miegu, kas aizkavēja viņu tādos svinīgos svētkos būt dievnamā. Tomēr, apmierinājis sevi ar to, ka nākošu nedēļu izsūdzēs popam grēkus un no šīs dienas sākot cauru gadu ikdienas piecdesmit reižu nolieksies lūgšanā, ielūkojās istabā, bet tur neviena nebija. Redzams, Solocha vēl nebija atgriezusies. Rūpīgi viņš izņēma no azotes kurpes un no jauna nobrīnījās par dārgo izstrādājumu un pagājušās nakts brīnišķīgo notikumu; nomazgājās, apģērbās pēc iespējas labāk, apģērba tās pašas drēbes, ko bija ieguvis no aizkrāciešiem, izņēma no lādes jaunu jērādas cepuri ar tumšzilu dibenu, ko vēl ne reizes nebija uzlicis galvā no tā laika, kad to bija nopircis, vēl Poltavā būdams; izņēma arī daudzkrāsainu jostu; salika visu to kopā ar pletni lakatā un devās tieši pie Cuba.

Čubs ieplēta acis, kad kalējs ienāca pie viņa, un nesaprata, par ko brīnīties: vai par to, ka kalējs piecēlies no mirušiem, vai par to, ka kalējs iedrošinājies atnākt pie viņa, vai par to, ka viņš tā uzposies kā švīts un aizkrācietis. Bet vēl vairāk viņš izbrīnījās, kad Vakula atraisīja lakatu un nolika viņam

priekšā jaunu cepuri un jostu, kāda nebija redzēta ciemā, b«tf pats nokrita viņam pie kājām un runāja lūdzošā balsī: «Žēlo, tētiņ! nedusmojies! Še tev pletne: sit, cik sirds vēlas. Pati nododos, visā atzīstos; sit, tikai nedusmojies! Tu taču kādreiz biji draugos ar nelaiķi tētiņu, kopā sāli un maizi ēdāt un magaričas dzērāt.»

Cubs ar slepenu labpatiku vēroja, ka kalējs, kas ne par vienu ciemā nekā nebēdāja, locīja ar rokām pieckapeikas un pakavus kā griķu plācenīšus, tas pats kalējs tagad gulēja viņam pie kājām. Lai vēl vairāk nezaudētu savu cieņu, Čubs j paņēma pletni un iesita ar to viņam trīs reizes pa muguru. «Nu, pietiks tev, piecelies! Klausi vienmēr vecus cilvēkus! Aizmirsīsim visu, kas bijis mūsu starpā. Nu, tagad saki, ko tu vēlies?»

«Laid, tētiņ, Oksanu pie manis!»

Čubs mazliet padomāja, paskatījās uz cepuri un jostu: cepure bija brīnišķīga, josta arī nepalika tai pakaļ; atcerējās neuzticīgo Solochu un teica apņēmīgi: «Labi! sūti preciniekus!»

«Ai!» Oksana iesaucās, kāpdama pār slieksni un ieraudzīdama kalēju, un ieurbās viņā acīm priekā un izbrīnā.

«Paskaties, kādas atnesu tev kurpītes!» Vakula sacīja. «Tādas pašas, kādas valkā cariene.»

«Nē. nē, man nevajag kurpju!» viņa teica, atmādamās rokām un nenolaizdama acu no viņa: «es arī bez kurpēm …» Tālāk viņa neizrunāja un nosarka.

Kalējs piegāja viņai tuvāk, satvēra viņu aiz rokas; skaistule pat acis nolaida. Nekad vēl viņa nebija bijusi tik skaista. Sajūsminātais kalējs klusi noskūpstīja viņu, un seja viņai iekvēlojās vēl spilgtāk, un viņa tapa vēl skaistāka.

Dikaņkai cauri brauca labā piemiņā turamais archijerejs, slavēja vietu, kur atradās ciems, un, braukdams pa ielu, apstājās jaunas mājas priekšā. «Kam pieder šī izkrāsotā māja?» eminence prasīja skaistajai sievietei, kas stāvēja durvju priekšā ar bērnu uz rokas. «Kalējam Vakulam!» palocīdamās atbildēja Oksana, jo tā bija tieši viņa. «Lieliski! Lielisks darbs!» eminence sacīja, aplūkodams durvis un logus. Bet logi visapkārt bija apvilkti ar sarkanu krāsu, uz durvīm viscaur bija kazaki zirgos ar pīpēm zobos. Bet vēl vairāk eminence uzteica Vakulu, kad dabūja zināt, ka viņš izturējis baznīcas grēku nožēlas sodu un bez atlīdzības izkrāsojis visu kreisās puses klirosu zaļā krāsā ar sarkanām puķītēm. Tas tomēr vēl nav viss. Uz sānu sienas, pie ieejas baznīcā, Vakula uzgleznojis velnu ellē, tik riebīgu, ka visi Npļaudījās, kad gāja garām; bet, kad sievai uz rokām ieraudājās bērns, viņa pienesa to pie gleznas un teica: «paskaties, kas te uzkrāsots!» Un bērns, apturējis raudas, šķielēja uz gleznu un spiedās mātei pie krūts.

BRIESMĪGĀ ATRIEBĪBA

1

Rūc un dūc Kijevas nomale: jesauls Gorobecs svin savam dēlam kāzas. Pie jesaula sabraukuši daudz viesu. Vecos laikos mīlēja labi paēst, vēl vairāk mīlēja iedzert, bet vēl vairāk — palīksmoties. Atjāja uz sava bērā zirga arī aizkrācietis Mikitka, tieši no jautras uzdzīves Perešļajas laukos, kur viņš septiņas dienas un septiņas naktis bija dzirdījis karaļa muižniekus ar sarkano vīnu. Atjāja arī jesaula audžu brālis Daņilo Buruļbašs ar savu jauno sievu Katrīnu un gadu veco dēlu no viņpus Dņepras, kur divu. kalnu starpā atradās viņa ciemats. Viesi apbrīnoja panes Katrīnas balto seju, kā vācu samts melnās uzacis, grezno vadmalas tērpu un gaiši zilā zīda apakšsvārkus, zābakus ar sudraba pakaviem, bet vēl vairāk brīnījās par to, ka viņai līdzi nebija atbraucis viņas vecais tēvs. Pavisam tikai gadu viņš bija nodzīvojis Aizkrācē, tad divdesmit vienu gadu bija pazudis bez vēsts un atgriezās pie savas meitiņas tik tad, kad tā jau bija apprecējusies un dzemdējusi dēlu. Viņš, bez šaubām, būtu varējis pastāstīt daudz brīnišķu lietu. Un kā gan lai nestāstītu, ja tik ilgi sabijis svešā zemē! Tur viss citādi: citādi ļaudis, nav kristīto baznīcas … Bet viņš nebija atbraucis. Viesiem pasniedza ar rozinēm un plūmēm darināto degvīnu un kāzu maizi bļodā, ko nevarēja saukt par mazu. Muzikanti ķērās pie maizes apakšējās kārtas, kas bija sacepta kopā ar naudu, un, uz laiciņu apklusuši, nolika sev līdzās cimboles, vijoles un zvārguļus. Pa tam jaunās sievas un meitas, noslaucījušas sviedrus izrakstītos lakatos, iznāca no jauna no savām rindām; kad puiši, sānos iespraustām rokām, lepni apkārt skatī

damies, gatavojās izlēkt vipām pretim, — vecais jesauls iznesa divas svētbildes, lai svētītu jaunsalaulātos. Sīs svētbildes viņš bija ieguvis no dievbijīgā askēta, mūka Bartolo- meja. Tās nebija bagātīgi izrotātas, tur nezvīļoja ne sudrabs, ne zelts, bet nekādi nešķīsti spēki nedrīksteja pieskarties tam, kam tās bija mājās. Pacēlis svētbildes, jesauls gatavojās noskaitīt īsu lūgsnu,… kad pēkšņās izbailēs iekliedzās bērni, kas rotaļājās uz grīdas. Atkāpās sāņus arī pieaugušie, un visi izbijušies norādīja pirkstiem uz kazaku, kas stāvēja viņu vidū. Kas viņš tāds bija, neviens nezināja. Bet viņš jau lieliski bija nodejojis kazačoku un paspējis sasmīdināt pūli ap sevi. Bet, kad jesauls pacēla svētbildes, kazaka seja pēkšņi pārmainījās, deguns izauga garš un nošķiebās uz sāniem, brūno acu vietā iedzirkstījās zaļas, lūpas tapa zilas, zods sāka trīcēt un tapa ass kā šķēps, no mutes izslējās ilknis, uz muguras pacēlās kupris, un kazaks pārvērtās vecī.

«Tas ir viņš! tas ir viņš!» pūlī sauca, cieši piespiezdamies viens otram. «Burvis jau atkal parādījies!» kliedza mātes, satverdamas aiz rokām savus bērnus. Svinīgi un cēli jesauls panācās uz priekšu un teica skaņā balsī, turēdams viņam priekšā svētbildi: «Pazūdi, sātana tēls! te tev nav vietas!» Un iešņākdamies un nošņakstinādams zobiem kā vilks, dīvainais vecis pazuda. Ļaudis sāka čalot un šalkot kā jūra negaisā. «Kas tas par burvi?» prasīja jaunie un nepiedzīvojušie ļaudis. «Tas uz nelaimi!» runāja vecie, kratīdami galvas. Un viscaur visā jesaula mājā ļaudis salasījās pulciņos un klausījās nostāstus par dīvaino burvi. Bet gandrīz katrs stāstīja ko citu, un skaidri neviens neko nevarēja par viņu pastāstīt. Pagalmā izvēla mucu medus miestiņa un nolika vairak spaiņu grieķu vīna. Visi no jauna kļuva jautri. Muzikanti uzsāka spēlēt — jaunās meitas un sievas, brašie kazaki spilgtos svārkos sāka griezties. Deviņdesmitgadīgie un simtgadīgie veči, iereibuši, metās ielocīt kājas, atcerēdamies ne velti zudušas gadus. Dzīroja līdz vēlai naktij un dzīroja tā, kā tagad jau vairs nedzīro. Viesi sāka izklīst, bet maz no viņiem gāja mājās; daudzi palika pārnakšņot pie jesaula viņa plašajā pagalmā; bet vēl vairāk kazaku aizmiga paši, nelūgti, zem soliem, uz grīdas, blakus zirgam, pie kūts: kur reibumā padodas kazaka galva, tur viņš arī pakrīt un krāc tā, ka skan visa Kijeva

II

Klusi mirdz gaisma pa visu pasauli. Tur mēness pacēlies pāri kalnam. It kā ar dārgu, sniegbaltu Damaskas šķidrautu viņš_ pārklāja Dņepras kalnaino krastu, un ēnas ierāvās vēl dziļāk priežu biezoknī.

Pa Dņepras vidu peld laiva. Priekšgalā sēž divi puiši, melnās kazaku cepures uz vienas auss, un zem airiem kā uguns no šķiltavām šķīst dzirkstis uz visām pusēm.

Kāpēc gan kazaki nedzied? Nerunā ne par to, ka pa Ukrainu jau staigā ksendzi un pārkrusti kazakus katoļu ticībā, ne par to, ka pie Sāls ezera divi dienas kāvusies orda. Kā gan lai viņi dzied, kā lai runā par pārgalvīgiem darbiem: viņu pans Daņilo iegrimis domās, un viņa sarkanā svārku piedurkne pārkārusies pāri,laivas malai un smeļas ūdeni, viņa pane Katrīna klusi šūpo bērnu un nenolaiž acis no viņa; bet uz audekla neaizsegto, krāšņo vadmalas apģērbu klājas pelēki ūdens putekļi. Tīkami noskatīties no Dņepras uz augstajiem kalniem, plašajām pļavām, zaļajiem mežiem! Šie kalni nav kalni: viņiem nav pamata, tiklab apakšā, kā augšā asas smailes, tā zem tiem, kā arī virs tiem, debesu dzīle. Meži, kas aug pakalnēs, nav meži, tie mati, kas klāj meža vectēva pinkaino galvu. Zem tās ūdenī mirkst bārda, un zem bārdas, kā arī virs matiem, augstas debesis Pļavas nav pļavas: tā zaļa josta, kas apjož pa vidu apaļo debess velvi un tās virsējā, kā arī apakšējā daļā, pastaigājas mēness. Pans Daņilo neskatās apkārt. Viņš skatās uz savu jauno sievu. «Kam tu, mana jaunā sieviņ, mana zelta Katrīnīt, esi padevusies skumjām? —» «Neesmu padevusies skumjām, mans pan Daņilo! Mani satraukuši dīvainie stāsti par burvi. Stāsta, ka viņš tāds drausmīgs jau piedzimis … un neviens bērns jau no mazām dienām nav gribējis ar viņu rotaļāties. Klausies, pan Daņilo, cik briesmīgi stāsta: it kā viņam arvien esot licies, ka visi izsmej viņu. Ja tumšā vakarā viņš saticis kādu cilvēku, tad viņam tūliņ licies, ka tas atpleš muti un atņirdz zobus. Un otrā dienā atraduši šo cilvēku beigtu. Man dīvaini, man baigi bija, kad klausījos šajos nostāstos,» Katrīna teica, izņemdama lakatu un noslaucīdama viņai rokās gulošā bērna seju. Lakatā viņa bija ar sarkanu zīdu izšuvusi lapas un ogas. Pans Daņilo neteica ne vārda un sāka raudzīties uz tumšo debess pusi, kur tālu pāri mežam krēS- ļojās zemes uzbērums, aiz uzbēruma pacēlās veca pils. Virs uzacīm viņam uzreiz iezīmējās trīs rievas, kreisā roka glaudīja kuplās ūsas. «Tas vēl nav tik briesmīgi, ka viņš ir burvis,» pans teica, «bet briesmīgi ir tas, ka viņš ir nevēlams viesis. Kādas blēņas viņš izdomājis — atvilkties šurp? Esmu dzirdējis, ka poļi gribot celt kādu cietoksni, lai nogrieztu mums ceļu uz aizkrāciešiem. Lai nu tas būtu arī taisnība … Es saskaldīšu velna perekli, tiklīdz dabūšu dzirdēt, ka viņam ir kāda paslēptuve. Es sadedzināšu veco burvi, tā ka pat kraukļiem neatliks ko paknābāt. Domāju, ka viņam taču ir zelts un visādi dārgumi. Lūk, kur šis nelabais dzīvo. Ja viņam būtu zelts … Mēs tūliņ brauksim garām krustiem — tā kapsēta! Tur trūd viņa nešķīstie senči. Stāsta, ka viņi visi bijuši gatavi par grasi pārdoties sātanam ar visu dvēseli un skrandainiem kaftaniem. Ja viņam tiešām ir zelts, tad tagad nav ko kavēties: ne vienmēr var iegūt karā…»

«Saprotu, ko esi nodomājis darīt: neko labu man nesola sastapšanās ar viņu. Bet tu elpo tik smagi, raugies tik nikni, uzacis tev tik bargi sarauktas!…»

«Ciet klusu, sieva!» Daņilo teica noskaities: «kas ar jums sasienās, pats top par sievu. Puisi, pasniedz man pīpei uguni!» viņš griezās pie viena no airētājiem. Tas, izkratījis no savas pīpes karstās sprikstis, pārbēra tās sava pana pīpē. «Baida mani ar burvi!» pans Daņilo turpināja, «kazaks, paldies dievam, nebīstas ne velna, ne ksendza. Tālu gan būtu tikuši, ja klausītu sievas. Vai ne tā, puisi? Mūsu sieva — pīpe un asais zobens!» Katrīna apklusa, nolaistām acīm vērdamās snaudošajā ūdenī; vējš savirmoja ūdeni, un visa Dņepra atmirdzēja sudrabā kā vilka spalva naktī. Laiva pagriezās un sāka slīdēt gar mežaino krastu. Krastā rēgojās kapsēta: vesels pulks vecu krustu. To starpā neaug ne irbenājs, ne zaļo zāle, tikai mēness no debess augstienes silda tos. «Puiši, vai dzirdat kliedzienus? Kāds sauc mūs palīgā!» pans Daņilo sacīja, griezdamies pie saviem airētājiem. «Dzirdam kliedzienus un, liekas, no tās puses,» puiši reizē atsaucās, norādīdami uz kapsētu. Bet viss apklusa. Laiva pagriezās un sāka apbraukt krasta ragu. Pēkšņi airētāji nolaida airus un stīvi raudzījās uz vienu vietu. Aprima arī pans Daņilo: bailes un aukstums sastindzināja kazaku dzīslas. Krusts uz kapa salīgojās, un iz kapa klusi pacēlās izdēdējis mironis. Bārda līdz jostas vietai; pirkstu nagi gari, garāki par pašiem pirkstiem.

Lēni viņš slēja rokas uz augšu. Seja viņam sāka drebēt un sašķobījās. Viņš, kā redzams, cieta briesmīgas mokas. «Es smoku, smoku!» viņš stenēja mežonīgā, necilvēciskā balsī. Viņa balss griezās kā nazis sirdī, un mironis piepeši nozuda pazemē. Salīgojās otrs krusts, un atkal izcēlās mironis, vēl drausmīgāks, vēl lielāks par pirmo, viss apaudzis spalvām: bārda līdz ceļiem, un kaulainie nagi vēl garāki. Vēl mežonīgāk viņš iebļāvās: «Es smoku!» un nozuda pazemē. Salīgojās trešais krusts: piecēlās trešais mironis. Likās, ka tikai kauli paceltos augstu virs zemes. Bārda līdz pašiem papēžiem, pirkstu garie nagi dūrās zemē. Drausmīgi viņš izslēja rokas gaisā, it kā gribētu aizsniegt mēnesi, un iekliedzās tā, it kā kāds būtu sācis zāģēt viņa dzeltenos kaulus … Bērns, kas gulēja Katrīnai uz rokām, iekliedzās un atmodās. Pati pane iekliedzās. Airētājiem cepures iekrita Dņeprā. Pats pans nodrebēja. Pēkšņi viss pazuda, it kā nekas nebūtu bijis; tomēr ilgi vēl puiši neķērās pie airiem. Norūpējies Buruļbašs paskatījās uz jauno sievu, kas pārbijusies šūpoja rokās brēcošo bērnu; viņš piespieda viņu pie sirds un noskūpstīja uz pieres. «Nebīsties, Katrīna! Skaties: nav jau vairs nekā!» viņš sacīja, norādīdams visapkārt. «To burvis dara: viņš grib iebiedēt ļaudis, lai neviens netuvotos viņa nešķīstajam pereklim. Vienīgi tik sieviešus viņš var izbiedēt ar to. Dod šurp man rokās dēlu!» To teikdams, pans Daņilo pacēla savu dēlu uz augšu un pievilka pie lūpām. «Ko, Ivan, tu burvju nebaidies? — Nē, saki, tēti, esmu kazaks. Rimsti jel, mitējies raudāt! mājās pārbrauksim! Pārbrauksim mājās — māte tevi pabaros ar putriņu, noguldīs tevi šūpulī, padziedās:

Aijā, žūžil aijā!

Aijā, dēliņ, aijā!

Audzi, audzi vecākiern par prieku!

Kazaku zemei par godu!

Pesteļiem visiem Dar sodu!

Klausies, Katrīna! man liekas, ka tavs tēvs negrib ar mums sadzīvot mierā. Atjājis drūms, bargs, it kā noskaities… Nu, ja nepatika, — kāpēc tad vajadzēja nākt? … Negribēja uzdzert kazaku brīvībai! nepašūpoja rokās bērnu! Sākumā gribēju gandrīz uzticēt viņam visu, kas uz sirds, bet kaut kaš nav tā kā vajag, un valoda sametās. Nē, viņam nav kazaka sirds! Kazaku sirdis, kad satiekas, tikko nelec iz krūtīm viena otrai pretim. Kas ir, mani mīļie puiši, būs drīz krasts? Nu, cepures jums iedošu jaunas. Tev, Stecko, došu ar samtu un zeltu šūtu. To kopā ar galvu noņēmu kādam tataram; paņēmu visu viņa tērpu, tikai viņa dvēseli palaidu brīvē. Nu, laidiet laivu malā! Lūk, Ivan, nu esam mājās, bet tu arvien vēl raudi! Ņem viņu, Katrīna!»

Visi izkāpa. Aiz kalna bija redzams salmu jumts. Tās bija pana Daņilas senču mītnes. Aiz tām bija vēl kalns, bet tad sākās lauks, un tur, kaut vai simt verstu noej, nesastapsi neviena kazaka.

III

Pana Daņilas ciemats atradās starp diviem kalniem, šaurā ielejā, kas nolaižas uz Dņepru. Viņa ēkas nav augstas; dzīvojamā māja kā vienkāršiem kazakiem, un tajā viena istaba; bet pietiek tur vietas ir viņam, ir viņa sievai, ir viņa vecajai apkalpotājai, ir desmit brašiem puišiem. Gar sienu augšmalu visapkārt ozola plaukti. Uz tiem sablīvētas bļodas, podi mielastiem. To starpā ir arī sudraba kausi un zeltā apkaltas glāzītes, dāvinātas un karā gūtas. Zemāk karājas dārgas musketes, zobeni, bises, šķēpi; gan ar labu, gan ļaunu tie iegūti no tatariem, turkiem un poļiem; tāpēc arī ne mazumu izroboti. Tajos lūkodamies, pans Daņilo kā pēc atzīmēm atceras savas cīņas. Apakšā gar sienu gludi notēsti ozola soli; tiem līdzās mūrīša priekšā karājas šūpulis virvēs, kas ievērtas pie griestiem piestiprinātā riņķī. Visā dzīvojamā istabā kuls gludi nostampāts un pārklāts māliem. Uz soliem guļ pans Daņilo ar sievu. Uz mūrīša vecā kalpone. Šūpulī rotaļājas un iežūžojas mazais bērns. Uz grīdas vienlaidus pārnakšņo brašie puiši. Bet kazakam labāk gulēt uz kailas zemes zem klajas debess. Viņam nevajag ne dūnu spilvena, ne pēļa. Viņš paliek sev pagalvī svaigu sienu un brīvi izlaižas zālē. Viņam tīkami, nakti atmostoties, noraudzīties augstajās, zvaigznēm nosētajās debesīs un nodrebināties nakts dzestrumā, kas atsvaidzina kazaka kauliņus. Staipīdamies un pusmiegā murminādams, viņš aizkūpina kaļķīti un ietinas ciešāk siltajā plikādas kažokā.

Pēc vakarējām dzīrēm Buruļbašs uzmodās vēlu un, piecēlies, nosēdās kaktā uz sola, un sāka asināt jauno, iemainīto turku zobenu; bet pane Katrīna sāka izrakstīt ar zeltu zīda dvieli. Negaidot ienāca Katrīnas tēvs, noskaities, saīdzis, ar aizjūras pīpi zobos, piegāja pie meitas un sāka viņu bargi izprašņāt, kāda iemesla pēc viņa atgriezusies tik vēlu mājās.

«Par šīm lietām, sievas tēv, nav jāprasa viņai, bet man! Atbild nevis sieva, bet vīrs! Pie mums tas tā parasts, neņem ļaunā!» Daņilo runāja, nepārtraukdams sava darba, «varbūt citās, neticīgo zemēs tas tā nav, — nezinu.»

Sievas tēva bargā seja piesarka un acis mežonīgi ipzibsnī- jās. «Kam gan citam, ja ne tēvam, jāuzrauga sava meita!» viņš pie sevis murmināja. «Nu, prasu tev, kur tu vazājies līdz vēlai naktij?»

«Lūk, tas ir kas cits, dārgais sievastēv! Uz to teikšu tev, ka es jau sen esmu izgājis no bērnu autiņiem. Zinu, kā jāsēž zirgā. Protu arī aso zobenu turēt rokā. Vēl šo to protu . Protu arī nedot nevienam atbildi par to, ko daru!»

«Redzu, Daņilo, saprotu, tu meklē strīdu! Kas slēpjas, tam droši vien, prātā nelabas lietas.»

«Domā, ko gribi», Daņilo sacīja, «man pašam savas domas. Paldies dievam, vēl nevienā negodīgā darbā neesmu piedalījies; arvien esmu aizstāvējis pareizticību un tēviju, ne tā, kā citi klaidoņi: blandās diezin kur, kad pareizticīgie ļaudis cīnās uz dzīvību un nāvi, bet vēlāk uzkrīt ievākt to. ko paši nav sējuši. Pat uniatiem nelīdzinās: pat dievnamā neieskatās. Tādus vajadzētu, kā nākas, nopratināt, kur viņi vazājas.

«Ē, kazak! vai zini… es vāji šauju: mana lode tik no simt asu attāluma caururbj sirdi. Ar zobenu kaujos es neapskaužami: no cilvēka pāri paliek gabaliņi, sīkāki nekā putraimi, no kuriem biezputru vāra.»

«Esmu gatavs,» pans Daņilo sacīja, sparīgi savīcinādams gaisā zobenu, it kā būtu zinājis, kādam nolūkam viņš to uzasinājis.

«Daņilo!» Katrīna skaļi iesaucās, pieķērusies viņam cieši pie rokas, «atjēdzies, negudrais, paskaties, pret ko tu pacel roku! Tēt, mati tev balti kā sniegs, bet tu esi iededzies dusmās kā neprātīgs puika!»

«Sieva!» pans Daņilo bargi uzsauca: «tu zini, es to neciešu. Tev ir savas sieviešu lietas!»

Zobeni nikni iešķindējās; dzelzs cirta dzelzi, un kazakus apbēra dzirksteļu lietus. Raudādama Katrīna aizgāja citā istabā, iekrita gultā un aizspieda ausis, lai nedzirdētu zobenu cirtienus. Bet kazaki nekāvās tik slikti, ka viņu cirtienus varētu apslāpēt. Sirds viņai gribēja satrūkt gabalos. Caur visu ķermeni viņai gāja cirtienu skaņas: tuk, tuk. «Nē, neizturēšu, neizturēšu … Varbūt jau sārtas asinis straumēm plūst nO baltās miesas; varbūt mans mīļais jau saļimst nespēkā, bet es te gulu!» Un bāla, tikko dzīva, iegāja istabā pie kazakiem.

Vienmērīgi un baigi kāvās kazaki: ne viens, ne otrs negūst virsroku. Nupat uzbrūk Katrīnas tēvs, — atlaižas pans Daņilo; uzbrūk pans Daņilo — atlaižas bargais tēvs, un ir atkal abi līdzīgi. Atvēzējās … uch! Zobeni žvadz … un dārdēdami atsprāga sānus asmeņi. «Esi slavēts, dievs!» Katrīna teica; bet iekliedzās no jauna, kad ieraudzīja, ka kazaki ķeras pie musketēm. Sakārtoja kramus, uzvilka gaiļus. Izšāva pans Daņilo — netrāpīja. Sāka tēmēt tēvs… Viņš vecs, viņš tik labi neredz kā jaunais, bet roka viņam nedreb. Norībēja šāviens … Pans Daņilo salīgojās. Sārtas asinis krāsoja kazaka virssvārka kreiso piedurkni. «Nē!» viņš iesaucās, «tik lēti es sevi neatdošu. Ne kreisā, bet labā roka ir atamans. Man pie sienas karājas turku pistole. Vēl ne reizi visā manā mūžā tā nav mani pievīlusi. Kāp zemē no sienas, vecais biedri! Pakalpo draugam!» Daņilo izstiepa roku.

«Daņilo!» Katrīna iekliedzās izmisumā, satverdama viņa roku un nokrizdama viņam pie kājām, «nelūdzu par sevi. Man beigas tā kā tā: tā ir necienīga sieva, kas pārdzīvo savu vīru; Dņepra, vēsā Dņepra būs mans kaps… Bet paskaties dēlā, Daņilo! paskaties dēlā! Kas sasildīs nabaga bērnu? Kas viņu apmīļos? Kas iemācīs viņu auļot melnajā zirgā, cīnīties par brīvību un ticību, dzert un dzīrot pa kazaku paražai'' Tev jāaiziet postā mans dēls! Jāaiziet postā! Tavs tēvs negrib neko zināt par tevi! Skaties, kā viņš novēršas no tevis. Ak, tagad pazīstu tevi! Tu esi zvērs, ne cilvēks. Tev vilka sirds un viltīga rāpuļa domas. Domāju, ka tevī ir piliens līdzcietības, ka tavā akmens miesā kvēlo cilvēcīgas jūtas, bet esmu neprātīgi maldījusies. Tev tas darīs prieku. Tavi kauli kapā sāks dejot aiz prieka, kad izdzirdēs, ka nekrietnie zvēri — poļi — metīs ugunī tavu dēlu, kad dēls tavs kliegs zem naža, apslacīts. Ak, pazīstu tevj! Tu gribētu piecelties no kapa un ar cepuri uzvēdināt uguni, kas virpuļo zem viņa!»

«Rimsties, Katrīna! Nāc, mans visumīļais Ivan, noskūpstīšu tevi! Nē, mans bērns, neviens neaiztiks tev ne matiņa.

Tu izaugsi par godu tēvijai; kā viesulis tu brāzīsies kazaku priekša ar samta cepurīti galvā, asu zobenu rokā. Dod, tēvs, roku! Aizmirsīsim to, kas bijis mūsu starpā! Atzīstos netaisnībā, ko esmu tev nodarījis. Kāpēc tu nesniedz roku?» Daņilo prasīja Katrīnas tēvam, kas stāvēja uz vietas un kam sejā neatspoguļojās ne dusmas, ne samierināšanās.

«Tēvs!» Katrīna iesaucās, apskaudama un skūpstīdama viņu, «neesi nepielūdzams, piedod Daņilam: viņš tevi vairs neapbēdinās.»

«Tikai tevis dēļ, mana meita, piedodu,» viņš atbildēja, noskūpstījis viņu un savādi nozibsnījis acīm. Katrīna mazliet sarāvās: savāds viņai likās kā skūpsts, tā arī acu savādais skatiens. Viņa atbalstījās rokām uz galda, pie kura Daņilo pārsēja savu ievainoto roku, pārdomādama, ka viņš nebija rīkojies labi un kazaka cienīgi, lūgdams piedošanu, nepavisam nebūdams vainīgs.

IV

Atausa diena, bet ne saulaina. Debess bija apmākusies, un smalks lietutiņš sijājās uz laukiem, mežiem, plato Dņepru. Pane Katrīna pamodās, bet ne priecīgi: acis bija saraudātas un pati apjukusi un nemierīga: «Manu mīļo vīriņ, dārgo vīriņ! Dīvainu šonakt redzēju sapni!»

«Kādu sapni, mana mīļā pane Katrīna?»

«Sapņoju dīvaini, tiešām, un tik skaidri, it kā nomodā redzēju, ka mans tēvs ir tas pats izdzimtenis, ko redzējām pie jesaula. Bet, lūdzams, netici sapnim: kādas muļķības gan ne- sasapņo! Es it kā stāvēju viņa priekšā, visa drebēju, baidījos, un manas dzīslas vaidēja no katra viņa vārda. Ja tu būtu dzirdējis, ko viņš runāja…»

«Ko gan viņš runāja, mana zelta Katrīnīt?»

«Teica: paskaties manī, Katrīna, esmu skaists! ļaudis velti melš, ka esmu nejauks. Būšu tev lielisks vīrs. Paskaties, kādām acīm es raugos! Pie tam viņš pievērsa man liesmainu skatienu, es iekliedzos un atmodos.»

«Jā, sapņi izteic daudz patiesības. Taču, vai tu zini, ka aiz kalna nav gluži mierīgi? Gandrīz vai poļi atkal sākuši no jauna uzglūnēt. Man Gorobecs atsūtījis ziņu, lai neguļot. Tikai velti viņš raizējas; neguļu jau arī bez tā. Mani puiši šonakt sacēluši divpadsmit baļķu aizsprostus. Pamielosim polu ļaudis ar svina plūmēm, bet šļachtiči padejos zem vicām.»

«Bet vai tēvs zina to?»

«Sēd tavs tēvs man uz kakla! Vēl līdz šim laikam neesmu varējis viņu izprast. Daudz nedarbu viņš, droši vien, būs pastrādājis svešās zemēs. Kas īsteni tam par cēloni: dzīvo gandrīz mēnesi, kaut reizi būtu kļuvis jautrs kā īsts kazaks! Atteicās no medusmiestiņa! klausies, Katrīn, negribēja dzert miestiņa, ko es izspiedu Brestas žīdiem. Ē, puisi!» pans Daņilo uzsauca, «noskrej, puisi, pagrabā, atnes žīdu miestiņu! Nedzer pat degvīna! Ka velns tevi! Man liekas, pane Katrīna, ka viņš netic arī kungam Kristum? Ko? kā tev liekas?»

«Dievs zina, ko tu runā, pan Daņilo!»

«Dīvaini, pane!» Daņilo turpināja, saņemdams māla krūzi no kazaka, «pat neķītrie katoli kāri uz degvīnu; nedzer tikai turki. Ko, Stecko, krietni sastrēbies medusmiestiņa pagrabā?»

«Nogaršoju tikai, pan!»

«Melo, suņa dēls! palūk, kā mušas aplipušas ap ūsām. No acīm redzu, ka esi izsūcis ap pusspaiņa. Ech, kazaki! Kas par brašu tautu! Visu gatavs atdot biedram, bet reibinošo izsūc pats. Būs jau labi sen, pane Katrīna, ka neesmu bijis iereibis. Ko?»

«Lūk, cik sen! Bet pagājušu …»

«Nebaidies, nebaidies, vairāk par kausu neizdzeršu. Bet, lūk, arī turku abats lien pa durvīm iekšā!» viņš norūca caur zobiem, ieraudzījis sievastēvu, kas noliecās, lai varētu ietikt pa durvīm.

«Kas tad tas, mana meita! Saule jau augstu, bet tev pusdiena vēl nav gatava!» tēvs teica, noņemdams cepuri un sakārtodams jostu, pie kuras karājās brīnišķīgiem dārgakmeņiem izrotāts zobens.

«Pusdiena gatava, pan tēv, tūliņ liksim galdā. Izņem podu ar klimpām!« pane Katrīna teica vecajai kalponei, kas slaucīja koka trauku. «Pagaidi, izņemšu labāk pati,» Katrīna turpināja, «bet tu pasauc puišus.»

Visi nosēdās aplī uz grīdas; pretim svētbildēm pans tēvs, pa kreiso roku pans Daņilo, pa labo pane Katrīna un desmit visuzticamāko puišu zilos un dzeltenos županos.

«Netīk man šīs klimpas,» pans tēvs teica, mazliet ieēdis un nolicis karoti «nav nekādas garsas!»

«Zinu, ka tev labak patīk žīdu nūdeles,» Daņilo nodomāja sevī. «Kāpēc, sievastēv,» turpināja viņš balsī, «tu saki, ka klimpām nav nekādas garšas? Vai slikti pagatavotas, vai? Mana Katrīna ta_ pagatavo klimpas, ka pat hetmanis reti dabu tādas est. Tas nav ko nopaļat. Tas ir kristīgo ediens. Visi svētie ļaudis un dieva kalpi ēduši klimpas.»

Tēvs ne vārda; apklusa arī Daņilo.

Pasniedza ceptu mežacūku ar kāpostiem un plūmēm. »Neēdu cūkgaļu!» Katrīnas tēvs sacīja, pagrābdams ar karoti kāpostus.

«Kāpēc lai neēstu cūkgaļu?» Daņilo sacīja: «tikai turki un žīdi neēd cūkgaļu.»

Tēvs sadrūma vēl bargāks.

Vecais tēvs ēda tikai griķu biezputru ar pienu un degvīna vietā ievilka no pudeles, kas viņam bija azotē, kādu melnu ūdeni.

Paēdis pusdienu, Daņilo aizmiga veselīgā miegā un atmodās tik pret vakaru. Nosēdās un sāka rakstīt ziņojumus kazaku karaspēkam; bet pane Katrīna, sēdēdama uz mūrīša, kustināja ar kāju šūpuli. Pans Daņilo sēž, skatās ar kreiso aci rakstā, bet ar labo lodziņā. Bet lodziņā tālumā atmirdz kalni un Dņepra. Aiz Dņepras zilē meži. Augšā mirdz noskaidrojušās nakts debesis; bet pans Daņilo netīksminajas vis ar tālajām debesīm un zilajiem mežiem: viņš skatās uz izcilno zemes ragu, kur krēšļojas vecā pils. Viņam likās, it kā pils šaurajā lodziņā būtu paspīdējusi uguntiņa. Bet viss klusu. Tas laikam viņam tā tikai izlicies. Dzirdams tik, ka lejā dobji krāc Dņepra un no trim pusēm, viens pēc otra, atskan pēkšņi pamodušos bangu triecieni. Dņepra nedumpojas, viņa kā vecene rūc un kurn; nekas tai nepatīk; viss tai apkārt ir pārmainījies, tā ved klusu cīņu ar piekrastes kalniem, mežiem, pļavām un nes sūdzību par tiem melnajai jūrai. Lūk, plašajā Dņeprā iemelnojās laiva, un pilī no jauna it kā kaut kas pazibēja. Daņilo klusu iesvilpās, un izskrēja uz svilpienu uzticamais kalps. «Paķer, Stecko, labi drīz asu zobenu un šauteni un nāc man līdzi!»

«Tu iesi?» pane Katrīna ieprasījās.

«Eju, sieva. Jāpārlūko visas vietas, vai viss kārtībā.»

«Man tomēr bail palilst vienai. Man mācas virsū miegs. Ja nu man rādās atkal tas pats sapnis? Neesmu pat pārliecināta,

vai tas tiešām arī bija tikai sapnis — tik dzīvi viss tas notika.»

«Pie tevis paliek vecā kalpone, bet priekšnamā un pagalmā guļ kazaki!»

«Vecā jau guļ, bet kazakiem diezin kā neuzticos. Klausies, pan Daņilo: ieslēdz mani istabā, bet atslēgu paņem līdzi. Man tad nebūs tik bail; bet kazaki lai noliekas durvju priekšā.»

«Lai notiek tā!» Daņilo sacīja, noslaucīdams putekļus no šautenes un bērdams pulveri uz laipiņas. Uzticamais Stecko jau stāvēja ietērpies pilnā kazaka apbruņojumā. Daņilo uzlika galvā jērādas cepuri, aiztaisīja lodziņu, aizbultēja durvis, aizslēdza un caur saviem gulošajiem kazakiem izgāja no mājas kalnos. Debesis bija jau gandrīz pilnīgi noskaidrojušās. No Dņepras tikko jaušami pūta dzestrs vējiņš. Ja iztālēm nebūtu dzirdami kaijas žēlie kliedzieni,"tad viss būtu licies mēmi sastindzis. Bet, klau, likās, ka kaut kas iečabētos. Buruļbašs ar uzticamo kalpu klusu noslēpās aiz glūmju koka, kas sedza ierīkoto aizsprostu. Kāds sarkanā županā, ar divām pistolēm un zobenu pie sāniem nāca lejā pa kalnu. «Tas ir sievastēvs!» pans Daņilo ierunājās, aplūkodams viņu no savas paslēptuves. «Kādā nolūkā un uz kurieni viņam jāiet šai laikā? Stecko. nesnaud, skaties abām acīm, uz kurieni nogriezīsies pans tēvs.» Cilvēks sarkanajā županā nogāja līdz pašai krastmalai un pagriezās pret krasta izcilni. «Tad lūk, uz kurieni!» pans Daņilo sacīja. «Vai ne, Stecko. vioš taču aizvilkās tieši pie burvja caurumā?»

«Jā. tiešām, nekur citur, pan Daņilo! Citādi mēs taču viņu būtu ieraudzījuši otrā pusē; bet viņš nozuda pils tuvumā.»

«Pagaidi, izlīdīsim un tad iesim pa pēdām pakaļ. Tur kaut kas slēpjas. Nē, Katrīna, vai neteicu tev, ka tavs tēvs nav labs cilvēks; viņš visu ne tā dara kā pareizticīgais.»

Jau pavīdēja pans Daņilo un viņa uzticamais kalps krasta izcilnī. Jau nevar viņus vairs redzēt. Neuzmodināmais mežs, kas ieslēdz pili, apslēpis viņus. Augšējais lodziņš klusi sāka spulgot. Kazaki stāv lejā un pārdomā, kā viņiem tur iekļūt. Nav redzami ne vārti, ne durvis. No pagalma, bez šaubām, ir ieeja; bet kā tur iekļūt? Iztālēm dzirdams, ka tur žvadz ķēdes un skraida suņi. «Ko tur ilgi domāt?» pans Daņilo sacīja, ieraudzījis lodziņa priekšā augstu ozolu, «nostājies te, puisi! es uzkāpšu ozolā; no turienes var ieskatīties tieši lodziņā!»

Viņš noraisīja .jostu, nometa zemē zobenu, lai tas nežvadzētu, un, ķerdamies aiz zariem, līda augšā. Lodziņā arvien vēl spīdēja gaisma. Novietojies uz zara pie paša lodziņa, viņš ieķērās ar roku kokā un skatās: istabā nav pat ne sveces, bet gaisma spīd. Uz sienām dīvainas zīmes. Karājas ieroči, bet visi tādi savādi, tādus nenēsā ne turki, ne krimieši, ne poļi, ne kristīgie, ne brašā zviedru tauta. Zem griestiem šurpu turpu laidelējas sikspārņi, un viņu ēnas ņirb uz sienām, durvīm, grīdas. Bez trokšņa atveras durvis. Ienāk kāds sarkanā županā un dodas tieši pie galda, kas apklāts ar baltu galdautu. Tas viņš, tas ir sievastēvs! Pans Daņilo nolaidās mazliet zemāk un piespiedās kokam. Bet sievastēvam nav vaļas raudzīties, vai kāds neskatās pa lodziņu. Viņš atnācis drūms, saīdzis, norauj galdautu no galda — un pēkšņi visa istaba pielīst ar maigu, rēni zilu gaismu. Tikai agrākās, bāli zeltainās gaismas viļņi, nesajaukušies, laistījās, grima it kā gaiši zilā jūrā un veidojās strēlēm kā marmorā. Tad viņš nolika uz galda podu un sāka mest tajā šādas tādas zāles. Pans Daņilo Ieskatījās ciešāk un neredzēja jau vairs viņam mugurā sarkano županu; tā vietā viņam bija radušās platas ūzas, kādas nēsā turki; aiz jostas pistoles, galvā kāda dīvaina cepure, viscaur aprakstīta ne krievu un ne poļu rakstiem. Ieskatījās sejā, un arī seja sāka pārvērsties: deguns izstiepās un nokārās pāri lūpām, mute acumirklī izpletās līdz ausīm, zobs rēgojās ārā no mutes, noliecās sāņus, un viņa priekšā stāvēja tas pats burvis, kas bija parādījies kāzās pie jesaula. «Tavam sapnim taisnība, Katrīna!» Buruļbašs nodomāja. Burvis sāk^H staieāt ap galdu, zīmes uz sienas sāka straujāk mainīties, sikspārņi ātrāk šaudīties augšup un lejup, uz priekšu un atpakaļ. Zilā gaisma kļuva arvien vājāka un it kā pavisam izdzisa. Un istabu jau apgaismoja maiga, rožaina gaisma. Likās, ka brīnišķīga eaisma, klusu sanēdama, izplūstu pa visiem kaktiem un pēkšņi nodzisa, un kļuva tumšs. Bija dzirdama tikai zuzēšana, it kā vējš spēlētu klusā vakara stundā, dejodams virs ūdens spoguļa, vēl zemāk liekdams ūdenī sudrabainos vītolus. Un panam Daņilam liekas, it kā istabā spīdētu mēness, staigātu zvaigznes, neskaidri pavizētu tumšzilās debesis, un dzestrais nakts gaiss iesitās viņam pat sejā. Un liekas panam Daņilam (viņš paplūkāja savas ūsas, lai pārliecinātos, vai neguļ), ka istabā nav debesis, bet viņa paša guļamās telpas: pie sienām karājas viņa paša tataru un turku zobeni, gar sienām plaukti, plauktos trauki un mājas rīki, uz galda maize un sāls, karājas šūpulis… bet svētbilžu vietā raugās briesmīgas sejas; uz mūrīša .. . bet sabiezējusī migla aizsedza visu, un kļuva atkal tumšs, un atkal ar brīnišķīgu skaņu visa istaba atmirdzēja rožainā gaismā, un atkal burvis nekustīgi stāv savā dīvainajā turbānā. Skaņas tapa stiprākas un kuplākas, maigā, rožainā gaisma kļuva spilgtāka, un kaut kas balts, līdzīgs mākonim, līgojās istabas vidū. Un panam Daņilam liekas, ka šis mākonis nav mākonis, ka tur stāv sieviete; tikai no kā viņa veidota, no gaisa vai izausta? Kāpēc viņa stāv, neskardama zemi un ne uz ko nebalstīdamās, un viņai cauri spīd rožainā gaisma un ņirbošie raksti uz sienas? Lūk, viņa it kā pagrozīja savu caurspīdīgo galvu: vāji spulgo viņas bāli zilās acis; mati vīdamies krīt uz pleciem kā gaišpelēka migla; lūpas viegli sārtojas, it kā bāli dzidrajām rīta debesīm lītu cauri tikko manāma sārtā rīta blāzma; uzacis viegli krēšļojas … Ak! tā ir Katrīna! Daņilo juta, ka locekļi viņam sastingst; viņš pūlējās runāt, bet lūpas kustējās bez skaņas. Nekustīgi burvis stāvēja savā vietā. «Kur tu biji?» viņš prasīja, un viņa priekšā stāvošā nodrebēja. «Ak! Kāpēc tu izsauci mani?» viņa klusi iekunkstējās. «Man bija tik labi. Es biju tai pašā vietā, kur biju dzimusi un nodzīvojusi piecpadsmit gadu. Ak, cik tur labi! Cik zaļa un smaržas pilna tā pļava, kur es bērnībā rotaļājos! Tās pašas lauku puķītes, un mūsu māja, un sakņu dārzs. Ak, kā mani apskāva mana labā māte! Kāda mīla viņai acīs! Viņa apmīļoja mani, skūpstīja uz lūpām un vaigiem, izsuķāja ar biezām ķemmēm manas brūnās matu pīnes!… Tēvs!» viņa ieurbās burvī savām bālajām acīm, «kāpēc tu nokāvi manu māti?» Burvis bargi pakratīja pirkstu. «Vai lūdzu tevi runāt par to?» Un gaisīgā skaistule nodrebēja. «Kur tagad tava pane?»

«Mana pane Katrīna aizmiga, nopriecājos par to, izspurdzu un aizlaidos. Man sen gribējās redzēt māti. Pēkšņi kļuvu piecpadsmit gadu veca. Kļuvu viegla kā putns. Kāpēc tu izsauci mani?»

«Vai atceries visu to, ko tev vakar teicu?» burvis jautāja tik klusu, ka tikko varēja sadzirdēt.

«Atceros, atceros; bet ko gan nedotu, lai tikai aizmirstu to. Nabaga Katrīna! viņa daudz ko nezina no tā, ko zina viņas dvēsele.»

«Tā ir Katrīnas dvēsele,» nodomāja pans Daņilo; un arvien vēl nedrīkstēja pakustēties.

«Tēv, nožēlo grēkus! Vai nav briesmīgi, ka pēc katra» tavas slepkavības miroņi ceļas augšā no kapiem?»

«Tu jau atkal to pašu veco!» burvis bargi pārtrauca. «Palikšu pie sava, piespiedīšu tevi darīt to, kas man patīkas. Katrīna iemīlēs mani!…»

«Ak! tu esi briesmonis, bet ne tēvs man!» viņa nokunkstēja. «Nē, nenotiks pēc tava prāta! Tiesa gan, tu ar savas nešķīstās burvja mākslas palīdzību vari izsaukt dvēseli un mocīt viņu, bet vienīgi dievs var piespiest viņai darīt to, kas viņam patīk. Nē, kamēr es būšu viņas miesās, Katrīna nedarīs nekad neko, kas būs pret dieva prātu. Tēvs! Pastarā tiesa ir tuvu! Ja tu arī nebūtu mans tēvs, ir tad tu nepiespiestu mani palikt neuzticīgai manam mīļajam, uzticīgajam vīram. Ja ari mans vīrs nebūtu man uzticīgs, pat tad es viņu nekrāptu, tāpēc ka dievs nemīl tādas dvēseles, kas lauž zvērestu un nav uzticamas.» Tajā brīdī viņa pievērsa savas bālās acis lodziņam, zem kura sēdēja pans Daņilo, un sastinga… «Kurp tu skaties? Ko tu tur redzi?» burvis iekliedzās; gaisīgā Katrīna sāka drebēt. Bet pans Daņilo jau sen bija zemē un devās ar savu uzticamo Stecko savos kalnos. «Briesmīgi, briesmīgi!» viņš pie sevis runāja, sajuzdams it kā nedrošību savā kazaka sirdī, un drīz pārnāca savā sētā, kur vēl tikpat cieši gulēja kazaki, izņemot vienu, kas sēdēja par sargu un smēķēja kaļķīti. Debesis viscaur bija nosētas zvaigznēm.

V

«Cik labi tu darīji, ka uzmodināji mani!» Katrīna sacīja, izberzēdama acis ar izrakstīto krekla piedurkni un aplūkodama no galvas līdz kājām viņas priekšā stāvošo vīru. «Kādu briesmīgu sapni es redzēju. Cik smagi man elpoja krūts! Uch!… Man likās, ka es mirstu …»

«Kādu sapni? Vai ne tādu?» Un Buruļbašs sāka atstāstīt sievai visu, ko bija redzējis. «Kā tu to uzzināji, manu vīriņ?» Katrīna prasīja izbrīnījusies. «Bet nē, man daudz kas ir svešs no tā, ko tu man stāsti. Nē, es nesapņoju, it kā tēvs būtu nokāvis manu māti. Ne miroņus, neko tam līdzīgu es neredzēju. Nē, Daņilo, tu nestāsti pareizi. Ak, cik mans tēvs ir briesmīgs!»

«Nav nekāds brīnums, ka tu daudz ko neredzēji sapnī. Tu nezini ne desmito dalu no tā, ko zina tava dvēsele. Vai tu zini, ka tavs tēvs ir antikrists? Vēl viņu gadu, kad es gatavojos karam kopā ar poliem pret tatariem (toreiz turēju vēl draudzību ar šo tautu), man stāstīja Brāļu klostera priekšnieks — viņš, siev, ir svēts cilvēks, — ka antikristam ir vara izsaukt katra cilvēka dvēseli, kad cilvēks aizmieg, un dvēsele staigā savā vaļā un lidinās kopā ar ercenģeļiem ap dieva mājokļiem. No sākuma nepazinu tava tēva īsto seju. Būtu zinājis, ka tev tāds tēvs, nebūtu tevi precējis, būtu tevi pametis un nebūtu savai dvēselei uzkrāvis grēku, saradodamies ar antikrista cilti.»

«Daņilo!» Katrīna teica, aizklādama seju rokām un raudādama, «vai esmu kaut kā pret tevi noziegusies? vai esmu tevi piekrāpusi, mans mīļotais vīrs? Ar ko esmu izpelnījusies tavas dusmas? Vai uzticami nekalpoju tev? Vai esmu teikusi kaut vienu ļaunu vārdiņu, kad tu atgriezies iereibis no brašām dzīrēm? Vai nedzemdēju tev tumšām uzacīm dēlu?»

«Neraudi, Katrīn, pazīstu tevi tagad un ne par ko neatstāšu. Visi grēki gulstas uz tavu tēvu.»

«Nē, nesauc viņu par manu tēvu! Viņš nav mans tēvs. Dievs mans liecinieks, atsakos no viņa, atsakos no tēva! Viņš ir antikrists, atkritējs no dieva. Ja viņš būtu nelaimē, ja viņš slīktu, es nepasniegtu viņam glābēju roku, ja mute viņam izkalstu no slepenas indes, es nepadotu viņam ūdeni nodzerties. Tu esi man tēvs!»

VI

Pana Daņila dziļajā pagrabā aiz trim atslēgām, važās iekalts, sēž burvis, bet tālāk pie Dņepras deg viņa velnišķīga pils, un, sārti kā asinis, viļņi skalojas un šļakst ap viņas senlaicīgajām sienām. Burvis sēž dziļajā pagrabā nevis par pe- steļošanu, ne arī par bezdievību, tais lietās dievs būs viņa soģis, bet sēž viņš par slepenu nodevību, par sazvērestību ar pareizticīgās Krievuzemes ienaidniekiem, katoļiem, kam tas gribēja pārdot ukraiņu tautu un nodedzināt kristīgo baznīcas. Burvis ir drūms; domas, melnas kā nakts, viņam galvā: vairs tik vienu dienu viņam atliek dzīvot, bet rītu jau laiks šķirties no pasaules: rītu viņu gaida sods. Sods,, kas viņu gaida, nebūs viegls: tā vēl būs žēlastība, ja viņu dzīvu izvārīs katlā vai novilks viņam dzīvam grēcīgo ādu. Burvis ir drūms, nokāris galvu. Varbūt viņš jau nožēlo grēkus pirms nāves; tikai viņa grēki nav tādi, ko dievs tam var piedot. Virs viņa tam priekšā šaurs, dzelzs restēm aizrestots logs. Važām žvadzot, viņš pieceļas paskatīties pa logu, vai neies garām viņa meita. Viņa ir lēnprātīga kā balodītis, nepiemin ļauna: vai neiežēlosies tēva? … Bet nav neviena. Apakšā aizlokās ceļš — pa to neviens nenāk. Vēl zemāk par to, brīvi plūst Dņepra — tā nebēdā ne par vienu: viņa šalko, un cietumniekam top skumji klausoties viņas vienmuļajā šalkšanā. Lūk, uz ceļa parādās kāds — tas ir kazaks! Un cietumnieks smagi nopūtās. Atkal visapkārt tukšs. Lūk, kāds iztālēm dodas lejā … plīvo zaļi sieviešu svārki… uz galvas zvīļo zelta vainadziņš… Tā ir viņa! Vēl tuvāk viņš piespiedās logam Lūk, pienākusi jau pavisam tuvu … «Katrīna! Meita! apžēlojies, dod kādu dāvaniņu!…» Viņa ir mēma, viņa negrib nekā dzirdēt, viņa pat acu nepaceļ uz cietumu, un ir jau aizgājusi, jau nozudusi. Visa pasaule tukša; skumji šalc Dņepra; skumjas iegulstas sirdī; bet vai burvis pazīst skumjas? Diena liecas pret vakaru. Saule jau riet; jau nav vairs viņas. Jau vakars; dzestri; kaut kur bauro vērsis; no kaut kurienes at- plūst skaņas; droši vien kaut kur ļaudis nāk no darba un dzied, Dņeprā pavīd laiva … kam gan kāda daļa gar cietumnieku? Pie debesīm iemirdzas sudraba sirpis. Lūk, kāds nāk pa ceļu no otras puses. Grūti saskatīt tumsā. Tā ir Katrīna, kas atgriežas. «Meita, Kristus dēļ! pat zvērīgie vilcēni neplēš savu māti; meita, kaut vai palūkojies savā noziedzīgajā tēvā!» Viņa neklausās un iet. «Meita, savas nelaimīgās mātes labad!…» Viņa ir apstājusies. «Nāc uzklausīt manu pēdējo vārdu!»

«Kānēc tu sauc mani, dieva noliedzēj? Nesauc mani par meitu! Mūsu starpā nav nekādas radniecības. Ko tu gribi no manis manas nelaimīgās mātes labad?»

«Katrīna! Mans gals ir tuvu. Zinu: tavs vīrs grib piesiet mani ķēvei pie astes un palaist laukā, bet varbūt izdomās vēl briesmīgāku sodu . »

«Bet vai tad ir pasaulē sods. kas līdzinātos taviem grēkiem? Gaidi viņu, neviens neies aizlūgt par tevi.»

«Katrīna! mani nebaida sods, bet viņpasaules mokas . .. Tu esi nevainīga, Katrīna. Tava dvēsele lidināsies paradizē

dieva tuvumā; bet atkritēja tēva dvēsele degs mūžīgā ugurn, un šī uguns nekad nedzisīs; arvien karstāk un karstāk ta iekvēlosies, ne rasas piliena neviens nenovīdīs, ne vēja dvesma netizpūtīs…»

«Manā varā nestāv šo sodu mīkstināt,» Katrīna teica novērsusies.

«Katrīna! Uzklausi vienu vārdu! tu vari glābt manu dvēseli. Tu vēl nezini, cik labs un žēlsirdīgs ir dievs. Vai tu esi dzirdējusi par apustuli Pāvilu, kāds tas bijis grēcīgs, bet pēc nožēlojis savus grēkus un kļuvis svēts.»

«Ko es varu darīt, lai glābtu tavu dvēseli?» sacīja Katrīna. «Vai man, vājai sievietei, par to domāt?»

«Ja man izdotos izkļūt no šejienes ārā, es visu atstātu. Nožēlošu grēkus; aiziešu alu klosterī, apvilkšu rupju spalvu kreklu, dienu un nakti lūgšu dievu. Neēdīšu ne tikvien kā gaļu, pat zivi neņemšu mutē! gulēšu uz kailas zemes! un lūgšu dievu! lūgšu vienā lūgšanā! Un kad dieva žēlastība man nenoņems kaut simto daļu manu grēku, ierakšos līdz kaklam zemē vai iemūrēšos mūra sienā; nepieņemšu ne ēdienu, ne dzērienu, un nomiršu; bet visu savu mantu atdošu melnsvārčiem, lai četrdesmit dienas un četrdesmit naktis turētu aizlūgumu par manu dvēseli.»

Katrīna kļuva domīga. «Kaut arī atslēgšu, bet atbrīvot no važām nav man pa spēkam.»

«Nebīstos važu,» viņš teica, «tu saki, ka viņi sakaluši važās manas rokas un kājas? Nē, iepūtu viņiem miglu acīs un roku vietā padevu sausu koku. Palūkojies mani: esmu patlaban pavisam bez važām!» viņš teica, iziedams uz vidu. «Neiztaisītu neko arī par šīm sienām un izietu tām cauri; bet tavs vīrs gan ari nezina, kas tās par sienām: tās cēlis svēts vientulis, un nekāds velna spēks nevar izpestīt no šejienes cietumnieku, ja viņam nav tās pašas atslēgas, ar kurām svētais vientulis slēdza savu mūka oelii. Tādu pašu celli arī es, nedzirdētais grēcinieks, izrakšu sev, kad tikšu brīvs.»

«Klausies, izlaidīšu tevi, bet ja nu tu mani piekrāpsi?» Katrīna teica, apstājusies durvju priekšā: «un grēku nožēlas vietā sāksi atkal brāļoties ar velnu?»

«Nē, Katrīna, ilgi jau vairs nedzīvošu; manam mūžam ari bez nāves soda drīz būs gals. Vai tu gan domā, ka nodošu pats sevi mūžīgām mokām?»

Atslēgas no^vadzēja. «Ardievu! lai visužēllgais dievs tevi sarga, mans bērns!» burvis teica, viņu noskūpstīdams. «Ne pieskaries man, nedzirdētais grēciniek, ej projām ātrāk!…» Katrīna sacīja; bet viņa jau vairs nebija. '

«Izlaidu viņu», viņa teica, nobijusies un samulsusi aplūkodama sienas. «Ko tagad atbildēšu vīram? Esmu pazudusi! Man tagad dzīvai jāiet kapā!» un šņukstēdama, viņa gandrīz pakrita uz celma, uz kura bija sēdējis cietumnieks. «Bet izglābu dvēseli», viņa klusu sacīja, «izdarīju dievam patīkamu darbu; bet mans vīrs… pirmo reizi piekrāpu viņu. Ak, cik briesmīgi, cik grūti man būs teikt viņam nepatiesību! Kāds nāk! Tas viņš! vīrs!» viņa izmisusi iesaucās un saļima nesamaņā,

VII

«Tā esmu es, manu meitiņ! Es, manu sirsniņ!» Katrīna izdzirdēja, atžilbusi, un ieraudzīja savā priekšā veco kalponi. Sieva, noliekusies, likās kaut ko čukstēja un, izstiepusi viņai pāri savu sauso roku, apslacīja viņu ar aukstu ūdeni.

«Kur es esmu?» Katrīna jautāja, pieceldamās un skatīdamās visapkārt. «Man priekšā šalc Dņepra, aiz manis kalni… Kur tu mani esi ievedusi, sieva!»

«Neesmu tevi ievedusi, bet izvedusi; iznesu uz savām rokām no smacīgā pagraba; aizslēdzu ar atslēdziņu durvis, lai tu nedabūtu bārienu no pana Daņila.»

«Kur atslēga?» Katrīna prasīja, apskatīdama savu jostu. «Neredzu to.»

«To noraisīja tavs vīrs, lai apskatītu burvi, mans bērns.»

«Apskatītu? … Sieva, esmu pazudusi!» Katrīna iesaucās.

«Lai dievs mūs no tā pasarga, mans bērns! Ciet tikai klusu, mana pane, neviens neko nedabūs zināt!»

«Viņš ir izbēdzis, nolādētais antikrists! Tu dzirdēji, Katrīna? Viņš ir izbēdzis!» pans Daņilo sauca, tuvodamies savai sievai. Acis viņam zibsnīja; zobens žvadzēdams drebēja tam pie sāniem. Sieva sastinga.

«Viņu kāds izlaidis, manu mīļo vīriņ?» viņa runāja drebēdama.

«Izlaidis, tev taisnība, bet izlaidis velns. Paskaties: viņa vietā važās iekalts bluķis. Dievs taču tā izdarījis, ka velns nebīstas kazaku ķetnu! Ja kādam no maniem kazakiem šī doma vien tik būtu ienākusi galvā, un es to dabūtu zināt… es ir soda nevarētu atrast viņam!»

«Bet ja es? …» neviļus izteica Katrīna un apklusa, nobijusies.

«Ja tev tas būtu ienācis prātā, tad tu nebūtu vairs mana sieva. Tad iešūtu tevi maisā un noslīcinātu Dņeprā, pašā dzelmē!…»

Katrīnai aizrāvās elpa un viņai likās, ka mati uz galvas saceļas stāvus.

VIII

Krogā uz robežu ceļa sapulcējušies poli un dzīro jau divas dienas. Saradies ne mazums visu šo salašņu. Salasījušies, bez šaubām, uz kādu kara dēku: dažiem ir pat musketes; skan pieši; žvadz zobeni. Pani līksmojas un lielās, runā par saviem pasakainajiem varoņdarbiem, ņirgājas par pareizticību, sauc ukraiņu tautu par saviem kalpiem un lepni griež ūsas, un lielīgi, galvas atmetuši, izlaižas uz soliem. Ar viņiem kopā, arī ksendzs. Bet arī ksendzs viņiem līdzīgs; pat ārēji nelīdzinās kristīgam priesterim: dzer un dzīvo ar viņiem un runā ar savu nekaunīgo mēli nepieklājīgas valodas. Kalpi neatpaliek no viņiem nevienā lietā: atlocījuši savu nodriskāto županu piedurknes, staigā kā gaiļi, it kā tas būtu diezin cjk prātīgi. Spēlē kārtis, sit ar kārtīm viens otram pa degunu; paņēmuši līdzi svešas sievas; kliedz, kaujas!… Pani ālējas un dzen neķītrus jokus: rausta ebreju aiz bārdas, smērē viņam uz nešķīstās pieres krustu; šauj uz sievām bez lodēm un dejo krakovjaku ar savu nešķīsto priesteri. Tādas negantības Krievuzemē nav pieredzētas pat no tatariem: kā redzams, dievs tai par grēkiem uzlicis ciest tādu kaunu. Vispārējā troksnī dzirdams, ka runā par pana Daņilas Aizkrāces ciematu, par. viņa skaistuli sievu … Ne uz labiem darbiem salasījusies šī banda!

IX

Pans Daņilo sēž savā istabā pie galda, atbalstījies uz elkoņiem, un domā. Pane Katrīna sēž uz mūrīša un dzied dziesmu.

«Man diezin kapec skumji, manu sieviņ!» pans Daņilo runāja. «Sāp ir galva, ir sirds. Kaut kā smagi man! Jaušu, kaut kur netālu jau staigā mana nāve.»

«Ak, mans mīļotais vīriņ! piespiedies ar savu galvu pie manis! Kam tu lolo tādas tumšas domas?» Katrīna nodomāja sevī, bet neiedrošinājās izteikt. Viņai, vainīgajai, bija rūgti pieņemt vīra glāstus.

«Klausies, mana sieviņ» Daņilo sacīja: «nepamet dēla, kad manis vairs nebūs. Dievs nedos tev laimi ne šinī, ne viņā saulē, ja pametīsi dēlu. Grūti būs maniem kauliem trūdēt zemē, bet vēl grūtāk būs manai dvēselei!»

«Ko tu runā, mans vīriņ! Vai tu kādreiz nezobojies par mums, vājajām sievietēm? Bet tagad runā pats kā vāja sieviete. Tev vēl ilgi jādzīvo.»

«Nē, Katrīna, dvēsele nojauš drīzu nāvi. Pasaulē, diezin kāpēc top skumji; nāk ļauni laiki. Ak, es atceros, atceros gadus; tie, bez šaubām, neatgriezīsies. Viņš bija vēl dzīvs, mūsu karaspēka gods un slava, vecais Konaševičs! It kā manu acu priekšā patlaban ietu garām kazaku pulki. Tie bija zelta laiki, Katrīna! Vecais atamans sēdēja melnā zirgā; rokā mirdzēja vadoņa zizlis; viņam apkārt algoto kazaku pulki; uz visām pusēm viļņojās sarkanā aizkrāciešu jūra Atamans sāka runāt — un visi sastinga kā ierakti. Apraudājās vecais vīrs, kad pieminēja agrākos darbus un kaujas. Ak, kaut tu zinātu, Katrīna, kā mēs toreiz kāvāmies ar turkiem. Man galvā vēl līdz šim redzama rēta. Četras lodes četrās vietās izskrēja man cauri, un neviena rēta nav pilnīgi aizdzijusi. Cik zelta mēs toreiz ieguvām! Dārgakmeņus kazaki grāba cepurēm. Kādus zirgus, Katrīna, kaut tu zinātu, kādus zirgus mēs toreiz atdzinām! Ak, nekarošu iau vairs tā. Liekas, vecs vēl neesmu un arī miesās vingrs, bet kazaka šķēps veļas ārā no rokām, dzīvoju bez darba un pats nezinu, kādēļ dzīvoju. Ukrainā nav kārtības: pulkveži un jesauli plēšas savā starpā kā suņi; nav vecākā galvas pār visiem. Mūsu šļachtiči visu pārgrozījuši pēc poļu paražām, piesavinājušies valšķību … pārdevuši dvēseli, pieņemdami uniju. Zīdisms .apspiež nabaga ļaudis. Ak laiki, laiki, pagājušie laiki! Kur esat palikuši, mani gadi? Aizskrej, mazais, uz pagrabu, atnes man krūzi medusmiestiņa! Uzdzeršu agrākai dzīvei un senajiem gadiem!»

«Kā uzņemsim viesus, pan? No pļavu puses nāk poļi!» ienākdams istabā, sacīja Stecko.

«Zinu, kādēļ viņi nāk,» Daņilo teica pieceldamies. «Seglojiet zirgus, mani uzticamie kalpi! Apvelciet bruņas! Izvilkt zobenus! Neaizmirstiet arī paņemt līdzi svina pupas: viesi jāsaņem pa godam!»

Bet kazaki vēl nebija paspējuši sasēstic-s zirgos un pielādēt musketes, kad poļi jau pārklāja kalnu kā lapas rudenī, birstot no kokiem.

«Ē, te ir ar ko iepazīties!» izsaucās Daņilo, aplūkodams resnos panus, kas uzpūtīgi līgojās pašā priekšā uz zirgiem zelta iemauktos. «Redzams, ka mums vēlreiz būs lemts lieliski padrasēt! Papriecājies jel, kazaka dvēsele, vēl pēdējo reizi! Līksmojieties, puiši: mums atnākuši svētki!»

Un kalnos sākās jandāls; kūsā dzīres: žvīgo zobeni, lido lodes, zviedz un mīņājas zirgi. No kliedzieniem galva top dulna; dūmos asaro acis. Viss sajaucies, bet kazaks jūt, kur draugs, kur naidnieks; nodzinkst lode — noveļas brašais jātnieks no zirga, nostrinkšķ zobens — aizripo pa zemi galva, ar mēli murminādama nesakarīgus vārdus. Bet pūlī redzama pana Daņilas sarkanā kazaka cepures virsa; krīt acīs zelta josta ap zilo županu; kā viesulis virpuļo melnā zirga krēpes. Kā putns viņš pavīd drīz še, drīz tur, kliedz un vīcina Damaskas zobenu un cērt pa labi un kreisi. Cērt, kazak! Padzīro, kazak! Remdē savu brašo sirdi; bet nesniedzies pēc zelta iemauktiem un županiem; bradā kājām zeltu un dārgakmeņus! Dur, kazak! padzīro, kazak! bet atskaties atpakaļ: nekrietnie poļi jau aizdedzina mājas un aizdzen pārbiedētos lopus. Un kā viesulis pans Daņilo pagriezās atpakaļ, un 'cepure ar sarkano virsu pavīd jau ap mājām, un pūlis tam apkārt top retāks. Ne vienu vien stundu kaujas poļi ar kazakiem; tā vienu, kā otru nav visai daudz vairs atlicies, bet pans Daņilo nepiekūst: ar savu garo šķēpu tas ceļ no segliem jātniekus, bradā kājniekus ar savu brašo zirgu. Pagalms top jau klajāks, poļi sāk jau izklīst. Jau kazaki noplēš kritušajiem zeltītos županus un dārgās zirglietas, jau pans Daņilo gatavojas dzīties pakaļ poļiem un apskatās, lai savāktu savējos . .. im iesvilās niknumā: viņam parādījās Katrīnas tēvs. Palūk, viņš stāv kalnā un tēmē uz viņu ar musketi. Daņilo sāka dzīt savu zirgu tieši viņam virsū … Kazak, tu dodies savam postam pretim!… Norīb musketes šāviens — un burvis pazūd aiz kalna. Tikai uzticamais Stecko redzēja, ka pazibēja sarkanais apģērbs un dīvainā cepure. Kazaks salīgojās un nokrita no zirga. Uzticamais Stecko piesteidzās savam panam: gul viņa pans izstiepies uz zemes un aizvēris gaišās acis; sārtas asinis mutuļo no krūtīm. Bet, redzams, nojauda sava uzticamā kalpa tuvumu, lēni pavēra plakstus, pazibsnīja acīm: «Ardievu, Stecko! Saki Katrīnai, lai nepamet dēlu! Neatstājiet arī jūs viņu, mani uzticamie kalpi!» un apklusa. Izlidoja kazaka dvēsele no ciematnieka miesām; lūpas kļuva zilas. Dus kazaks mūža miegā. Gauži sāka raudāt uzticamais kalps un māj Katrīnai: «Nāc, pane, nāc: padzīrojis tavs pans; gul viņš reibin noreibis uz mitrās zemes. Ilgi nevarēs atžilbt!» Katrīna sasita rokas un nogāzās kā kūlis pār mirušā miesām. «Manu vīriņ, vai tu guli te aizvērtām acīm? Piecelies, manu vismīļo vanadziņ, pasniedz savu rociņu, celies augšā! Palūkojies kaut reizi vēl uz savu Katrīnu, pakustini iūpas., teic jel kaut vienu vārdiņu! … Bet tu klusē, tu klusē mans gaišais pan! Tu esi kļuvis zils kā Melnā jūra. Tava sirds nepukst. Kāpēc tu esi kļuvis tik auksts, mans pan? Redzams, manas asaras nav diezgan karstas, nespēj viņas tevi sasildīt. Redzu, manas raudas nav diezgan skaļas, nevar tevi atmodināt! Kas tagad vadīs tavus pulkus cīņā? Kas auļos tagad tavā melnī kazaku priekšā, skaļi ūvinās un vicinās zobenu' Kazaki, kazaki! Kur jūsu gods un slava? Gul jūsu gods un slava, acis aizvēris, uz mitrās zemes. Aprociet arī mani, ap- rociet kopā ar viņu! Aizberiet man acis smiltīm! Uzspiediet man kļavas dēļus baltajām krūtīm! Nevajag man vairs mana skaistuma!»

Raud un mokās Katrīna; bet tāle visa ietinas putekļos:* auļo palīgā vecais jesauls Gorobecs.

X

Brīnišķīga ir Dņepra rāmā laikā, kad brīvi un slaidi veļ savus plašos ūdeņus caur mežiem un kalniem. Ne sakustas, ne iekrācas. Skaties, un nevari saprast, vai tas varenais plašums kustas vai ne; un liekas, ka tas viss būtu izliets no stikla, un kā gaišzils spoguļa ceļš, bez gala plats, bez gala garš, tek un vijas pa zaļo pasauli. Bet karstajai saulei tad tīk no augstienes nolūkoties un gremdēt starus dzidro ūdeņu dzestrumā un piekrastes mežiem spilgti atspoguļoties ūdenī. Zaļi cirtainie! tie drūzmējas kopā ar lauku puķēm pie ūdeņiem un, noliekušies, lūkojas tajos un nevar diezgan noskatīties, diezgan iztīksmināties ar savu gaišo attēlu, un uzsmaida tam, un apsveic to, vīcinādami zariem. Dņepras dzelmē tomēr viņi neuzdrošinās ieskatīties; neviens cits, tikai saule un zilās debesis tur ieskatās; rets putns aizlaižas līdz Dņepras vidum. Krāšņā! tai līdzīgas nav nevienas upes pasaulē. Brīnišķīga ir Dņepra arī siltā vasaras nakti, kad viss iegrimst snaudā: gan cilvēks, gan zvērs, gan putns, tik dievs vien majestātiski pārskata debesi un zemi un majestātiskā vēzienā izpleš savu karaļmēteli. No mēteļa birst zvaigznes; zvaigznes deg un spīd pār pasauli un visas kopā atspoguļojas Dņeprā. Tās visas Dņepra tur savā tumšajā klēpī: neviena viņai nevar izbēgt — ja nu vienīgi nodziest pie debesīm. Tumšais, gulošām vārnām nosētais mežs un sensenis sašķeltie kalni, nokārušies, pūlas aizsegt viņu kaut vai ar savu garo ēnu, bet velti! Pasaulē nav nekā tāda, kas varētu aizsegt Dņepru! Zilum zila viņa plūst kā nakti, tā dienu; redzama tālē tik tālu, cik tālu sniedz cilvēka acs. "Vairīdamās nakts dzestruma un glauzdamās tuvāk krastam, viņa atstāj aiz sevis sudrabotu plūsmu, un tā atmirdz kā Damaskas zobena asmens; bet pati viņa, tumši zilā, iemigusi no jauna. Arī tad Dņepra ir brīnišķīga, un nav pasaulē upes, kas viņai līdzinātos! Bet, kad padebešos staigā tumši mākoņu kalni, melnais mežs lokās līdz saknēm, ozoli krakšķ, un mākoņiem cauri izlaužas zibens, apgaismodams uz reizi visu pasauli, — tad Dņepra ir briesmīga. Ūdens pauguri krāc, sizdamies pret kalniem, spīdēdami un vaidēdami gāžas atpakaļ, raud un gaužas tāiē. Tā bēdās nomokās kazaka vecā māte, izvadīdama savu dēlu karā: bezbēdīgs un mundrs viņš jāj melnajā zirgā, rokas sānos iespraudis, cepuri bravurīgi ielocījis; bet viņa raudādama tek tam līdzi, ķeras pie kāpšļiem, tver iemauktus, lauza rokas un pārplūst karstām asarām.

Uz krasta izciļņa mežonīgi melnojas bangojošo viļņu starpā apdeguši celmi un akmeņi. Viļņi triec pret krastu, uz augšu un leju, tur piestājošos laivu. Kurš gan no kazakiem iedrošinājies tādā laikā vizināties laiviņā, kad vecā Dņepra noskai tusies? Redzams, viņš nezina, ka Dņepra rij cilvēkus kā mušas. Laiva piestāja krastam, un no tās izkāpa burvis. Nav priecīgs viņš; viņu sarūgtina bēres, ko kazaki sarīkoja par godu savam kritušajam panam. Poļi dārgi samaksāja: četrdesmit divi pani ar visām zirglietām un županiem un trīsdesmit trīs kara kalpi sakapāti gabalos, bet pārējos ar visiem zirgiem aizdzina gūstā pārdot tatariem. Pa akmens kāpnēm viņš nokāpa lejā, kur dziji pazemē, apdegušu celmu starpā, viņam bija izrakta zemnīca. Viņš iegāja klusi, durvis nečīk- stinādams, nolika podu uz galda, kas bija apklāts ar galdautu, un sāka savām garajām rokām mest podā kādas nezināmas zāles; paņēma kausu, kas bija izgrebts no kāda savāda koka, pasmēla ar to ūdeni un lēja podā, kustinādams lūpas un pesteļodamies. Istabā parādījās sārta gaisma, un briesmīgi bija ieskatīties viņam tad sejā : tā izskatījās asiņaina, melnas rievas izvagoja to, bet acis zvēroja kā uguns. Neķītrais grēcinieks! Bārda jau sen nosirmojusi, seja izvagota rievām, pats izkaltis, bet arvien vēl piekopj bezdievīgus darbus. Istabas vidū noplīvoja balts mākonis, un kaut kas priekam līdzīgs atmirdzēja viņam sejā; bet kāpēc viņš pēkšņi sastinga ar vaļēju muti, neuzdrošinādamies pakustēties, un kāpēc mati uz galvas viņam saslējās kā sari stāvus? Mākonī viņa oriekšā atvizēja kāda brīnišķīga seja. Nelūgta, neaicināta tā bija ieradusies pie viņa viesos; arvien vairāk tā noskaidrojās un urbās viņā savām nekustīgajām acīm. Tās sejas panti, uzacis, acis, lūpas — viss viņam svešs: savu mūžu viņš nebija to redzējis. Un briesmīga, likās, tajā bija maz, bet nepārvaramas šausmas pārņēma viņu. Bet nepazīstamā, dīvainā galva mākonī visu laiku nekustīgi raudzījās viņā. Mākonis jau izgaisa, bet nepazīstamā seja izveidojās vēl krasāk, un asās acis neatrāvās no viņa. Burvis kļuva bāls kā audekls, iekliedzās nelabā, mežonīgā balsī un apgāza podu… Viss izgaisa.

XI

«Apmierinies, mana mīļā māsa!» vecais jesauls Gorobecs runāja: «sapņi reti kad saka taisnību.»

«Noliecies atpūsties, māsiņ!» teica viņa jaunā vedekla: «es atsaukšu veceni, zīlētāju: tai nekāds spēks nevar pretim stāties: viņa tev izlies nobīli.»

«Nebīsties nekā!» teica viņa dēls, tverdams zobenu: «neviens neaizskars tevi!»

Nomākusies, miglainām acīm Katrīna raudzījās visos un nevarēja atrast vārdu. «Sagādāju pati sev postu: izlaidu viņu!» Beidzot viņa pateica:

«Nav man miera no viņa! Jau desmit dienu esmu pie jums te Kijevā, bet manas bēdas nav ne par pilienu mazinājušās. Domāju klusībā audzināt dēlu atriebei… Šausmīgs, šausmīgs viņš man parādījās sapnī. Lai dievs nedod jums viņu ieraudzīt! Sirds man vēl tagad nemierīgi pukst. Sakapāšu tavu bērnu, Katrīna! viņš kliedza, ja nenāksi pie manis par sievu …» un raudādama viņa metās pie šupuļa, bet izbiedētais bērns izstiepa rociņas un kliedza.

Jesaula dēls kūsāja un kvēloja aiz dusmām, klausīdamies lādās runās.

Iekvēlojās arī pats jesauls Gorobecs. «Lai tik viņš pamēģina, nolādētais antikrists, atnākt šurpu: dabūs just, vai vecā kazaka rokā vēl ir spēks. Dievs redz,» viņš teica, paceldams uz augšu skaidrās acis, «vai es nesteidzos sniegt palīdzīgu roku brālim Daņilo? Viņa svētā griba! atradu jau aukstajā gultā, kur bija noguldīti daudzi jo daudzi kazaki. Bet par to, vai nebija diženas bēres viņam? Vai kaut vienu poli palaidām dzīvu? Apmierinies jel, mans bērns! Neviens neiedrošināsies nodarīt tev ko ļaunu, tas varētu notikt vienīgi tad, ja manis un mana dēla vairs nebūtu.» Beidzis runāt, vecais jesauls piegāja pie šūpuļa, un bērns, ieraudzījis sudrabā kaltu, sarkanu pīpi un spožās šķiltavas, kas viņam karājās siksnā pie jostas, izstiepa pēc tām rociņas un iesmējās. ' Atsities tēvā!» vecais jesauls sacīja, noņemdams pīpi no jostas un atdodams bērnam; «vēl nav izkāpis no šūpuļa, bet domā jau kūpināt pīpi!»

Katrīna klusu nopūtās un sāka kustināt, šūpuli. Norunāja nakti pārlaist kopā, un pēc īsa brītiņa visi aizmiga, aizmiga arī Katrīna.

Pagalmā un mājā viss bija klusu; negulēja tikai kazaki, kas stāvēja sardzē. Pēkšņi Katrīna iekliegdamās uzmodās, un viņai līdzi uzmodās visi. «Viņš ir nokauts, viņš ir nodurts!» viņa kliedza un metās pie šūpuļa. Visi apstāja šūpuii un pār- fkmeņojās no bailēm, redzēdami, ka tajā gulēja nedzīvs bērns. Ne skaņa nenāca nevienam pār lūpām, neviens nesaprata, ko lai domā par nedzirdēti ļauno darbu.

XII

Tālu no Ukrainas, izbraucot cauri Polijai, garām ari ļaužu pilnajai pilsētai Lemburgai, stiepjas augstu kalnu grēdas. Kalns aiz kalna, kā akmens važas tie aptver zemi pa kreisi un pa labi un iekaļ to akmens valnī, lai tur neielauztos ša1 - tošā, nemierīgā jūra. Akmens važas iestiepjas Valachijā un Septiņkalnes apgabalā un kā pakavveidīga masa nostājas starp Galicijas un Ungarijas tautām. Mūsu pusē nav tādu kalnu. Acs nevar tos pārredzēt, bet uz daža no tiem cilvēks vēl nav spēris savu kāju. Dīvains arī viņu veids: vai tik untumainā jūra vētras laikā nav izgājusi no plašajiem krastiem, uzvirpuļojusi gaisā savas bezveidīgās bangas, un tās tur pār • akmeņojušās, palikušas nekustīgi stāvam? Vai nav atrāvušies no padebešiem smagie mākoņi un nogāzušies zemē? jo arī tie >r tādā pašā svina pelēkā krāsā, bet. baltās virsotnes mirdz un laistās saulē. Līdz Karpatu kalniem vēl var dzirdēt krievu valodu, arī aiz kalniem šur un tur it kā atskan pa vārdam dzimtā valodā, bet tad tālāk jau vairs nav ne tā ticība, ne valoda. Tur dzīvo diezgan lielā ungāru tauta, jāj zirgos, bērtas un dzer ne sliktāk par kazakiem, bet par zirgu lietām un dārgiem kaftaniem neskopoias vilkt no kabatas ārā čerr voncus. Kalnu starpās lieli un plaši ezeri. Tie nekustīgi kā stikls un kā spogulis atveido sevī kailās kalnu virsotnes un zaļās pakājes. Bet kas gan nakts vidū, — vai zvaigzne? mirdi vai ne, — jāj lielā, melnā zirgā? Kas tas par milzeni ar necilvēcisku augumu, kas auļo pa kalnu nogāzēm, pāri ezeriem, spoguļojas ar savu milzu zirgu nekustīgajos ūdeņos un kura bezgalīgā ēna baismīgi slīd pa kalniem? Mirdz kaltās bruņas, pār plecu pīķis; zobens žvadz pie segliem, bruņu cepure nolaista; pavīd melnas ūsas; acis aizvērtas; plaksti nolaisti; — viņš guļ un aizmidzis tur pavadu: un viņam aiz muguras tai pašā zirgā sēž bērns — pažs un arī guļ, un miegā turas pie jātnieka. Kas viņš tāds, uz kurieni, kādā nolūkā jāj? Kas to lai pasaka! Ne dienu un ne divas viņš tur tā jāj pa kalniem. Aust diena, uzlec saule, viņš nav redzams; retumis tikai kalnieši ievērojuši, ka kalniem pārslīd kāda gara ēna, bet debesis skaidras, un mākoņu tur nav. Bet, tikko nakts klāj savu segu pār zemi, viņš atkal parādās un atspoguļojas ezeros, bet aiz viņa drebēdama auļo viņa ēna. Viņš pārjājis jāti pāri daudziem kalniem un uzjājis Krivanā. Karpatos nav augstāka

kalna par šo: kā karalis tas paceļas pāri citiem. Tur apstājās zirgs un jātnieks un vēl dziļāk iegrima miegā, un mākoņi, nolaizdamies, aizsedza viņu.

XIII

«Tss… klusāk, sieva! Netrokšņo tā! mans bērns ir aiz midzis. Ilgi kliedza mans dēls, tagad guļ. Iešu uz mežu, sieva' Bet ko tu tā skaties manī? Tu esi šausmīga: tev no acīm dzelzs knaibles stiepjas… uch, kādas garas! un deg kā uguns! Tu, droši vien, ragana! A .k, ja tu esi ragana, tad pazudi no šejienes! Tu nozagsi manu dēlu. Kāds nepraša ši? jesauls: viņš domā, ka man prieks dzīvot Kijevā; nē, te ir mans vīrs, ir dēls, kas gan pieskatīs māju? Aizgāju tik klusītiņām, ka ne kaķis, ne suns nesadzirdēja. Tu, sieva, gribi kļūt jauna — tas nepavisam nav grūti: vajag tik dejot; skaties, kā es dejoju . . .» un, izrunājusies tik nesakarīgi, Katrīna sāka griezties dejā, neprātīgi skatīdamās uz visām pusēm un iespiedusi rokas sānos. Spiegdama viņa piecirta kājām; nesamērīgi, bez takts dimdēja sudraba pakaviņi. Nesapītās melnās pīnes lēkāja uz baltā kak!a. Kā putns, neapstādamās, mētādama rokas un galvu, viņa lidoja, un likās, ka bezspēki vai nu nogāzīsies gar zemi, vai izlidos no pasaules. Nobēdājusies stāvēja vecā aukle, un dziļās grumbas viņai pildījās asarām; smags akmens gulēja uz sirds uzticamajiem kalpiem, kas noraudzījās savā panē. Viņa bija jau gluži nokususi un smagi cilāja kājas uz vienas vietas, domādama ka dejo kazaku «Man ir kakla rota, puiši,» viņa teica, beidzot norimusi, «bet jums nav!… Kur mans virs?» viņa pēkšņi iekliedzās, izraudama aiz jostas aizsprausto turku dunci. «Ak! tas nav tāds nazis, kāds vajadzīgs.» To sakot, viņai acīs saskrēja asaras un sejā parādījās skumjas. «Manam tēvam sirds gul dziļi: šis nazis neaizsniegs to. Viņam sirds izkalta no dzelzs: viņam to izkaluši kāda ragana pekles ugunīs. Kāpēc nenāk mans tēvs? Vai viņš nezina, ka laiks viņu nodurt? Redzu, viņš grib, lai es aizeju pie viņa…» Un nenobeigusi, savādi iesmējās. «Man ienāca prātā jocīgs notikums: atcerējos, kā apraka manu vīru. Viņu taču apraka dzīvu. .. kādi smiekli sagrāba mani!… Klausieties, klausieties!» un runas vietā viņa sāka dziedāt dziesmu:

Ripo rati asiņaini,

Tais ratos kazaks gul

Sašauts, sakapāts …

Labajā rokā šķēpu tura,

No tā šķēpa asinis tek.

Tek upe asinaina,

Pie upites gotaa stāv.

Gobā krauklis kraukā,

Pēc kazaka māte raud.

Neraudi, māt, neskumdtnies,

Tāpēc ka tavs dēls apņēmis sievu,

Apņēmis pani — baltroci,

Klajā laukā zemnīcu

Bez durvīm un bez logiem.

Dziesma nu ir beigusies.

Dejo zivtiņa ar vēzi…

Bet, kas mani nemīļos,

Tas lai iet pie velna mātes!

Tā viņai sajaucās visas dziesmas. Jau dienas divas viņa dzīvo savā mājā un negrib neko dzirdēt par Kijevu, dievu nelūdz, no ļaudīm vairās un no rīta līdz vakaram klīst pa tumšām ozolu birzīm. Asie zari skrāpē balto seju un plecus, vējš purina izrisušās pīnes; rudens lapas čab viņai zem kājām, ne uz ko viņa negriež vērības. Nokrēslī, kad vakara blāzma jau dziest, zvaigznes vēl nerādās, mēness nespīd, pa mežu staigāt drausmīgi: pa kokiem skrāpējas un ķerstās aiz zariem nekristītie bērni, raud, smejas, veļas kamolā pa ceļu un kuplajām nātrēm; no Dņepras viļņiem izskrien pulkiem meitenes, kas ņēmušas tur savu galu, mati līst no zaļās galvas uz pleciem; ūdens, skaļi čalodams, tek no garajiem matiem uz leju, un meitene redzama cauri ūdenim kā stikla kreklā, lūpas dīvaini smaida, vaigi kvēlo, acis vilina dvēseli laukā… viņa sasildītu mīlā, viņa noslāpētu skūpstiem … Bēdz! kristīgais cilvēk! viņas lūpas — ledus, gulta — augstais ūdens; viņa nokutinās tevi un ievilks upē. Katrīna neskatās ne uz ko. nebaidās, neprātīgā, no laumām, skraida vēlu ar savu nazi un meklē tēvu.

Agri no rīta atbraucis kāds ciemiņš; dižena auguma, sarkanā županā un apprasās par panu Daņilo; dabū visu dzirdēt, izslauka piedurknē asaru pilnās acis un rausta plecus. Viņš cīnījies kopā ar nelaiķi Buruļbašu; kopā viņi kāvušies ar krimiešiem un turkiem; vai viņš varēja domāt, ka panam Daņilo būs tāds gals? Viesis stāsta vēl daudz ko citu un grib redzēt pani Katrīnu.

Katrīna no sākuma nemaz neklausījās to, ko viesis stāstīja, uz beigām sāka kā saprātīga ieklausīties viņa runā. Viņš stāstīja par to, ka viņi dzīvojuši kopā ar Daņilu kā brālis ar brāli; kā slēpušies no krimiešiem zem laivām .. . Katrīna klausījns un nenolaida no viņa acis. «Viņa atlabs!» puiši domāja, skatīdamies viņā. «Sis viesis viņu izārstēs. Viņa jau klausās k-i saprātīga!»

Pa tam viesis sāka stāstīt, ka reiz vaļsirdīgā sarunā pans Daņilo viņam teicis: «Paklausies, brāli Kapran, kad pēc dieva prāta manis vairs nebūs šai pasaulē, tad pieņem manu sievu, un lai viņa kļūst tev par sievu…» Drausmīgi viņā ieurbt s acīm Katrīna. «Ā!» viņa iekliedzās, «tas ir viņš! tas ir tēvs!» un metās viņam virsū ar nazi. Tlgi viņš cīnījās, pūlēdamies izraut viņai nazi; beidzot izrāva, atvēzējās — un notika drausmīgs darbs: tēvs nodūra savu ārprātīgo meitu. Pārsteigtie kazaki gribēja mesties viņam virsū, bet burvis jau bija paspējis uzlēkt zirgā un pazust no redzes.

XIV

Aiz Kijevas parādījās nedzirdēts brīnums. Visi pani un atamani salasījās skatīties šo brīnumu: pēkšņi varēja ieskatīties tālu visās pasaules malās. Tālumā mirdzēja zilais Limans, aiz Limana izplētās Melnā jūra. Piedzīvojuši ļaudis pazina arī Krimu, kas kā kalns pacēlās iz jūras, un purvaino Sivaišu. Pa kreisi bija redzama Galicija. «Bet kas tas tur?» sapulcējušies ļaudis iztaujāja vecākos cilvēkus, norādīdami uz pelēkām un baltām virsotnēm, kas rēgojās tālu pie debesīm un vairāk līdzinājās mākoņiem.

«Tie ir Karpatu kalni!» vecie ļaudis sacīja: «to starpā ir tādi, no kuriem sniegs mūžam nenokūst, bet mākoņi tur piestāj un pārnakšņo.» Parādījās jauns brīnums: no paša augstākā kalna nozuda mākoņi, un uz tā virsotnes parādījās cilvēks zirgā, pilnā bruņinieka ietērpā, aizvērtām acīm, un tik skaidri saskatāms, it kā atrastos pavisam tuvu. Ļaužu pūlī, kas baiļu pārņemti brīnījās, kāds cilvēks uzlēca zirgā un, bailīgi apkārt skatīdamies, it kā meklēdams acīm, vai kāris nedzenas tam pakaļ, steigšus, no visa spēka sāka triekt zirgu. Tas bija burvis. Kas viņu tā izbiedēja? Ielūkojies dīvainajā bruņiniekā, viņš ar izbailēm pazina viņā to pašu seju, kas viņam nelūgta bija parādījusies tobrīd, kad viņš pesteļoja Viņš pats nevarēja izprast, kāpēc viņš tā samulsa, viņu redzot, un, bailīgi apkārt skatīdamies, viņš aulēkšoja savā zirgā, līdz uznāca vakars un parādījās zvaigznes. Tad viņš atgriezās mājās varbūt izzināt no nešķīstajiem gariem, ko tāds brīnums nozīmē. Jau viņš gribēja ar zirgu lēkt pāri šaurai upītei, kas ar līkumu bija iegrauzusies ceļā, kad -zirgs pēkšņi pašā lēcienā apstājās, pagrieza pret viņu purnu un — tavu brīnumu — iesmējās! Baltie zobi divās rindās drausmīgi mirdzēja nakts tumsā. Burvim sacēlās mati uz galvas stāvus. Viņš mežonīgi iekliedzās un sāka raudāt kā negudrs, un dzina zirgu tieši uz Kijevu. Viņam likās, ka no visām pusēm skrej viņu ķert: koki tumšā pūlī kā dzīvi apstāja viņu, mādami melnajām bārdām un, izstiepdami garos zarus, centās viņu nožņaugt; zvaigznes, likās, skrēja viņam pa priekšu, norādīdamas visiem uz grēcinieku; pats ceļš, šķitās, dzinās viņam pa pēdām pakaļ.

Izmisušais burvis laidās uz Kijevu, uz svētajām vietām.

XV

Vientulīgs sēdēja savā alā pie svētbilžu lampiņas svētais vientulis un nenolaida acis no svētās grāmatas. Jau daudz gadu viņš tā noslēdzies savā alā; viņš jau pagatavojis sev no dēļiem zārku, kur gulēja kā gultā. Svētais sirmgalvis aizvēra savu grāmatu un sāka lūgties … Pēkšņi ieskrēja dīvaina, drausmīga izskata cilvēks. Pirmo reizi izbrīnījās svētais mūks un atkāpās, ieraudzījis tādu cilvēku. Tas viscaur drebēja kā r.pšu lapa; acis mežonīgi blenza; drausmīga uguns dzirkstīja baiļu pilnajās acīs; viņa izķēmotā seja sacēla drebuļus dvēselē.

«Tēvs, lūdz! lūdz!» viņš izmisis iekliedzās: «aizlūdz par manu pazudušo dvēseli!» un nogāzās gar zemi.

Svētais vientulis pārkrustījās, paņēma grāmatu, atvēra un izbailēs atkāpās, un grāmata nokrita zemē: «Nē, nedzirdētais grēcinieki Tev nav apžēlas! Bēdz prom no šejienes! Nevaru aizlūgt par tevi!»

«Nevari?» kā neprātā iekliedzās grēcinieks.

«Skaties: svētie burti grāmatā pielijuši asinīm . .. Vēl nekad pasaulē nav bijis tik liels grēcinieks!»

«Tēvs! Tu smejies par mani!»

«Ej, nolādētais grēcinieki Es nesmejos par tevi. Bailes pārņem mani. Nav labi cilvēkam būt ar tevi kopā!»

«Nē, nē! Tu smejies, nerunā . .. Redzu, ka tev mute vaļā: lūk, rindām spīd tavi vecie zobi! …»

Un kā ārprātīgs viņš metās un nokāva svēto vientuli.

Kaut kas smagi ievaidējās, un vaidi izskanēja cauri laukam un mežam. Aiz meža pacēlās vājas, izkaltušas rokas gariem nagiem: padraudēja un pazuda.

Un viņš nejuta vairs ne baiļu, ne kā cita. Viss viņam rādījās kā miglā: ausīs džinkstēja, galvā dūca it kā no paģirām, un viss, kas bija acu priekšā, ietinās kā zirnekļa audos. Uzlēcis zirgā, viņš jāja tieši uz Kaņevu, domādams no turienes caur Čerkasiem virzīties tieši uz Krimu pie tatariem, pats nezinādams, kādā nolūkā. Viņš jāj vienu dienu, otru, bet Kaņevas kā nav, tā nav. Ceļš pazīstams, jau sen vajadzēja būt klāt, bet Kaņeva nav redzama. Notālēm pavīdēja baznīcu torņi; nav tomēr Kaņeva, bet Sumska. Burvis bija pārsteigts, redzēdams, ka aizjājis pavisam uz otru pusi. Dzina zirgu atpakaļ uz Kijevu, un pēc dienas parādījās pilsēta, taču ne Kijeva, bet Galiča, kas bija vēl tālāk no Kijevas nekā Sumska, jau tuvu pie Ungarijas. Nesapratnē viņš atgrieza zirgu no jauna atpakaļ, bet nojauš atkal, ka jāj uz pretējo pusi, un arvien uz priekšu. Neviens cilvēks pasaulē nevarētu pateikt, kas notika burvja dvēselē; bet, ja kāds tur ieskatītos un redzētu, kas tur notiek, tas naktīs nevarētu gulēt un ne reizes vairs neiesmietos. Tā nebija ne ļaunprātība, ne bailes, ne niknas dusmas. Nav tāda vārda pasaulē, ar ko to varētu nosaukt. Viņu dedzināja, cepināja, viņam gribējās samīdīt ar savu žirgt', visu pasauli; visu zemi no Kijevas līdz Galičai ar visiem ļaudīm, ar visu ņemt un noslīcināt Melnajā jūrā. Bet to viņš negribēja darīt aiz ļaunprātības; nē, viņš pats nezināja kāda iemesla pēc. Viņš nodrebēja, kad ieraudzīja tuvu sev priekšā Karpatus un augsto Krivanu, kas savu pakausi bija apsedzis ar pelēku mākoni kā ar cepuri: bet zirgs arvien vēl joņoja uz priekšu un aulēkšoja jau pa kalniem. Mākoņi pēkšņi izklīda, un viņa priekšā parādījās drausmīgā diženumā jātnieks . . . Viņš pūlas apturēt zirgu, cieši pievelk laužņus; zirgs neganti iezviedzas, saceldams krēpes, un joņo pretim bruņiniekam. Burvim liekas, ka viss viņā pamirst, ka nekustīgais jātnieks atdzīvojas, atver uzreiz acis, ierauga burvi, kas joņo tam klāt, un iesmejas. Kā pērkons atbalsojas šie smiekli kalnos un ieskanēja burvim sirdī, satricinādami visu viņa iekšieni. Viņam rādījās, it kā kāds spēcīgs vīrs būtu iegājis viņā, staigātu pa viņa iekšieni un dauzītu ar veseriem sirdi, dzīslas… tik drausmīgi viņā atbalsojās šie smiekli!

Jātnieks ar savu briesmīgo roku satvēra burvi un pacēla gaisā. Vienā mirklī burvis bija miris un atvēra pēc nāves acis, bet bija jau mironis un skatījās kā mironis. Tik briesmīgi neskatās ne dzīvs cilvēks, ne arī no mirušiem piecēlies. Viņš grozīja uz visām pusēm savas nedzīvās acis un ieraudzīja miroņus, kas bija piecēlušies no kapiem Kijevā, Galicijā, Karpatos, un kas visi bija viņam līdzīgi sejā kā divi ūdens, pilieni.

Bālum bāli, viens par otru lielāks, viens par otru kaulaināks, viņi sastājās ap jātnieku, kas turēja rokā briesmīgo laupījumu. Vēlreiz iesmējās jātnieks un iesvieda to bezdibenī. Un visi miroņi nolēca bezdibenī, saķēra nosviesto un iecirta viņā savus zobus. Vēl viens, lielāks par visiem, briesmīgāks par visiem, gribēja pacelties no zemes, bet nevarēja, nebija spēka to izdarīt, — tik liels viņš bija izaudzis zemē; bet, ja būtu piecēlies, būtu sagrāvis visus Karpatus, visu Septiņkalni un Turciju. Viņš tikai mazliet pakustējās, — un visa zeme sāka trīcēt, un visur gruva mājas, un daudz cilvēku aizgāja bojā.

Bieži Karpatos dzirdama svilpšana, it kā tūkstoš sudmalu saviem ratiem kultu ūdeni, — tur necaurejamā bezdibenī, kur neviens cilvēks vēl nav ieskatījies, baidīdamies iet garām, miroņi plosa mironi. Nereti noticis, ka zeme trīcējusi visā pasaulē no viena gala līdz otram. Tas ceļas caur to, izskaidro mācīti ļaudis; ka kaut kur jūras tuvumā ir kalns, no kura izšaujas uguns un izplūst karstas upes. Bet vecie ļaudis, kas dzīvo Ungārijā un Galicijā, zina to labāk un saka, ka tur grib piecelties zemē izaugušais, lielais mironis un tricina zemi.

XVI

Gluchovas pilsētā ļaudis pulcējas ap sirmgalvi banduristu un jau kādu stundu klausās, kā aklais spēlē banduru. Tik brīnišķīgas dziesmas un tik labi vēl neviens bandurists nebija dziedājis. Vispirms par bijušajiem atamanu Sagaidačnija un Chmeļņicka laikiem. Toreiz bija citādi laiki: kazaki tad bija slaveni, ar zirgiem mīdīja ienaidniekus, un neviens neuzdrošinājās smieties par viņiem. Sirmgalvis dziedāja ari jautras dziesmas un pievērsa savas acis ļaudīm, it kā būtu redzīgs; bet pirksti ar tiem piestiprinātiem kauliņiem lidoja kā mušas pa stīgām, un likās, ka stīgas spēlēja pašas no sevis, bet ļaudis visapkārt, vecie noliektām galvām, bet jaunie sirmgalvim pievērstām acīm, neiedrošinājās ne sačukstēties savā starpā.

«Pagaidiet,» sirmgalvis sacīja, «uzdziedāšu jums par kādu senu notikumu.» Ļaudis saspiedās vēl ciešāk kopā, un vecais sāka dziedāt:

«Pana Stefana, Septiņkalnes kņaza, Septiņkalnes kņazs bija arī poļu karalis, laikā dzīvoja divi kazaki: Jānis un Pēteris. Dzīvoja viņi kā brālis ar brāli. «Ievēro, Jāni, visu, ko iegūsi, visu uz pusēm: ja vienam priēks, prieks arī otram; ja vienam bēdas — bēdas abiem; ja viens iegūst laupījumu — uz pusēm to; ja kāds no mums krīt gūstā, — otram jāpārdod viss un jāizpērk, bet, ja to nevar, pašam jādodas gūstā.» Un tiešām, visu, ko kazaki ieguva, visu dalīja uz pusēm; ja nolaupīja svešus lopus vai zirgus — visā dalījās uz pusēm.»

«Karalis Stefans karoja pret turku. Jau trīs nedēļas viņš kaujas pret turku, bet nevar viņu izdzīt. Bet turkiem bija tāds pašā, kas viens pats ar desmit janičariem varēja sakaut veselu pulku. Karalis Stefans izziņoja, ka, ja atradīsies tāds drošinieks, kas atvedīs pie viņa šo pašā, dzīvu vai mirušu, viņš dod viņam vienam tik daudz algas, cik saņem viss karaspēks. «Iesim, brāli, medīt šo pašā!» brālis Jānis saka Pēterim. Un kazaki aizgāja — viens uz vienu, otrs uz otru pusi.»

«Vai Pēteris būtu vai nebūtu notvēris pašā, bet Jānis jau ved pašā arkanā, kas uzmests tam kaklā, pie paša karaļa. «Krietns puisis!» karalis Stefans sacīja un pavēlēja izmaksāt viņam vienam tādu algu, kādu saņem viss karaspēks; un pavēlēja ierādīt viņam zemi tur, kur viņam patīk, un dot tik. daudz lopu,'cik viņš vēlas. Tiklīdz Jānis bija saņēmis algu 110 karaļa, tai pašā dienā izdalīja visu uz pusēm ar Pēteri. Pēteris paņēma pusi karaļa dotās algas, bet nevarēja paciest to, ka Jānis bija guvis tādu godu no karaļa, un dziļi sirdī ieslēpa atriebes domas.»

«Abi bruņinieki jāja uz karaļa dāvāto zemi aiz Karpatiem. Kazaks Jānis uzsēdināja zirgā sev aiz muguras savu dēlu un piesaistīja viņu sev. Metas jau krēsla — viņi vēl arvienu jāj. Mazulis aizmidzis; sāk snaust arī pats Jānis. Nesnaud, kazak, kalnos ceļi bīstami! Bet kazakam tāds zirgs, kas pats visur zina ceļu: nepaklups un nespers nepareiza soļa. Kalnu starpā dziļa aiza, aizai dibenu vēl neviens nav saskatījis. Cik tālu debess no zemes, tik tālu aizā līdz dibenam. Bet gar pašu bezdibeni ceļš — divi cilvēki vēl var jāt viens otram blakus, bet trīs ne par ko. Vērīgi sāka soļot zirgs ar snaudošo kazaku. Līdzās jāja Pēteris, aiz prieka drebēdams un aizturēdams elpu. Apskatījās visapkārt un nogrūda paša īsto brāli aizā; un zirgs ar kazaku un bērnu nolidoia bezdibenī.»

«Noturējās kazaks tomēr aiz zara, tikai zirgs viens pats nolidoja dibenā. Ar dēlu uz muguras viņš sāka rāpties uz augšu: bija jau gandrīz augšā, kad pacēla acis un ieraudzīja, Pēteris izstiepis šķēpu, lai atgrūstu viņu atpakaļ. «Ak, dieviņ taisnais! labāk nebūtu pacēlis acis, tad neredzētu, ka paša brālis paceļ šķēpu, lai nogrūstu mani atpakaļ!.. . Manu mīļo brāli! nodur mani ar šķēpu, ja jau man tas tā novēlēts, bet pieņem dēlu: ko nevainīgais bērns noziedzies, ka viņam jāmirst tādā briesmīgā nāvē?» Pēteris iesmējās un pagrūda viņu ar šķēpu, un kazaks ar bērnu nogāzās bezdibenī. Pēteris paņēma sev visu mantu un sāka dzīvot kā turku pašā. Nevienam nebija tādi zirgu pulki kā Pēterim; aitu un aunu nekur tik daudz nebija. Un Pēteris nomira.»

«Kad Pēteris bija miris, tad dievs aicināja abu brāļu, Pētera un Jāņa, dvēseles uz tiesu. «Šis cilvēks ir liels grēcinieks!» dievs teica. «Jāni! nevaru ātrumā atrast viņam piemērotu sodu; izvēlies tu pats viņam sodu!» Ilgi gudroja Jānis, izdomādams sodu, un beidzot teica: «Šis cilvēks nodarījis man pārāk daudz pāri: nodeva savu brāli kā Jūdass un izdeldēja manu cienījamo cilti un pēctečus zemes virsū. Bet cilvēks bez godīgas cilts un pēcnācējiem ir kā labības grauds, kas iesēts zemē uin velti tur pazudis. Nav uzdīdzis, un neviens pat zināt nedabū, 'ka tāds grauds ticis iesēts.»

«Izdari, dievs, tā, lai visa viņa cilts nebauda laimi zemes virsū; lai viņa cilts pēdējais būtu tāds ļaundaris, kāds pasaulē vēl nav bijis, un lai katrs viņa ļaunais darbs laupītu mieru viņa senčiem kapenēs, un lai tie, pasaulē nepieredzētas mokas ciezdami, nāktu ārā no saviem kapiem! Bet nodevējs Pēteris lai nevarētu piecelties un tāpēc ciestu vēl rūgtākas mokas, lai ēstu neprātā zemi un locītos zem zemes!»

«Un, kad pienāks atmaksas stunda tā cilvēka ļaundarībām, tad pacel mani, dievs, iz tā bezdibeņa zirgā uz visaugstāko kalnu, un lai viņš atnāk pie manis, un es nosviedīšu viņu no tā kalna visdziļākā bezdibenī, uin visi miroņi, viņa vectēvi un sentēvi, kur viņi savā dzīves laikā arī nebūtu dzīvojuši, lai visi sanāktu no visām zemes malām un grauztu viņu par tām mokām, iko viņš tiem nodarījis, un lai mūžam grauztu viņu, un lai es varētu papriecāties, noskatīdamies viņa mokās. Bet Jūdass Pēteris lai nevarētu piecelties no zemes, lai arī alktu grauzt, bet grauztu pats sevi, un viņa kauli lai augtu jo ilgāk, jo vairāk, un lai caur to viņa sāpes kļūtu vēl lielākas. Tās būs viņam visbriesmīgākās mokas, jo nav lielāku moku, kā gribēt atriebt un nevarēt atriebt.»

«Cilvēk, tu esi izdomājis briesmīgu sodu!» dievs sacīja. Lai viss notiek tā, kā tu esi sacījis; bet arī tev jāsēž mūžam tur savā zirgā un debesu valstībā tu netiksi, kamēr tu tur sēdēsi savā zirgā!» Un viss notika tā, kā bija sacīts: vēl līdz šai dienai stāv Karpatos dīvainais bruņinieks zirgā un noskatās, ka bezdibenīgajā aizā miroņi grauž mironi, un jūt, ka zemē gulošais mironis aug, grauž šausmīgās mokās pats savus kaulus un briesmīgi tricina visu zemi . . ..»

Jau aklais bija beidzis savu dziesmu; jau sāka par jaunu viņš trinkšķināt stīgas; jau sāka dziedāt dēkainas teiksmas par Chomu un Jeromu, par Stkļaru Stokozu . . . bet ne vecie, ne jaunie arvien vēl nevarēja atjēgties un ilgi vēl stāvēja, galvas nodūruši, pārdomādami briesmīgo pagātnes notikumu.

IVANS FJODOROVICS ŠPOŅKA UN VIŅA KRUSTMĀMIŅA

Ar šo stāstu notika atgadījums: mums to atstāstīja no Gadjačas atbraukušais Stepans Ivanovičs Kuročka. Jums jāzina, ka atmiņa man, grūti ir pateikt, cik nelādzīga: saki vai nesaki, viss vienalga. Tikpat kā ūdeni sietā liet. Pazīdams savu vājību, tieši palūdzu viņu uzrakstīt to burtnīciņā. Nu, lai dievs viņam dod veselību, priekš manis viņš arvien bija labs cilvēks, ņēmās un uzrakstīja. Es to ieliku mazajā galdiņā; jūs, domāju, to labi pazīstat; tas stāv kaktā, kad ieiet pa durvīm… Jā, aizmirsu, ka jūs pie manis nekad neesat bijuši. Mana vecene, ar kuru jau trīsdesmit gaidu dzīvoju kopā, nav savu mūžu lasīt mācījusies, — nav ko slēpt. Lūk, ievēroju, ka viņa cep pīrādziņus uz kāda papīra. Pīrādziņus viņa, mīļie lasītāji, cep brīnišķīgi jaukus; labākus pīrādziņus jūs nekur neēdīsiet. Paskatījos nez' kā pīrādziņam apakšpusē — skatos: rakstīti vārdi. Sirds man it kā paredzēja: pieeju pie galdiņa — no burtnīciņas ne puse vairs nav atlikusi. Pārējās lapas visas izvazājusi pīrāgiem! Ko darīsi? Uz vecuma dienām jau neiesi kauties! Pērn gadījās braukt cauri Gadjačai; tīšam, nenobrauci® līdz pilsētai, iesēju mezglu, lai neaizmirstu palūgt par to Stepanu Ivanoviču. Ar to vēl nepietika: nosolījos pats sev: tikko nošķaudīšos šķaudīšos pilsētā, tā tas jāatceras. Viss velti. Izbraucu cauri pilsētai, ir nošķaudījos, ir nošņaucos kabatas lakatiņā, bet tomēr aizmirsu; atcerējos tik, kad biju jau aizbraucis verstis sešas aiz zastavas. Neko darīt, bija jāiespiež bez beigām. Ja nu tomēr kāds gribētu zināt, par ko iet runa tālāk šinī stāstā, tam tikai jāaizbrauc uz Gadjaču un jāpalūdz Stepans Ivanovičs. Viņš ar lielāko prieku pastāstīs jums to, kaut vai no jauna, no sākuma līdz galam. Viņš dzīvo netālu no mūra baznīcas. Tur nogriežas tāda maza šķērsieliņa; kā iegriežas šķērsieliņā, tā tūliņ otri vai trešie vārti. Taču vēl labāk: kad ieraudzīsiet pagalmā garu kārti ar paipalu galā un jums pretim iznāks resna sieva zaļos lindrakos (viņš, nebūs par ļaunu pateikt, dzīvo vecpuisī), tad tā ir viņa sēta. Bez tam jūs varat viņu sastapt arī tirgū, kur viņš mēdz būt ikrītus līdz pulkstens deviņiem — izmeklēt zivis un saknes savam galdam — un sarunājas ar Antipa tētiņu vai uzpircēju — žīdu. Jūs viņu tūliņ pazītu, jo nevienam vairāk, kā tikai viņam, ir puķaina audekla bikses un dzelteni nanķina svārki. Vēl kāda pazīme: iedams viņš vicina rokas. Vēl, nelaiķis turienes tiesas piesēdētājs, Deniss Petrovičs, ieraudzīdams viņu no tālienes, arvien mēdza teikt: «Skatieties, skatieties, lūk, kur iet vēja dzirnavas!»

1 Ivans Fjodorovičs Špoņka

Jau četri gadi, ka Ivans Fjodorovičs Špoņka ir atvaļinājumā un dzīvo savā Vitrebeņku ciematā. Kad viņš vēl bija Ivaniņš, tad mācījās Gadjačas apriņķa skolā un, jāsaka, bija visgodīgākais un viscentīgākais zēns. Krievu gramatikas skolotājs Nikifors Timofejevičs Dejepričastije mēdza teikt: ja visi viņam būtu tik centīgi kā Špoņka, tad viņš nenēsātu klasē līdzi kļavas koka līnealu, ar kuru, kā pats atzinās, piekusa dauzīt pa rokām sliņķiem un draiskuļiem. Burtnīca viņam vienmēr bija tīra, salīnijēta, bez mazākā traipiņa. Sēdēja viņš arvien rātni, salicis rokas un acis pievērsis skolotājam, un nekad nepiekāra sev priekšā sēdošam biedram papīriņus uz muguras, negraizīja solu un pirms skolotāja ienākšanas klasē nespēlējās — kaudzīte krājies. Ja kādam ievajadzējās nazīša uzasināt spalvu, tas nekavējoties griezās pie Ivana Fjodoroviča, zinādams, ka tam arvien nazītis pie rokas; un Ivans Fjodorovičs, toreiz vēl Ivaniņš, izņēma nazīti no neliela ādas pārvalka, kas bija iesiets saitiņā viņa pelēko svārku pogu caurumā un lūdza tikai nekasīt spalvu ar naža asmeni, apgalvodams, ka tam nolūkam ir naža mugura. Tāds godīgums drīz pievērsa viņam pat paša latiņu valodas skolotāja uzmanību, kura kāss priekšnamā vien jau, iepriekš nekā parādījās durvīs viņa frizēs šinelis un baku rētām izraibotā seja, iedvesa bailes visai klasei. Sis briesmīgais skolotājs, kuram uz katedras vienmēr gulēja divi saišķi rikšu un pusklases tupēja uz ceļiem, iecēla Ivanu Fjodoroviču par klases uzraugu, neraugoties uz to, ka klasē bija daudzi ar ievērojami lielākām spējām. Te nevar atstāt neievērotu kādu gadījumu, kas iespaidoja visu viņa turpmāko dzīvi. Kāds no viņam uzticētiem skolēniem, lai pamudinātu savu auditoru ierakstīt viņam atzīmēs scil, kaut gan viņš no sava uzdevuma ne nieka nezināja, bija atnesis klasē papīrā ievīstītu, taukiem pārlietu bļinu. Ivans Fjodorovičs, kaut gan turējās pie taisnības, tobrīd bija izsalcis un nespēja atturēties pretim kārdinājumam, paņēma bļinu, aizlika sev priekšā grāmatu un sāka ēst, un tā bija aizņemts ar to, ka pat nepamanīja, ka klasē pēkšņi iestājies nāves klusums. Ar šausmām atjēdzās tikai tad, kad no frīzes šineļa pastiepās briesmīga roka, saņēma viņu aiz auss un izvilka klases vidū. «Dod šurp bļinu! Dod, tev saka, nelieti!» bargais skolotājs teica, satvēra pirkstiem taukaino bļinu un izsvieda to pa logu, stingri aizliegdams skolniekiem, kas skraidīja pagalmā, to pacelt. Pēc tam tūliņ visai sāpīgi nopēra Ivanu Fjodoroviču pa rokām; un pareizi: vainīgas bija rokas, kam ņēma, un ne cita kāda ķermeņa daļa. Kā arī būtu bijis, tikai no tā brīža biklums, kas jau tā bija nešķirams no viņa, pieņēmās vēl lielākā mērā. Varbūt šis pats notikums bija par iemeslu tam, ka viņam nekad nebija vēlēšanās iestāties civildienestā, jo pieredze rādīja, ka ne arvien var noslēpt galus. Viņam daudz netrūka no piecpadsmit gadiem, kad viņš pārgāja otrā klasē, kur saīsinātā katķisma un četru aritmētikas darbību vietā viņš ķērās pie plašākā, pie grāmatas par cilvēka pienākumiem un pie daļām. Bet, redzēdams, ka, jo tālāk mežā, jo vairāk malkas, un, saņēmis vēsti, ka tēvs miris, palika tur vēl divi gadus un ar mātes piekrišanu iestājās pēc tam N kājnieku pulkā. N ķājnieku pulks nepavisam nebija tādas šķiras, pie kādas pieder daudzi kājnieku pulki, un. kaut gan novietojās pa lielākai daļai sādžās, tomēr bija tā nostādīts, ka nepalika iepakaļ pat dažam labam kavalerijas pulkam. Lielākā daļa virsnieku dzēra stipru izsaldētu degvīnu un prata raustīt žīdus aiz peisakiem ne sliktāk par huzariem; daži no viņiem dejoja pat mazurku, un N pulka pulkvedis, sarunādamies sabiedrībā, nekad nepalaida garām gadījumu, to nepieminējis. «Man,» viņš parasti runāja, pēc katra vārda piesizdams savam vēderam, «daudzi dejo mazurku, loti daudzi, visai daudzi.» Lai vēl labāk parādītu lasītājiem N kājnieku pulka izglītotību, piezīmēsim, ka divi no virsniekiem bija ārkārtīgi kāršu spēlmaņi, kādus pat kavaleristu starpā nevar atrast un paspēlēja mundieri, cepuri, šineli, zobena pušķi un pat apakšveļu. Saskarē ar tādiem biedriem Ivans Fjodorovičs tomēr neko nezaTidēja no sava bikluma: un tā kā viņš nedzēra stipro izsaldēto degvīnu, bet atzina par labāku glāzīti parastā degvīna pirms pusdienām un vakariņām, nedejoja mazurku un nespēlēja kārtis, tad, protams, palika arvien vientulībā. Tādā kārtā, kad citi braukāja ar sādžas iedzīvotāju zirgiem ciemos pie sīkajiem muižniekiem, viņš sēdēja savā dzīvoklī, vingrinādamies darbos, kas īpatnēji vienīgi lēnprātīgai un labai dvēselei: gan tīrīja pogas, gan lasīja sapņu grāmatu, gan uzstādīja pelu lamatas savas istabas kaktos, gan beidzot, nometis mundieri, gulēja gultā. Tāpēc pulkā nebija neviena kārtīgāka par Ivanu Fjodoroviču, un savu vadu viņš komandēja tā, ka rotas komandieris arvien nostādīja viņu par paraugu. Tāpēc arī īsā laikā, vienpadsmit gadus pēc praporščika pakāpes iegūšanas, viņu paaugstināja par podporučiku. Šajā laika sprīdī viņš saņēma ziņu, ka māmiņa mirusi, bet krustmāmiņa, māmiņas īstā māsa. kuru viņš pazina tikai tāpēc, ka viņa veda tam bērnībā un sūtīja pat uz Gadjaču kaltētus bumbierus un pašas izgatavotas piparkūkas (ar māmiņu viņa bija naidā, tāpēc Ivans Fjodorovičs vēlāk neredzēja viņu), — šī krustmāmiņa savā labsirdībā uzņēmās pārvaldīt viņa nelielo īpašumu, ko viņa savā* laikā paziņoja vēstulē.

Ivans Fjodorovičs, būdams pilnīgi pārliecināts par krusi- māmiņas gaišo prātu, sāka pa vecam izpildīt savu dienestu. Cits viņa vietā, ticis tādā dienesta pakāpē, būtu uzpūties, bet uzpūtība viņam bija galīgi sveša un, kļuvis par podporučiku, viņš palika tas pats Ivans Fjodorovičs, kas kādreiz bija bijis arī praporščika pakāpē. Četrus gadus pēc šīs viņam nozīmīgās dienas viņš gatavojās kopā ar pulku iziet no Mogilevas guberņas uz Lielkrieviju, kad saņēma šāda satura vēstuli: «Mīļais māsasdēls, Ivan Fiodorovič!» *

«Nosūtu tev veļu: piecus pārus diegu zeķīšu un četrus smalka audekla kreklus, bez tam gribu parunāt ar tevi par lietu: tā kā tev jau ir diezgan augsta dienesta pakāpe, kas, domāju, tev ir zināms, un tu esi iegājis tādos gados, kad laiks nodarboties ar saimniecību, tad kara dienestā tev nav vairs ko darīt. Esmu jau veca un nevaru tavā saimniecībā visu pārlūkot; un arī, patiesi, man daudz kas tev personīgi atklājams. Atbrauc, Ivaniņ! Cerībā uz patiesu prieku tevi redzēt palieku tevi sirsnīgi mīlēdama tava krustmāte.»

Vasilisa Cupčevska.

«Mums sakņu dārzā izauguši brīnišķīgi rutki: vairāk līdzinās kartupeļiem nekā rutkiem.»

Nedēļu pēc šīs vēstules saņemšanas Ivans Fjodorovičs uzrakstīja tādu atbildi:

«Cienījamā kundze, krustmāmiņa, Vasilisa Kašparovna!»

«Daudzreiz pateicos jums par veļas atsūtīšanu. Sevišķi zeķes man ļoti vecas, tā ka pat dieninieks tās jau četras reizes lāpījis, un tās pēc tam kļuvušas ļoti šauras. Attiecoties uz jūsu domām par manu dienestu, esmu pilnīgi vienis prātis ar jums un aizvakar iesniedzu lūgumu dēļ atvaļinājuma. Tikko saņemšu atvaļinājumu, salīgšu vedēju. Jūsu iepriekšējo komisiju, attiecībā uz kviešu sēklu, Sibirijas arnautku, nevarēju izpildīt: visā Mogiļevas guberņā tādas nav. Bet cūkas te baro pa lielākai daļai ar brāgu, piejaucot nedaudz novadājušos alu.»

«Pilnā cieņā, cienītā kundze, krustmāmiņa, palieku māsasdēls

Ivans Špoņka.

Beidzot Ivans Fjodorovičs dabūja atvaļinājumu ar poru- čika pakāpi, salīga par četrdesmit rubļiem žīdu no Mogiļevas līdz Gadjačai un iesēdās kulbā tai pašā laikā, kad koki tērpās jaunās, vēl retās lapās, visa zeme spilgti apzēla ar jaunu zaļumu un viss lauks smaržoja pēc pavasara.

II Ceļš

Ceļā nekas sevišķs neatgadījās. Brauca vairāk nekā divas nedēļas. Varbūt pat vēl ātrāk būtu atbraucis Ivans Fjodorovičs, bet dievbijīgais žīds pa sestdienām ieturēja šabas un, apklājies ar savu pātaru deķi, visu dienu skaitīja pātarus. Taču Ivans Fjodorovičs, kā es jau agrāk atzīmēju, bija tāds cilvēks, kas negarlaikojās. Pa to laiku viņš atvēra čemodānu, izņēma veļu, apskatīja to labi: vai kārtīgi izmazgāta, kārtīgi salikta; noņēma rūpīgi spalviņu no jaunā mundiera, kas bija šūts jau bez uzplečiem, un visu to salika atkal atpakaļ visrūpīgākā kārtā. Grāmatas viņam, vispār sakot, nepatika lasīt, bet, ja dažreiz ieskatījās sapņu grāmatā, tad tikai tādēļ, ka viņam patika sastapt tur to, ko jau zināja, ko jau vairākas reizes bija lasījis. Tā pilsētas iedzīvotājs noiet katru dienu klubā ne tādēļ, lai dzirdētu tur ko jaunu, bet lai sastaptu tur tos draugus, ar kuriem viņš jau no neatmi- nāmiem laikiem ir paradis patērzēt klubā. Tā ierēdnis ar lielu labpatiku lasa adrešu kalendaru vairāk reižu dienā ne kādu diplomātisku pasākumu pēc, bet viņu bezgala sajūsmina iespiestiem burtiem rakstītie vārdi. «A! Ivans Gavri- lovičs tāds un tāds!» viņš dobji pie sevis atkārto. «Ā! un, lūk, arī es! Hm!…» Un nākamajā reizē pārlasa atkal tos pašus ar tiem pašiem izsaucieniem.

Pēc divu nedēļu ilgā brauciena Ivans Fjodorovičs sasniedza sādžiņu, kas atradās simt verstu no Gadjačas. Tas bija piektdienā. Saule jau sen.bija nogājusi, kad viņš ar kulbu un žīdu iegriezās iebraucamā sētā. Šī iebraucamā vieta ne caur ko neatšķīrās no citām, kas ierīkotas nelielajās sādžiņās. Tajās arvien ar lielu centību pacienā ceļinieku ar sienu un auzām, it kā viņš būtu pasta zirgs. Bet, ja viņam iegribētos pabrokastot, kā parasti brokasto kārtīgi ļaudis, tad viņš varētu pataupīt savu ēstgribu neskartu līdz citam gadījumam. To zinādams, Ivans Fjodorovičs jau priekšlaikus bija apgādājies ar divām virtenēm bubļiku un desu un, palūdzis glāzīti degvīna, kas netrūkst nevienā iebraucamā vietā, sāka ieturēt vakariņas, nosēdies uz sola pie ozola galda, kas stingri bija ierakts māla klonā. Šinī laikā kļuva dzirdama ratu rīboņa; iečīkstējās vārti; bet ilgi vilcinājās iebraukt sētā. Stipra balss bārās ar veceni, kas turēja traktieri:

«Es iebraukšu,» Ivans Fjodorovičs izdzirda: «bet, ja tavā mājā man iekodīs kaut viena blakts, tad piekaušu tevi, vecā ragana, nudien, piekaušu! un par sienu nekā nedošu!»

Pēc kādas minūtes durvis atvērās un ienāca, vai pareizāk sakot, ielīda resns cilvēks zaļos svārkos. Galva viņam nekustīgi balstījās uz īsā kakla, kas likās vēl resnāks divstāvu

zoda pēc. Likās, pēc ārējā izskata viņš piederēja pie tiem ļaudīm, kas par niekiem nekad galvu nelauza un kurie, visā dzīvē gāja kā pa taukiem.

«Esiet sveicināti, cienītais kungs!» viņš teica, ieraudzīji. Ivanu Fjodoroviču.

Ivans Fjodorovičs klusu paklanījās.

«Bet atļaujiet jautāt: ar ko man ir gods runāt?» turpināja resnais atbraucējs.

Tā nopratināts, Ivans Fjodorovičs neviļus piecēlās no savas vietas, ieņēma kareivisku stāju, ko viņš arvien mēdza darīt, kad viņam kaut ko jautāja pulkvedis.

«Atvaļināts poručiks, Ivans Fjodorovičs Špoņka,» viņš atbildēja.

«Bet vai drīkstu jautāt, uz kādām vietām jums labpatīk braukt?»

«Uz paša ciematu Vitrebeņkiem.»

«Vitrebeņki!» iesaucās stingrais pratinātājs. «Atļaujiet, cienītais kungs, atļaujiet!» viņš runāja, tuvodamies viņam un vicinādams rokas, it kā viņu kāds nelaistu klāt vai arī viņam būtu jāspraužas pūlim cauri, un, piegājis, apskāva Ivanu Fjodoroviču un nomutēja vispirms uz labā, tad uz kreisā, un tad atkal uz labā vaiga. Ivanam Fjodorovičam ļoti patika šī skūpstīšana, jo viņa lūpas uztvēra nepazīstamā lielos vaigus kā mīkstus spilvenus.

«Atļaujiet, cienītais kungs, iepazīties!» resnis turpināja, «esmu tā paša Gadjačas apriņķa muižnieks un jūsu kaimiņš; dzīvoju no jūsu Vitrebeņku ciemata ne tālāk par piecām verstīm, Chortišče ciematā; bet mans vārds un uzvārds ir Grigorijs Grigorjevičs Storčenko. Katrā ziņā, katrā ziņā, cienītais kungs, negribu jūs ne pazīt, ja neatbrauksiet ciemos Chortiščes ciematā. Tagad es steidzos vajadzības dēļ… Bet kas tas?» viņš uzrunāja rāmā balsī savu žokeju, zēnu kazaku svārkos, salāpītiem elkoņiem, kas ar neizpratnes izteiksmi sejā krāva galdā saiņus un kastes. «Kas tas ir, ko?» un Grigorija Grigorjeviča seja kļuva nemanāmi bargāka un bargāka. «Vai es to tev te pavēlēju nolikt, mīļais? Vai es to tev te pavēlēju nolikt, nelieti? Vai es tev neteicu vispirms uzsi'ldīt vistu, blēdi? Ej!» viņš uzkliedza, piesperdams kāju. «Pagaidi, šņukuri! Kur kastīte ar stopiņiem? Ivan Fjodoro- vič,» viņš sacīja, ieliedams glāzītē zāļu degvīnu; «padevīgi lūdzu iebaudīt zāļu degvīnu!»

«Nudien, nevaru . . . man jau bija gadījums …» Ivans Fjodorovičs atrunājās stostīdamies.

«Ir dzirdēt negribu, mīļais kungs!» muižnieks paaugstināja balsi, «ir dzirdēt negribu! No vietas nekustēšu, kamēr neizdzersiet…»

Ivans Fjodorovičs, redzēdams, ka nevar atteikties, izdzēra ar labpatiku.

«Tā ir vista, cienījamais kungs,» resnais Grigorijs Grigorjevičs turpināja, sagriezdams to ar nazi koka kastē. «Man jums jāsaka, ka mana pavāre Javdocha dažreiz mīl piedzerties un tāpēc bieži sagrauzdē. Ē, puis!» viņš griezās pie zēna kazaka svārkos, kas ienesa pēli un spilvenus, «klāj man guļu uz grīdas istabas vidū! Pielūko, siena vairāk paliec pagalvī zem spilvena. Un izplūc sievai no kodeļas šķipsnu kaņepāju, ko aizbāzt ausis pa nakti! Jums jāzina, cienījamais kungs, ka man ir paradums pa nakti aizbāzt ausis no tās nolādētās reizes, kad kādā krievu krogā man kreisajā ausī ielīda tarakans. Nolādētie kacapi, kā es vēlāk dabūju zināt, ēd pat kāpostus ar tarakaniem. Nav aprakstāms, kas ar mani notika: ausi tā kutina, tā kutina, ka jālec vai gar sienu uz augšu! Man palīdzēja jau mūsu apgabalā vienkārša vecenīte un ar ko, kā gan jūs domājat? vienkārši ar apvārdošanu. Ko jūs teiksiet, mīļais kungs, par ārstiem? Es domāju, ka viņi vienkārši māna un muļķo mūs: daža 'laba vecenīte zina divdesmit reižu labāk par visiem šiem ārstiem.»

«Tiešām, jums labpatīk runāt visīstāko patiesību. Daža laba ir gan tiešām …» Te viņš apstājās, it kā neatrazdams tālāk pieklājīga vārda. Nebūs par ļaunu arī man te pateikt, ka viņš vispār nebija vārdos devīgs. Varbūt tas nāca no bikluma, bet varbūt arī aiz vēlēšanās daiļrunīgi izteikties.

«Pamatīgi, pamatīgi izpurini sienu!» Grigorijs Grigorjevičs teica savam sulainim, «te viņiem tāds riebīgs siens, tā vien tik pielūko, ka neiekļūst kāds sprungulītis. Atļaujiet, cienījamais kungs, jums novēlēt labu nakti! Hītu jau neredzēsimies. Es izbraukšu pirms gaismas. Jūsu žīds turēs šabas, jo rītu sestdiena, tā kā jums nav ko celties agri. Neaizmirstiet tikai manu lūgumu: negribu jūs ne pazīt, ja neatbrauksiet Chortiščes ciematā.»

Tad Grigorija Grigorjeviča kambarsulainis novilka viņam svārkus un zābakus, uzvilķa viņam naktssvārkus, un Grigorijs Grigorjevičs iezvēlās guļā, un, likās, viens milzīgs pēlis tizgūlās otram.

«E, puis! Kur tu skrej, nelieti? Panāc šurp, sakārto man apsegu! Ē, puis! Paliec zem galvas sienu! Un kas, vai zirgus jau padzirdīja? Vēl sienu! Te zem šiem sāniem! Un sakārto, nelieti, pamatīgi apsegu! Lūk tā, vēl! och!…»

Tad Grigorijs Grigorjevičs vēl nopūtās reizes divas un palaida pa visu istabu caur degunu negantu svilpienu, brīžiem tā iekrākdamies, ka vecene, kas snauda uz lāviņas, atmodusies pēkšņi iepleta acis un paraudzījās uz visām pusēm, bet, neko neredzēdama, apmierinājās un aizsnaudās no jauna.

Otrā dienā, kad Ivans Fjodorovičs atmodās, muižnieka jau vairs nebija. Tas bija tikai kāds ievērojams notikums, kas viņam bija atgadījies ceļā. Trešā dienā pēc tam viņš jau tuvojās savam ciematiņam. Viņš sajuta, ka sirds viņam sāk stipri pukstēt, kad parādījās, spārnus vēcinādamas, vēja dzirnavas un kad samērā ar to, kā žīds dzina savus kleperus kalnā, lejā parādījās vītolu rinda. Spirgti un spilgti viņu starpā spīdēja dīķis un izdvesa veldzi. Te viņš kādreiz bija peldējies; šajā pašā dīķī viņš kādreiz kopā ar bērniem bija bridis līdz kaklam ūdenī pēc vēžiem. Kulba uzbrauca uz dambja, un Ivans Fjodorovičs ieraudzīja to pašu senlaicīgo mājiņu, tās pašas ābeles un ķezberes, pa kurām viņš kādreiz slepus bija ložņājis. Tikko viņš iebrauca pagalmā, kad no visām pusēm saskrēja suņi: brūni, melni, pelēki, raibi. Daži riedami metās zirgiem zem kājām, citi skrēja nopakaļus, pamanījuši, ka ass ieziesta taukiem; viens, stāvēdams pie virtuves un kāju uzlicis kaulam, vaukšķēja pilnā rīklē, otrs rēja iztālēm un skraidīja uz priekšu un atpakaļ, kuļādams asti un it kā teikdams: «Paskatieties, kristīgie ļautiņi, kāds es esmu jauneklis!» Puikas nosmulētos krekliņos saskrēja skatīties. Cūka, kas staigāja pa pagalmu ar sešpadsmit sivēniem, pacēla pētīgi savu purnu un ierukšķējās skaļāk nekā parasti. Pagalmā uz izklātiem palagiem saulē kaltējās kvieši, prosa un mieži. Uz jumta arī kaltējās ne mazums dažādu zāļu: cigoriņi, mauragas un citas. Ivans Fjodorovičs tā bija aizņemts no visa tā aplūkošanas, ka atjēdzās tikai tad, kad raibais suns bija iekodis ikros žīdam, kas norāpās no bukas. Saskrē- jušie mājas ļaudis, kas sastāvēja no pavāres, vienas sievas un divām meičām villainos svārkos, pēc pirmajiem izsaucieniem: «tas jau ir mūsu jaunais pans!» paziņoja, ka krustmāmiņa kopā ar kalponi Palaškt un kučieri Omeļku, kas bieži izpildīja dārznieka un sarga vietu, stādot dārzā kuku- ruzu. Taču krustmāmiņa, kas jau no tālienes bija ieraudzījusi mašām klāto kulbu, bija jau klāt. Un Ivans Fjodorovičs bija pārsteigts, kad viņa to gandrīz pacēla uz rokām, it kā neticēdams, vai tā ir tā pati krustmāmiņa, kas viņam rakstīja par savu vārgumu un slimību.

III Krustmāmiņa

Krustmāmiņai Vasilisai Kašparovnai šai laikā bija ap piecdesmit gadu. Precējusies viņa nekad nebija bijusi un arvien teica, ka jaunavas dzīve viņai dārgāka par visu. Taču, cik atceros, nekad neviens arī nebija bildinājis viņu. Tas cēlās no tam, ka visi vīrieši izjuta viņas tuvumā kaut kādu biklumu un neuzdrošinājās viņu bildināt. «Vasilisai Kašparovnai ir pārāk stingrs raksturs,» līgavaiņi sprieda, un viņiem bija taisnība, jo Vasilisa Kašparovna prata kuru katru pataisīt zemāku par zāli. Dzērāju dzirnavnieku, kas gluži nekur nederēja, viņa, pati ar savu vīrišķīgo roku paplūkādama ikdienas aiz matu cekula, bija pratusi pārvērst zeltā, ne tik vien cilvēkā. Augumā viņa bija tikko ne milzis, miesās pilnīgi samērīgi tukla un spēcīga. Likās, ka daba bija izdarījusi nepiedodamu kļūdu, likdama viņai valkāt darbdienās brūnu, sīki krokotu kapotu un Lieldienās un savā vārdadienā sarkanu kašemira šalli, lai gan viņai vislabāk būtu piestāvējušas dragūna ūsas un garie zābaki. Bet viņas nodarbības pilnīgi saskanēja ar viņas izskatu: viņa pati vizinājās laivā, airēdama veiklāk par jebkuru zvejnieku; medīja putnus; uzraudzīja neatlaidīgi siena pļāvējus; zināja uzskaitīt visas melones un arbuzus sakņu dārzā; ņēma nodevas pa piecām kapeikām no katra vezuma, kas brauca pāri viņas dambim, līda augšā kokos un purināja bumbierus, pēra slinkos vasaļus ar savu briesmīgo roku un pasniedza ar to pašu bargo roku glāzīti degvīna tiem, kas to pelnījuši. Gandrīz vienā un tai pašā laikā viņa rājās, krāsoja dziju, skrēja uz virtuvi, gatavoja kvasu, vārīja medus ievārījumu, rosījās visu dienu un visu paguva izdarīt īstā laikā. Sekas bija tās, ka Ivana Fedoroviča mazā muižiņa, kas pēc pēdējās revizijas aptvēra astoņpadsmit dzimtļaudis, uzplauka vārda pilnā nozīmē. Bez tam arī viņa karsti mīlēja savu māsasdēlu un rūpīgi krāja tam kapeikas. Pēc atgriešanās mājās Ivana Fjodoroviča dzīve galīgi pārgrozījās un ievirzījās pavisam citās sliedēs. Likās, daba viņu tieši bija radījusi pārvaldīt muižu ar astoņpadsmit dzimtļaudīm. Pati krustmāmiņa ievēroja, ka viņš būs labs saimnieks, kaut gan ne visās saimniecības nozarēs atļāva viņam iejaukties. «Viņš vēl jauneklis!» viņa parasti sacīja, lai gan Ivanam Fjodorovičam bija turpat jau četrdesmit gadu: «Kur nu viņam visu zināt!» Viņš tomēr neatlaidīgi uzturējās lauka pie labības un siena pļāvējiem, un tas sagādāja viņa lēnprātīgajai dvēselei neizskaidrojamu baudu. Desmitu un vairāk spožu izkapšu vienprātīgie atvēzieni; vienmērīgās rindās gul- stošies zāles vāli: pa brīžiem pļāvēju skaļās dziesmas, gan līksmas, kā viesus sveicot, gan skumjas, kā atvadoties; klusais, dzidrais vakars, — un kāds vakars! cik brīvs un spirgts ir gaiss! kā viss tad atdzīvojas: stepe zvīļo sarkanās, tumšzilās, ugunīgās puķēs; paipalas, sigas, kaijas, sienāži, tūkstošiem kukaiņu, un visi tie svilpo, dūc, sīc, čirkst, kliedz; un pēkšņi saskaņots koris; un viss tas neapklust ne uz mirkli; bet saule riet un noriet. Uch, cik spirgti un labi! Uz lauka šur tur tiek iekurta uguns un uzlikti katli, bet ap katliem sasēžas ūsainie pļāvēji; kūp ķiļķenu vira; krēsla sabiezē… Grūti izstāstīt, kas tad notika ar Ivanu Fjodoroviču. Pļāvējiem piebiedrojies, viņš aizmirsa nomēģināt to ķiļķenus, kuri viņam ļoti garšoja, un stāvēja nekustīgi uz vietas, sekodams ar acīm debess dzidrumā ienirstošai kaijai vai skaitīdams nopļautās labības kopiņas, kas bija izkaisītas pa lauku.

īsā laikā Ivanu Fjodoroviču izdaudzināja par lielu saimnieku. Krustmāmiņa nevarēja vien nopriecāties par savu māsasdēlu, un nekad nepalaida garām gadījumu nepalielījusies ar viņu. Kādu dienu — tas bija jau pēc labības pļaujas beigām, jūlija beigās — Vasiļisa Kašparovna, saņēmusi ar noslēpumainu seju Ivanu Fjodoroviču pie rokas, teica, ka viņa tagad gribot parunāt ar viņu par lietu, kas viņu jau sen nodarbinot.

«Tev, mīļais Ivan Fjodorovič, ir zināms,» viņa iesāka, «ka tavā ciematā ir astoņpadsmit dzimtcilvēku, protams, tas tā pēc revizijas datiem, bet īstenībā varbūt salasīsies vairāk, varbūt ap divdesmit četriem. Bet ne par to ir runa. Tu zini to mežiņu, kas aiz mūsu aploka un droši vien zini aiz tā meža lielo pļavu: tā ir bezmaz divdesmit desetinu; bet zāles tik daudz, ka katru gadu var pārdot vairāk nekā par simt rubļiem, it īpaši, ja, kā runā, Gadjačā stāvēs jātnieku pulks.»

«Kā ne, krustmāmiņ, zinu: zāle ļoti laba.»

«To es pati zinu, ka ļoti laba; bet vai tu arī zini, ka visa šī zeme īstenībā ir tava? Ko tu tā iepleti acis? Klausies, Ivan Fjodorovič! Tu atceries Stepanu Kuzmiču? Ko es runāju: atceries! Tu toreiz vēl biji tik maziņš, ka nevarēji pat viņa vārdu izrunāt. Kur nu! Atceros, kad atbraucu tieši Filipu priekš- gavēnī un paņēmu tevi rokās, tad tu man tikko nesabojāji visu kleitu; laime, ka paguvu tevi nodot auklei Matronai; tāds tu toreiz biji palaidnis. Bet ne par to ir runa. Visa zeme, kas aiz mūsu ciemata un pats Chortiščes ciemats piederēja Stepanam Kuzmičam. Viņš, tev jāzina, tevis vēl nebija pasaulē, sāka braukāt pie tavas māmiņas, — protams, tādā laikā, kad tavs tēvs nebija mājās. Bet es tomēr to nesaku kā pārmetumu viņai, — lai dievs mielo viņas dvēseli! — kaut gan nelaiķe arvien bija netaisna pret mani. Bet ne par to ir runa. Kā tas arī būtu bijis, tikai Stepans Kuzmičs izgatavoja tev dāvinājuma aktu uz to pašu muižu, par kuru tev stāstīju. Bet tavai nelaiķa mātei, pašu starpā runājot, bija ārkārtīgi savāds raksturs. Pats velns (lai dievs man piedod šo nelāgo vārdu!) nebūtu varējis viņu saprast. Kur viņa lika šo aktu, to tikai dievs vien zina. Domāju, ka tas atrodas šī vecpuiša Grigorija Grigorjeviča Storčenko rokās. Sim resnvēderainajam blēdim tika rokā visa viņa muiža. Esmu gatava derēt uz diezin ko, ja viņš nav aktu noslēpis.»

«Atļaujiet ziņot, krustmāmiņ: vai tas nav tas pats Storčenko, ar kuru es iepazinos stacijā?» Te Ivans Fjodorovičs izstāstīja par savu satikšanos.

«Kas viņu zina!» krustmāmiņa, mazliet padomājusi, atbildēja, «varbūt viņš arī nav nelietis. Taisnība, viņš tikai priekš pusgada ir atbraucis pie mums dzīvot; tik īsā laikā cilvēku nevar izpazīt. Vecene turpretim, viņa māte, kā dzirdēju, esot ļoti sapratīga sieviete un, saka, liela meistariene gurķu iesā- līšanā; tepiķus viņas pašas meitas protot teicami izgatavot. Bet tā kā tu saki, ka viņš tevi labi uzņēmis, tad aizbrauc pie viņa; varbūt vecais grēcinieks klausīs savai sirdsapziņai un atdos, kas viņam nepieder. Gandrīz vari braukt arī bričkā, tikai nolādētie bērni izvilkuši pakaļējā pusē visas naglas; būs jāsaka kučierim Omeļkam, lai viscaur labāk pienaglo ādu.»

«Kādēļ, krustmāmiņ? Ņemšu ratus, ar kuriem jūs dažreiz braucat putnus šaut.»

Ar to saruna beidzās.

IV Pusdienas

Ap pusdienas laiku Ivans Fjodorovičs iebrauca Chortiščes ciematā un kļuva mazliet nemierīgs, kad sāka tuvoties kungu mājai. Sī māja bija gara un nevis zem meldru jumta, kā daudziem apkārtnes muižniekiem, bet koka. Divi klētis pagalmā arī zem koka jumta; ozolkoka vārti. Ivans Fedorovičs bija līdzīgs tam frantam, kas, atbraucis ballē, redz visus, kurp vien paskatās, greznāk ģērbušos par sevi. Aiz cieņas viņš apstādināja savus ratus pie klēts un gāja kājām uz lieveni.

«Ā! Ivans Fjodorovičs!» iesaucās resnais Grigorijs Grigorjevičs, kas staigāja pa pagalmu svārkos, bet bez kaklauta, vestes un bikšturiem. Tomēr ari šis ietērps apgrūtināja viņa tuklo briedumu, jo sviedri viņam lija aumaļām.

«Vai jūs neteicāt, ka tūliņ, tikko būsiet satikuši krust- māmiņu, atbrauksiet, bet neatbraucāt?» Pēc šiem vārdiem Ivana Fjodoroviča lūpas sastapās ar tiem pašiem pazīstamajiem spilventiņiem.

«Pa lielākai daļai saimniecības darbi… Es gan atbraucu pie jums tik uz īsu brīdi, īstenībā darīšanās …»

«Uz īsu brīdi? Tas nu gan nebūs. E, puisi!» resnais saimnieks iesaucās, un tas pats zēns kazaka svārkos izskrēja no virtuves. «Saki Kasjanam, lai vārtus tūliņ aiztaisa, dzirdi, — aiztaisa ciešāk! Bet šī pana zirgus lai tūliņ izjūdz. Lūdzu istabā: te tāda suta, ka man viss krekls slapjš.»

Ivans Fjodorovičs, ienācis istabā, apņēmās netērēt velti laiku un, par spīti savam biklumam, rīkoties enerģiski.

«Krustmāmiņai bija tas gods… teica man, ka nelaiķa Stepana Kuzmiča dāvinājuma akts …»

Grūti attēlot, cik nepatīkami pie šiem vārdiem saviebās Grigorija Grigorjeviča platā seja. «Nudien, nekā nedzirdu!» viņš atbildēja. «Man jums jāsaka, ka man kreisajā ausī bija ielīdis tarakans. Krievu istabās nolādētie kacapi viscaur ielaiduši tarakanus. Nav aprakstāms ne ar kādu spalvu, kas tās bija par mokām — tā kutina, tā kutina … Man palīdzēja kāda vecīte ar visvienkāršāko līdzekli. ..»

«Es gribēju sacīt…» Ivans Fjodorovičs iedrošinājās pārtraukt, redzēdams, ka Grigorijs Grigorjevičs ar nodomu grib

novirzīt sarunu uz citu pusi, «ka nelaiķa Stepana Kuzmiča testamentā tiek pieminēts, tā sacīt, dāvinājuma akts… pēc tā man nākas …»

«Zinu, to krustmāmiņa paguvusi jums iestāstīt. Tie ir meli, nudien, meli! Nekādu dāvinājuma aktu krusttētiņš nav atstājis. Kaut gan, taisnība, testamentā ir minēts kaut kāds akts; bet kur tad tas ir? Neviens tādu nav uzrādījis. Es jums to saku tāpēc, ka no sirds vēlu jums labu. Nudien, tie ir meli!»

Ivans Fjodorovičs apklusa, apdomādams, ka varbūt krust- māmiņai patiesi tas tik tā licies.

«Bet, lūk, nāk šurp māmiņa ar māsām!» Grigorijs Grigorjevičs sacīja, «tātad pusdienas jau gatavas. Iesim!» Viņš ievilka Ivanu Fjodoroviču aiz rokas istabā, kur galdā stāvēja degvīns un uzkožamie.

Tajā pašā laikā ienāca vecenīte, maziņa, īsta kafijas kanna aubītē, ar divām jaunkundzēm — gaišmati un tumšmati. Ivans Fjodorovičs kā labi audzināts kavalieris vispirms noliecās pie vecāsmātes rokas un pēc tam pie abu jaunkundžu rokām.

«Tas, māmiņ, mūsu kaimiņš, Ivans Fjodorovičs Špoņka!» Grigorijs Grigorjevičs sacīja.

Vecīte vērīgi skatījās Ivanā Fjodorovičā vai varbūt tikai izlikās skatāmies. Tomēr tā bija pati labsirdība; tā vien likās, it kā viņa gribētu vaicāt Ivanam Fjodorovičam: cik jūs esat ziemai iesālījuši gurķu?

«Vai degvīnu dzērāt?» vecīte prasīja.

«Jūs, māmiņ, tiešām neesat izgulējusies,» Grigorijs Grigorjevičs sacīja, «kas gan viesim vaicā, vai viņš ir dzēris? Jūs tikai piedāvājiet; bet vai esam dzēruši vai ne, tā mūsu darīšana. Ivan Fjodorovič! lūdzu: nagleņu vai Trofima deg- vīniņu? Kāds jums labāk tīk? Ivan Ivanovič, ko tu stāvi?» Grigorijs Grigorjevičs piebilda, atgriezdamies atpakaļ, un Ivans Fjodorovičs ieraudzīja Ivanu Ivanoviču, kas tuvojās degvīnam, svārkos ar garām stērbelēm un milzīgu, stāvu apkakli, kas aizsedza viņam visu pakausi, tā ka galva likās sēžam apkaklē kā bričkā.

Ivans Ivanovičs pienāca pie degvīna, paberzēja rokas, apskatīja pamatīgi glāzīti, ielēja, pacēla pret gaismu, izgāza uz reizi no glāzītes visu degvīnu mutē, bet nenorīdams paskaloja to labi krietni pa muti, pēc tam tik norija un, uzk( maizi ar sālītu gaileni, griezās pie Ivana Fjodoroviča.

«Vai man nav gods runāt ar Ivanu Fjodoroviču Spoņkai kungu? »

«Tieši tā,» Ivans Fjodorovičs atbildēja.

«Ļoti stipri jums labpaticis pārmainīties no tā laika, kamei jūs pazīstu. Kā ne!» Ivans Ivanovičs turpināja, «es jūs v atceros, lūk, kādu!» Pie tam viņš pacēla plaukstu aršinas aug stumā no grīdas. «Jūsu nelaiķa tētiņš, lai dievs viņam dod debesu valstību! bija rets cilvēks. Arbūzi un melones viņam arvien bija tādi, kādus tagad nekur neatradīsiet. Kaut va tepat,» viņš turpināja, pavezdams viņu sāņus, «dod jum galdā melones, — kas tās par melonēm? Ir skatīties negribas! Ticiet vai ne, cienītais kungs, ka viņiem bija arbūzi,» viņš teica ar noslēpumainu sejas izteiksmi, izplezdams rokas, it kā gribētu apskaut resnu koku, «nudien, lūk, kādi!»

«Iesim pie galda!» Grigorijs Grigorjevičs sacīja, saņemdams Ivanu Fjodoroviču aiz rokas.

Grigorijs Grigorjevičs nosēdās savā parastajā vietā, galda galā, aizsējies sev priekšā milzīgu servjeti un tādā veidā izskatīdamies pēc tiem varoņiem, ko bārddziņi krāso uz savām izkārtnēm. Ivans Fjodorovičs sarkdams nosēdās viņam ierādītajā vietā abām jaunkundzēm pretim; bet Ivans Ivanovičs nekavējās novietoties viņam blakus, pie sevis priecādamies, ka būs kāds, kam pastāstīt savas gudrības.

«Jūs velti paņēmāt pakaļgabalu, Ivan Fjodorovič! Tas ir tītars!» vecīte teica, griezdamās pie Ivana Fjodoroviča, kam lauku sulainis, tērpies pelēkā frakā ar melnu ielāpu, patlaban pienesa bļodu ar cepeti. «Ņemiet muguriņu!»

«Māmiņ! jūs taču neviens nelūdz iejaukties!» Grigorijs Grigorjevičs ieteicās. «Esiet pārliecināta, ka viesis pats zina, ko ņemt. Ivan Fjodorovič, ņemiet spārniņu, to otru, ar na- biņu! Bet ko tad jūs tik maz paņēmāt? Ņemiet gurniņu! Ko tu tā stāvi ar bļodu, muti ieplētis? Lūdz, meties, nelieti, ceļos! Saki tūliņ: «Ivan Fjodorovič, ņemiet ciscinu!»»

«Ivan Fjodorovič, ņemiet cisciņu!» ierēcās, ceļos nometies, sulainis ar bļodu.

«Hm! kas tie par tītariem!» Ivans Ivanovičs pusbalsī nicinoši teica, pievērsies savam kaimiņam. «Vai tādam jābūt tītaram? Ja jūs būtu redzējuši manus tītarus! Apgalvoju jums, ka tauku vienā pašā vairāk nekā desmitos tādos kā šie. Vai ticat, mans kungs, ka pat pretīgi skatīties, kad viņi man staigā pa pagalmu — tik trekni!…»

«Ivan Ivanovič, tu melo!» Grigorijs Grigorjevičs iebilda, ieklausījies viņa runā.

«Es jums teikšu,» Ivans Ivanovičs tāpat turpināja stāstīt savam kaimiņam, izlikdamies, it kā viņš Grigorija Grigorjeviča vārdus nebūtu dzirdējis, «kā pērngad, kad es tos transportēju uz Gadjaču, deva piecdesmit kapeikas par gabalu, un tad ari vēl negribēju ņemt!» .

«Ivan Ivanovič, saku tev, ka tu melo!» Grigorijs Grigorjevičs atkārtoja lielākas skaidrības dēļ pa balsienam un skaļāk.

Bet Ivans Ivanovičs, izlikdamies, ka tas nepavisam neattiecas uz viņu, turpināja tāpat, tikai daudz klusāk:

«Tiešām, mans kungs, negribēju ņemt. Gadjačā nevienam muižniekam…»

«Ivan Ivanovič, tu taču esi muļķis un vairāk nekas,» Grigorijs Grigorjevičs skaļi sacīja. «Jo Ivans Fjodorovičs to visu zina labāk par tevi un tiešām neticēs tev.»

Te nu Ivans Ivanovičs pavisam apvainojās, apklusa un ņēmās notiesāt tītaru, lai gan tas nebija tik trekns kā tie, uz kuriem bija pretīgi skatīties.

Nažu, karošu un šķīvju šķindoņa apklusināja uz brīdi sarunas; bet visskaļāk bija dzirdams, kā Grigorijs Grigorjevičs izsūca smadzenes no aitas kaula.

«Vai jūs esat lasījuši,» Ivans Ivanovičs prasīja pēc neilgas klusēšanas, izbāzdams galvu no savas bričkas uz Ivana Fjodoroviča pusi,_ «grāmatu: «Korobeiņikova ceļojums uz svētām vietām»? īsta bauda dvēselei un sirdij! Tagad tādas grāmatas neiespiež. Ļoti nožēlojami, ka neapskatījos, kura gada.»

Ivans Fjodorovičs, sadzirdējis, ka runa iet par grāmatu, sāka centīgi uzliet sev mērci.

«Tiešām brīnišķīgi, mans kungs, kad apdomā, ka vienkāršs pilsonis apstaigājis visas šīs vietas; vairāk par trīs tūkstoš verstīm, mans kungs! vairāk par trīs tūkstoš verstīm! Tiešām dievs pats viņu izredzējis apmeklēt Palestinu un Jeruzalemi.»

«Jūs sakāt, ka viņš,» sacīja Ivans Fjodorovičs, kas daudz bija dzirdējis par Jeruzalemi vēl no sava denščika, «ir bijis arī Jeruzalemē?»'

«Par ko jūs runājat, Ivan Fjodorovič?» Grigorijs Grigorj vičs atsaucās no galda gala.

«Man, tas ir, bija izdevība piezīmēt, ka pasaulē ir kād tālas zemes!» Ivans Fjodorovičs sacīja, būdams no sirds p ! cīgs par to, "ka bija izteicis tik garu un grūtu frāzi.

«Neticiet viņam, Ivan Fjodorovič!» Grigorijs Grigorjevi sacīja, labi neieklausījies: «melo vienā melošanā!»

Pa tam pusdienas bija paēstas. Grigorijs Grigorjevičs aizgāja uz savu istabu pa ieradumam mazliet nokrākties, bet viesi aizgāja vecenītei-saimniecei un jaunkundzēm līdzi uz viesistabu, kur tas pats galds, uz kura viņi bija atstājuši degvīnu, iziedami pusdienās, it kā caur kādu pārvēršanos bija pārklājies bļodiņām ar dažāda veida ievārījumiem un bļodām ar ķiršiem, arbūziem un melonēm. Grigorija Grigorjeviča neklātbūtne bija visā nomanāma: saimniece kļuva runīgāka un atklāja pati, nelūgta, daudz kulināru noslēpumu, kā izgatavot pastili, kā kaltēt bumbierus. Pat jaunkundzes sāka runāt; bet gaišmate, kura likās par gadiem sešiem jaunāka par savu māsu un kurai pēc izskata bija ap divdesmit pieci gadi, bija mazrunīgāka. Bet vairāk par visiem runāja un rosījās Ivans Ivanovičs. Būdams pārliecināts, ka viņu tagad neviens nepārtrauks un nejauks, viņš stāstīja gan par gurķiem, gan par kartupeļu dēstīšanu, gan par to, cik senos laikos bijuši gudri cilvēki — ar tagadējiem nav ko salīdzināt! — gan par to, ka visi ar laiku topot gudrāki un nonākot pie vissarežģītāko lietu izdomāšanas. Vārdu sakot, tas bija viens no tiem cilvēkiem, kas ar lielāko prieku mīl nodarboties gan ar spirdzinošām sarunām un runā par visu, par ko vien var runāt. Ja saruna grozījās ap svarīgiem un cēliem priekšmetiem, tad Ivans Ivanovičs nopūtās pēc katra vārda, viegli galvu palocīdams; ja runāja par saimniecības lietām, tad izbāza galvu no savas bričkas un savilka tādus vaibstus, ka, tajos skatoties, likās, varēja izlasīt, kā izgatavot bumbieru kvasu, cik lielas tās melones, par kurām viņš runāja un cik treknas tās zosis, kas skraida viņam pagalmā. Beidzot, ar lielām pūlēm, jau vakarā, Ivanam Fjodorovičam izdevās atvadīties un, lai gan viņš bija piekāpīgs un viņu ar varu gribēja paturēt pārnakšņot, viņš tomēr palika pie sava nodoma braukt un aizbrauca.

V Krustmamiņas jaunais nodoms

«Nu, ko? vai izmānīji vecajam blēdim dokumentu?» Ar tādu jautājumu Ivanu Fjodoroviču saņēma krustmāmiņa, kas ar nepacietību jau vairāk stundu bija gaidījusi viņu uz lieveņa un nenocietās, beidzot, neizskrējusi aiz vārtiem.

«Nē, krustmāmiņ,» Ivans Fjodorovičs sacīja, izkāpdams no ratiem, «Grigorijam Grigorjevičam nav nekāda dokumenta.»

«Un tu noticēji viņam! Viņš melo, nolādētais! Kad kādreiz nokļūšu, tiešām, piekaušu viņu pašas rokām! O, nolaidīšu viņam taukus! Tomēr iepriekš jāaprunājas ar mūsu tiesas piesēdētāju, vai nevar tiesas ceļā no viņa piedzīt. Bet ne par to tagad ir runa. Nu, vai pusdienas bija labas?»

«Ļoti … jā, visai, krustmāmiņ!»

«Nu, kādi ēdieni bija? Izstāsti! Vecā, zinu, ir meistariene pārzināt virtuvi!»

«Siera rauši ar krējumu, krustmāmiņ, mērce ar baložiem, pildītiem…»

«Bet tītars ar plūmēm bija?» krustmāmiņa prasīja, tāpēc ka pati ļoti labi prata izgatavot šo ēdienu.

«Bija arī tītars … Ļoti skaistas jaunkundzes, Grigorija Grigorjeviča māsiņas, it īpaši gaišmate!»

«A!» krustmāmiņa sacīja un vērīgi paraudzījās Ivanā Fjo- dorovičā, kas nosarcis nolaida acis. Jauna doma pēkšņi iešāvās viņai galvā. «Nu, ko?» viņa ziņkāri un žirgti iejautājās, «kādas viņai uzacis?» Nav lieki atzīmēt, ka krustmāmiņa sievietes skaistuma pirmajā vietā stādīja uzacis.

«Uzacis, krustmāmiņ, taisni tādas, kādas, kā jūs stāstījāt, jaunībā bijušas jums. Un visā sejā nelieli vasaras raibumi.»

«A!» krustmāmiņa teica, apmierināta ar Ivana Fjodoroviča piezīmi, lai gan viņam ne prātā nebija nācis izteikt viņai ar to komplimentu.

«Kāda viņai bija kleita? kaut gan tagad grūti atrast tādu blīvu audumu, no kāda, piemēram, man šis kapots. Bet ne par to ir runa. Nu, ko, vai tu sarunājies ar viņu par kaut ko?»

«Tas ir, kā .. . es, krustmāmiņ? Jūs varbūt jau domājat…»

«Nu, kas? Kas tur par brīnumu? Tas dieva prāts. Varbūt tev jau no laika gala nolemts dzīvot ar viņu pārītī?»

«Nesaprotu, krustmāmiņ, kā jūs varat to teikt. Tas pierāda, ka jūs pavisam nepazīstat mani…»

«Nu, lūk, jau apvainojies!» krustmāmiņa sacīja. «Kā jauns zēns!» viņa pie sevis nodomāja, «neko nesaprot! Jāsaved būs viņi kopā, lai iepazīstas!» Tad krustmāmiņa izgāja apskatīties virtuvē un atstāja Ivanu Fjodoroviču vienu. Bet no tā laikn viņa tikai par to vien domāja, kā drīzāk redzēt savu māsas dēlu apprecējušos un paauklēt mazbērnus. Viņas galvā krājās vienīgi tik domas par gatavošanos uz kāzām, un varēja novērot, ka viņa visos darbos bija kļuvusi daudz rosīgāka nekā agrāk; kaut gan šie darbi vairāk gāja uz slikto, nekā labo pusi. Bieži, gatavodama kādu saldu cepumu, kādus viņa vispār nekad neuzticēja virējai, viņa, aizmirsusies un iedomādamās, ka viņai blakus stāv mazais krustdēla dēliņš, kas lūdz cepumu, pastiepa viņam roku ar labāko gabalu, bet sētas suns, to izmantodams, pakampa gardo kumosu un, skaļi šņakstinādams, atmodināja viņu no dziļajām domām, par ko arī ikreizes saņēma pērienu ar biguli. Viņa pat atstāja savu iemīļoto nodarbošanos un nebrauca medībās, sevišķi pēc tam, kad irbes vietā bija nošāvusi vārnu, kas agrāk viņai nekad nebija gadījies.

Beidzot pēc kādām četrām dienām visi ieraudzīja no šķūņa izvilktu bričku. Kučieris Omeļko, reizē arī dārznieks un sargs, jau no paša agra rīta klauvēja ar āmuru un piesita ādu, nemitīgi trenkādams prom suņus, kas laizīja riteņus. Turu par savu pienākumu iepriekš pavēstīt lasītājiem, ka tā bija tieši tā pati brička, kurā vēl Ādams bija braucis, un tāpēc, ja kāds uzrādītu citu Ādama bričku, tad tie ir dzīvi meli un brička patiesi viltota. Pavisam nezināmi, kā tā izglābusies no ūdensplūdiem, jādomā, ka Noasa šķirstā tai bijis ierādīts īpašs šķūnis. Ļoti žēl, ka lasītājiem nevar dzīvi attēlot tās izskatu. Pietiek sacīt, ka Vasilisa Kašparovna bija ļoti mierā ar tās architekturu un vienmēr nožēloja, ka veclaiku ekipāžās izgājušas no modes. Pati bričkas uzbūve — mazliet sašķiebta uz sāniem, tas ir tā, ka labā puse bija daudz augstāka par kreiso, viņai ļoti patika, tāpēc ka no vienas puses var, kā viņa teica, iekāpt maza auguma cilvēks, bet no otras — liela. Bet bričkas iekšpusē varēja novietoties apmēram pieci maza auguma cilvēki un trīs tādi kā krustmāmiņa. Ap pusdienu Omeļko, ticis galā ar bričku, izveda no kūts trīs zirgus, drusku jaunākus nekā brička, un sāka piesaistīt viņus virvēm lieliskajai ekipažai. Ivans Fjodorovičs un krustmāmiņa, viens no kreisās, otra no labās puses iekāpa bričkā, un tā sāka braukt. Zemnieki, kas gadījās ceļā, redzot tādu greznu ekipāžu (krustmāmiņa visai reti izbrauca tajā), godbijīgi apstājās, noņēma cepures un klanījās līdz jostas vietai. Pēc apmēram divi stundām brička apstājās lieveņa priekšā, — domāju, nav jāsaka: Storčenko mājas lieveņa priekšā. Grigorija Grigorjeviča nebija mājās. Vecenīte ar jaunkundzēm iznāca saņemt viesus ēdamistabā. Krustmāmiņa pienāca cēliem soļiem, ar lielu veiklību paspēra vienu kāju uz priekšu un skaļi sacīja:

«Ļoti priecājos, mana kundze, ka man ir gods personīgi apliecināt jums savu cieņu; bet līdz ar rešpektu atļaujiet pateikties par viesmīlību, kādu parādījāt manam māsas dēlam Ivanam Fjodorovičam, kas daudz lepojas ar to. Jums varen jauki griķi, kundze, es tos redzēju šurp braukdama. Bet atļaujiet zināt, cik kopiņu jūs saņemat no desetinas?»

Pēc tam sākās vispārīga saskūpstīšanās. Kad bija nosēdušies viesistabā, tad vecā saimniece iesāka:

«Par griķiem nevaru jums pateikt: tā ir Grigorija Grigorjeviča lieta; es jau sen ar to nenodarbojos, un arī nevaru: esmu jau veca! Senos laikos mums mēdza būt, atceros, griķi līdz jostas vietai. Tagad diezin kas, lai gan saka, ka tagad viss labāk.» Te vecenīte nopūtās, un kaut kurš novērotājs būtu saklausījis šinī nopūtā senā astoņpadsmitā gadsimta nopūtu.

«Esmu dzirdējusi, mana kundze, ka jūsu pašu meitas prot izgatavot lieliskus tepiķus,» Vasilisa Kašparovna sacīja, un ar to aizskāra vecenītes visjūtīgākās dvēseles stīgas: pie šiem vārdiem viņa it kā atdzīvojās un valodas viņai raisījās par to, kā jākrāso dzija, kā dzija iepriekš jāsagatavo. No grīdsegām valodas ātri pārgāja uz gurķu sālīšanu un bumbieru kaltēšanu. Vārdu sakot, nepagāja ne stunda, ka abas dāmas tā bija iegrimušas sarunā, it kā jau visu mūžu būtu pazīstamas. Vasilisa Kašparovna daudz ko jau sāka stāstīt tik klusā balsī, ka Ivans Fjodorovičs neko nevarēja sadzirdēt.

«Vai nepatīk apskatīt?» pieceldamās sacīja vecā saimniece. Viņai līdzi piecēlās jaunkundzes un Vasilisa Kašparovna, un visas devās uz meiču istabu. Krustmāmiņa tomēr deva zīmi Ivanam Fjodorovičam palikt uz vietas un kaut ko klusi pateica vecenītei.

«Mašeņka!» vecenīte teica, griezdamās pie gaišmates meičas: «paliec pie viesa un parunājies ar viņu, lai viesim nebūtu garlaicīgi!»

Gaišmatainā jaunkundze palika un nosēdās uz divana. Ivans Fjodorovičs sēdēja savā krēslā kā uz adatām, sarka un nolaida acis, bet jaunkundze, likās, to nemaz neievēroja un vienaldzīgi sēdēja uz divana, apskatīdama cītīgi logus un sienas, vai sekodama acīm kaķim, kas bailīgi pabēga zem krēsliem.

Ivans Fjodorovičs mazliet uzmundrinājās un gribēja mēģināt uzsākt sarunu, bet, likās, ceļā bija pazaudējis visus vārdus. Ne mazākā doma viņam neienāca prātā.

Klusēšana turpinājās ap ceturtdaļ stundas. Jaunkundze sēdēja arvien vēl tāpat.

Beidzot Ivans Fjodorovičs saņēmās: «Vasaru ļoti daudz mušu, cienītā!» viņš izteica pa pusei drebošā balsī.

«Pārāk daudz!» jaunkundze atbildēja. «Brālītis priekš tām pagatavoja sitamo no vecas māmiņas kurpes, bet arvien vēl ir daudz.»

Saruna atkal aprāvās, un Ivans Fjodorovičs nekādā ziņā neatrada vārdus.

Beidzot saimniece ar krustmāmiņu un tumšmati jaunkundzi atgriezās. Vēl mazliet patērzējusi, Vasilisa Kašparovna atvadījās no vecenītes un jaunkundzēm, lai gan ļoti tika lūgta pārnakšņot. Vecenīte un jaunkundzes izgāja lievenī pavadīt viesus un ilgi vēl klanījās krustmāmiņai un krustdēlam, kas lūkojās atpakaļ no bričkas.

«Nu, Ivan Fjodorovič, par ko tad jūs runājāt divatā ar jaunkundzi?» krustmāmiņa ceļā prasīja.

«Ļoti kautrīga un tikumīga jaunava ir Marija Grigor- jevna,» Ivans Fjodorovičs sacīja.

«Klausies, Ivan Fjodorovič, es gribu nopietni parunāt ar tevi. Tev jau, paldies dievam, trīsdesmit astotais gads; dienesta pakāpe tev jau laba diezgan; laiks padomāt arī par bērniem! Tev katrā ziņā vajadzīga sieva…»

«Kā, krustmāmiņ!» Ivans Fjodorovičs izbijies iesaucās, «kā, sieva? Nē, krustmāmiņ, esiet tik laipna… Jūs mani tiešām ievedat kaunā… Es vēl nekad neesmu bijis precējies … Es pavisam nezinu, ko ar viņu iesākt!»

«Dabūsi zināt, Ivan Fjodorovič, dabūsi zināt,» krustmāmiņa smaidīdama noteica un nodomāja pie sevis: «Kur nu! viņš jau pavisam vēl jauns zēns: nekā nezina!» «Jā, Ivan Fjodorovič!» viņa dzirdami turpināja, «labāku sievu par Mariju Gri- gorjevnu tu neatradīsi. Bez tam tev jau viņa ļoti patika. Mēs jau par to daudz pārrunājām ar veco: viņa labprāt redzētu tevi par savu znotu. Vēl gan, tiesa, nav zināms, ko šis grēk- daris Grigorjevičs teiks, bet mēs neņemsim vērā viņu, un lai tikai viņš iedomājas neatdot pūru, mēs viņu ar tiesu…» Pa tam brička piebrauca pie mājas, un vecum vecie ādeņi atdzīvojās, sajuzdami tuvo atpūtu., «Klausies, Omeļko! zirgiem ļauj vispirms krietni atpūsties un izjūdzis neved tūlīt pie dzirdināšanas: tie ir karsti zirgi.» «Nu, Ivan Fjodorovič,» krustmāmiņa izkāpdama turpināja, «dodu tev padomu labi par to pārdomāt. Man vēl jāieskrien virtuvē: esmu aizmirsusi Solochai pasūtīt vakariņas, bet viņa, neliete, domāju, pati nebūs padomājusi par tām.»

Bet Ivans Fjodorovičs stāvēja kā pērkona spēriena apdullināts. Tiesa, Marija Grigorjevna ļoti jauka sieviete; bet precēties! Tas viņam likās tik savādi, tik brīnišķīgi, ka viņš par to nemaz nevarēja bez bailēm domāt. Dzīvot ar sievu!. Nesaprotami! Viņš nebūs viens savā istabā, bet viņiem būs jābūt vienmēr diviem! Sviedri viņam izspiedās uz sejas, jo vairāk viņš iegrima pārdomās.

Agrāk nekā parasts viņš nolikās gulēt, bet nevarēja aizmigt, lai kā arī necentās. Beidzot kārotais miegs, šis visu mierinātājs, ieradās pie viņa; bet kāds miegs! Vēl nesakarīgākus sapņus viņš nekad nebija redzējis. Te viņš sapņoja, ka viņam visapkārt viss rīb, griežas, bet viņš skrien, skrien, ko kājas nes .. . Jau sāk apgurt… Pēkšņi viņu kāds satver pie auss. «Ai! kas tas?» «Tā esmu es, tava sieva!» trokšņaini viņam saka kāda balss. Un viņš pēkšņi atmostas. Te viņam rādījās, ka viņš jau ir apprecējies, ka viss viņu mājiņā tik brīnišķs, tik savāds: viņa istabā vienas gultas vietā stāv divkārša; krēslā sēž sieva. Viņam neērti; viņš nezina, kā pieiet viņai, ko teikt viņai, un pamana, ka viņai ir zoss seja. Nejauši viņš pagriežas uz otru pusi un redz otru sievu, tāpat ar zoss seju. Pagriežas uz citu pusi — stāv trešā sieva; atpakaļ vēl viena sieva. Tad viņu pārņem skumjas: viņš metas bēgt dārzā; bet dārzā ir karsti; viņš noņem cepuri, redz: arī cepurē sēž sieva. Sviedri viņam izspiedās uz sejas. Bāza roku kabatā pēc mutautiņa — arī kabatā sieva; izņēma no auss vati — arī tur sēž sieva. Tad sāka viņš lēkāt uz vienas kājas, bet krustmāmiņa, skatīdamās viņā, runāja ar svarīgu sejas izteiksmi: «Jā, tev jālēkā, tāpēc ka tu tagad jau esi precējies cilvēks.»' Viņš iet tai klāt, bet krustmāmiņa jau nav vairs krustmāmiņa, bet zvanu tornis. Un jūt, ka viņu kāds ar virvi velk tornī augšā. «Kas mani velk?» Ivans Fjodorovičs žēli ierunājās. «Tā esmu es, tava sieva, kas tevi velk, tāpēc ka tu esi zvans!» «Nē, es neesmu zvans, bet Ivans Fjodorovičs!» viņš kliedz. «Jā, tu esi zvans,» saka garām iedams N kājnieku pulka pulkvedis. Te viņš pēkšņi redz, ka sieva nemaz inav cilvēks, bet kāda vilnas drēbe; ka viņš ir Mogiļevā iegājis veikalā pie tirgotāja. «Kādu drēbi vēlaties?» tirgotājs prasa, «ņemiet sievu, tā ir vismodernākā drēbe! ļoti izturīga! no tās visi sev tagad šuj svārkus.» Tirgotājs nomērī un griež sievu. Ivans Fjodorovičs paņem to padusē, iet pie žīda, drēbnieka. «Nē,» žīds saka, «tā ir slikta drēbe! no tās neviens sev nešuj svārkus …» Bailēs un nesamaņā Ivans Fjodorovičs atmodās; auksti sviedri plūda viņam aumaļām.

Tikko no rīta bija piecēlies, tūliņ ķēra pēc sapņu grāmatas, kuras beigās kāds labdarīgs grāmatu tirgotājs aiz savas retās labsirdības un nesavtības bija ievietojis sapņu tulku. Bet tur nebija gluži nekas pat kaut mazliet līdzīgs tādam nesakarīgam sapnim.

Pa tam krustmāmiņas galvā nobrieda pavisam jauns nodoms, par kuru jūs uzzināsiet nākamajā nodaļā. [5]

APBURTA VIETA

N. baznīcas ķestera atstāstīts notikums.

Nudien, jau apnicis stāstīt. Ko gan domājiet? Patiesi garlaicīgi: stāsti tik un stāsti, un atkratīties nevar. Nu, atļaujiet, stāstīšu, tikai, nudien, pēdējo reizi. Jūs teicāt, ka cilvēks var pārspēt, kā teikt, ļauno garu. Protams, ir jau gan pasaulē, ja labi padomā, dažādi gadījumi… Tomēr, nesakiet vis'tā. Ja nelabais gribēs pievilt, tad pievils, nudien pievils! Paklausieties tik: mēs savam tēvam bijām četri. Es tolaik vēl biju muļķītis. Man tad bija gadu vienpadsmit, ne jau, ne vienpadsmit: atceros kā tagad, ka reiz nometos četrrāpus un sāku riet kā suns, tētis uzsauca man, šūpodams galvu: «Ak, Foma, Foma! laiks drīz sievu ņemt, bet tu muļķojies kā jauns ēzelēns!» Vectēvs toreiz vēl bija dzīvs un uz kājām — lai viņam debesu valstība — diezgan stiprs. Gadījās, ka iedomājās .. . Bet ko tā stāstīt? Viens grābstās veselu stundu pa krāsni pēc ogles savai pīpei, otrs nezin kādēļ aizskrēja aiz klēts. Kas tas īstenībā ir? Ja būtu uzmācies, bet paši taču lūdzāt… Ja klausās, tad klausās! Tētis jau pavasara sākumā aizveda uz Krimu tabaku pārdot; neatceros tik, divi vai trīs vezumus sarīkoja, — tabaka toreiz bija cenā. Līdzi paņēma trīs gadus veco brāli, lai pie laika pieradinātu braukt vezumniekos. Mājās palikām: vectēvs, māte, es, brālis, un vēl viens brālis. Vectēvs bija apsējis dārzāju lauku pie paša ceļa un pārgāja dzīvot būdā; paņēma arī mūs līdzi par zvirbuļu un žagatu trenkātājiem no dārzāju lauka. Tas mums, nevar teikt, ka būtu nācis par ļaunu: varējām saēsties dienā tik daudz gurķu, meloņu, rāceņu, sīpolu, zirņu, ka vēderā, nudien, it kā gaiļi sāka dziedāt. Nu, bez tam iznāca arī peļņa: pa ceļu daudz braucēju, katram gribējās nogaršot arbuzu vai meloni, un no apkārtējiem ciematiem sanesa maiņai vistas, olas, tītarus. Dzīve bija laba. Bet vectēvam visvairāk patika tas, ka garām brauca ikdienas ap piecdesmit vezumnieku. Ļaudis, zināt, kas daudz ko pieredzējuši: ja sāks stāstīt — saspicē tik ausis! Bet vectēvam tas tikpat kā izsalkušam ķiļ- ķeni. Dažreiz gadas sastapt vecus paziņas (vectēvu ikviens pazina), variet paši iedomāties, kā tad ir, kad veči sastopas. Tā un tā, tad un tad, tas un tas noticis. Nu, un iekarst! piemin diezi cik senus laikus. Reiz, — nu, lūk, tiešām it kā nupat būtu noticis, — saule jau taisījās rietēt, vectēvs staigāja pa lauku un noņēma arbūziem lapas, ar ko tos pa dienu bija apsedzis, lai saulē neizkalstu. «Skaties, Ostap,» saku brālim, «lūk, vezumnieki brauc!» «Kur ir vezumnieki?» vectēvs jautāja, iezīmēdams lielu meloni, lai puikas, gadījumā, nenoēstu. Patiesi, pa ceļu tuvojās kādi seši vezumi. Vezumiem pa priekšu soļoja vezumnieks, jau ar iesirmām ūsām. Būdams no mums vēl soļus — nu teiksim — desmit, viņš apstājās. «Sveiks, Maksim! Lūk, kur dievs licis satikties!» Vectēvs piemiedza acis: «A! Sveiks, sveiks! No kurienes braukdami?'Arī Boļačka te? Sveiks, sveiks, brāl! Velns parauj! Te jau ir visi! ir Krutotričenko! ir Pečerica! ir Koveļoks! ir Stecko! Sveiki! A, ha, ha! ho, ho!..» un sākās saskūpstīšanās. Vēršus izjūdza un palaida zālē ganīties, vezumus atstāja uz ceļa, bet paši nosēdās pulkā pie būdas un aizsmēķēja pīpes. Bet kam tad stāvēja prātā pīpes! Stāstot un pļāpājot nezi vai tika pa vienai. Pēc palaunadža vectēvs sāka viesus mielot ar melonēm. Katrs paņēma pa melonei, notīrīja to pamatīgi ar nazīti (visi bija rūdīti puiši, ne mazumu kūlušies pa šo bēdu pasauli, zināja jau, kā ļaudis ēd, — ja iznāk, gatavi vai tūliņ sēsties pie panu galda); labi notīrījis, katrs izdūra ar pirkstu caurumiņu un izsūca šķidrumu, tad sāka griezt pa gabaliņam un bāzt mutē. «Ko jūs, puiši, tā stāvat, mutes ieplētuši?» vectēvs sacīja. «Padejojiet, suņubērni! Kur, Ostap, tava stabule? Nu, kazačoku! Foma, rokas sānos! Nu, lūk, tā! He, hop!» Es toreiz biju ņiprs zēns. Nolāpītais vecums! Tagad jau vairs tā nevaru: visu pagriezienu vietā kājas tikai klūp. Ilgi vectēvs nolūkojās mūsos, sēdēdams pie vezumniekiem. Manu, ka kājas viņam nevar mierīgi novaldīties uz vietas, it kā kāds raustītu tās. «Skaties, Foma,» Ostaps sacīja, «ka vecais āzis arī sāks vēl dejot!» Ko jūs domājat? Nepaguva viņš to pateikt, — neizcieta vecais! iegribējās, ziniet, padižoties vezumnieku priekšā. «Paskat, velna bērni, vai tā dejo? Lūk, kā dejo!» viņš teica, piecēlies kājās, izstiepis rokas un piecir- tis papēžus pie zemes. Nu, neko teikt, dejot dejoja tā, it kā ar pašu atamanieti. Mēs parāvāmies sāņus, un vecais āzis sāka kājām mest lokus pa visu līdzeno laukumiņu, blakus gurķu dobei. Bet, tikko nonāca līdz vidum un gribēju dot īstu vaļu kājām un izdarīt kādu sevišķi viesuļainu palēcienu, — kājas neceļas, un beigas! Ka velns tevi! Atsāka no jauna, notika līdz vidum — neiet! Dari ko darīdams — neiet un neiet! Kājas kā no koka, neklausa. «Lūk, velna apsēsta vieta! Lūk, sātana burvestības! Jauc, cilvēku dzimuma ienaidnieks!» Nu, kā lai paliek kaunā vezumnieku priekšā! Laidās dejā no jauna un sāka ātri un sīki sukāt vaļā, prieks redzēt! līdz vidum tika — nē! kājas neklausa, un beigas. «A, blēdīgais sātans! Kaut tu aizrītos ar sapuvušu melloni! Lūk, vecuma dienās kādu kaunu padarīja!…» Un tiešām, aiz muguras kāds iesmējās. Atskatījās: ne dārzāju lauka, ne vezumnieku, nekā! Aiz muguras, priekšā, sānos — līdzena vieta. «Ē! sss! te tev nu bija!» Piemiedza acis — vieta, liekas, nav gluži sveša: blakus mežs, aiz meža slējās gaisā kāda kārts un bija augstu redzama pie debesīm. Ka tevi jupis! tā taču ir baložu būda, popa sakņu dārzā. Otrā pusē arī kaut kas krēš- ļojās: ieskatījās: pagasta skrīvera piedarbs. Lūk, kur ievilcis nešķīstais! Apmetis vienu otru līkumu, viņš uzdūrās taciņai. Mēness nebija: tā vietā mākoņu spraugā pazibēja balts plankums. «Rītu būs liels vējš!» vectēvs nodomāja. Paskat, taciņai iesāņus uz kapa kopiņas iemirdzējās svecīte. «Paskat tik!» Vectēvs apstājās, iesprauda rokas sānos un skatās: svecīte nodzisa; tālumā un vēl mazliet tālāk aizdegās otra. «Apslēpta manta!» vectēvs iesaucās, «deru uz diezin ko, ja nav apslēpta manta!» Un gribēja jau saspļaut rokās, lai sāktu rakt, bet apķērās, ka nav lāpstas. «Ak, žēl! nu, kas zina, varbūt jāpaceļ tikai velēna un tur tā gul, dārgumiņš! Neko darīt, jāapzīmē vismaz vieta, lai vēlāk neaizmirstos.» Atvilcis kā redzams viesuļa nolauztu, pamatīgu zaru, viņš uzvēla to tai kapa vietai, kur dega svecīte, un gāja pa celiņu tālāk. Jaunā ozolu birzs kļuva retāka; pazibēja zedeņi. «Nu! vai es neteicu,» vectēvs nodomāja, «ka tas ir popa aploks? Lūk, arī viņa zedeņi! Ne versts vairs nav līdz dārzāju laukam.» Mājās viņš pārnāca, tomēr, stipri vēlu un negribēja ēst pat ķiļķenus. Pamodinājis brāli Ostapu, uzprasīja tik, vai vezumnieki jau sen aizbraukuši, un ietinās kažokā. Un, kad tas sāka iztaujāt: «Bet kur tevi, veco tēv, velni bija šodien aizrāvuši?» «Nejautā,» viņš teica, tldamies vēl ciešāk, «nejautā, Ostap, kļūsi ātri vecs!» Un sāka tā krākt, ka zvirbuļi, kas bija sametušies dārzāju laukā, no bailēm pacēlās gaisā. Bet vai viņš varēja mierīgi gulēt? Neko teikt, bija viltīgs, bestija, — lai viņam debesu valstība — atrada arvien izeju. Dažreiz uzvilka tādu dziesmu, ka kod vai lūpās.

Otrā dienā, tikko laukā sāka svīst gaisma, vectēvs uzvilka svārkus, apjozās, paņēma padusē lāpstu, izdzēra kausu maizes kvasa, noslaucīja lūpas svārku apakšmalā un gāja tieši uz popa sakņu dārzu. Pagāja jau garām zedeņiem un zemajam ozolu mežiņam. Koku starpā aizlokās taciņa un iziet uz lauka. Liekas tā pati. Izgāja uz lauka — vieta uz mata tā pati vakarējā: lūk, turpat slejas gaisā arī baložu būda; bet piedarbs nav redzams. «Nē, tā nav tā vieta. Tā, domājams, būs tālāk; vajag, kā redzams, pagriezties uz piedarba pusi!» Atgriezās atpakaļ, sāka iet pa otru celiņu, nāca redzams piedarbs, bet nav baložu būdas. Pagriezās atkal tuvāk baložu būdai — nozuda piedarbs. Laukā, kā par spīti, sāka līņāt. Paskrējās atkal uz piedarba pusi — nozuda baložu būda^ pie baložu būdas — nozūd piedarbs. «A, kaut tu, nolādētais sātan, nepieredzētu savus bērnus!» Bet lietus gāza kā no spaiņa. Novilcis jaunos zābakus un ietinis lakatā, lai nesaruktu no lietus, viņš sāka joņot kā pana aidinieks. Ielīda būdā, caurcaurim izmir- cis, apsedzās ar kažoku un sāka kaut ko caur zobiem ņurdēt un apveltīt velnu tādiem vārdiem, kādus savu mūžu vēl neesmu dzirdējis. Atzīstos, es droši vien būtu nosarcis, ia tas būtu noticis dienas laikā. Otrā dienā atmodies, skatos; jau vectēvs staigā pa lauku, it kā nekas nebūtu noticis, un pārklāj arbuzus ar dadžu lapām. Pusdienu ēdot, vecais atkal kļuva runīgs un baidīja jaunāko brāli, ka izmainīs viņu arbūza vietā pret vistu; paēdis, izgatavoja pats no koka svilpīti un sāka pūst; un deva mums parotaļāties ar meloni, kas bija saliekusies trijos līkumos, līdzīgi čūskai, un ko viņš sauca par turku meloni. Tagad es tādas melones nekur neesmu redzējis: tiesa gan, sēklas viņš bija kaut kur no tālienes dabūjis. Vakarā, jau paēdis, vectēvs gāja ar lāpstu izrakt jaunu dobi vēlajiem ķirbjiem. Gāja garām tai apburtajai vietai, — nenocietās, nenorūcis caur zobiem: «nolādēta vieta!» aizgāja līdz vidum, kur aizvakar nebija varējis padejot, un dusmās piecirta zemei ar lāpstu. Paraug, viņam apkārt atkal tas pats lauks: vienā pusē rēgojas baložu būda, bet otrā — piedarbs.

«Nu, labi, ka iedomājos paņemt lāpstu līdzi. Lūk, arī celiņš! paskat, ari kapa kopiņa! Ari zars uzvelts! Lūk, lūk, deg arī svecīte! Kaut tikai nemisētos!» Viņš skrēja raitiem soliem, pacēlis lāpstu uz augšu, it kā gribēdams pacienāt meža kuili, kas iezadzies dārzāju laukā, un apstājās pie kapa kopiņas. Svecīte nodzisa: uz kapa gulēja apsūnojis akmens. «Šis akmens jānoveļ!» vectēvs nodomāja un sāka to no visām pusēm atrakt. Liels bija nolādētais akmens! Tomēr, stingri atspēries kājām zemē, viņš nogrūda to no kapa. «Hu!» noskanēja ielejā. «Tur tev arī bija ceļš! tagad darbs veiksies labāk.» Tad vectēvs apstājās, izņēma radziņu, uzbēra dūrei tabaku un taisījās likt pie deguna, kad piepeši viņam virs galvas «či-hī!» kāds nošķaudījās tik stipri, ka koki nolīgojās un vectēvam notašķījās visa seja. «Būtu jel pagriezies sāņus, kad nāk šķavas!» vectēvs norūca, slaucīdams acis. Apskatījās visapkārt — neviena nav. «Nē, kā redzams, velns necieš tabaku,» viņš turpināja, noglabādams radziņu azotē un ķerdamies pie lāpstas. «Viņš tomēr mujķis, tādu tabaku gan ne viņa vectēvs, ne tēvs nebūs dabūjis šņaukt!» Sāka rakt — zeme mīksta, lāpsta viegli iegrimst. Klau, ieskanējās kaut kas. Izmetis zemes, viņš ieraudzīja katlu. «A, draudziņ, lūk, kur tu esi!» vectēvs iesaucās, pabāzdams zem tā lāpstu. «A, draudziņ, lūk, kur tu esi!» iečiepstējās putna knābis, ieknābis katlam. Vectēvs atkāpās un izlaida lāpstu no rokām. «A, draudziņ, lūk, kur tu esi!» ieblējās auna galva koka galotnē. «A, draudziņ, lūk, kur tu esi!» ierūcās lācis aiz koka, pabāzis savu purnu. Vectēvu sāka kratīt drebuli. «Te jau baigi teikt kādu vārdu!» viņš norūca pie sevis. «Bail teikt kādu vārdu'» iečiepstējās putna knābis. «Bail teikt vārdu!» ieblējās auna galva. «Teikt vārdu!» norēcās lācis. «Hm!» vectēvs teica un pats pārbijās. «Hm!» iečiepstējās knābis. «Hm!» ieblējās auns. «Hm!» ierūcās lācis. Izbailēs vectēvs atskatījās. Tu mans dievs, kāda nakts! Ne zvaigžņu, ne mēness; visapkārt aizas, zem kājām stāvs bezdibenis, pāri galvai pārkāries kalns un, paskat vien, tūliņ pat uzgāzīsies viņam virsū. Un vectēvam rādās, ka aiz tā rēgojas kāds purns; uch, uch! deguns kā kalēja plēšas, nāsis — lej vai pa spaiņam ūdens katrā; lūpas, nudien, kā divi bluķi, izvalbījušās sarkanas acis, arī mēli izkāris un ķircinā. «Parauj tevi velns!» vectēvs izsaucās un pameta katlu. «Ņem savu mantu! Kas par neģēlīgu purnu!» Un gribēja jau mesties bēgt, bet atskatījās un apstājās, redzēdams, ka viss tāpat kā iepriekš bijis. «Nešķistais tikai biedē!» Ķērās atkal pie katla — nekust, smags! Ko lai dara? Te atstāt taču nevar. Un, saņēmis visus spēkus, satvēra to abām rokām: «nu, uz reizi, uz reizi! vēl, vēl!» un izcēla. «Uch! tagad gan jāiešņauc tabaka!» Sadabūja radziņu. Pirms sāka uzbērt, vēl labi apskatījās, vai nav kāds tuvumā. Liekas, ka nav; bet viņam rādās, ka koka celms tusnī un piepūšas, parādās ausis, sarkanas, asinīm pielijušas acis, ieplešas nāsis, deguns saraucas un ir gatavs šķaudīt. «Nē, ne- šņaukšu tabaku,» vectēvs nodomāja, radziņu noglabādams, «sātans atkal piespļaudīs acis!» Paķēra ātri katlu un metās bēgt, cik jaudas: tikai jūt, ka no muguras kāds tā vien tik svilina pa kājām ar rīkstēm … «Vai! vai! vai!» vectēvs tikai vaimanāja, dodams kājām ziņu; atpūtās tikai mazliet, kad bija jau noskrējis līdz popa sakņu dārzam.

«Kur gan vectēvs palicis?» mēs domājām, stundas trīs nogaidījušies. Māte jau sen bija atnākusi no ciemata un atnesusi podu ar karstiem ķiļķeniem. Nav un nav vectēva! Sākām vieni paši ēst vakariņas. Pēc vakariņām māte izmazgāja podu un apskatījās, kur izliet samazgas, jo visapkārt bija dobes; te ierauga, viņai tieši pretim nāk muciņa. Debesis bija gluži tumšas. Tiešām, kāds no puikām palaidņodamies noslēpies aiz tās un stumj to pretim. «Lūk, kur labi, te var izliet samazgas!» noteica un izlēja karstās samazgas. «Vai!» iebrēcās kāda balss basā. Skaties tik — vectēvs! Nu, kas to varēja zināt! Nudien, domājām, ka muciņa staigā. Jāatzīstas, kaut gan tas ir mazliet grēcīgi, tomēr bija jāsmejas, redzot, ka sirmā galva visa bija samazgās un apkārusies arbuzu un meloņu mizām. «Paskat tik, velna bāba!» vectēvs sacīja, slaucīdams galvu svārku stērbelē, «kā applaucēja! kā cūku uz Ziemsvētkiem! Nu, puiši, būs jums tagad kreņģelīšiem! Varēsiet, palaidņi, tagad staigāt zeltā šūtos županos! Skatieties, skatieties šurp, ko jums atnesu!» vectēvs teica un attaisīja katlu. Kas gan, kā jūs domājat, bija tur iekšā? Nu, vismaz, labi apdomājot, kas? zelts? Tad tā jau tā lieta, ka nebija zelts: mēsli, lauskas… kauns teikt, kas. Vectēvs nospļāvās, aizsvieda katlu un rokas pēc tam nomazgāja.

Un no tā laika piekodināja mums nekad neticēt velnam. «Ir nedomājiet!» viņš mums bieži sacīja, «viss, ko kunga Kristus ienaidnieks saka, visu samelo, suņa dēls! Viņam taisnības nav ne par kapeiku!» Un ja vecajam vīram gadījās dzirdēt, ka kādā vietā nav mierīgi: «Nu, bērni, pārmetīsim krustu!» viņš mums uzsauca, «tā viņam, tā viņam! labi krietni!» un sāk mest krustus. Bet to nolādēto vietu, kur nevarēja padejot, lika iežogot zedeņiem, lika tur mest visu, kas bija nederīgs, visas nezāles un mēslus, ko izmēza no dārzāju lauka. Redziet, kā nešķīstais māna cilvēku! Pazīstu ļoti labi to zemi: vēlāk tēvs to iznomāja kaimiņu kazakiem dārzāju laukam. Zeme varena un raža arvien bija lieliska; bet apburtajā vietā nebija nekad nekas labs. Iesēj kā nākas, bet uzdīgst kaut kas tāds, ko ne pazīt nevar: arbūzs — ne arbūzs, ķirbis — ne ķirbis, gurķis — ne gurķis .. . velns zina, kas!

MIRGORODA: STĀSTI, KAS UZSKATAMI KA TURPINĀJUMS VAKARIEM CIEMATA DIKAŅKAS TUVUMĀ. PIRMĀ DAĻA

,

Mirgoroda ir samērā neliela pilsēta pie Chorolas upes. Tanī ir 1 virvju fabrika, 1 ķieģeļu rūpnīca, 4 ūdens un 45 vēja dzirnavas.

Zjablovska ģeogrāfijā.

Lai gan Mirgorodā cep apaļos klinģerīšus no melnas mīklas, tomēr diezgan gardus.

No kāda cefotāja piezīmēm.

VECLAIKU MUIŽNIEKI

Es ļoti mīlu šo attālo sādžu vientuļo īpašnieku vienkāršo dzīvi, kurus Mazkrievijā parasti sauc par «vecmodīgiem», kas kā veci gleznieciski namiņi ir skaisti ar savu vienkāršību un pilnīgu pretstatu jaunai gludenai celtnei, kuras sienas vēl nav izskalojis lietus, jumtus vēl nav apklājis zaļš pelējums un apmetumu zaudējušais lievenis vēl nerāda savus sarkanos ķieģeļus. Man dažreiz tīkas aiziet uz mirkli šās neparasti nošķirtās dzīves sfērā, kur neviena vēlēšanās nepārlido pār žogu, kas apņem nelielo pagalmiņu, pār zedeņiem dārzā, kas ir pilns ābeļu un plūmju, pār sādžu mājām, kas to apņem, nošķiebušās sānis, vītolu, irbenāju un bumbieru aizēnotas. Viņu pieticīgo īpašnieku dzīve ir tik klusa, tik klusa, ka uz mirkli tu aizmirsties un domā, ka kaislības, vēlējumies un ļaunā gara nemierīgie izvirdumi, kas mulsina pasauli, nemaz nepastāv, un tu tos esi redzējis tikai spožā, mirdzošā sapnī. Es no šejienes redzu zemo mājiņu ar mazu apmelnējušu koka stabiņu galeriju, kas iet ap visu māju, lai pērkona un krusas laikā varētu aizvērt slēģus, nesaslapinoties lietū. Aiz tās smaržīgās ievas, veselas rindas zemu augļu koku, kas slīgst ķiršu sārtumā un plūmju safira jūrā, kas pārklāta svina matējumu; nokārusies kļava, kuras ēnā izklāts atpūtai paklājs; mājas priekšā ērts pagalms ar zemu, svaigu zālīti, a» iemītu taciņu no klēts līdz virtuvei un no virtuves līdz kungu mājoklim; garkakiaina zoss, kas dzer ūdeni, ar jauniem un kā pūka maigiem zosulēniem; žogs nokārts kaltētu bumbieru un ābolu virtenēm un vēdināmiem paklājiem; vezums ar melonēm, kas stāv pie klēts; izjūgtais vērsis, kas laiski nogulies pie tā, — viss tas man šķiet neizteicami skaists, varbūt tāpēc, ka es to vairs neredzu un ka mums ir mīļš viss tas, no kā mēs esam šķirti. Lai būtu kā būdams, bet pat tad, kad mana brička tuvojās šās mājiņas lievenim, dvēselē kļuva apbrīnojami tīkami un mierīgi; zirgi jautri pierikšoja lievenim; kučieris ļoti mierīgi kāpa zemē no bukas un piebāza pīpi, it kā viņš būtu atbraucis savā personīgā mājā; pat suņa riešana, ko sacēla flegmātiskie Barbosi, Brovkas un Zučki, bija tīkama manām ausīm. Bet visvairāk man patika paši šo pieticīgo stūrīšu īpašnieki — vecīši, vecītes, kas gādīgi nāca pretī. Viņu sejas man rādās arī tagad dažkārt troksnī un barā starp modernām frakām, un tad pēkšņi man uzmācas pusnomoda sapnis un tēlojas bijušais. Viņu sejās arvien lasāma tāda labsirdība, viesmīlība un sirds skaidrība, ka negribot jāatsakās, kaut arī tikai uz īsu laiku, no visām nekautrām domām un nemanot jāpāriet ar visām jūtām vienkāršā bukoliskā dzīvē.

Es līdz šim laikam nespēju aizmirst divus pagājušā gadsimta vecīšus, kuru, ak vai! tagad vairs nav, bet mana dvēsele vēl līdz šim laikam pilna žēluma, un manas jūtas savādi sažņaudzas, kad iedomājos, ka kādreiz atkal atbraukšu viņu agrākajā, tagad tukšajā, mājoklī un ieraudzīšu sabrukušu māju kaudzi, kluso dīķi, aizaugušo gravu tai vietā, kur stāvēja zemā mājiņa — un vairāk nekā. Skumji! man jau iepriekš ir skumji! Bet pievērsīsimies stāstam. Afanasijs Ivanovičs Tovstogubs un viņa sieva Pulcherija Ivanovna Tovsto- gubiene, pēc apkārtnes zemnieku izteikumiem, bija tādi vecīši, par kādiem es iesāku stāstīt. Ja es būtu gleznotājs un gribētu attēlot uz audekla Filemonu un Baukidu, es nekad nebūtu izvēlējies citu oriģinālu kā viņus. Afanasijam Ivanovičam bija sešdesmit gadu, Pulcherijai Ivanovna; piecdesmit pieci. Afanasijs Ivanovičs bija liela auguma, staigāja vienmēr aitādas kažociņā, kas bija pārvilkts ar kamlotu, sēdēja saliecies un gandrīz vienmēr smaidīja, vai nu viņš stāstīja, vai vienkārši klausījās. Pulcherija Ivanovna bija stipri nopietna, gandrīz nekad nesmējās; bet sejā un viņas acīs bija lasāms tik daudz labsirdības, tik daudz gatavības pacienāt jūs ar visu, kas viņiem bija labākais, ka jūs, droši vien, atzītu «naidu par pārāk salkanu viņas laipnajā vaigā. Vieglās grumbas viņu sejās bija iekārtotas tik patīkami, ka mākslinieks, droši vien, tās nozagtu. Pēc tām varētu, šķiet, lasīt visu viņu dzīvi, skaidru, mierīgu, — dzīvi, kādu dzīvoja vecas nacionalas, labsirdīgas un reizē bagātas ģimenes, kas vienmēr bija pretstatā tiem zemajiem mazkrieviem, kuri izlaužas no darvdedžiem, tirgoņiem, piepilda kā siseņi palatas un tiesu iestādes, plēš pēdējo kapeiku no saviem pašu tautiešiem, pārpludina Pēterburgu ar intrigantiem, iedzīvojas beidzot kapitalā un svinīgi pievieno savam uzvārdam, kas beidzas ar o, burtu v. Nē, viņi nebija līdzīgi šiem aicināmiem un nožēlojamiem radījumiem, tāpat kā visas mazkrievu veclaicīgās un pirmatnējās senās ģimenes. Nevarēja vienaldzīgi nolūkoties viņu abpusējā mīlestībā. Viņi nekad nesacīja viens otram tu, bet vienmēr jūs: jūs, Afanasij Ivanovič/ jūs, Pulcherija Ivanovna! «Vai jūs izspiedāt krēslu cauru, Afanasij Ivanovič?» — «Nekas, nedusmojieties, Pulcherija Ivanovna: es.» Viņiem nekad nebija bijis bērnu, un tāpēc- visa viņu pieķeršanās koncentrējās uz viņiem pašiem. Kādreiz jaunībā Afanasijs Ivanovičs dienējis vieglajā kavalerijā, bijis vēlāk sekundmajors, bet tas jau bija pagājis, pat pats Afanasijs Ivanovičs gandrīz nekad to nepieminēja. Afanasijs Ivanovičs apprecējās trīsdesmit gadu vecumā, kad bija brašs jauneklis un valkāja izšūtu kamzoli; viņš pat diezgan veikli aizveda Pulcheriju Ivanovnu, kuru radinieki negribēja viņam dot; bet arī to jau viņš ļoti maz atcerējās, vismaz nekad par to nerunāja. Visus šos senos, neparastos notikumus nomainīja mierīga un nošķirta dzīve, tie snaudošie un īeizē harmoniskie sapņi, kādus jūs izjūtat, sēdot sādžas balkonā, kas vērsts pret dārzu, kad krāšņi šalc brīnišķīgs lietus, pakšķēdams uz koku lapām, notekot mirdzošiem strautiem un uzburot snaudu jūsu locekļiem, bet pa to laiku varavīksne zogas caur kokiem un pussagruvušās velves veic'ā atmirdz debesīs septiņām nespodrām krāsām, — vai kad jūs šūpojaties ratos, kas lodā starp zaļajiem krūmājiem, bet stepes paipala skandina, un smaržīgā zāle kopā ar labības vārpām spraucas iekšā pa ratu durvīm, sitot jūs pa rokām un seju. Viņš vienmēr klausījās ar patīkamu smaidu viesos, kas brauca pie viņa; dažreiz ari pats runāja, bet vairāk iztauiāia. Viņš nepiederēja pie tiem večiem, kuri apnīkst ar mūžīgām uzslavām veciem laikiem un ar jaunā laika nopelšanu: viņš, pavisam pretēji, jūs iztaujādams, izrādīja lielu ziņķāri un līdzdalību jūsu personīgās dzīves apstākļiem, veiksmēm un neveiksmēm, par kurām parasti interesējas visi labsirdīgie sirmgalvji, kaut ari tas mazliet līdzinās bērna ziņkārībai, kas tai laikā, kad runā ar jums, apskata jūsu pulksteņa firmas zīmi. Tādās reizēs viņa seja, varētu sacīt, dvesa labsirdību. Mājiņas istabas, kur dzīvoja mūsu vecīši, bija mazas, zemas kādas parasti ir vecmodīgiem ļaudīm. Katrā istabā bija milzīga krāsns, kas aizņēma gandrīz tās trešo daļu. Šīs istabiņas bija briesmīgi siltas, jo ir Afanasijs Ivanovičs, ir Pulcherija Ivanovna ļoti mīlēja siltumu. Visas tās bija kurināmas no priekšnama, kas gandrīz vienmēr līdz pat griestiem bija piebāzts ar salmiem, kurus parasti lieto Mazkrievijā malkas vietā. Šo degošo salmu sprakstoņa un apgaismojums padara priekšnamu ārkārtēji patīkamu ziemas vakarā, kad dedzīgie jaunieši, nosaluši kādas tumšmatainas meitenes gūstīšanā, ieskrien tajā, sizdami plaukstas. Istabas sienas bija izrotātas dažādām bildēm un bildītēm veclaicīgos, šauros ietvaros. Es esmu pārliecināts, ka paši saimnieki sen aizmirsuši to saturu, un ja dažas no tām būtu aizstieptas, tad viņi, droši vien, to nebūtu manījuši. Divas ģīmetnes bija lielas, gleznotas eļļas krāsām; vienā redzēja kaut kādu virsmācītāju, otrā Pēteri III, no šaurajiem ietvariem lūkojās hercogiene Lavaljēra, musu notraipīta. Gar logiem un virs durvīm bija daudz nelielu bildīšu, kuras kaut kā pierod uzskatīt par plankumiem sienā un tāpēc tās pavisam nemēdz apskatīt. Grīda gandrīz visās istabās bija māla, bet tik tīri iztriepta un tik tīrīgi uzturēta, kā laikam neuzturēja nevienu parketu bagātā mājā, ko laiski uzslaucīja neizgulējies kungs livrejā. Pulcherijas Ivanovnas istaba bija piekrauta pilna lādēm, kastēm, kastītēm un lādītēm. Daudz sainīšu un maisu ar sēklām, puķu, dārzāju, ar- buzu karājās gar sienām. Daudz kamolu ar visādu krāsu vilnas dziju, veclaicīgu kleitu lupatiņas, kas bija šūtas priekš puЈ gadsimta, bija sakrautas lādīšu kaktos un starp lādītēm. Pulcherija Ivanovna bija liela saimniece un visu savāca, kaut arī dažreiz pati nezināja, kur to vēlāk varēs izlietot. Bet visjaukākais mājās — bija dziedošās durvis. Līdzko bija pienācis rīts, durvju dziedāšana atskanēja pa visu māju. Es nevaru pasacīt, kāpēc tās dziedāja: vai vainīgas tur bija pār- rūsējušās eņģes, vai arī pats mechaniķis, kas bija '.ās taisījis, bija apslēpis tajās kādu noslēpumu; bet brīnišķīgi ir tas, ka katrām durvīm bija sava īpaša balss: durvis, kas gāja uz guļamo istabu, dziedāja vissmalkākā diskantā; durvis uz ēdamo istabu basē; bet tās, kas bija priekšnamā, dziedāja kaut kādā savādā, drebošā un reizē vaidošā skaņā, tā ka, tajā ieklausoties, varēja galu galā ļoti skaidri sadzirdēt: vai dieviņ, es salstu! Es zinu, ka daudziem ļoti nepatīk šī skaņa; bet es to ļoti mīlu, un, ja man gadās kādreiz te dzirdēt durvju čīkstēšanu, tad mani pēkšņi apšalc sādža: zema istabiņa, ko apgaismo svece veclaicīgā svečturi; vakariņas, kas uzliktas jau galdā; tumša maija nakts, kas raugās no dārza caur atvērtu logu uz traukiem piekrautu galdu; lakstīgala, kas pieskandina dārzu, māju un attālo upi savām dziesmām; bailes un zaru čabēšana … un, ak dievs, kāda gara atmiņu virkne mani apņem tad! Krēsli istabā bija no koka, masivi, kas parasti raksturo senumu; tie visi bija ar augstām izgrieztām atzveltnēm, dabiskā krāsā, bez kādas lakas un krāsojuma; tie nebija apsisti ar drēbi un līdzinājās mazliet tiem krēsliem, kādos vēl šodien sēžas virsmācītāji. Trīsstūraini galdiņi kaktos, četrstūraini dīvana un spoguļa priekšā, kas bija smalkos ietvaros ar izgrieztām lapām, ko mušas bija nosējušas melniem punktiem, dīvana priekšā paklājs ar putniem, kas līdzinājās puķēm, un puķēm, kas līdzinājās putniem: tas bija gandrīz viss nepretenciozās mājiņas rotājums, kur dzīvoja mani sirmgalvji. Meitu istaba bija piebāzta jaunām un vecākām meitām svītrotos brunčos, kurām dažreiz Pulcher:ja Ivanovna deva šūt kaut kādus nieciņus un lika tīrīt ogas, bet kas lielāko tiesu skraidīja uz virtuvi un gulēja. Pulcherija Ivanovna uzskatīja par nepieciešamu turēt viņas mājā un stingri sekoja viņu tikumībai; bet, viņai par ārkārtēju brīnumu, nepagāja ne daži mēneši, kad kādai no viņas meitām augums kļuvu daudz pilnīgāks par parasto. Jo vairāk tas šķita neizprotami tāpēc, ka mājās gandrīz nemaz nebija neprecētu puišu, atskaitot gandrīz vienīgi istabas zēnu, kas nēsāja pelēku pusfraku un staigāja basām kājām un, ja vien neēda, tad katrā ziņā gulēja. Pulcherija Ivanovna parasti sarāja vainīgo un stingri pieteica, lai turpmāk tā nenotiktu. Uz logu stikliem džingstēja briesmīgs mušu daudzums, kuru pilnīgi nosedza rupjais kamenes bass, ko dažkārt pavadīja griezīgi lapseņu spindzieni; bet, tiklīdz ienesa sveces, visa šī varza devās uz nakts gulu un kā melns mākonis apklāja visus griestus.

Afanasijs Ivanovičs loti maz nodarbojās ar saimniecību, kaut gan ari dažreiz brauca pie siena un labības pļāvējiem un noraudzījās diezgan neatlaidīgi viņu darbā; viss pārvaldīšanas smagums gulās uz Pulcheriju Ivanovnu. Pulcherijas Ivanov- nas saimniekošana pastāvēja nepārtrauktā pieliekamā atslēgšanā un aizslēgšanā, sālīšanā, kaltēšanā, neskaitāma daudzuma augļu un augu vārīšanā. Viņas māja pilnīgi līdzinājās ķimiskai laboratorijai. Zem ābeles mūžīgi kurējās uguns, un gandrīz nekad netika noņemts no dzelzs trijkāja katls vai vara bļoda ar ievārījumu, želeju, pastilām, kuras pagatavoja ar medu, ar cukuru un neatceros vēl ar ko. Zem cita koka kučieris mūžīgi tecināja degvīnu vaVa tvertnē uz firziķu lapām, ievu ziediem, naglenēm, ķiršu kauliņiem, un 5ā procesa beigās pilnīgi nebija spējīgs pakustināt moli, muldēja tādas aplamības, ka Pulcherija Ivanovna nevarēja nekā saprast, un devās uz virtuvi gulēt. Visu šo drazu savārīja, piesālīja, sakaltēja tādā daudzumā, ka tā beidzot būtu applūdinājusi visu pagalmu, jo Pulcherija Ivanovna arvien pāri par lietošanai aprēķināto mīlēja sagatavot vēl krājumam, ja lielāko tiesu no tās neapēstu mājas meitas, kas, ielīdušas pieliekamajā, tik briesmīgi tur saēdās, ka visu dienu vaidēja un sūdzējās par saviem vēderiem. Zemes apstrādāšanas un pārējos saimniekošanas novados ārpus mājas Pulcherijai Iva- novnai bija maz izdevības piedalīties. Pārvaldnieks, kopā ar ciema vecāko, nežēlīgi zaga. Viņi bija pasākuši iet kunga mežos kā savos personīgajos, gatavoja daudz kamanu un pārdeva tās tuvējā gada tirgū; bez tam visus resnos ozolus viņi pārdeva nociršanai dzirnavām kaimiņu kazakiem. Tikai vienu reizi Pulcherija Ivanovna bija vēlējusies izrevidēt savus mežus. Šim nolūkam aizjūdza drošku ar milzīgu ādas segu, no kuras, tiklīdz kučieris saraustīja grožus un zirgi, kas bija vēl kalpojuši milicijā, sakustējās no savas vietas, gaiss pildījās savādām skaņām, tā ka pēkšņi bija dzirdama gan (lauta, gan zvārguli, gan bungas; katra nagliņa un dzelzs iekibe tik loti skanēja, ka pie pašām dzirnavām bija dzirdams, kā kundze izbrauca no pagalma, kaut gan šis attālums bija ne mazāks par d:vi verstīm. Pulcherija Ivanovna nevarēja nepamanīt briesmīgo meža iztukšošanu un to ozolu nozušanu, kurus viņa jau bērnībā pazina kā simtgadējus. «Kāpēc gan tev. Ņičipor,» sacīja viņa, griezdamās pie sava pārvaldnieka, kas tepat atradās, «ozoliņi kļuvuši tik reti? Pielūko, ka tev mati uz galvas nekļūst reti.»

«Kāpēc reti?» teica parasti pārvaldnieks: «aizgājuši bojā. Pavisam aizgājuši bojā: gan pērkons saspēris, gan tārpi izgrauzuši — aizgājuši bojā, kundze, aizgājuši bojā.» Pulcheriju Ivanovnu pilnīgi apmierināja šāda atbilde, un, atbraukusi mājās, viņa izdeva tikai pavēli divkāršot sardzi dārzā pie spāniešu ķiršiem un lielajiem ziemas bumbieriem. Šie cienījamie vadītāji, pārvaldnieks un ciema vecākais, atzina par pilnīgi lieku vest visus miltus kungu klētīs un ka kungiem pietiks jau ar pusi; ^beidzot arī šo pusi viņi ievedu sapelējušu vai izmirkušu, kas bija atzīta par sliktu gada tirgū. Bet lai kā zaga pārvaldnieks un ciema vecākais; lai cik briesmigi visi rija sētā, sākot ar atslēgu glabātāju līdz cūkām, kas iznīcināja šausmīgu daudzumu plūmju un ābolu un bieži ar saviem purniem grūstīja koku, lai nopurinātu no tā veselu augļu birumu; lai cik tos knābāja zvirbuļi un vārnas; lai cik visi gājēji nesa kukuļus saviem kūmām uz citām sādžām un aizstiepa pat no klētīm vecus audeklus un dzijas, kas viss aiztecēja uz visas pasaules avotu, t. i., uz krogu; lai cik zaga viesi, flegmātiskie kučieri un sulaiņi, taču svētīgā zeme ražoja visu tādā vairumā, Afanasijam Ivanovičam un Pulche- rijai Ivanovnai bija tik maz vajadzīgs, ka visas šīs briesmīgās laupīšanas šķita pilnīgi nejūtamas viņu saimniecībā

Abi vecīši pēc sena vecmodīgo muižnieku paraduma ļoti mīlēja paēst. Līdz ko pieņēmās rītausma (viņi vienmēr cēlās agri) un tiklīdz durvis uzsāka savu daudzbalsīgo koncertu, viņi jau sēdēja pie galdiņa un dzēra kafiju. Padzēris kafiju, Afanasijs Ivanovičs gāja laukā priekšnamā un, purinādams mutautu, runāja: «Kiš, kiš! projām, zosis, no lieveņa!» Pagalmā viņš parasti uzdūrās uz pārvaldnieku. Viņš pēc paraduma uzsāka ar to sarunu, izprašņāja jo sīki par darbiem un apveltīja viņu tādām piezīmēm un rīkojumiem, kas katru būtu pārsteigušas ar neparastām saimniecības zināšanām un kaut kāds ienācējs nebūtu iedrošinājies pat iedomāties, ka pie tik redzīga saimnieka varētu zagt. Bet viņa pārvaldnieks biia rūdīts putns: viņš zināja, kā jāatbild, un vēl vairāk, kā jāsaimnieko. Pēc tam Afanasijs Ivanovičs atgriezās telpās un sacīja, tuvodamies Pulcherijai Ivanovnai. «Nu ko, Pulcherija Ivanovna, vai nebūtu laiks kaut ko iekost?»

«Ko gan tagad, Afanasij Ivanovič, uzkodīsim? varbūt kor- žikus ar speķi, vai magoņu pīrādziņus, vai varbūt sālītas rudmieses?»

«Gandrīz, kaut vai rudmieses vai pīrādziņus,» atbildēja Afanasijs Ivanovičs, un galdā pēkšņi parādījās galdauts ar pīrādziņiem un rudmiesēm.

Kādu stundu pirms pusdienām Afanasijs Ivanovičs iekoda atkal, iedzēra veclaiku sudraba glāzīti degvīna, uzkoda sēnītes, dažādas kaltētas zivtiņas un citu. Pusdienot sēdās divpadsmitos. Bez bļodām un mērču traukiem galdā atradās daudz podiņu ar aiztaisītiem vākiem, lai kaut kāds vecās garšīgās virtuves apetitīgais darinājums neizgarotu. Pie pusdienām parasti sarunājās par pusdienām vistuvākajiem priekšmetiem.

«Man šķiet, ka šī biezputra,» mēdza teikt parasti Afanasijs Ivanovičs, «mazliet piedegusi. Vai jums tā neliekas, Pulcherija Ivanovna?»

«Nē, Afanasij Ivanovič, jūs ielieciet vairāk sviesta, tad tā neliksies piedegusi, vai arī paņemiet, lūk, šo mērci ar sēnītēm un pielejiet tai klāt.»

«Gandrīz,» runāja Afanasijs Ivanovičs, piestumdams savu šķīvi, «palūkosim, kā tas būs.»

Pēc pusdienas Afanasijs Ivanovičs devās atpūsties vienu stundiņu, pēc kam Pulcherija Ivanovna atnesa pārgrieztu arbuzu un teica: «Lūk, pamēģiniet, Afanasij Ivanovič, kas par labu arbuzu.»

«Bet jūs neticiet, Pulcherija Ivanovna, tam, ka viņš ir sarkans no iekšas,» sacīja Afanasijs Ivanovičs, paņemdams krietnu šķēli, «gadās sarkans, bet slikts.»

Bet arbūzs nekavējoties nozuda. Pēc tam Afanasijs Ivanovičs apēda vēl dažus bumbierus un devās pastaigāties pa dārzu kopā ar Pulcheriju Ivanovnu. Atnākuši mājās, Pulcherija Ivanovna devās savos darbos, bet viņš apsēdās zem nojumes, kas bija vērsta pret pagalmu, un skatījās, kā pieliekamais bez apstājas rādīja un aizsedza savu iekšieni, un meitas, viena otru grūstot, te nesa iekšā, te ārā kf.udzēm dažādus ēdamus niekus koka kastēs, sietos, klūdzenēs un cita3 aug|u glabātuvēs. Mazliet vēlāk viņš sūtīja pēc Pulcherijas Ivanovnas vai pats devās pie viņas un sacīja: «Ko gan tādu lai es ieēdu, Pulcherija Ivanovna?»

«Ko gan tādu?» runāja Pulcherija Ivanovna, «varbūt es iešu un pateikšu, lai jums atsūta vareņikus ar ogām, kurus es tieši jums liku atstāt?»

«Arī tie labi,» atbildēja Afanasijs Ivanovičs.

«Vai varbūt jūs ieēstu ķīseliti?»

«Arī tas labs,» atbildēja Afanasijs Ivanovičs. Pēc tam viss tas nekavējoties tika atnests un, kā pieklājas, notiesāts.

Pirms vakariņām Afanasijs Ivanovičs vēl šo to uzēda. Pus- desmitos sēdās vakariņot. Pēc vakariņām tūlīt gāja atkal gulēt, un vispārējs klusums pārņēma šo darbīgo un reizē mierīgo kaktiņu. Istabā, kurā gulēja Afanasijs Ivanovičs un

Pulcherija Ivanovna, bija tik karsta, ka retais būtu bijis spējīgs palikt tajā dažas stundas; bet Afanasijs Ivanovičs vēl bez tam, lai būtu siltāk, gulēja uz mūrīša, kaut gan lielais karstums bieži viņu spieda vairākas reizes piecelties nakts vidū un pastaigāties pa istabu. Dažreiz Afanasijs Ivanovičs, staigādams pa istabu, vaidēja.

Tad Pulcherija Ivanovna jautāja: «Ko jūs vaidat, Afanasij Ivanovič?»

«Dievs viņu zina, Pulcherija Ivanovna; it kā mazliet vēders sāp,» teica Afanasijs Ivanovičs.

«Bet vai jums nebūtu labāk kaut ko uzēst, Afanasij Ivanovič?»

«Nezinu, vai tas būs labi, Pulcherija Ivanovna! Un ko tad tādu varētu uzēst?»

«Skābu pieniņu vai pašķidru viru ar kaltētiem bumbieriem.»

«Gandrīz varētu varbūt pamēģināt,» sacīja Afanasijs Ivanovičs. Miegaina meita devās rakņāties pa skapjiem, un Afanasijs Ivanovičs izēda šķīvīti; pēc tam viņš parasti sacīja: «Tagad it kā kļuva vieglāk.»

Dažreiz, ja laiks bija skaidrs un istabās diezgan silti sakurināts, Afanasijs Ivanovičs, kļuvis jautrs, mēdza pajokot ar Pulcheriju Ivanovnu un parunāt par kaut ko neparastāku.

«Bet kas būtu, Pulcherija Ivanovna,» sacīja viņš, «ja pēkšņi aizdegtos mūsu māja, kur mēs liktos?»

«Lai dievs pasarga!» teica Pulcherija Ivanovna, metot krustu.

«Nu, bet pieņemsim, ka mūsu māja nodegtu, kur tad mēs ietu?»

«Dievs zina, ko jūs runājat, Afanasij Ivanovič. Kā tas iespējams, ka māja varētu nodegt? Dievs to nepieļaus.»

«Nu, bet ja nodegtu?»

«Nu, tad mēs pārietu uz virtuvi. Jūs aizņemtu uz laiku to istabiņu, kuru aizņem atslēgu glabātāja.»

«Un ja arī virtuve nodegtu?»

«Vēl kas. Dievs lai pasarga no tāda posta, ka pēkšņi ir māja, ir virtuve nodegtu. Nu, tad uz pieliekamo, kamēr uzceltu jaunu māju.»

«Bet ja arī pieliekamais nodegtu?»

«Dievs zina, ko jūs runājat. Es pat klausīties jūs negribu!

Grēks tā runāt, un dievs soda par tādām valodām!» Bet Afanasijs Ivanovičs, apmierināts ar to, ka piejokojis Pulcheriju Ivanovnu, smaidīja, sēdēdams savā krēslā.

Bet visinteresantāki man likās vecīši tai laikā, kad viņiem bija viesi. Tad viss viņu mājā izskatījās citādāk. Sie krietnie ļaudis, var sacīt, dzīvoja viesiem. Visu, kas vien viņiem bija labāks, to visu nesa laukā. Viņi viens par otru centās jūs pacienāt ar visu, ko vien ražoja viņu saimniecība. Bet par visu vairāk man patika tas, ka visā viņu pakalpībā nebija nekādas liekulības. Sī viesmīlība un devīgums tik lēnīgi izpaudās viņu sejās, tā piedienējās viņiem, ka negribot bija jāpaklausa viņu lūgšanas. Tās bija viņu labsirdīgo, bezviltus, tīro, skaidro dvēseļu vienkāršības sekas. Sī viesmīlība nemaz nav tāda, ar kādu pacienā valsts palatas ierēdnis, kas iegājis sabiedrībā ar jūsu pūlēm, kas sauc jūs par labdari un kas rāpo pie jūsu kājām. Viesi nekādā ziņā nevarēja atlaist tai pašā dienā; viņam bija noteikti jāpārnakšņo. «Kā var tādā vēlā laikā doties tik tālā ceļā?» vienmēr sacīja Pulcherija Ivanovna (viesis parasti dzīvoja trīs vai četras verstis no viņiem). «Protams,» teica Afanasijs Ivanovičs, «vai maz kas var notikt: uzkritīs laupītāji vai cits kāds ļauns cilvēks.» «Lai dievs pasarga no laupītājiem!» runāja Pulcherija Ivanovna. «Un kāpēc tas jāstāsta vakarā? Laupītāji, ne laupītāji, bet laiks ir tumšs, nemaz neder braukšanai. Un arī jūsu kučieris… es pazīstu jūsu kučieri: viņš tāds vārgs un maziņš; viņu katra ķēve izputinās; un bez tam viņš jau tagad, droši vien, piesūcies un guļ kaut kur.»

Un viesiem bija katrā ziņā jāpaliek; bet šis vakars zemajā, siltajā istabā; vēlīgais, siltais un iemidzinošais stāstījums, garaiņi, kas plūst no galdā pasniegtā ēdiena, kas arvien barojoši un meistarīgi pagatavots, bija viņam kā balva. Es redzu kā šodien, kā Afanasijs Ivanovičs salīcis sēž krēslā ar savu pastāvīgo smaidu un klausās viesī ar uzmanību un pat ar baudu. Bieži sarunas novirzījās arī uz politiku. Viesis, kas arī visai reti izbrauca no savas sādžas, bieži ar nozīmīgu skatienu un noslēpumainu sejas izteiksmi secināja savus minējumus un stāstīja, ka francūzis slepeni vienojies ar angli uzlaist atkal Krievijai Bonapartu, vai arī vienkārši stāstīja par priekšā stāvošo karu, un tad Afanasijs Ivanovičs bieži sacīja, it kā neskatīdamies uz Pulcheriju Ivanovnu:

«Es pats domāju iet karā; kāpēc gan es nevaru iet karā?»

«Tad ta nu aizgājis!» pārtrauca Pulcherija Ivanovna. «Jūs viņam neticiet,» sacīja viņa, griezdamās pie viesa, «kur tad nu viņš, vecs, ies karā. Viņu pirmais zaldāts nošaus! Nudien, nošaus! Notēmēs tikai un nošaus.»

«Kas par to,» teica Afanasijs Ivanovičs, «arī es viņu nošaušu.»

«Nu paklausieties tikai, ko viņš runā!» uztvēra Pulcherija Ivanovna, «kur tāds ies karā. Arī viņa pistoles sen jau sarūsējušas un gul kambarī. Ja jūs tās redzētu: tur ir tādas, ka, iekāms jūs izšaujat, pulveris jau to izārdīs. Ir rokas sev atšaus, ir seju sakropļos, un uz mūžu kļūs nelaimīgs!»

«Nu ko,» sacīja Afanasijs Ivanovičs, «es nopirkšu sev jaunu apbruņojumu; es paņemšu zobenu vai kazaku pīķi.»

«Tas viss ir iedomas. Pēkšņi viņam ienāk galvā, un sāks stāstīt!» piemetināja Pulcherija Ivanovna ar sašutumu. «Es jau zinu, ka viņš joko, bet tomēr nepatīkami klausīties. Un tā viņš vienmēr runā; citreiz klausies, klausies, un bailes sametas.» Bet Afanasijs Ivanovičs, apmierināts ar to, ka mazliet nobiedējis Pulcheriju Ivanovnu, smējās, saliecies savā krēslā.

Pulcherija Ivanovna man šķita jo pievilcīga tad, kad veda viesi pie uzkodām. «Lūk te,» viņa sacīja, noņemdama aizbāzni no karafas, «šis degvīns uzliets retenājam un zalvijai: ja kādam sāp lāpstiņas vai viduklis, tad ļoti palīdz; lūk, šis — uz naglenēm: ja ausīs skan un sejā ēdes metas, tad ļoti palīdz; bet šis te — uzlējums uz firziķu kauliņiem, nu paņemiet glāzīti, kāda brīnišķīga smarža! Ja kāds, no gultas celdamies, piesities kaut kā pie skapja vai galda stūra, un pierē uzcēlies bumbulis, tad jāizdzer tikai viena glāzīte priekš pusdienām — un viss kā ar roku noņemts; tai pašā mirklī viss pāries, it kā nemaz nebūtu bijis.» Pēc tam tāds pats pārskats sekoja arī citām karafām, kurām gandrīz visām bija kādas dziednieciskas īpašības. Apkrāvusi viesi ar visu šo aptieku, viņa to pieveda pie daudzajiem šķīvjiem. «Lūk, šīs sēnītes ar timusu! Te — ar nagliņām un valriekstiem. Tos iesālīt mani iemācīja kāda turciete tai laikā, kad vēl turki bija pie mums gūstā. Tā bija tik lāga turciete, un nemaz nevarēja manīt, ka viņai būtu turku ticība bijusi: un staigāja arī gandrīz pavisam tāpat kā pie mums; tikai cūkas gaļu neēda: saka, ka viņiem kaut kā likumos aizliegts. Sitās sēnītes ar jāņogu lapām un muskatriekstiem. Un šeit lielās bērzlapes; tās es tikai pirmo reizi vārīju etiķī; nezinu, kādas tās būs. Es dabūju zināt šo noslēpumu no tēva Ivana: mazā muciņā vispirms jāizklāj ozolu lapas, pēc tam jāapkaisa ar pipariem un salpetri un jāieliek vēl mauragu ziedi, ņemot un izklājot tos ar kātiņiem uz augšu. Un te ir pīrādziņi! tie ir pīrādziņi ar sieru! tie ar kaņepēm! Un te ir tie, ko Afanasijs Ivanovičs ļoti mīl, ar kāpostiem un griķu biezputru.»

«Jā,» piebilda Afanasijs Ivanovičs, «es tos ļoti mīlu: tie ir mīksti un mazliet ieskābi.» Vispār Pulcherija Ivanovna bija ārkārtēji pacilāta, kad pie viņiem bija viesi. Labā vecenīte! Viņa visa piederēja viesiem. Man patika būt pie viņiem, un kaut arī es pārēdos briesmīgā kārtā, tāpat kā visi, kas pie viņiem ciemojās, kaut arī man tas bija ļoti kaitīgi, taču es vienmēr biju ļoti priecīgs pie viņiem aizbraukt. Vispār man šķiet, vai pašam gaisam Mazkrievijā nav kaut kādas sevišķas īpašības, kas palīdz gremošanai, jo ja šeit kāds iedomātos pieēsties tādā veidā, tad, bez šaubām, gultas vietā viņš atrastos guļus uz galda.

Labie vecīši! Bet mans'stāstījums tuvojas visai bēdīgam atgadījumam, kas uz visiem laikiem pārvērta šā mierīgā kaktiņa dzīvi. Sis notikums liksies jo sevišķi pārsteidzošs, tā kā to izraisīja visnenozīmīgākais gadījums. Bet pēc dīvainā lietu iekārtojuma arvien mazi cēloņi ir radījuši lielus notikumus, un Otrādi, lieli notikumi beidzas ar niecīgām sekām. Kāds iekarotājs savāc visas savas valsts spēkus, karo vairākus gadus, viņa pulkveži kļūst slaveni, un beidzot viss tas izbeidzas ar niecīga zemes gabaliņa iegūšanu, kurā nav kur iestādīt kartupeļus; bet dažreiz otrādi, kaut kādi divu pilsētu divi desu pārdevēji saplēšas savā starpā par niekiem, un ķilda pārņem beidzot pilsētas, pēc tam ciemus un sādžas, un pēc tam pat veselu valsti. Bet atliksim šo spriedelēšanu: tā te nepiederas; bez tam man nepatīk spriedelēšana, ja tā paliek tikai spriedelēšana.

Pulcherijai Ivanovnai bija pelēks kaķēns, kas gandrīz vienmēr gulēja, saritinājies kamolā, pie viņas kājām. Pulcherija Ivanovna dažreiz to glaudīja un kutināja ar pirkstu tā kakliņu, ko izlutinātais kaķēns izstiepa pēc iespējas augstāk. Nevar sacīt, ka Pulcherija Ivanovna to pārāk mīlētu, bet vienkārši pieķērās tam, pieradusi to vienmēr redzēt. Un Afanasijs Ivanovičs bieži pajokojās par tādu pieķeršanos.

«Es nezinu, Pulcherija Ivanovna, ko jūs tādu atrodat kaķī: kam tas der? Ja jums būtu suns, tad cita lieta: suni var paņemt medībās, bet kam tad kaķis?»

«Kļūsiet taču, Afanasij Ivanovič,» teica Pulcherija Ivanovna, «jūs mīliet tikai runāt, un vairāk nekā. Suns nav tīrīgs, suns pieķēza, suns sadauza visu, bet kaķis — kluss radījums, tas nevienam nenodarīs ļauna.»

Vispār Afanasijam Ivanovičam bija vienalga, vai kaķi, vai suņi; viņš tikai tāpēc tā runāja, lai drusku izjokotu Pulcheriju Ivanovnu.

Aiz dārza viņiem bija liels mežs, ko uzņēmīgais pārvaldnieks bija pilnīgi saudzējis, varbūt tāpēc, ka cirvja skaņas būtu aizsniegušas pašas Pulcherijas Ivanovnas ausis. Tas bija biezs, aizlaists, vecie koku stumbri bija aizklāti ar saaugušajām lazdām un izskatījās pēc spalvainām baložu kājām. Šai mežā dzīvoja meža kaķi. Nepiejaucētie meža kaķi nav sajaucami ar tiem veiklajiem kaķiem, kas skraida pa māju jumtiem; ja tie atrodas pilsētās, viņi, neraugoties uz savu spītīgo raksturu, ir daudz vairāk civilizēti nekā mežu iemītnieki. Sitie turpretī pa lielākai daļai ir drūmi un mežonīgi radījumi; tie vienmēr ir liesi, vāji, ņaud rupjā, neizkoptā balsī. Viņi dažreiz parokas pa apakšzemes ejām zem klētīm un zog speķi; ierodas pat pašā virtuvē, ielēkdami pēkšņi pa atvērtu logu, kad ir ievērojuši, ka pavārs nolīdis nezālēs. Vispār, nekādu cēlu jūtu tie nepazīst; tie dzīvo no laupīšanas un nokož mazos zvirbuļus viņu pašu lizdās. Sie runči ilgi saostījās pa caurumu, kas bija zem klēts, ar lēnīgo Pulcherijas Ivanovnas kaķīti un beidzot pievilināja to, kā kareivju nodaļa pievilina muļķa zemnieci. Pulcherija Ivanovna pamanīja kaķes nozušanu un aizsūtīja to meklēt; bet kaķe neatradās. Pagāja trīs dienas; Pulcherija Ivanovna par to pažēlojās, beidzot pilnīgi aizmirsa. Kādu dienu, kad viņa revidēja savu sakņu dārzu un atgriezās ar savu roku salasītiem zaļiem svaigiem gurķiem Afanasijam Ivanovičam, viņas dzirdi pārsteidza pavisam žēla ņaudēšana. Viņa, it kā instinktivi, izsacīja: — kis, kis! — un pēkšņi no nezālēm iznāca viņas pelēkais kaķēns, vājš, liess; bija redzams, ka tas jau vairākas dienas nav ņēmis mutē nekādas barības. Pulcherija Ivanovna turpināja to saukt, bet kaķe stāvēja tās priekšā, ņaudēja un nedrīkstēja nākt tuvāk; varēja redzēt, ka viņa kopš tā laika kļuvusi pavisam mežonīga. Pulcherija Ivanovna sāka iet uz priekšu, turpinādama saukt kaķi, kas bailīgi gāja tai pakaļ līdz pašam žogam. Beidzot, ieraudzījusi agrākās, pazīstamās vietas, iegāja ari istabā. Pulcherija Ivanovna tūdaļ pavēlēja pasniegt tai pienu un gaļu un, sēdot tās priekšā, tīksminājās ar savas nabaga favo- rites izsalkumu, ar kādu tā rija kumosu pēc kumosa un strēba pienu. Pelēkā bēgle gandrīz viņas acu priekšā kļuva resnāka un neēda vairs tik kāri. Pulcherija Ivanovna izstiepa roku, lai to noglaudītu, bet nepateicīgā acīm redzot bija jau pārāk saradusi ar meža runčiem vai arī bija piesātinājusies ar romantikas likumiem, ka nabadzība mīlestībā ir labāka par pilīm, un runči bija pliki kā vanagi; lai būtu kā būdams, tā izlēca pa logu, un neviens no mājas ļaudīm nevarēja to notvert.

Vecīte kļuva domīga: «Tā bija mana nāve, kas bija atnākusi man pakaļ!» sacīja viņa pati sev, un nekas nespēja viņu izklaidēt. Visu dienu viņa bija skumja. Velti Afanasijs Ivanovičs jokoja un gribēja dabūt zināt, kāpēc viņa pēkšņi kļuvusi tik skumja: Pulcherija Ivanovna neatbildēja vai ari atbildēja pavisam ne tā, lai apmierinātu Afanasiju Ivanoviču. Otrā dienā viņa bija kļuvusi ievērojami vājāka.

«Kas tas ir ar jums, Pulcherija Ivanovna? Vai tikai jūs neesat slima?!»

«Nē, es neesmu slima, Afanasij Ivanovič! Es gribu jums paziņot kādu sevišķu notikumu: es zinu, ka es šovasar miršu: mana nāve jau bija atnākusi man pakaļ!»

Afanasija Ivanoviča lūpas kaut kā slimīgi sašķobījās. Taču viņš gribēja pieveikt savā dvēselē skumjo sajūtu un pasmaidījis teica: «Dievs zina, ko jūs runājat, Pulcherija Ivanovna! Jūs laikam dekochta vietā, ko jūs bieži dzerat, būsit iedzērusi firziķu liķieri.»

«Nē, Afanasij Ivanovič, es neesmu dzērusi liķieri,» sacīja Pulcherija Ivanovna.

Un Afanasijam Ivanovičam kļuva žēl, ka viņš tā pajokojis ar Pulcheriju Ivanovnu, un viņš lūkojās viņā, un asara riesās viņa skropstā.

«Lūdzu jūs, Afanasij Ivanovič, izpildīt manu vēlēšanos,» sacīja Pulcherija Ivanovna. «Kad es nomiršu, tad paglabājiet mani pie baznīcas žoga. Uzvelciet man pelēko kleitu, to, ar tām nelielajām puķītēm brūnajā fonā. Atlasa kleitu, kas ar tām aveņu krāsas svītriņām, man nevelciet: mirušai vairs nav vajadzīga kleita — kam tā viņai? Bet jums tā noderēs: no tas jūs sev pašūsiet goda rīta svārkus gadījumam, kad

atbrauks viesi, lai jūs varētu pieklājīgi parādīties un uzņemt

viņus.»

«Dievs zina, ko jūs runājat, Pulcherija Ivanovna!» teica Afanasijs Ivanovičs, «nezin kad vēl būs jāmirst, bet jūs jau biedējat tādiem vārdiem.»

«Nē, Afanasij Ivanovič, es zinu, kad man jāmirst. Jūs tomēr neskumstiet pēc manis: es jau esmu vecene un esmu diezgan dzīvojusi, un arī jūs jau esat vecs; mēs drīz redzēsimies viņā saulē.»

Bet Afanasijs Ivanovičs raudāja kā bērns.

«Grēks raudāt, Afanasij Ivanovič! Negrēkojiet un nedusmojiet dievu ar savām sērām. Es neskumstu par to, ka mirstu: man skumji par vienu (smaga nopūta pārtrauca uz mirkli viņas runu): es skumstu par to, ka nezinu, kam jūs atstāt, kas jūs pieraudzīs, kad es nomiršu. Jūs — tā kā mazs bērns: ir vajadzīgs, lai tas jūs mīl, kas par jums rūpēsies.» Pie šiem vārdiem viņas sejā parādījās tik dziļš, tik satricinoši sirsnīgs žēlums, ka es nezinu, vai tai brīdī viņu varētu kāds vienaldzīgi uzlūkot.

«Pieraugi, Javdocha,» sacīja viņa, griezdamās pie atslēgu glabātājas, kuru lika speciāli pasaukt, «kad es nomiršu, ka tu uzraugi panu, ka tu glabā viņu kā savu aci, kā savu pašas bērnu. Uzraugi, lai virtuvē gatavo to, kas viņam garšo; ka veļu un drānas tu viņam vienmēr tīras pasniedz; ka tad, kad gadīsies viesi, tu viņu pieklājīgi uzposi; citādi, var gadīties, viņš kādreiz izies vecajos rīta svārkos, jo arī tagad viņš bieži aizmirst, kad ir svētku un kad darba diena. Nenolaid acu no viņa, Javdocha; es lūgšu par tevi dievu viņā saulē, un dievs tev atmaksās. Tad tu neaizmirsti, Javdocha: tu jau esi veca, tev ilgi nedzīvot — neuzņemi grēku uz dvēseles. Bet, ja tu viņu nepieskatīsi, tad tev nebūs laimes pasaulē. Es pati lūgšu dievu, lai viņš tev nedod svētīgu galu. Un pati tu būsi nelaimīga, un tavi bērni būs nelaimīgi, un visam jūsu dzimumam nebūs nekur dieva svētības.»

Nabaga vecenīte! viņa tobrīd nedomāja ne par to lielo brīdi, kas viņu sagaida, ne par savu dvēseli, ne par savu nākamo dzīvi: viņa domāja tikai par savu nabaga ceļa biedru, ar kuru nodzīvojusi mūžu un kuru atstāja bāru un pamestu. Ar neparastu mundrumu viņa izrīkoja visu tā, lai pēc viņas Afanasijs Ivanovičs neievērotu viņas prombūti. Viņas pārliecība par savu drīzo galu bija tik stipra un viņas dvēseles stāvoklis tam bija noskaņots, ka tiešām pēc dažām dienām viņa iegulās gultā un nevarēja vairs uzņemt nekādu barību. Afanasijs Ivanovičs viss pārvērtās uzmanībā un neatgāja no viņas gultas. «Varbūt jūs kaut ko ieēstu, Pulcherija Ivanovna?» sacīja viņš, nemierīgi lūkodamies viņas acīs. Bet Pulcherija Ivanovna nekā nerunāja. Beidzot pēc ilgas klusēšanas viņa it kā gribēja ko sacīt, pakustināja lūpas — un viņas elpa aizlidoja.

Afanasijs Ivanovičs bija pilnīgi satriekts. Tas viņam likās tik mežonīgi, ka viņš pat neraudāja; nespodrām acīm raudzījās viņš tajā, it kā neizprazdams līķa nozīmi. k Nelaiķi novietoja uz galda, apvilka to pašu kleitu, ko viņa pati bija noteikusi, salika viņai rokas krustis, ielika rokās vaska sveci — visā viņš noraudzījās nejūtīgi. Daudz visādu kārtu ļaužu piepildīja pagalmu; daudz viesu sabrauca uz bērēm; garie galdi bija izvietoti pagalmā; kutja, liķieri, pīrāgi apklāja tos kaudzēm. Viesi sarunājās, raudāja, lūkojās nomirušajā, pārrunāja viņas īpašības, skatījās uz atraitni; bet viņš pats visu to uzlūkoja savādi. Beidzot nelaiķi pacēla nešanai, ļaudis gāzās tai pakaļ, un arī viņš devās aiz tās. Mācītāji bija pilnā greznumā, saule spīdēja, zīdaiņi raudāja māšu rokās, cīruļi dziedāja, bērni krekliņos skraidīja un rotaļājās pa ceļu. Beidzot šķirstu novietoja virs bedres; viņam lika pieiet un pēdējo reizi noskūpstīt nelaiķi. Viņš piegāja, noskūpstīja; viņa acīs parādījās asaras, bet kaut kādas nejūtīgas asaras. Šķirstu nolaida, mācītājs paņēma lāpstu un pirmais uzmeta smilšu sauju; sulīgs stiepts garīdznieka un divu zvaniķu koris nodziedāja mūžīgo piemiņu zem skaidrām, bezmākoņu debesīm; strādnieki ķērās pie lāpstām, un zeme jau apsedza un nolīdzināja bedri. Šai brīdī viņš izspiedās uz priekšu; visi pašķīrās, deva viņam vietu, gribēdami zināt viņa nodomu. Viņš pacēla savas acis, paskatījās samulsis un sacīja: «Ak, tad jūs jau viņu aprakāt? kādēļ?!…» Viņš apstājās un nenobeidza savu runu.

Bet kad viņš atgriezās mājās, kad ieraudzīja, ka viņa istabā ir tukšs, ka pat krēsls, kurā sēdējusi Pulcherija Ivanovna, bija iznests, — viņš raudāja, stipri raudāja, nenomierināmi raudāja, un asaras kā upe plūda no viņa izdzisušajām acīm.

Pieci gadi pagājuši no tā laika. Kādas bēdas gan neaiznes laiks? Kādas kaislības spēs saglabāties šai nevienādajā kaujā ar laiku? Es pazinu kādu cilvēku pašā spēku ziedu laikā, kurš kūsāja pāri īstenā cēlumā un vērtīgās īpašībās; es pazinu viņu, kad tas bija iemīlējies, maigi, kaisli, neprātīgi, pārdroši, kautri, un manā klātienē, gandrīz manu acu priekšā viņa kaisles objektu — maigu, skaistu kā eņģelis, bija pārsteigusi nesātīgā nāve. Es nekad neesmu redzējis tādus briesmīgus dvēseles ciešanu izvirdumus, tādu traku svelošu sēru, tik šaušalīgu izmisumu, kāds plosīja nelaimīgo mīlētāju. Es nekad nebiju domājis, ka cilvēks varētu radīt sev tādu elli, kurā nav ne ēnas, ne līdzības ar to, kas k^ut cik atgādinātu cerības… Viņu centās neizlaist no acīm; no viņa noslēpa visus ieročus, ar kuriem tas varētu sevi nogalināt. Pēc divi nedēļām viņš pēkšņi uzvarēja sevi: sāka smieties, jokoties; viņam atdeva brīvību, un pirmais, kur viņš to izlietoja, bija—nopirkt pistoli. Kādu dienu pēkšņi atskanējis šāviens briesmīgi pārbiedēja viņa piederīgos; tie ieskrēja istabā un ieraudzīja viņu izstiepušos, ar ievainotu galvaskausu. Ārsts, kas toreiz bija pagadījies, par kura māku klīda vispārēja slava, saskatīja viņā dzīvības pazīmes, atzina ievainojumu ne par pilnīgi nāvīgu, un viņš, visiem par brīnumu, tika izārstēts. Uzraudzību par viņu pastiprināja vēl vairāk. Pat pie galda nelika viņam nazi un centās attālināt visu, ar ko viņš varētu sev kaitēt; bet viņš drīz atrada jaunu izdevīgu gadījumu un paskrēja zem garāmbraucošas ekipāžās riteņiem. Viņam sašķaidīja roku un kāju; bet viņu atkal izārstēja. Gadu pēc tam es viņu redzēju kādā lielā sabiedrībā: viņš sēdēja pie galda, aizsedzis vienu karti, jautri teica: p t i t u v e r t, un aiz viņa stāvēja, atspiedusies uz elkoņiem pret viņa krēsla muguru, viņa jaunā sieva, sakārtodama viņa markas.

Pēc minēto piecu gadu notecēšanas pēc Pulcherijas Ivanovnas nāves es, atrazdamies tajās vietās, iebraucu Afanasija Ivanoviča muižiņā apciemot savu veco kaimiņu, pie kā kādreiz biju patīkami pavadījis dienu un vienmēr pārēdies viesmīlīgās saimnieces labākos ražojumus. Kad es iebraucu pagalmā, māja man izskatījās divreiz vecāka; zemnieku mājas bija pilnīgi sagulušās uz sāniem, bez šaubām, tāpat kā arī viņu īpašnieki; žogs un zedeņu sēta pagalmā bija pilnīgi sa- gruvusi, un es pat redzēju, kā ķēkša rāva laukā no tā kokus krāsns aizkurināšanai tai laikā, kad viņai vajadzēja paspert tikai divi liekus soļus, lai dabūtu tepat sagāztos žagarus. Es skumīgs piebraucu pie lieveņa; tie paši Barbosi un Brov- kas, jau kļuvuši akli un pārsistām kājām, sāka riet, saslējuši savas viļņainās, dadžiem aplipušās astes. Pretī iznāca sirmgalvis. Jā, tas ir viņš! es tūdaļ pazinu viņu; bet viņš jau bija divtik salīcis nekā agrāk. Viņš pazina mani un apsveica ar to pašu man pazīstamo smaidu. Es iegāju viņam pakaļ istabā. Šķita, viss tur bija pa vecam; bet es manīju visur kaut kādu savādu nekārtību, kaut kādu jūtamu trūkumu; ar vienu vārdu sakot, es sajutu sevī tās savādās jūtas, kādas mūs pārņem, kad mēs ieejam pirmo reizi atraitņa dzīvoklī, kuru mēs agrāk esam pazinuši kā nešķiramu tio draudzenes, kas viņu pavadījusi visu mūžu. Šīs jūtas ir līdzīgas tām, kad mēs redzam savā priekšā cilvēku bez kājas, ko vienniēr esam pazinuši veselu. Visur bija redzams gādīgās Pulcherijas Ivanovnas trūkums: pusdienās pasniedza vienu nazi bez spala: ēdieni vairs nebija pagatavoti ar tādu māku. Par saimnieci es negribēju pat jautāt, baidījos pat palūkoties saimniecības ierīcēs.

Kad mēs nosēdāmies pie galda, kalpone aizsēja Afanasijam Ivanovičam servjeti, un ļoti labi bija darījusi, jo bez tās viņš visus savus rīta svārkus būtu notraipījis ar mērci. Es centos viņam ar kaut ko pakavēt laiku un stāstīju viņam dažādus jaunumus; viņš klausījās ar to pašu smaidu, bet brīžiem viņa skatiens bija pilnīgi nejūtīgs, un domas viņā neklejoja, bet nozuda. Viņš bieži pacēla karoti ar biezputru un tā vietā, lai pasniegtu to mutei, pasniedza degunam; savu dakšu, kas bija jāiedur cāļa gabalā, viņš bakstīja karafā, un tad kalpone, paņēmusi viņu aiz rokas, uzvedināja uz cāli. Dažbrīd mēs gaidījām vairākas minūtes nākamo ēdienu. Afanasijs Ivanovičs to jau pats manīja un teica: «Kāpēc tik ilgi nenes ēdienu?» Bet es redzēju caur durvju spraugu, ka zēns, kas pienesa mums ēdienus, pavisam nedomāja par to un gulēja, nokāris galvu, uz sola.

«Tas tik ir ēdiens,» sacīja Afanasijs Ivanovičs, kad mums pasniedza mniškas ar krējumu, «tas tik ir ēdiens,» turpināja viņš, un es ievēroju, ka viņa balss sāka drebēt un no viņa svina acīm gatavojās noritēt asara, bet viņš sakopoja visus spēkus, vēlēdamies to atturēt: «tas tik ir ēdiens, ko ne … ne … nelai… nelai…» un pēkšņi paspruka asaras, viņa roka nokrita uz šķīvja, šķīvis apgāzās, nolidoja uz grīdu un saplīsa; viņš pilnīgi aplija ar mērci. Viņš sēdēja nejūtīgs, nejūtīgi turēja karoti, un asaras kā strauts, kā bez stājas tekošs fontāns plūda, plūstin plūda uz servjeti, kas viņu aizklāja.

Ak dievs! — domāju es, raugoties viņā; — pieci gadi visu ārdītāja laika — sirmgalvis jau ir nejūtīgs, sirmgalvis, kura dzīvi, šķita, nekad nebija traucējis nekāds spēcigs dvēseles saviļņojums, kura visa dzīve, likās, sastāvēja tikai no sēdēšanas augstā krēslā, no kaltētu zivju un bumbieru ēšanas, no vientiesīgiem stāstiem, — un tik ilgas, tik karstas sēras! Kas tad ir spēcīgāks par mums: kaisle vai ieradums? Vai arī visas stiprās tieksmes, viss mūsu vēlējumos un verdošo kaislību viesulis ir tikai mūsu jaunības sekas un tikai tāpēc vien šķiet mums dziļš un graujošs? — Lai būtu kā būdams, bet šai brīdī man likās bērnišķīgas visas mūsu kaislības pret šo ilgo, lēno, gandrīz bezjūtīgo ieradumu. Vairākas reizes viņš pūlējās izteikt nomirušās vārdu, bet jau pusvārdā viņa mierīgā un parastā seja krampjaini sašķobījās, un bērna raudāšana aizskāra mani pašā sirdī. Nē, tās nav tās asaras, ar kurām parasti tik devīgi sirmgalvji, kas jums tēlo savu nožēlojamo stāvokli un nelaimes; tāpat arī tās nebija tās asaras, ko tie nobirdina pie punša glāzes: nē! tās bija asaras, kas plūda neaicinātas, pašas no sevis, sakrādamās no sāpju sūruma jau atdzisušajā sirdī.

Viņš nedzīvoja vairs ilgi pēc tam. Es nesen dabūju dzirdēt par viņa nāvi. Dīvaini tomēr tas, ka viņa nāves apstākļiem bija kaut kāda līdzība ar Pulcherijas Ivanovnas galu. Kādu dienu Afanasijs Ivanovičs nolēma mazliet paieties pa dārzu. Kad viņš lēnām gāja pa celiņu ar savu parasto bezrūpību, pilnīgi bez domām, ar viņu notika savāds atgadījums. Viņš pēkšņi izdzirda, ka kāds viņam aiz muguras izteica diezgan skaidrā balsī: Afanasij Ivanovič! Viņš apgriezās, bet nebija pilnīgi neviena; palūkojās uz visām pusēm, ieskatījās krūmos — nekur neviena. Diena bija rāma, un saule spīdēja. Uz mirkli viņš kļuva domīgs; viņa seja kaut kā atdzīvojās un viņš beidzot izteica: «Pulcherija Ivanovna sauc mani!» Jums, bez šaubām, būs gadījies kādreiz dzirdēt balsi, kas sauc jūs vārdā, ko vienkāršie ļaudis izskaidro ar to, ka dvēsele ir noilgojusies pēc cilvēka un aicina viņu, un pēc tam seko nenovēršama nāve. Atzīstos, mani vienmēr ir šausminājis šis noslēpumainais sauciens. Es atceros, ka bieži to esmu dzirdējis bērnībā: dažreiz pēkšņi man aiz muguras kāds skaidri izrunāja manu vārdu. Diena parasti šai laikā bija pavisam dzidra un saulaina; neviena lapa dārzā nedrebēja kokā; bija nāves klusums, pat sienāzis šai mirklī pārstāja sisināt; nevienas dvēseles dārzā. Bet, atzīstos, ja vistrakākā un vētrainākā nakts ar visu stichiju elli būtu mani pārsteigusi vienu pašu mežā, es nebūtu no tās tā nobijies, kā no šā šausmīgā klusuma bezmākoņainā dienā. Es tad parasti skrēju ar milzīgām bailēm un aizgūtnēm elpodams no dārza, un nomierinājos tikai tad, kad man gadījās sastapt kādu cilvēku, kura skatiens izklaidēja šo briesmīgo sirds tuksnesi.

Viņš pilnīgi padevās savai dvēseles pārliecībai, ka Pulcherija Ivanovna sauc viņu; viņš padevās ar paklausīga bērna gribu, izkalta, kāsēja, kusa kā svece, un beidzot arī kā svece izdzisa, kad vairs nebija nekā palicis, kas varēja uzturēt tās nabaga liesmu. «Apbediet mani blakus Pulcherijai Ivanovnai,» tas bija viss, ko viņš izteica priekš savas miršanas.

Viņa vēlējumos izpildīja un viņu apglabāja pie. baznīcas, Pulcherijas Ivanovnas kapa tuvumā. Viesu bērēs bija mazāk, bet vienkāršo ļaužu un ubagu bija tikpat daudz. Kungu mājiņa tagad kļuva pavisam tukša. Uzņēmīgais pārvaldnieks kopā ar ciema vecāko pārstiepa uz savām mājām visas atlikušās veclaiku lietas un grabažas, ko nevarēja aiznest atslēgu glabātāja. Drīz atbrauca, nezinu no kurienes, kaut kāds tālīns radinieks, muižas mantinieks, kas dienējis agrāk par poru- čiku, neatceros kādā pulkā, briesmīgs reformators. Viņš tūlīt ieraudzīja milzīgo nekārtību un nolaidību saimniecības lietās; viņš nolēma visu to katrā ziņā izravēt, izlabot un radīt visur kārtību. Sapirka sešus brīnišķīgus angļu sirpjus, pienagloja katrai mājai atsevišķu numuru, un galu galā bija tik labi izrīkojies, ka pēc sešiem mēnešiem muižu paņēma aizbildniecībā. Gudrā aizbildniecība (viens bijis piesēdētājs un kaut kāds štabskapteinis izbalojušā mundierī) izsaimniekoja īsā laikā visas vistas un visas olas. Zemnieku mājas, kuras gandrīz pilnīgi gulēja zemē, sagāzās pavisam; zemnieki sāka dzert, un lielākā daļa no viņiem bēguļoja. Bet pats īstenais īpašnieks, kas, starp citu, dzīvoja diezgan saticīgi ar savu aizbildniecību un dzēra kopā ar to punšu, atbrauca savā sādžā ļoti reti un neuzturējās ilgi. ' Viņš līdz šim laikam braukā pa visiem gada tirgiem Mazkrievijā, cītīgi izprašņā dažādu ražojumu cenas pārdošanai vairumā, kā, piemēram: miltiem, kaņepājiem, medum un citam; bet pērk viņš tikai nelielus niekus, kā piemēram: kramiņus, naglas pīpes tīrīšanai un vispār visu to, kas nepārsniedz visā savā kopumā viena rubļa vērtību.

TARASS BUĻBA .

I

«Bet nu pagriezies, dēls! Vai, kāds tu jocīgs! Kas tie jums ir par mācītāju apakšsvārkiem? Un šitā visi staigā akadēmijā?» Šādiem vārdiem saņēma vecais Buļba savus divi dēlus, kas mācījās Kijevas bursā un bija atbraukuši mājās pie tēva.

Viņa dēli bija tikko nokāpuši no zirgiem. Tie bija divi braši jaunekļi, kas vēl raudzījās no pieres apakšas kā nesen izlaisti semināristi. Viņu spēcīgās, veselīgās sejas bija klātas pirmām matu pūkām, ko vēl nebija skāris bārdas nazis. Viņi bija ļoti apmulsuši par tādu tēva saņemšanu un stāvēja nekustīgi, nolaiduši acis uz zemi.

«Pagaidiet, pagaidiet! Ļaujiet man jūs labi apskatīt,» turpināja viņš, tos grozīdams, «un kas jums par gariem svit- kiem! Kas par svitkiem! Tādu svitku nemaz pasaulē nav redzēts. Nu, bet lai kāds no jums paskrien! es gribu redzēt, vai viņš nenoliksies gar zemi, sapinies apakšējā stērbelē.»

«Nesmejies, nesmejies, tēvs!» sacīja beidzot vecākais no viņiem.

«Skat vien, kāds lepns, bet kāpēc gan lai es nesmietos?»

«Nu tā; kaut arī tu man tēvs esi, bet, ja smiesies, tad, nudien, piekaušu!»

«Ak šitāds tu man dēls! kā! tēvu?» sacīja Buļba, atkāpies izbrīnā dažus soļus atpakaļ.

«Kaut vai tēvu. Par apvainošanu nešķirošu un nepiedošu nevienam.»

«Kā tad tu gribi ar mani kauties? varbūt ar dūrēm?»

«Pilnīgi vienalga ar ko.»

«Nu, nāc uz dūrēm!» saka Buļba, uzrotījis piedurknes, «gribu redzēt, kas par vīru tu esi dūrēs!»

Un tēvs ar dēlu apsveicināšanās vietā pēc ilgas prombūtes sāka viens otru apveltīt belzieniem gan pa sāniem, gan pa vidukli, gan krūtīm, brīžiem atkāpjoties un atskatoties, brīžiem par jaunu uzbrūkot.

«Paskatiet, labi ļautiņi: vecais muļķis kļuvis! pavisam prātu izkūkojis!» runāja viņu bālā, kalsnējā un labsirdīgā māte, kas stāvēja pie sliekšņa un nebija vēl paguvusi apkampt savus acuraugus. «Bērni atbraukuši mājās, vairāk nekā gadu neesmu viņus redzējusi, bet viņš sadomājis nezinko: ar dūrēm spēkoties!»

«Bet viņš braši sitas!» sacīja Buļba apstādamies. «Nudien, labi!» turpināja viņš, mazliet sakārtodamies, «tā, ka labāk nemaz nemēģināt. Būs krietns kazaks! Nu, sveiks, dēliņ, sabučosimies!» Un tēvs ar dēlu sāka skūpstīties, «Labi, dēliņ! Tā tu sit katru, kā mani dauzīji: nevienam nepalaidies! Un tomēr tev ir smieklīgs tērps: kas tā par saiti karājas? Un tu, Beibas, ko tu stāvi, rokas nolaidis?» runāja viņš, griezdamies pie jaunākā: «ko tad tu, suņa dēls, nesit mani?»

«Ko vēl neizdomās!» runāja māte, kas pa to laiku apkampa jaunāko. «Un nāk gan prātā, lai paša bērns tēvu sistu! Un it kā tam nu būtu īstais laiks: bērns jauns, no- braucies tādu ceļu, noguris…» (šis bērns bija pāri par divdesmit gadu un tieši asi garumā); «viņam tagad būtu jāatpūšas un kaut kas jāieēd, bet šis spiež viņu kauties!»

«E, tu jau tāds luteklītis, kā es redzu!» runāja Buļba. «Neklausies, dēliņ, mātē: viņa ir bāba, viņa nekā nezina. Kādu jums maigumu? Jūsu maigums — plašs klajums un labs zirgs: tas jūsu maigums! Un vai jūs redzat šo zobenu? Tas ir jūsu māte! Tas viss ir blēņas, ar ko piebāž jūsu galvas: ir akadēmijas, ir visas tās grāmatas, ābeces un filozofija — es uzspļauju uz visu to!» Te Buļba piemetināja tādu vārdu, kuru pat nelieto rakstos. «Bet labāk es jūs jau nākamo nedēļu nosūtīšu uz Aizkrāci. Lūk, kur gudrības, ka gudrības! Tur jums skola; tur tikai jūs pieņemsieties saprašanā.»

«Un pavisam tikai vienu nedēļu būs viņi mājās?» sacīja žēlabaini, ar asarām acīs, kalsnējā vecīte — māte: .-pat brīvāk padzīvot viņiem, nabagiem, neiznāks; neiznāks pat dzimto māju apskatīt, un man neiznāks diezgan noraudzīties viņos!»

«Gana, gana gaudot, vecene! Kazaks nav tādēļ, lai krāmētos ar sieviešiem. Tu jau nu noslēptu viņus abus sev zem brunčiem un tupētu tiem virsū kā uz vistu olām. Ej, ej, un liec mums drīzāk galdā visu, kas vien ir. Nav vajadzīgs uz- pūtņu, medeņu, magoņu maizīšu un citu kārumu, nes mums veselu aunu, dod kazu, medus dzērienus četrdesmitgadīgos! Un degvīna vairāk, degvīnu bez visādiem izgudrotiem niekiem, bez rozinēm un visādām zālītēm, bet tīru, putojošu degvīnu, kas dzirkstī un šņāc kā traks.»

Buļba vadīja savus dēlus istabā, no kurienes strauji izskrēja divi skaistas meičas — kalpones, zelta monistēs, kuras bija posušas istabas. Viņas, kā redzams, bija iztrūkušās no paniču atbraukšanas, kuri labprāt nevienam negrieza ceļu, vai arī vienkārši tā gribēja ievērot savu sievišķīgo paradumu, iesaukties un mesties prom, ieraugot vīrieti, un pēc tam no liela kauna ilgi aizsegt seju ar piedurkni. Istaba bija iekārtota tā laika gaumē, par kuru dzīvi norādījumi palikuši tikai dziesmās un tautas teikās, ko vairs Ukrainā nedzied bārdainie aklie sirmgalvji klusas banduras trinkšķināšanas pavadījumā, ļaužu pūļa apstāti, — tā karu un grūtā laika gaumē, kad Ukrainā sākās sadursmes un cīņas par uniju. Viss bija tīrs, krāsainiem māliem izziests. Pie sienām — zobeni, pātagas, putnu sieti, tīkli un šautenes, mākslīgi apdarināts pulvera rags, zirga zelta iemaukti un pinekļi ar sudraba plāksnītēm. Logi istabā bija mazi, apaļiem, nespodriem stikliem, kādus šodien sastop tikai vecās baznīcās, caur kuriem nevarēja citādi skatīties, kā paceļot aizbīdāmo stiklu. Ap logiem un durvīm bija sarkani ieloki. Kaktu plauktos stāvēja krūzes, pudeles un pudelītes no zaļa un zila stikla, gravēti sudraba kausi, dažāda izstrādājuma apzeltīti biķerīši: veneciešu, turku, čerkesu, kas bija iekļuvuši Buļbas istabā pa dažādiem ceļiem caur trešām un ceturtām rokām: viņos brašajos laikos tas bija visai parasti. Liepu soli visapkārt istabai; milzīgs galds zem svētbildēm goda kaktā; plata krāsns ar aizkrāsnīm, iedobumiem un izdobumiem, klāta krāsainiem, raibiem podiņiem, — viss tas bija ļoti pazīstams mūsu diviem jaunekļiem, kas nāca katru gadu mājās brīvdienās, — nāca tāpēc, ka viņiem nebija vēl zirgu un tāpēc, ka nebija parasts atļaut skolēniem jāt jāšus. Viņiem bija tikai gari čupri, aiz kuriem viņus varēja izplucināt katrs kazaks, kas nēsāja ieroci. Buļba tikai uz viņu beigu izlaidumu nosūtīja viņiem pretī no sava ganāmpulka jaunu ērzeļu pāri.

Buļba dēlu atbraukšanas gadījumā lika sasaukt visus sot- ņikus un visus pulka priekšniekus, kas vien bija mājās: un kad atnāca divi no viņiem un jesauls Dmitro Tovkačs, viņa vecs draugs, viņš tūlīt tiem stādīja priekšā dēlus, sacīdams: «Nu paskatiet, kas par puišiem! Sūtīšu viņus drīz uz Seču.» Viesi apsveica ir Buļbu, ir abus jaunekļus, un sacīja viņiem ka tie dara pareizi un ka nav labākas skolas jaunam cilvēkam kā Aizkrāces Seča.

«Nu tad, brāļi pani, sēdieties katrs, kur kurajam labāk, pie galda. Nu, dēliņi! vispapriekšu iedzersim sīvo!» tā runāja Buļba, «dievs svētī! Esiet sveiki, dēliņi: ir tu, Ostap, ir tu, Andrij! Lai nu dievs dod, ka jūs vienmēr karā būtu veikli! ka jūs pagānus sistu, un turkus sistu, un tatarus sistu; un ja arī poļi kaut ko uzsāktu pret mūsu ticību, sitiet tad arī poļus. Nu, pasniedz savu glāzīti; ko, vai nav labs sīvais? Bet kā ir latiniski sīvais? Ta ta, dēliņ, muļķi bija latiņi: viņi pat nezināja, ka pasaulē ir sīvais. Kā, lūk, to sauca, kas latiņu pantus rakstīja? Es grāmatā neesmu stiprs, un tāpēc arī nezinu: Horacijs vai?

«Redz, kāds tas tēvs!» nodomāja pie sevis vecākais dēls Ostaps; «visu vecais suns zina, un tad vēl izliekas.»

«Es domāju, archimandrits jums nedeva ne paostīt sīvā,» turpināja Tarass. «Un atzīstieties, dēliņi, vai stipri jūs pēra ar bērza un svaigiem ķirša žagariem pa muguru un pa visu ko, kas vien kazakam ir? Bet varbūt, tā kā jūs esat kļuvuši jau pārāk gudri, varbūt jūs pat ar ādas pletnēm pēra? Varbūt ne tikai sestdienās, bet tika arī trešdienās un ceturtdienās?»

«Nav ko pieminēt, tēvs, kas ir bijis,» atbildēja vienaldzīgi Ostaps, «kas bijis, tas pagājis!»

«Lai tagad palūko!» sacīja Andrijs, «lai tik tagad kāds pieduras. Lai tik tagad pagadās kaut kādi tatari, tad viņi zinās, kas par rīku ir kazaka zobens!»

«Labi, dēliņ! nudien, labi! Ja jau nu tad uz to iziet, tad arī es ar jums braucu! nudien, braucu. Kādu velnu man te gaidīt? Lai es kļūtu par griķu sējēju, māju kopēju, lai uzmanu aitas un cūkas un bābojos ar sievu? Lai tak viņa izput: es esmu kazaks, negribu! Kas par to, ka nav kara? Es braukšu ar jums uz Aizkrāci tāpat — izklaidēties. Nudien, braukšu!» Un vecais Buļba mazpamazām iekarsa, iekarsa, beidzot saniknojās pavisam, piecēlās no galda un, iecirties, piesita ar kāju. «Rītu braucam! Kādēļ atlikt? Kādu naidnieku mēs te iztupēsim? Kam mums šī būda? Ka"tn mums viss tas? Kam šie podi?» To sacījis, viņš sāka dauzīt un svaidīt podus un pudeles. Nabaga vecīte, kas bija jau pieradusi pie tādām sava vīra izdarībām, visā skumji noraudzījās, sēdēdama uz sola. Viņa nedrīkstēja nekā sacīt; bet, izdzirdusi viņai tik briesmīgo lēmumu, viņa nespēja novaldīt asaras; viņa uzlūkoja savus bērnus, ar kuriem viņai draudēja tik drīza šķiršanās, — un neviens nebūtu spējīgs aprakstīt visu viņas sāpju kluso spēku, kas, šķita, drebēja viņas acīs un drudžaini sakniebtajās lūpās. Buļba bija briesmīgi stūrgalvīgs. Tas bija viens no tiem raksturiem, kādi varēja rasties tikai grūtajā XV gadsimtā Eiropas pusnomadu stūri, kad visa pirmatnējā dienvidus Krievija, savu kņazu pamesta, bija izpostīta, līdz pamatiem nodedzināta mongoļu laupītāju nepārtrauktajos iebrukumos; kad, zaudējis māju un pajumti, cilvēks te kļuva varonīgs; kad krāsmatās, bargu kaimiņu un mūžīgu briesmu apdraudēts, viņš apmetās un pierada lūkoties tām tieši acīs, aizmirstot, vai pasaulē vispār ir kādas bailes; kad kaujas liesma apdvesa seno, mierīgo slavu garu un radās kazaki — plašs, vaļīgs krievu dabas vēriens, un kad visas upmalas, pārceltuves, krastu lēzenās un ērtās vietas bija sētin piesētas kazakiem, kuru lielo skaitu neviens nezināja, un viņu drosmīgie biedri varēja ar pilnām tiesībām atbildēt sultanam, kas bija vēlējies zināt to skaitu: «Kas viņu zina! pie mums viņi izkaisīti pa visu stepi: kur bairaks, tur kazaks» (kur mazs pauguriņš, tur jau arī kazaks). Tā bija tiešām neparasts, krievu spēku izpausme: to bija izšķīlušas no tautas krūtīm nedienu šķiltavas. Agrāko kņazu novadu, sīko pilsētiņu vietā, kuras bija pieblīvētas suņu puišiem un piķieriem, naidīgo, sīko kņazu vietā, kas tirgojās ar pilsētām, nodibinājās lielas sādžas, kureņi un apcietinājumi, kurus saistīja kopējas briesmas un naids pret nekristītiem laupītājiem. Visiem jau zināms no vēstures, kā viņu mūžīgā cīņa un nemierīgā dzīve izglābusi Eiropu no nemitīgiem uzbrukumiem, kas draudēja to sagraut. Poļu karaļi, kas mazo kņazu vietā kļuva par šo plašo zemju valdniekiem, izprata kazaku nozīmi un tādas kaujai un aizsardzībai veltītas dzīves labumus. Viņi tos pamudināja un atbalstīja šādu iekārtu. Padoti viņu attālai valdībai, hetmaņi, izvēlēti no pašu kazaku vidus, pārveidoja apcietinājumus un kureņus pulkos un kārtīgos apgabalos. Tas nebija ierindas karaspēks, tādu neviens nebūtu ieraudzījis; bet kara un vispārējās kustības gadījumā, astoņu dienu laikā, ne vēlāk, katrs ieradās uz zirga, visā savā apbruņojumā, saņemdams tikai vienu čer- voncu maksas no karaļa, un divi nedēļās sapulcējās tāds karaspēks, kādu nespētu salasīt nekādas rekrūšu iesaukšanas. Karagājiens beidzās, — karavīrs devās projām pļavās un tīrumos, uz Dņepras pārceltuvēm, zvejoja zivis, tirgojās, brūvēja alu, un bija brīvs kazaks. Tā laika sveštautieši brīnījās toreiz par viņa tiešām neparastajām spējām. Nebija amata, ko kazaks nebūtu pratis: izdedzināt degvīnu, pagatavot ratus, samalt pulveri, paveikt kalēja, atslēdznieka darbu, un visam tam piedevām sirot uz velna paraušanu, dzert un dzīrot, kā to spēj tikai vienīgi krievs, — viss tas viņam bija pa plecam. Bez reģistrētajiem kazakiem, kas uzskatīja par pienākumu ierasties kara laikā, varēja katrā laikā, lielas nepieciešamības gadījumā salasīt veselus pulkus brīvprātīgo: vajadzēja tikai jesauliem iziet cauri visu sādžu un miestiņu tirgiem un laukumiem un izsaukt pilnā balsī, uzkāpjot uz ratiem: «Ei, jūs, aldari, brūvētāji! gana jums alu brūvēt, un aizkrāsnēs vārtīties, un ar savām treknajām miesām mušas barot! Dodieties izpelnīties bruņinieku slavu un godu! Jūs, arāji, griķu sējēji, avju gani, sievu mīlētāji! gana jums arklam pakaļ staigāt, un notraipīt ar zemi savus dzeltenos zābakus, un lavīties sievām klāt, un postīt bruņinieku spēku! laiks iegūt kazaku slavu!» Un šie vārdi bija kā dzirkstis, kas krīt uz sausa koka. Arājs salauza arklu, brūveri un aldari pameta savus toverus un sadauzīja mucas, amatnieks un tirgotājs sūtīja pie velna ir amatu, ir bodi, sasita podus mājā — un visi, kas vien bija, sēdās zirgos. Ar vārdu sakot, krievu raksturs ieguva te varenu, plašu vērienu, spēcīgu izpausmi uz āru. Tarass bija viens no pirmatnējiem vecajiem pulkvežiem: viņš bija pilnīgi kā radīts kaujas trauksmei un izcēlās ar sava rakstura stūraino taisnīgumu. Toreiz krievu muižniecībā sāka parādīties Polijas ietekme. Daudzi jau bija pieņēmuši poļu paražas, kultivēja greznību, turēja lieliskus kalpotājus, medību vanagus, piķierus, pusdienas, galmus. Tarasam tas negāja pie sirds. Viņš mīlēja vienkāršo kazaku dzīvi un bija paguvis sanaidoties ar tiem saviem biedriem, kas bija sliecīgi Varšavas pusei, saukdams tos par poļu panu kalpiem. Mūžam nerimstīgs, viņš uzskatīja sevi par likumīgo pareizticības aizstāvi. Viņš patvaļīgi iegriezās ciemos, kur vien sūdzējās par rentnieku apspiešanu un par jaunu nodevu palielināšanu mājām. Viņš pats ar saviem kazakiem turēja pār viņiem tiesu un noteica sev par likumu, ka trijos gadījumos vienmēr ir nepieciešami ķerties pie zobena, proti: kad komisāri nebija kaut kādi parādījuši cieņu vecākajiem un stāvēja lo priekšā cepurēs; kad pulgoja pareizticību un negodāja senču paražas, un beidzot, kad naidnieki bija pagāni un turki, pret kuriem viņš katrā ziņā uzskatīja par atļautu pacelt ieroci par godu kristīgajai ticībai. Tagad viņš jau iepriekš priecājās domādams, kā viņš ieradīsies ar saviem diviem dēliem Sečā un sacīs: «Nu, palūkojieties, kādus brašus jaunekļus es jums atvedu!»; kā tos iepazīstinās ar visiem vecajiem, kaujās norūdītajiem kara biedriem; kā viņš noraudzīsies uz viņu pirmajiem panākumiem kaujas mākslā un dzīrošanā, ko arī uzskatīja par vienu no galvenajām bruņinieka cilde- nībām. Sākumā viņš tā kā gribēja nosūtīt viņus vienus pašus; bet, redzēdams viņus svaigus, noaugušus, miesīgi spēcīgus un skaistus, viņa karavīra gars aizdegās, un viņš tūlīt jau otrā dienā nolēma arī pats ar viņiem braukt, kaut gan uz to viņu mudināja vienīgi viņa stūrgalvīgā griba. Viņš jau rosījās un nodeva rīkojumus, izraudzīja zirgus un zirgu piederumus jaunajiem dēliem, apstaigāja zirgu staļļus un klētis, izlasīja kalpus, kam rītu jābrauc kopā ar viņiem. Jesaulam Tovkačam nodeva visas pilnvaras kopā ar stingru nosacījumu ierasties tūdaļ pat ar visu pulku, tiklīdz viņš pados no Sečas kādu ziņu. Kaut arī viņš bija iereibis un viņa galvā vēl kūpēja apīnis, viņš neaizmirsa nekā; viņš pat nodeva pavēli padzirdināt zirgus un iebērt tiem silēs lielākos un labākos kviešus, un atgriezās noguris no savām rūpēm.

«Nu, bērni, tagad jāguļ, un rītu darīsim to, ko dievs liks. Neklāj nu mums gultas! mums gultas nav vajadzīgas; mēs gulēsim pagalmā.»

Nakts tikko vēl bija pārņēmusi debesis; bet Buļba arvien gulās agri. Viņš izlaidās tepiķī, apsedzās ar aitādu kažoku, jo nakts gaiss bija diezgan dzestrs un Buļba mīlēja siltāk apsegties, kad viņš bija mājās. Viņš drīz sāka krākt, un viņam sekoja viss pagalms; viss, kas vien atradās tā dažādos kaktos, sāka krākt un dziedāt. Vispirmais aizmiga naktssargs, jo viņš bija visvairāk dzēris par godu jauno kungu atbraukšanai. Tikai nabaga māte negulēja. Viņa pieplaka savu dārgo dēlu galvgalim, kuri gulēja viens otram blakus. Viņa sukāja ar ķemmi viņu jaunās, nevērīgi sabužinātās sprogas un slacināja tās asarām. Viņa lūkojās tajos ar visu savu būti, ar visām

savām jūtām, visa viņa pārvērtās vienīgi redzē, un viņa nevarēja un nevarēja tajos diezgan noskatīties. Viņa bija tos barojusi ar savu krūti; viņa bija tos izaudzinājusi, izlolojusi — un tikai vienu mirkli viņa redzēs tos savā prieķšā. «Dēli mani, dēli mani mīļie! Kas būs ar jums? kas gaida jūs?» runāja viņa, un asaras sastājās grumbās, kas bija pārveidojušas viņas kādreiz skaisto seju. Patiesi, viņa bija nožēlojama kā katra viņa pārdrošā gadsimta sieviete. Tikai mirkli viņa bija dzīvojusi mīlestībā, tikai pirmajā kaisles kvēlē, pirmajā jaunības kvēlē, un jau viņas bargais savaldzinātājs pameta viņu zobena dēļ, draugu dēļ, uzdzīves dēļ. Viņa redzēja vīru divi trīs dienas gadā, un pēc tam vairākus gadus viņai nebija par to nekādu ziņu. Un kad arī satikās ar viņu, kad viņi dzīvoja kopā, kas viņai bija par dzīvi? Viņa pacieta apvainojumus, pat sitienus; viņa saņēma glāstus, kas bija sniegti no žēlastības; viņa bija it kā kāds ērmots radījums šai bezsievu bruņinieku kopā, pār kuru vaļīgā Aizkrāce klāja pāri savu koloritu. Jaunība bez baudas pazibēja viņas priekšā, un viņas skaistie vaigi un krūtis noziedēja bez skūpstiem un apklājās priekšlaicīgām grumbām. Visa mīlestība, visas jūtas, viss, kas ir maigs un kaislīgs sievietē, — viss viņā pārvērtās vienās vienīgās mātes jūtās. Ar kvēli, ar kaisli, ar asarām viņa lidinājās kā stepes kaija pār saviem bērniem. Viņas dēlus, viņas mīļos dēlus ņem viņai nost, — ņem tādēļ, lai viņa nekad vairs tos neredzētu! Kas zina, varbūt jau pirmajā kaujā tatars nocirtīs viņiem galvas, un viņa nezinās, kur gul viņu pamestās miesas, kuras knābās plēsīgais ceļmalu putns; un par katru viņu asins pilienu tā būtu gatava atdot sevi visu. Raudot viņa lūkojās tiem acīs, kamēr visspēcīgais miegs sāka jau tās vērt ciet, un domāja: «Varbūt Buļba pamodies atliks aizbraukšanu uz pāris dieniņām; varbūt viņš tāpēc tik drīzi sadomāja braukt, ka bija daudz iedzēris.»

Mēness no debesu augstumiem jau sen apgaismoja visu pagalmu, pilnu gulētājiem, biezo vītolu puduru un augstās nezāles, kurās bija iegrimis žogs, kas apņēma pagalmu. Viņa arvien vēl sēdēja savu mīļo dēlu galvgalī, ne mirkli nenolaida no tiem acis un nedomāja par miegu. Jau zirgi, jaus- dami rītu, bija visi saguluši zālē un beiguši ēst; augšējās vītolu lapas bija sākušas čukstēt, un mazpamazām čukstošā straume plūda pa tām līdz pašai zemei. Viņa nosēdēja līdz gaismai, nebija nemaz nogurusi un iekšēji vēlējās, lai nakts turpinātos pēc iespējas ilgāk. No stepes atplūda skaļš kumeļa zviedziens; sarkanas svītras skaidri pazibēja debesis. Buļba pēkšņi pamodās un uztrūkās. Viņš ļoti labi atcerējās visu, ko bija pavēlējis vakar.

«Nu, puiši, diezgan gulēts! Ir laiks, ir laiks! Padzirdiniet zirgus! Bet kur tad vecā? (tā viņš parasti mēdza saukt savu sievu). Žiglāk, vecā, taisi mums ēst: mums priekšā garš ceļš!»

Nabaga vecenīte, zaudējusi pēdējo cerību, skumji vilkās uz istabu. Kamēr viņa ar asarām acīs gatavoja visu, kas nepieciešams brokastīm, Buļba izdalīja savas pavēles, ņēmās pa zirgu stalli un pats izraudzīja saviem bērniem labākās rotas. Bursaki acumirklī pārvērtās: agrāko nobristo zābaku vietā viņiem parādījās sarkani saf jana zābaki ar sudraba pakaviem, bikses, Melnās jūras platumā, ar tūkstoš krokām un ievilkumiem bija savilktas ar zelta auklu; auklai bija piestiprinātas garas siksniņas ar bārkstīm un citiem skanuļiem pīpei. Sārtas krāsas kazakinu, no vadmalas uguns spilgtumā, apjoza ar izrakstītu jostu; izrotātas turku pistoles bija aizbāztas aiz jostas: zobens žvadzēja pie sāniem. Viņu sejas, kas vēl bija maz iedegušas, šķita kļuvušas skaistākas un baltākas; jaunās, melnās ūsas tagad it kā spilgtāk pasvītroja viņu baltumu un veselīgo, spēcīgo jaunības nokrāsu; viņi bija skaisti zēni melnajās jērādas cepurēs ar zeltaino virsu. Nabaga māte! Kad viņa tos ieraudzīja, viņa pat vārda izteikt nespēja, un asaras sastinga viņas acīs.

«Nu, dēli, viss ir gatavs! nav ko vilcināties!» sacīja beidzot Buļba. «Tagad pēc kristītu ļaužu paraduma visiem pirms ceļā došanās jāapsēžas.»

Visi apsēdās, līdzi pat arī puiši, kas godbijīgi stāvēja pie durvīm.

«Tagad svētī, māte, savus bērnus!» sacīja Buļba; «lūdz dievu, lai viņi varonīgi karo, lai vienmēr aizstāv bruņinieku godu, lai vienmēr stāv par Kristus ticību, bet ja ne — lai tad labāk izput, lai ne smakas no viņiem nepaliek pasaulē! Ejiet, bērni, pie mātes: mātes lūgsna ir uz ūdens, ir uz zemes glābj!» Māte, nevarīga kā māte, apkampa viņus, izņēma divi nelielas svētbildes, aplika tās viņiem raudādama ap kaklu. «Lai sarga jūs … dievmāte … Neaizmirstiet, dēliņi,, savu māti… atsūtiet kaut jel mazu ziņu par sevi …» Tālāk viņa nespēja vairs parunāt.

«Nu, iesim, bērni!» sacīja Buļba. Pie lieveņa stāvēja apsegloti zirgi. Buļba uzlēca mugurā savam Velnam, kas tramīgi atlēca atpakaļ, sajutis uz sevis divdesmitpudīgu nastu, jo Tarass bija ārkārtīgi smags un resns. Kad māte ieraudzīja, ka arī viņas dēli jau uzsēdušies zirgos, viņa metās pie jaunākā, kura sejas vaibstos izpaudās it kā vairāk maiguma; viņa satvēra to aiz kāpšļa, viņa pielipa pie viņa segliem un ar izmisumu acīs neizlaida to no savām rokām. Divi braši kazaki saudzīgi paņēma viņu un aiznesa uz istabu. Bet, kad viņi bija izjājuši aiz vārtiem, ar meža kazas vieglumu, kas nav iedomājams viņas gados, viņa izskrēja aiz vārtiem, ar neiedomājamu spēku apturēja zirgu un apkampa vienu no dēliem ar tādu kā ārprātīgu, neatmanīgu dedzību. Viņu atkal aizveda.

Jaunie kazaki jāja apmulsuši un valdīja asaras, baidīdamies no tēva, kas savukārt arī bija mazliet apmulsis, kaut gan viņš centās to neizrādīt. Diena bija pelēka; spilgti mirdzēja zaļums; putni čivināja it kā bez saskaņas. Kādu gabalu nojājuši, viņi palūkojās atpakaļ: viņu māja bija it kā iegrimusi zemē, virs zemes bija redzami tikai viņu vienkāršās mājiņas divi dūmeņi un koku galotnes, pa kuru zariem viņi bija kāpelējuši kā vāveres; vēl viņu priekšā klājās tā pati pļava, kas viņiem lika atcerēties visu savas dzīves gājumu, no tiem gadiem, kad viņi bija vārtījušies tās rasainajā zālē, līdz gadiem, kad viņi bija tur gaidījuši melnskropstainu kazaku meiču, kas bailīgi to pārlidoja ar savām ņiprajām vingrajām kājām. Un nu vairs tikai kārts virs akas, ar augšā piesieto ratu riteni, vientuļi izslējās debesīs; jau līdzenums, kuru tie ir nojājuši, iztālēm izskatās pēc kalna un visu aizsedz — Ardievu, bērnība un spēles, un viss, itin viss!

II

Visi trīs jātnieki jāja klusēdami. Vecais Tarass domāja par pagātni: viņš redzēja savu jaunību, sava mūža gadus, savus aiztecējušos gadus, par kuriem arvien raud kazaks, vēlēdamies, kaut visa viņa dzīve būtu tikai jaunība. Viņš domāja par to, ko viņš sastaps Sečā no saviem agrākajiem kara biedriem. Viņš saskaitīja tos, kas jau bija apmiruši un kas vēl dzīvo. Asara lēni riesās viņa acu zīlē, un viņa nosirmojusī galva sēri noslīga lejup.

Viņa dēlus nodarbināja citas domas. Bet jāpastāsta vairāk par viņa dēliem. Ar divpadsmito gadu viņus nodeva Kijevas akadēmijā, jo visi tā laika cienījamie augstmaņi uzskatīja par nepieciešamu savus bērnus izglītot, kaut arī to darīja tikai tādēļ, lai vēlāk to visu pilnīgi aizmirstu. Viņi toreiz, tāpat kā visi, kas iestājās bursā, bija mežonīgi, uzauguši brīvībā, un tur tad nu viņi parasti kaut cik noslīpējās un ieguva kaut ko kopīgu, kas tos darīja līdzīgus vienu otram. Vecākais, Ostaps, uzsāka te savas gaitas ar to, ka jau pirmajā gadā — izbēga Viņu nosūtīja atpakaļ, briesmīgi nopēra un nosēdināja pie grāmatas. Četras reizes viņš ieraka savu ābeci zemē, un četras reizes pēc necilvēcīgās nopēršanas nopirka viņam jaunu. Bet nav šaubu, ka viņš būtu to atkārtojis arī piekto reizi, ja tēvs nebūtu devis viņam svinīgu solījumu noturēt viņu klostera kalpībā veselus divdesmit gadus un ja nebūtu pirms tam zvērējis, ka viņš ne mūžam neredzēs Aizkrāci, ja neizmācīsies akadēmijā visas gudrības. Interesanti, ka to runāja tas pats Tarass Buļba, kas lamāja visu skološanos un ieteica, kā mēs jau redzējām, bērniem nemaz ar to nenodarboties. No tā laika Ostaps ar neparastu cītību sāka sēdēt pie garlaicīgās grāmatas un drīz vien ierindojās starp labākajiem. Toreizējais mācību veids briesmīgi atšķīrās no dzīves veida: šie scholas- tiskie, gramatiskie, retoriskie un loģiskie izsmalcinājumi pilnīgi nepieskārās laikam, nekad netika izmantoti un neatkārtojās dzīvē. Tie, kas to bija mācījušies, nekur nevarēja izlietot savas zināšanas, pat ne tās, kas bija mazāk scholastiskas. Paši toreizējie zinātnieki bija lielāki neprašas nekā citi, jo bija pilnīgi atšķirti no prakses. Bez tam arī šī republikāniskā bursas iekārta, šis briesmīgais jauno, brašo, veselīgo ļaužu skaits, viss tas viņus ietekmēja rosīties pilnīgi ārpus viņu skolas nodarbības. Dažreiz sliktais uzturs, dažreiz biežie badošanās sodi, dažreiz daudzās nepieciešamības, kas izraisījās jaunā, veselīgā, spēcīgā jauneklī, viss tas apvienojoties radīja viņos to uzņēmību, kas vēlāk attīstījās Aizkrācē. Badīgā bursa rikšoja pa Kijevas ielām un spieda visus būt piesardzīgiem. Tirgotājas, kas sēdēja tirgū, arvien aizsedza rokām savus pīrāgus, bubļikus, ķirbju sēklas kā ērgļu mātes savus bērnus, ja vien ieraudzīja garāmejošu bursaku. Konsulam, kura pienākums bija uzmanīt viņam padotos biedrus, viņa paša biksēs bija tik šausmīgas kabatas, ka viņš tur varēja novietot visu izklaidīgās tirgotājas bodi. Šie bursaki veidoja kādu pilnīgi atsevišķu pasauli: augstākā sabiedrībā, kas sastāvēja no poļu un krievu muižniekiem, viņus neuzņēma. Pats vojevoda Ј.dams Ķīselis, neraugoties uz to, ka viņš akadēmijai bija labvēlīgs, neievadīja viņus sabiedrībā un pavēlēja turēt viņus stingrāk. īstenībā šis norādījums bija pilnīgi lieks, jo rektors un profesori - mūki nežēloja žagara un siksnu, un bieži lik- tori pēc viņu pavēlēm pēra savus konsulus tik nežēlīgi, ka tie vairākas nedēļas kasīja savas bikses. Daudziem no viņiem tas nebija pavisam nekas un šķita kā mazliet kas stiprāks par labu piparu degvīnu; citiem beidzot šīs nepārtrauktās pēršanas stipri apnika, un viņi bēga projām uz Aizkrāci, ja vien prata atrast ceļu un ja tos ceļā nenotvēra. Ostaps Buļba, neraugoties uz to, ka bija sācis ar lielu centību mācīties loģiku un pat dievvārdniecību, nekā nevarēja tikt vaļā no nepielūdzamiem žagariem. Dabiski, ka visam tam bija kaut kā jānocietina raksturs un jāpiešķir tam stingrība, kas arvien stipri izpaužas pie kazakiem. Ostapu vienmēr uzskatīja par vienu no labākajiem biedriem. Viņš reti vadīja citus pārdrošos pasākumos — iztukšot svešu augļu vai sakņu dārzu, bet toties viņš bija vienmēr viens no pirmajiem, kas soļoja zem uzņēmīga bursaka karoga un nekad, nekādā gadījumā nenodeva savus biedrus; nekādas siksnas un žagari nespēja viņu piespiest to izdarīt. Viņš bija ciets pret citām kaislībām, izņemot karu un dzīru uzdzīvi; vismaz viņš gandrīz nekad ne par ko citu nedomāja. Viņš bija taisnīgs pret līdzīgiem. Viņam piemita labestība tādā veidā, kādā tā varēja iemājot vienīgi tādā raksturā un tajā laikā. Sirds dziļumos viņu bija aizkustinājušas nabaga mātes asaras, un vienīgi tas viņu mulsināja un piespieda domīgi nokārt galvu.

Viņa jaunākajam brālim, Andrijam, piemita mazliet dzīvākas un it kā vairāk attīstītas jūtas. Viņš mācījās labprātāk un bez piespiešanās, ar kādu parasti mācās smagie un spēcīgie raksturi. Viņš bija attapīgāks izdomā nekā viņa brālis, viņš bieži izvirzījās par diezgan bīstamu pasākumu vadoni un dažreiz ar savu izdomu bagāto prātu prata izlavīties no soda, kamēr viņa brālis Ostaps, nemaz nebēdādams, nometa no sevis svitku un gulās uz grīdas, nemaz nedomādams lūgt apžēlošanas. Arī viņā verda slāpes pēc panākumiem, bet reizē ar to viņa dvēsele bija pieejama arī citām jūtām. Nepieciešamība pēc mīlestības uzliesmoja viņā strauji, tiklīdz viņš bija pārsniedzis astoņpadsmit gadu; arvien biežāk viņa kvēlajās domās sāka tēloties sieviete; viņš, klausoties filozofiskos disputos, ik brīdi redzēja to svaigu, melnacainu, maigu. Viņa priekšā nepārtraukti vizēja viņas mirdzošās, vingrās krūtis, maiga, skaista, pilnīgi kaila roka; pat viņas tērps, kas piekļāvās viņas jaunavīgajiem un reizē spēcīgajiem locekļiem, izdvesa viņa domās kaut kādu neizsakāmu saldkaislL Viņš rūpīgi slēpa no saviem biedriem šīs kaislīgās jaunekļa dvēseles kustības, jo tajos laikos bija kauns un bezgods domāt kazakam par sievieti un mīlestību, pirms tas vēl nebija izbaudījis kauju. Vispār pēdējos gados viņš retāk uzņēmās kāda bara vadību, bet biežāk klejoja kaut kur viens pats kādā vientulīgā Kijevas šķērsieliņā, kura slīka ķiršu dārzos, starp zemām mājiņām, kas kārdinādamas lūkojās uz ielu. Dažreiz viņš iegriezās arī aristokratu ielā, tagadējā vecajā Kijevā, kur dzīvoja mazkrievu un poļu muižnieki un kur mājas bija izbūvētas kaut cik glītāk. Reiz, kad viņš bija aizdomājies, viņam gandrīz uzbrauca virsū kaut kāda poļu pana kariete un uz bukas sēdošais kučieris, kam bija pārmērīgas ūsas, iecirta viņam diezgan kārtīgi ar pātagu. Jaunais bursaks aiz- svilās: neprātīgā drosmē satvēra viņš ar savu spēcīgo roku pakaļējo riteni un apturēja karieti. Bet kučieris, baidīdamies atmaksas, uzšāva zirgiem, tiq strauji sakustējās, — un An- drijs, kas par laimi bija paguvis atraut roku, nokrita zemē tieši ar seju dubļos. Gaužām skanīgi un harmoniski smiekli atskanēja virs viņa. Viņš pacēla acis un ieraudzīja stāvam pie loga skaistuli, kādu vēl nekad nebija redzējis savā mūžā: melnacainu un baltu kā sniegs, kas apmirdzēts rīta saules sārtumu. Viņa smējās no visas sirds, un smiekli piešķīra viņas žilbinošajam skaistumam mirdzošu spēku. Viņš apstulba. Viņš raudzījās tajā pilnīgi apmulsis, nevērīgi slaucīdams nost no savas sejas dubļus, ar kuriem vēl vairāk notašķījās. Kas gan varēja būt šī skaistule? Viņš gribēja to izzināt no kalpotājiem, kas veselā barā, bagāti tērpušies, stāvēja aiz vārtiem, apstājuši jaunu banduras spēlmani. Bet kalpotāji sāka smieties, ieraudzījuši viņa netīro seju, un nepagodināja viņu ar atbildi. Beidzot viņš dabūja zināt, ka tā ir uz laiku atbraukušā Kaunas vojevodas meita. Tūlīt pat nākamajā naktī ar pārdrošību, kāda piemīt vienīgi bursakiem, viņš ielīda caur žogu dārzā, uzkāpa kokā, kas sazaroja pār pašu mājas jumtu; no koka viņš pārkāpa uz jumtu un caur kamina dūmeni iekļuva tieši guļamā istabā pie skaistules, kas tobrīd sēdēja pie aizdegtas sveces un ņēma ārā no savām ausim dārgus auskarus. Skaistā poliete tā iztrūkās, ieraugot pēkšņi savā priekšā nepazīstamu cilvēku, ka nevarēja izrunāt neviena vārda; bet, kad viņa ievēroja, ka bursaks stāvēja, nolaidis acis un nedrīkstēdams aiz kautrības pakustināt roku, kad pazina viņā to pašu, kas bija pakritis viņas acu priekšā uz ielas, viņu atkal pāršalca smiekli. Bez tam Andri ja vaibstos nebija nekā briesmīga: viņš bija ļoti skaists no vaiga. Viņa no sirds smējās un ilgi uzjautrinājās ar viņu. Skaistule bija aušīga, kā jau poliete; bet viņas acis, brīnišķīgās, žilbinoši skaidrās acis metu skatienu, kas bija ilgs kā mūžība. Bursaks nespēja pakustināt rokas un jutās kā sasiets, kā maisā, kad vojevodas meita droši piegāja tam klāt, uzlika viņam galvā savu mirdzošo diadēmu, uzkāra uz lūpām auskarus un uzmeta viņam vieglu caurspīdīgu, zelta puķēm izšūtu krekliņu. Viņa greznoja to un darīja ar viņu tūkstoš dažādu muļķību tik bērnišķīgā brīvībā, kāda raksturo aušīgas polietes un kas iedzina nabaga bursaku vēl lielākā apmulsumā. Viņš bija kļuvis smieklīga figūra, kas vaļēju muti un nekustīgu skatienu lūkojās viņas žilbinošajās acīs. Klauvējiens, kas tobrīd atskanēja durvīs, viņu izbiedēja. Viņa lika tam paslēpties zem gultas, un, tikko traucējums bija izbeidzies, pasauca savu istabeni, sagūstītu tatarieti, un pavēlēja tai uzmanīgi izvadīt bursaku dārzā un no turienes palaist pār žogu. Bet šoreiz mūsu bursaks ne tik laimīgi pārkļuva pār žogu: pamodies naktssargs notvēra viņu stingri aiz kājām un saskrējušie kalpotāji ilgi dauzīja viņu vēl uz ielas, kamēr žiglās kājas viņu nepaglāba. Pēc visa tā staigāt gar māju bija ļoti bīstami, jo kalpotāju skaits vojevodam bija ļoti liels. Viņš sastapa to vēl vienu reizi katoļu baznīcā: viņa pamanīja to un ļoti patīkami uzsmaidīja kā senam paziņam. Viņš redzēja to vēlreiz pavirši; un pēc tam Kaunas vo- jevoda drīz aizbrauca, un skaistās melnacainās polietes vietā pa logiem lūkojās laukā kāda tukla seja. Lūk, par ko domāja Andrijs, nokāris galvu un nodūris acis sava zirga krēpēs.

Bet pa to laiku viņus visus jau sen bija uzņēmusi stepe savos zaļajos apkampienos, un augstā zāle, kas tiem bija visapkārt, noslēpa viņus, un tikai vienīgi melnās kazaku cepures zibēja starp tās stiebriem.

<'E, e, e! ko tad jūs puiši, tā apklusuši?» sacīja beidzot Buļba, pamodies no savām pārdomām, «it kā kādi melnsvārči! Nu, tūlīt visas domas pie nelabā! Ņemiet zobos pīpes un aizsmēķēsim, un piespiedīsim zirgiem ciešāk piešus un laidīsim tā, ka ne putns lai mūs nepanāk!»

Un kazaki, pieliekušies pie zirgiem, izzuda zālē. Vairs pat melnās cepures nevarēja saredzēt; tikai vienīgi pašķirtās zāles straume rādīja viņu straujā jājiena pēdas.

Saule jau sen lūkojās no skaidrajām debesīm un ar savu dzīvīgo, silto gaismu izlija pār stepi. Viss, kas bija nespožs un miegains, kazaku dvēselē mirklī pagaisa; viņu sirdis iespurdzās kā putni.

Stepe, jo tālāk, jo tā kļuva skaistāka. Toreiz visi dienvidi, viss tas plašums, kas aptver tagadējo Jaunkrieviju līdz pašai Melnajai jūrai, bija zaļš, pirmatnējs tuksnesis. Nekad vēl arkls nebija gājis pāri neizmērojamiem mežonīgo augu viļņiem: vienīgi tikai zirgi, kas tanīs slēpās kā mežā, izmīdīja tos. Nekā skaistāka dabā nevarēja būt; visa zemes virsa šķita zaļi zeltains okeāns, kurā lāsmoja dažādi ziedu miljoni. Starp smalkiem, gariem zāles stiebriem ņirbēja gaiši zili, tumši zili un violeti sunīši; dzeltenā irbulene tecēja augšup ar savu piramidalo galotni, baltais pļavu āboliņš ar lietussargiem līdzīgiem ziedu biķeriem klājās pa virsu; kviešu vārpa, dievs to zina, no kurienes atnesta, brieda šai biezoknī. Zem to smalkajām saknēm ložņāja irbes, izstiepušas savus kaklus. Gaiss bija pilns tūkstošiem dažādu putnu kliedzieniem. Gaisā nekustīgi karājās vanagi, izpletuši savus spārnus un nekustīgi pievērsuši savas acis zālei. Dievs zina, no kāda tāla ezera atbalsojās meža zosu sauciens, kuras laidās pamalē kā mākonis. No zāles, vienādiem spārnu vēdieniem pacēlās kaija un krāšņi ienira zilajos gaisa viļņos. Lūk, tur viņa pazuda augstumā un vairs tikai ņirb kā niecīgs, melns punkts; lūk, tur viņa apgriezās spārniem un nozibēja gar sauli… Velns parāvis, cik skaistas esat jūs, stepes!…

Mūsu ceļotāji apstājās tikai uz dažiem mirkļiem, lai ieturētu pusdienas, pie kam desmit kazaku vienība, kas jāja ar viņiem kopā, nokāpa no zirgiem, atraisīja koka traukus ar degvīnu un izdobtus ķirbjus, ko lietoja trauku vietā. Eda tikai maizi ar speķi vai kviešu karašas sausiņus, dzēra tika! pa vienai glāzītei, tikai stiprināšanās dēļ, jo Tarass Buļba nekad nepieļāva piedzerties ceļā, un turpināja ceļu līdz vakaram. Vakarā visa stepe pilnīgi pārveidojās: visu tās raibo plašumu apņēma pēdējā spožā saules atblāzma un pamazām satumsa, tā ka bija redzams, kā to pārlidoja ēna un tā kļuva tumši zaļa; arvien, biežāki cēlās augšup garaiņi; katra puķe, katra zālīte izdvašoja ambru, un visa stepe kūpēja smaržās. Zilgani tumšajās debesīs kā ar milzīgu otu bija uzkrāsotas platas, rožaina zelta svītras; šur tur baloja vieglu un caurspīdīgu mākoņu kupenas, un pavisam spirgts, valdzinošs vējiņš, līdzīgs jūras viļņiem, žūžoja zāles galotnēs un tikko manāmi pieskārās vaigiem. Visa muziķa, kas bija skanējusi dienā, noklusa, un tās vietā nāca cita. Raibie susļiki līda laukā no savām alām, nostājās uz pakaļkājiņām un piepildīja stepi svilpieniem. Sienāžu čirkstēšana kļuva dzirdamāka. Dažreiz bija dzirdams no kāda attāla ezera gulbja sauciens, kas izskanēja gaisā kā sudrabs. Ceļinieki, apstājušies lauku vidū, izraudzījās guļas vietas, kurināja uguni un lika uz tās katlu, kurā vārīja sev ēdienu; atdalījās tvaiks un gausi dūmoja gaisā. Paēduši vakariņas, kazaki devās gulēt, izlaizdami zālē savus sapītos zirgus. Viņi izmetās uz saviem svārkiem. Uz viņiem lūkojās nakts zvaigznes. Viņi dzirdēja ar savu ausi visu neskaitāmo kukaiņu pasauli, kas pildīja zāli: visa viņu tirkšķēšana, svilpšana, čirkstēšana, — viss tas skanīgi atbalsojās naktī, kļuva dzidrāks svaigajā gaisā un ieaijāja snaudošo sirdi. Bet, ja kāds no viņiem pamodās un piecēlās uz brīdi, tas redzēja stepi nosētu gaišu tārpiņu mirdzošām dzirkstīm. Dažreiz nakts debesis atsevišķās vietās apgaismoja tāla blāzma, ko radīja pļavu un upju niedru dedzināšana, un tumšo gulbju virkni, kas lidoja uz ziemeļiem, pēkšņi apgaismoja sidraboti rožainā gaisma, un tad šķita, ka tumšajās debesīs lidinās sarkani lakati.

Ceļinieki jāja bez kādiem starpgadījumiem. Nekur tiem negadījās ceļā koki: vienmēr tā pati bezgalīgā, brīvā, skaistā stepe. Brīžiem tikai pamalē zilnēja tālā meža galotnes, kas stiepās gar Dņepras krastiem. Tikai vienu reizi Tarass norādīja bērniem uz mazu, melnu plankumiņu tālajā zālē, sacīdams: «Skatieties, bērniņi, tur auļo tatars!» Mazā galviņa ar ūsām ieurbās iztālēm tieši viņos savām šaurajām acīm. paostīja gaisu kā dzinēja suns un nozuda kā stirna, redzot, ka kazaku bija trīspadsmit vīru. «Bet nu, bērni, pamēģiniet noķert tataru! labāk jau nemēģiniet — ne mūžam nenoķersiet: viņa zirgs ir ātrāks par manu Velnu.» Bet Buļba tagad sāka uzmanīties, baidīdamies no kādas neredzamas ienaidnieka paslēptuves. Viņi piejāja pie nelielas upītes, vārdā Tatarka, kas ietecēja Dņeprā, metās ūdenī ar saviem zirgiem un ilgi pa to peldēja, lai noslēptu savas pēdas, un pēc tam atkal, iznākuši krastā, viņi turpināja ceļu tālāk. Trīs dienas pēc tam viņi nebija vairs tālu no vietas, kas bija viņu ceļa mērķis. Gaiss pēkšņi kļuva dzestrāks: viņi sajuta Dņepras tuvumu. Lūk, tā jau mirdz tālumā un ar tumšu svītru atdalās no horizonta. Tā dvesa aukstiem viļņiem un klājās arvien tuvāk, tuvāk, un beidzot pārklāja pusi no visas zemes virsas. Sī bija tā Dņepras vieta, kur upe, līdz šim sažņaugta krācēm, panāca beidzot savu un krāca kā jūra, izplūstot savā vaļā, kur tās vidū samestās salas izspieda to vēl tālāk no krastiem, un viļņi klājās plaši pa zemi, nerodot ne klintis, ne augstienes. Kazaki nokāpa no saviem zirgiem, uzgāja uz prāmja un pēc trīs stundu brauciena bija jau pie Chorticas salas krastiem, kur toreiz atradās Seča, kas tik bieži mainīja savu apmešanās vietu. Ļaužu bars lamājās krastmalā ar pārcēlājiem. Kazaki sakopa savus zirgus. Tarass saslējās, savilka ciešāk savu jostu un lepni pārvilka roku pār ūsām. Viņa jaunie dēli arī aplūkoja sevi no galvas līdz kājām, tādās dīvainās bailēs un nenoteiktā labpatikā, un viņi visi kopā iejāja priekšpilsētā, kas atradās kādu pusversti no Sečas. Iejājot viņus apdullināja piecdesmit kalēju veseri, kas kala divdesmit piecās velēnu klātās un zemē izraktās smēdēs. Spēcīgi ādmiņi sēdēja zem lieveņu nojumiem uz ielas un mīkstīja savām lielajām rokām vērša ādas; kraminieki zem nojumes sēdēja ar kramu, šķiltavu un pulvera kaudzēm; armēnis bija izkāris dārgus lakatus; tatars grozīja uz iesma ar mīklu pildītus auna gaļas vīstokļus; žīds, izbāzis uz priekšu savu galvu, tecināja no mucas sīvo. Bet pirmais, kas viņiem gadījās pretī, bija aizkrācietis, kas gulēja pašā ceļa vidū, plaši atmetis rokas un kājas. Tarass Buļba nevarēja neapstāties un nepapriecāties par viņu.

«Ek, cik lepni izplēties! Tpī tu, kas par kuplu stāvu!» runāja viņš, apturējis zirgu. Patiesi, tas bija diezgan pārdrošs skats: aizkrācietis kā lauva izstiepies uz ceļa; viņa lepni atmestais matu cekuls aizņēma veselu pusaršinu zemes: sārtas, dārgas vadmalas bikses bija notrieptas ar darvu, izrādot tām pilnīgāko nicināšanu. Nopriecājies Buļba spiedās tālāk pa šauro ielu, kas bija pieblīvēta amatniekiem, kuri tepat strādāja savu amatu, un visu tautību ļaudīm, kuri pildīja šo Sečas priekšpilsētu, kas bija līdzīga gada tirgum un kas apģērba un baroja Seču, kura prata vienīgi uzdzīvot un svilināt no šautenēm.

Beidzot viņi bija cauri priekšpilsētai un ieraudzīja dažas izmētātas teltis, pārsegtas ar velēnu vai pēc tataru parauga ar tūbu. Pie dažām bija izvietoti lielgabali. Nekur neredzēja žogu vai tās zemās mājiņas, ar nojumēm uz zemiem koka stabiņiem, kādas bija priekšpilsētā. Neliels valnis un aizsprosto jums, ko neapsargāja pilnīgi neviens, liecināja par briesmīgu nebēdību. Daži spēcīgi aizkrācieši, kas gulēja ar pīpi zobos uz paša ce]a, paskatījās viņos diezgan vienaldzīgi un nepakustējās no vietas. Tarass uzmanīgi izjāja ar dēliem starp tiem cauri, sacīdams: «Esiet sveicināti, pani!» — «Esiet sveicināti arī jūs!» atbildēja aizkrācieši. Visur, pa visu lauku, krāsainos baros ņirbēja ļaudis. Pēc tumšajām sejām bija redzams, ka viņi visi bija norūdīti kaujās, izbaudījuši visādas neveiksmes. Tad te nu tā ir, Seča! Te ir tā lizda, no kurienes izlido visi tie lepnie un spēcīgie vīri kā lauvas! Lūk, no kurienes plūst brīvība un kazaki pār visu. Ukrainu! Ceļinieki izjāja uz plašu laukumu, kur parasti sapulcējās rada. Uz lielas, apgāztas mucas sēdēja aizkrācietis bez krekla; viņš turēja to rokās un lēnām aizšuva tajā caurumus. Viņiem atkal aizšķērsoja ceļu vesels bars muzikantu, kuru vidū dejoja jauns aizkrācietis, kas bija uzlicis cepuri pēc velna un mētājās rokām. Viņš tikai sauca: «Straujāk spēlējiet, muzikanti! Nežēlo, Foma, sīvā pareizticīgajiem kristītiem!» Un Foma, ar iedauzītu aci, mērīja bez skaita katram, kas tam piestāja, pa milzīgai krūzei. Līdzās jaunajam aizkrācietim četri vecie zibināja itin smalki savām kājām, sametās kā virpulis sānis, gandrīz uz galvām muzikantiem, un, pēkšņi noplakusi, virpuļoja pussēdu un dauzīja tvirti un spēcīgi saviem sudraba pakaviem cieši nomīdīto zemi. Zeme dobji dunēja tālā apkārtnē,' un gaisā tālu atbalsojās gopaki un tropaki, izsisti rakstā spožiem zābaku pakaviem. Bet viens iesaucās skaļāk par visiem un ielidoja pakaļ citiem dejā. Viņa čupris plandījās vējā, spēcīgās krūtis bija pilnīgi atsegtas; mugurā bija uzvilkts silts ziemas kažociņš, un sviedri lija viņam aumaļām kā no spaiņa. «Nu tak nomet vismaz kažociņu!» sacīja beidzot Tarass: «redzi, kā sutina». — «Nevar,» sauca aizkrācietis. «Kādēļ?» — «Nevar, man jau tāda daba: ko novelku, to nodzeru.» Un cepures jau sen nebija jauneklim galvā, ne jostas ap svārkiem, ne izšūtā lakata: viss bija aizgājis, kurp nākas. Pūlis auga; dejotājiem pievienojās citi, un nevareja skatīties bez iekšēja aizkustinājuma, kā visi rāva vajā deju, visneierobežotāko, vistrakāko, kādu jebkad pasaule redzējusi un kas savu vareno izgudrotāju pēc nosaukta par kazaku.

«Ek, ja nebūtu zirga!» iesaucās Tarass: «laistos, tiešām laistos arī pats dejā!»

Pa to laiku pūlī sāka pagadīties arī nopelnu pēc visā Sečā iecienītie sirmie, vecie čupri, kas ne vienu reizi vien bijuši par vecākajiem. Tarass drīz sastapa daudz pazīstamu seju. Ostaps un Andrijs dzirdēja tikai apsveikumus: «A, tas tu, Pečerica! Sveiks, Kozolup!» — «No kurienes dievs tevi atvedis. Taras?» — «Kā tu te iekļuvi, Doloto? Sveiks, Kirdjaga! Sveiks, Gustij! Vai es biju domājis tevi redzēt, Remen?» Un varonīgie karavīri, sapulcējušies te no visas austrumu Krievijas trakuļu pasaules, skūpstījās viens ar otru, un skanēja jautājumi: «Un ko Kasjāns? ko Borodavka? ko Kolopers? ko Pidsišoks?» Un Tarass Buļba tikai dzirdēja atbildes, ka Borodavka pakārts Tolopaņā, ka Kolop'eram novilkta āda pie Kizikirmenas, ka Pidsišoka galva iesālīta mucā un nosūtīta uz pašu Cargradu. Nokāra galvu vecais Buļba un domīgi runāja: «Tie bija dūšīgi kazakil»

III

Jau kādu nedēļu Tarass Buļba dzīvoja ar saviem dēliem Sečā. Ostaps un Andrijs maz nodarbojās ar karamākslu. Seča nemīlēja apgrūtināt sevi kara vingrinājumiem un nosist laiku; jauniešus tur audzināja un izglītoja vienīgi praksē, pašā kauju svelmē, kas tādēļ tad arī bija gandrīz nepārtrauktas. Kazaki uzskatīja par garlaicīgu nodarboties starplaikos ar kādas disciplinas mācīšanos, atskaitot varbūt mērķī šaušanu un retumis zirgu jāšanu un pakaļdzīšanos zvēram pa stepēm un pļavām; visu pārējo laiku ziedoja uzdzīvei — plaša vēriena gara brīvības pazīme. Visa Seča bija neparasta parādība: tā bija it kā nepārtraukta dzīrošana, balle, kas trokšņaini sākusies un zaudējusi savu nobeigumu. Daži nodarbojās ar amatiem, dažiem bija bodītes un tirgotavas; bet lielākā tiesa uzdzīvoja no rīta līdz vakaram, ja vien kabatās skanēja iespējamība un iegūtā manta nebija vēl pārgājusi tirgotāju un krodzinieku rokās. Šai vispārējā dzīrošanā bija kaut kas apburošs. Tā nebija dzērāju kopa, kas piedzērās aiz bēdām:

tas bija vienkārši neprātīgs jautrības trakums. Katrs, kas atnāca šurp, aizmirsa un pameta visu, kas līdz šim viņu interesēja. Viņš, var sacīt, spļāva uz savu pagātni un bezrūpīgi nodevās brīvībai un draudzībai ar tādiem pašiem uzdzīvotājiem, kāds bija viņš pats, kam nebija nedz piederīgo, nedz sava kaktiņa, nedz ģimenes, atskaitot klaju debesi un savas dvēseles mūžīgās dzīres. Tas izraisīja to trako jautrību, ko nespētu radīt neviens cits avots. Stāstījumi un čalošana sanākušajā barā, kas laiski atpūtās zemē, bieži bija tik jocīga un izdvesa tik lielu dzīvā stāsta spēku, ka bija nepieciešama pilnīgi aukstasinīgā aizkrācieša ārējā stāja, lai saglabātu nemainīgo sejas izteiksmi, nepamirkšķinot ne aci, — spilgta īpašība, ar kādu atšķiras līdz pat šai dienai dienvidu krievs no citiem saviem brāļiem. Jautrība bija skurba, trokšņaina, bet ar visu to tas nebija melnais krogs, kur cilvēks aizmirstas drūmi kroplā jautrībā; šī bija cieša skolas biedru sabiedrība. Starpība bija tikai tā, ka viņi nesēdēja pie grāmatas un neklausījās nevērtīgajos skolotāja prātojumos, bet sarīkoja uzbrukumus ar pieci tūkstošiem zirgu; pļavas vietā, kur spēlējās ar bumbu, viņiem bija neapsargātas, brīvas robežas, pie kurām tatars varēja parādīt savu straujo galvu un nekustīgi, bargi lūkojās turks savā zaļajā čalmā. Starpība bija tā, ka spaidu vietā, kas viņus vienoja skolā, viņi paši no sevis pameta tēvus un mātes un aizbēga no vecāku mājām; ka te bija tie, kam ap kaklu jau bijusi apmesta virve un kas bālās nāves vietā ieraudzīja dzīvi, un dzīvi visā tās trakumā; ka te bija tie, kas cēla paraduma pēc nespēja saturēt savā kabatā ne kapeikas; ka te bija tie, kas līdz tam laikam bija uzskatījuši červoncu par bagātību, kuru kabatas, žīdu arendatoru žēlastības pēc, varēja apgriezt uz āru, nemaz nebaidoties, ka kaut kas varētu izkrist. Te bija visi bursaki, kas nebija izturējuši akadēmiskos žagarus un nebija iemācījušies skolā neviena burta; bet kopā ar viņiem te bija arī tie, kuri zināja, kas ir Horacijs, Cicerons un romiešu republika. Te bija daudz to virsnieku, kas vēlāk sevi parādīja karaļa karaspēkā; te bija radušies daudzi pieredzes bagāti partizani, kuriem bija cēla pārliecība domāt, ka ir vienalga, kur karo, ja tikai var karot, jo dižciltīgam cilvēkam nepieklājas dzīvot bez kaujām. Daudz bija arī tādu, kas bija ieradušies Sečā tādēļ, lai vēlāk varētu pasacīt, ka viņi ir bijuši Sečā un ir jau rūdīti bruņinieki. Kā gan te nebija? Sī dīvainā republika bija tieši tā gadsimta nepieciešamība. Kara dzīves, zelta biķeru, dārga brokātā, dukātu un reālu kārotāji varēja te atrast darbu katrā laikā. Vienīgi tikai sieviešu dievinātāji nevarēja te nekā atrast, jo pat Sečas priekšpilsētā nedrīkstēja rādīties neviena sieviete.

Ostapam un Andrijam likās ārkārtīgi savādi, ka viņu pašu klātienē Sečā ieradās neskaitāmi ļaudis, un kaut jel viens būtu pajautājis: no kurienes šie ļaudis, kas viņi ir un kā tos sauc? Viņi ieradās te, it kā tie atgrieztos paši savās mājās, no kurām tikai pirms stundas bija izgājuši. Atnācējs ieradās tikai pie koševoja, kas parasti sacīja: «Sveiks! Ko, vai tu Kristum tici?» — «Ticu!» atbildēja atnācējs. — «Un svētajai trīsvienībai tici?» — «Ticu!» — «Un baznīcā eji?» — «Eju! > — «Nu, tad pārmet krustu!» — Atnācējs meta krustu. — «Nu, labi!» atbildēja koševojs. «Ej, kurā kureņā tu pats zini.» Ar to beidzās visa ceremonija. Un visa Seča pielūdza dievu vienā baznīcā un bija gatava to aizstāvēt līdz pēdējam asins pilienam, kaut gan ne dzirdēt negribēja par gavēni un atturību. Tikai žīdi, armēņi un tatari, kurus tirdīja liela mantkārība, iedrošinājās dzīvot un tirgoties priekšpilsētā, jo aizkrācieši nekad nemīlēja kaulēties, bet, cik daudz naudas roka no kabatas izņēma, tik ari maksāja. Taču šo mantkārīgo tirgotāju liktenis bija visai nožēlojams: viņi bija līdzīgi tādiem, kas apmetušies Vezuva pakājē, jo, tiklīdz aizkrāciešiem pietrūka naudas, tā drosmīgie izdauzīja viņu bodītes un ņēma vienmēr visu par velti. Seča sastāvēja no vairāk nekā sešdesmit kureņiem, kas ļoti līdzinājās atsevišķām neatkarīgām republikām, bet vēl vairāk skolai un bērnu bursai, kas dzīvoja pie visa gatava. Neviens nekā neiegādājās un nekā pie sevis neturēja: viss bija kureņa ata- mana rokās, kas tāpēc arvien nesa tēva vārdu. Viņa rokās bija nauda, apģērbs, viss uzturs, auzu milti, biezputra un pat kurināmais; viņam nodeva naudu glabāšanā. Nereti notika ķildas kureņu starpā; tādā gadījumā lieta tūdaļ nonāca līdz kautiņam. Kureņu ļaudis pildīja laukumu un dūrēm ielauza viens otram sānus, kamēr beidzot vieni ieguva pārsvaru un uzvarēja, un pēc tam sākās uzdzīve. Tāda bija šī Seča, kurai bija tik daudz kārdinājumu jauniem cilvēkiem. Ostaps un Andrijs metās ar visu jaunekļu dedzību šinī uzdzīves jūrā un vienā mirklī aizmirsa ir tēva māju, ir buršu, ir visu citu, kas agrāk satrauca viņu dvēseli, un nodevās jaunajai dzīvei. Viss viņus aizrāva: trakulīgās Sečas paražas, un vienkāršā iekārta un likumi, kas dažreiz viņiem izlikās pārāk stingri šādā patvaļas pilnā republikā. Ja kazaks apzagās, bija nozadzis kādu nieku, tas jau skaitījās par apkaunojumu visai kazaku kārtai: viņu kā bezgodi piesēja pie kauna staba un nolika tam līdzās nūju, ar kuru katram garāmgājējam tam bija jāiesit, kamēr tas bija sadauzīts līdz nāvei. Parāda nemaksātāju piekala ar važu pie lielgabala, kur tam bija jāsēž tik ilgi, līdz kāds no draugiem viņu izpirka, samaksādams viņa vietā parādu. Bet vislielāko iespaidu uz Andriju atstāja briesmīgais nāves sods, kas bija noteikts par slepkavību. Tepat, viņam klātesot, izraka bedri, ielaida tur dzīvu slepkavu un virs viņa novietoja šķirstu, kurā bija viņa noslepkavotā upura miesas, un pēc tam abus aizraka ar zemēm. Vēl ilgi pēc tam viņam vienmēr rēgojās briesmīgā nāves soda norise un vienmēr rādījās šis dzīvs apraktais cilvēks kopā ar briesmīgo šķirstu.

Drīz abi jaunie kazaki kļuva labi ieredzēti starp kazakiem. Bieži kopā ar citiem sava kureņa biedriem, bet dažreiz ar visu kureni un ar kaimiņu kureņiem, viņi izgāja stepēs šaut tur neskaitāmā daudzumā mītošos stepju putnus, briežus un kazas, vai arī devās uz ezeriem, upēm un attekām, kas ar izlozi bija nodalītas katram kurenim, mest tiņus un tīklus un vilkt laukā bagātus lomus visa sava kureņa uzturam. Kaut gan te nebija mākslas, kurā pārbauda kazaku, bet viņi jau bija kļuvuši izcili starp citiem jaunajiem ar savu atklāto drosmi un veiksmi visās lietās. Viņi droši un ar sekmēm šāva mērķī, peldēja pret straumi pār Dņepru — tas bija darbs, par ko jauno svinīgi uzņēma kazaku aprindās. Bet vecais Tarass bija nodomājis tiem citu nodarbību. Viņam nebija pa prātam šāda svētku dzīve — viņš gribēja īstu darbu. Viņš visu laiku gudroja, kā sacelt Seču drosmīgam pasākumam, kur varētu tā iztrakoties, kā tas īstam bruņiniekam pieklājas. Beidzot kādu dienu viņš atnāca pie koševoja un sacīja viņam tieši:

«Nu, ko, koševoj, būtu laiks padrasēt aizkrāciešiem.»

«Nav kur drasēt,» atbildēja koševojs, izņēmis no mutes mazu pīpīti un nospļāvies sānis.

«Kā nav kur? var doties uz turku zemi vai uz tatariem.»

«Nevar ne uz turku zemi, ne uz tatariem,» atbildēja koševojs, paņēmis atkal vienaldzīgi savu pīpi mutē.

«Kā nevar?»

Tā. Mēs apsolījām sultanam mieru.»

«Bet viņš jau ir nekristīgais: i dievs, i svētie raksti pavēl sist nekristītos.»

«Mums nav tiesības. Ja mēs nebūtu zvērējuši ar savu ticību, tad varbūt arī vēl varētu; bet tagad ne, nevar.»

«Kā nevar? Ko tu gan runā: mums nav tiesības? Man, lūk, ir divi dēli, abi jauni puiši. Vēl ne reizi ne viens, ne otrs nav bijis karā, bet tu saki: mums nav tiesības; bet tu saki: nav jāiet aizkrāciešiem.»

«Nu, tā taču neklājas.»

«Tātad acīm redzot pieklājas, lai velti aizietu bojā kazaku spēks, lai cilvēks nosprāgtu kā suns, nepaveicis laba darba, lai ne tēvijai, ne visai kristīto pasaulei nebūtu no viņa nekāda labuma? Kādēļ tad mēs dzīvojam, kāda velna pēc mēs dzīvojam? Izskaidro tu man šito. Tu esi gudrs cilvēks, ne jau velti sevi ievēlēja par koševoju: izskaidro man, kādēļ mēs dzīvojam?»

Koševojs neatbildēja uz šo jautājumu. Tas bija spītīgs kazaks. Viņš mazu brīdi klusēja un pēc tam sacīja: «Bet kara tomēr nebūs.»

«Tātad kara nebūs?» iejautājās atkal Tarass.

«Nē.»

«Tātad par to nav vērts pat domāt?»

«Nav vērts pat domāt.»

«Pagaidi vien tu, velna dūre!» sacīja Buļba pie sevis: «gan tu man redzēsi!» — un tūlīt pat nolēma atriebties kĢŠevojam.

Sarunājis ar vienu un otru, viņš sarīkoja visiem iedzeršanu, un iereibušie kazaki, skaitā daži cilvēki, gāzās tieši uz laukumu, kur atradās pie stabiem piesietas litavras, kas parasti aicināja sapulcēties uz radu. Neatraduši sitamās nūjiņas, kas vienmēr glabājās pie bundzinieka, viņi pakampa rokās pa pagalei un sāka dauzīt ar tām. Uz sitieniem pats pirmais atskrēja bundzinieks, garš cilvēks ar vienu pašu aci, kas ar visu to bija briesmīgi nomiegojies.

«Kas uzdrīkstas sist litavras?» kliedza viņš.

«Turi muti! ņem savus kokus un sit, kad tev liek!» atbildēja iedzērušie vecākie.

Bundzinieks tūdaļ izrāva no kabatas nūjiņas, kuras viņš bija paņēmis līdzi, ļoti labi zinādams līdzīgu notikumu beigas. Litavras sāka dārdēt, — un drīz vien laukumā kā lap

senes salasījās kopā melni aizkrāciešu bari. Visi sapulcējās aplī, un pēc trešā situma ieradās beidzot vecākie: koševojs ar kara āvu rokā, par zīmi savam izcilus stāvoklim, tiesnesis ar karaspēka zīmogu, rakstvedis ar tintnīcu un jesauls ar zizli. Koševojs un vecākie noņēma cepures un klanījās u/. visām pusēm pret kazakiem, kas lepni stāvēja, iespieduši rokas sānos.

«Ko nozīmē šī sanāksme? Ko jūs gribat, pani?» sacīja koševojs. Lamas un kliedzieni neļāva viņam runāt.

«Liec nost āvu! Liec nost, velna bērns, tūlīt pat āvu! Mēs tevi negribam vairs!» sauca no pūļa kazaki. Daži no nedzērušo kureņiem gribēja, kā šķita, turēties pretī; gan dzērušie, gan nedzērušie sāka sisties dūrēm. Kliegšana un trokšņošana izvērtās par vispārēju ālēšanos.

Koševojs gribēja kaut ko sacīt, bet zinādams, ka satrakotais, patvaļīgais pūlis var par to viņu līdz nāvei sadauzīt, kas notiek gandrīz vienmēr līdzīgos gadījumos, paklanījās ļoti zemu, nolika āvu un nozuda pūlī.

«Vai pavēlēsiet, pani, arī mums nolikt goda zīmes?» sacīja tiesnesis, rakstvedis un jesauls, un grasījās tūlīt pat nolikt tintnīcu, karaspēka zīmogu un zizli.

«Nē, jūs palieciet!» sauca no pūļa, «mums bija jāpadzen tikai koševojs, jo viņš ir bāba, bet mums ir vajadzīgs vīrs par koševoju.»

«Ko tad jūs ievēlēsiet tagad par koševoju?» sacīja vecākie.

«Kukubenku ievēlēt!» sauca viena daļa.

«Negribam Kukubenku!» sacīja otra daļa. «Par agru viņam, vēl mātes piens uz lūpām nav apžuvis.»

«Šilo lai ir par atamanu!» sauca vieni. «Šilo sēdināt par koševoju!»

«Tev mugurā īlenu! [6] » kliedza lamādamies pūlis. «Kas viņš par kazaku, kad apzadzies, suņa dēls, tā kā tatars? Velnam maisā dzērāju Silu!»

«Borodatiju, Borodatiju sēdināsim par koševoju!»

«Negribam Borodatiju! Lai iet pie velna mātes Borodatijs!»

«Sauciet Kirdjagu!» pačukstēja Tarass Buļba dažiem.

«Kirdjagu! Kirdjagu!» kliedza pūlis. «Borodatiju, Borodatiju! Kirdjagu! Kirdjagu! Silo! Pie velna ar Šilo! Kirdjagu!»

Visi kandidati, izdzirduši saucam savus vārdus, tūlīt pat iznāca laukā no pūļa, lai nedotu nekāda iemesla domāt, ka viņi būtu palīdzējuši sevis ievēlēšanai ar personīgu līdzdalību.

«Kirdjagu! Kirdjagu!» skanēja stiprāk par visu. «Borodatiju!» Lietu ņēmās pierādīt ar dūrēm, un Kirdjaga uzvarēja.

«Ejiet pēc Kirdjagas!» sāka saukt. Kādi desmit kazaki atšķīrās tūliņ pat no pūļa, daži no viņiem tikko turējās kājās, — tādā mērā bija paguvuši pielādēties, un devās tieši pie Kirdjagas paziņot tam par viņa ievēlēšanu.

Kirdjaga, kaut gan ļoti vecs, bet gudrs kazaks, sen jau sēdēja savā kureņā, un likās, ka viņš nekā nezināja par notikušo. «Kas ir, pani? kas jums vajadzīgs?» jautāja viņš.

«Nāc, tevi ievēlēja par koševoju! …»

«Apžēlojieties, pani!» sacīja Kirdjaga, «kā gan es varu būt tāda goda cienīgs! Kā es varu būt par koševoju! Man pat saprašanas nepietiks tāda pienākuma pildīšanai. It kā neviena labāka nevarētu atrast pa visu karaspēku?»

«Nāc taču, tev saka!» sauca aizkrācieši. Divi no tiem satvēra viņu zem rokām, un lai kā viņš atspērās kājām, beidzot taču viņš bija atstiepts laukumā, pavadīts lamām, dūru grūdieniem mugurā, spērieniem un draudiem: «Nepretojies, velna bērns! Pi&ņem taču godu, suns, kad tev to dod!» Tā Kirdjagu ieveda kazaku sabiedrībā.

«Kas ir, pani?» sauca pār visu pūli viņa atvedēji, «vai jūs esat ar mieru, ka šis kazaks būtu par mūsu koševoju?»

«Visi ar mieru!» sauca pūlis, un no saucieniem vēl ilgi skanēja viss lauks.

Viens no vecākajiem paņēma āvu un pasniedza to jaunievēlētajam koševojam. Kirdjaga, paražas pēc, tūlīt pat atteicās. Vecākais sniedza viņam otrreiz: Kirdjaga atsacījās arī otrreiz, bet pēc tam jau trešajā reizē paņēma āvu. Apsveikuma saucieni skanēja pa visu pūli, un atkal tālu noskanēja no kazaku saucieniem viss lauks. Tad no ļaužu vidus iznāca laukā četri visvecākie kazaki, sirmām ūsām un sirmiem čupriem (pārāk vecu Sečā nebija, jo neviens aizkrācietis nemira dabiskā nāvē), un, paņēmuši katrs rokās zemi, kas tai brīdī no nesenā lietus bija izšķīdusi dubļos, uzlika to viņam uz galvas. Slapjā zeme notecēja no viņa galvas, tecēja pa ūsām un pa vaigiem, un visu seju notriepa tam dubļiem. Bet Kirdjaga stāvēja, nekustot ne no vietas, un pateicās kazakiem par parādīto godu. Tā nobeidzās trokšņainās vēlēšanas, par kurām .grūti zināt, vai arī citi bija tikpat priecīgi, cik priecīgs bija Buļba: ar to viņš bija atriebies agrākajam koševojam; turklāt vēl Kirdjaga bija viņa vecs biedrs un bijis ar viņu kopā vienos un tais pašos sauszemes un jūras karagājienos, daloties kara dzīves bargumā un grūtībās. Pūlis izklīda, lai tepat svinētu ievēlēšanas, un sākās tāda uzdzīve, kādu vēl līdz šim Ostaps un Andrijs nebija pieredzējuši. Vīna dzertuves izdauzīja; medu, sīvo un alu ņēma vienkārši bez naudas; krodzinieki varēja priecāties kaut vai par to vien, ka paši palikuši veseli. Viss. nakts pagāja klaigās un dziesmās, kas slavēja kara uzvaras, un uzlēkušais mēness vēl ilgi redzēja muzikantu barus, kas staigāja pa ielām ar bandurām, turbāniem, apaļām balalaikām, un baznīcas dziesminiekus, kurus turēja Sečā dziedāšanai baznīcā un aizkrā- ciešu varoņdarbu cildināšanai. Beidzot reibums un nogurums sāka pieveikt stiprās galvas. Un varēja redzēt, ka gan tur, gan citā vietā gāzās zemē kazaks; ka biedrs, apkampis biedru, juzdami viens otram līdzi un pat apraudādamies, kopā nokrita. Tur gulās zemē ar reizi vesels bars; tur dažs lūkoja izvēlēties, kā viņam labāk nogulties, un uzgulās tieši virsū koka siekstai. Pēdējais, kas bija stiprāks, mēģināja vēl izsacīt kādas nesakarīgas runas; beidzot arī viņu nopļāva reibuma vara, nogāzās arī tas, — un aizmiga visa Seča,.

IV

Bet otrā dienā Tarass Buļba jau apspriedās ar jauno koševoju par to, kā varētu izkustināt aizkrāciešus uz kādu pasākumu. Koševojs bija gudrs un viltīgs kazaks, viņš pazina aizkrāciešus caur un cauri un sākumā teica: «Zvērestu nedrīkst pārkāpt, nekādā gadījumā nedrīkst,» bet vēlāk, brīdi klusējis, piebilda: «Nekas, varēs; zvērestu mēs nelauzīsim, bet tā, šo to sagudrosim. Lai tikai salasās ļaudis, ne tā, it kā pēc mana rīkojuma, bet vienkārši paši no sava prāta, — jūs jau zināt, kā to izdarīt, — un mēs tad ar vecākajiem tūdaļ atskriesim uz laukuma, it kā mēs nekā nezinātu.»

Nebija vēl pagājusi ne stunda pēc viņu sarunas, kad jau atkal dārdēja litavras. Atradās pēkšņi arī iereibuši un neprātīgi kazaki. Miljons kazaku cepuru pēkšņi izbira laukumā. Sākās runas: «Kas? kāpēc? kādēļ izziņoja sanāksmi?» Neviens neatbildēja. Beidzot vienā otrā stūrī sāka atskanēt: «Redz, velti aiziet bojā kazaku spēks: nav kara! Redz, ka vecākie pavisam aizsnaudušies, acis ar taukiem aiztecējušas! Tiešām, nav taisnības pasaulē!» Citi kazaki klausījās sākumā, bet pēc tam arī paši sāka runāt! «Bet tiešām gan, nav nekādas taisnības pasaulē!» Vecākie likās izbrīnījušies par tādām valodām. Beidzot koševojs pagājās uz priekšu un sacīja: «Atļaujiet, pani aizkrācieši, runu teikt!»

«Runā!»

«Lūk, sākumā runāšu par to, cienījamie pani, bet jūs jau varbūt paši to labāk zināsiet, ka daudziem aizkrāciešiem parādi krogos pie žīdiem un pie saviem brāļiem ir tik lieli, ka neviens velns tur vairs nekā nevar saprast. Pēc tam es atkal gribu runāt par to, ka ir daudz tādu puišu, kas vēl nemaz savām acīm nav redzējuši, kas ir karš, kaut gan jaunam cilvēkam, — jūs jau paši zināt, pani, — bez kara nav iespējams iztikt. Kas gan viņš par aizkrācieti, ja vēl ne reizes nav sitis nekristīto?»

«Viņš labi runā,» nodomāja Buļba.

«Nedomājiet, pani, ka es, galu galā, runāju to tādēļ, lai izjauktu mieru: pasargi dievs! Es to tikai tāpat runāju. Bez tam arī mūsu dieva nams, — grēks pat runāt, kas ar to ir: cik jau gadu, ka ar dieva žēlastību pastāv Seča, bet līdz šim laikam ne jau tikai baznīcas ārpuse, bet pat svētbildes stāv bez kādiem rotājumiem, kaut jel sudraba apkalumu būtu iedomājies kāds nokalt; tās tik vien saņēmušas, ko daži kazaki mirstot novēlējuši; bet viņu dāvanas bija nabadzīgas, jo viņi gandrīz visu nodzēra, vēl dzīvi būdami. Tātad es saku šo runu ne tādēļ, lai sāktu karu ar nekristītajiem: mēs esam apsolījuši sultanam mieru, un mums būtu liels grēks, jo mēs esam zvērējuši pēc mūsu ticības.»

«Ko viņš tur putro,» sacīja pie sevis Buļba.

«Jā, tātad redzat, pani, ka karu nevaram uzsākt: bruņinieku gods neatļauj. Bet pēc savas nabaga saprašanas es domāju, lūk, ko: palaist ar laivām tikai jaunos vien, lai pasiro mazliet Natolijas krastos. Kā jūs domājat, pani?»

«Ved, ved visus!» sauca no visām pusēm pūlis, «par ticību mēs esam gatavi nolikt galvas.»

Koševojs nobijās: viņš nemaz nebija gribējis sacelt visu Aizkrāci: sagraut mieru viņam likās šai gadījumā netaisns darbs.

«Vai atļaujat, pani, sacīt vēl vienu runu?»

«Pietiek!» kliedza aizkrācieši, «nekā labāka nepateiksi.»

«Ja tā, lai tad arī paliek tā. Es esmu jūsu gribas kalps. Tā jau ir zināma lieta un pēc rakstiem arī ir zināms, ka tautas balss — dieva balss. Nekā prātīgāka jau vairs nevar izdomāt, kā to, ko visa tauta izdomājusi. Tikai, lūk, kas: jums ir zināms, pani, ka sultāns neatstās nesodītu to izpriecu, kurā jaunekļi izklaidēsies. Bet mēs pa to laiku būtu gatavībā, un mums būtu svaigi spēki un mums neviena nebūtu jābaidās. Un, kamēr mēs būtu projām, arī tatari var uzbrukt: viņi, šie turku suņi, paši acīs nelēks un pie saimnieka mājās atnākt neiedrikstēsies, bet no muguras puses papēžos iekodīs, un sāpīgi iekodīs. Un, ja jau nu izgājis uz to, ka runā patiesību, mums jau arī laivu nav tik daudz krājumā un pulvera nav samalts tādā vairumā, lai visi varētu doties projām. Bet es varētu sacīt, esmu priecīgs: esmu jūsu gribas kalps.»

Viltīgais atamans apklusa. Kazaku bariņi sāka aprunāties, kureņu atamani apspriedās; piedzērušo, par laimi, bija nedaudz, un tāpēc nolēma paklausīt prātīgajam padomam.

Tūlīt pat vairāki vīri devās uz pretējo Dņepras krastu, uz karaspēka mantu glabātuvi, kur nepieejamās paslēptuvēs, zem ūdens un niedrēs, glabājās karaspēka nauda un daļa no ienaidniekam atņemtiem ieročiem. Visi pārējie metās pie laivām tās apskatīt un sagatavot ceļam. Mirklī ļaužu bars piepildīja krastu. Daži namdari ieradās ar cirvjiem rokās. Veci, iedeguši, platiem pleciem, lielām kājām aizkrācieši, iesirmām ūsām un melnūsaini, atrotījuši bikses, stāvēja līdz ceļiem ūdenī un sliprām tauvām vilka nost no krasta laivas. Citi nesa gatavus sausus baļķus un visādus kokus. Tur ap- šuva ar dēļiem laivu; tur, apgriezuši to ar dibenu uz augšu, drīvēja un sveķoja; tur pie citu laivu sāniem pēc kazaku paraduma sēja klāt garu niedru saišķus, lai laivas nenoslīcinātu jūras viļņi; tur, tālāk, gar visu piekrasti bija sakurti ugunskuri, un vara katlos vārīja darvu, ar ko aizliet liellaivas. Pieredzējušie un vecie pamācīja jaunos. Cirvju sitieni un strādnieku klaigas skanēja visā apkārtnē; viss dzīvais krasts viļņoja un kustējās.

Tai brīdī krastam tuvojās liels plosts. Ļaužu bars, kas atradās uz tā, fnāja rokām jau no tālienes. Tie bija kazaki noplīsušos svārkos Nekārtīgais apģērbs, — daudziem nebija

nekā cita kā ki-ekls un īsā pīpe zobos, — rādīja, ka viņi vai nu tikko izbēguši kādai nelaimei, vai arī tik ļoti uzdzīvojuši, ka nodzīvojuši visu, kas vien tiem bija mugurā. No viņu vidus atdalījās un nostājās priekšā zems, plecīgs kazaks, gadu piecdesmit vecs vīrs. Viņš kliedza un vicināja ar roku stiprāk par visiem; bet aiz cirvju klaudzieniem un strādnieku klaigām viņa vārdi nebija dzirdami.

«Ar ko jūs atbraucāt?» jautāja koševojs, kad plosts pagriezās pret krastu. Visi strādnieki, pārtraukuši savus darbus un pacēluši cirvjus un kaltus, raudzījās viņā ar gaidām.

«Ar nelaimi!» sauca no plosta zemais kazaks.

«Ar kādu?»

«Vai atļaujat, pani aizkrācieši, runu sacīt?»

«Runā!»

«Vai varbūt gribat sasaukt radu?»

«Runā, mēs visi esam te.»

Visi ļaudis saspiedās vienā barā.

«Bet vai tad jūs nekā neesat dzirdējuši par to, kas notiek hetmaņa zemē?»

«Kas tad?» jautāja viens no kureņu atamaniem.

«E! kas tad? Redzams, jums tatars ausis aizbāzis, ka jūs nekā neesat dzirdējuši.»

«Runā taču, kas tur notiek?»

«Nu, notiek tādas lietas, ka mēs esam piedzimuši un kristīti, bet tādas lietas vēl neesam redzējuši.»

«Nu, runā taču, kas notiek, suņa bērns!» sāka kliegt viens no pūļa, acīm redzami zaudējis pacietību.

«Tādi laiki pienākuši, ka pat svētās baznīcas nepieder vairs mums.»

«Kā tad nepieder mums?»

«Tagad tās žīdiem iznomātas. Ja tu žīdam iepriekš nesamaksāsi, tad arī dievkalpojumu nevar noturēt.»

«Ko tu stāsti?»

«Un ja suņa žīds neuzliks ar savu nešķīsto roku zīmīti uz svētās paschas, tad ari paschu nevar apsvētīt.»

«Viņš melo, brāļi pani, tas nevar būt, ka nešķīstais žīds liktu zīmīti uz svētās paschas.»

«Klausieties! ne to vien es varu pastāstīt: arī ksendzi braukā tagad pa visu Ukrainu lielos ratos. Nebūtu jau nelaime, ka lielos ratos, bet nelaime tā, ka viņi nejūdz vairs priekšā zirgus, bet gluži vienkārši pareizticīgos kristītos. Uzklausieties! un ne to vien vēl es varu pastāstīt: stāsta, ka žīdietes jau šujot sev svārkus no popu tērpiem. Lūk, kādas lietas notiek Ukrainā, pani! Bet jūs te sēžat Aizkrācē un uzdzīvojat, un acīm redzot tatars jums aizdevis tādas bailes, ka jums vairs ne acu, ne ausu — nekā nav, un jūs nedzirdat, kas notiek pasaulē.»

«Pagaidi, pagaidi!» pārtrauca koševojs, kas līdz šim stāvēja, nodūris acis zemē tāpat kā visi aizkrācieši, kas nopietnās lietās nekad nepaļāvās pirmajam straujumam, bet klusēja un klusēdami krāja baigu sašutuma spēku. «Pagaidi! arī es teikšu kādu vārdu. Bet ko tad jūs, — lai velns būtu parāvis jūsu tēvu! — ko tad jūs paši darījāt? Vai tad jums zobenu nebija, vai? Kā jūs varējāt pieļaut tādu nelikumību?»

«E. kā varējām pieļaut tādu nelikumību!… Bet būtu jūs pamēģinājuši, kad poļu vien bija piecdesmit tūkstošu, nu un, nav jau ko kaunu slēpt, bija arī suņi starp mūsējiem — pieņēma jau viņu ticību.»

«Un jūsu hetmanis, un pulkvedis ko darīja?»

«Pulkveži sataisīia tādas lietas, ka lai dievs to nedod mums nevienam.»

«Kā?»_

«Nu tā, ka hetmanis jau tagad, izcepināts vara vērsī, gul Varšavā, bet pulkvežu rokas un galvas izvadā pa gada tirgiem, lai visai tautai parādītu. Lūk, ko sataisīja pulkveži!»

Viss pūlis saviļņojās. Sākumā pār visu krastu nolaidās klusums, līdzīgs tam, kāds mēdz būt pirms niknas vētras, bet tad pēkšņi sacēlās valodas un sāka runāt viss krasts: «Kā! lai žīdi nomāktu kristīgo baznīcas! lai ksendzi jūgtu ilksīs pareizticīgos kristīgos! Kā! pieļaut tādas mocības krievu zemē no nolādētiem neticīgiem! lai tā rīkotos ar pulkvežiem un hetmani! Tas nenotiks, nenotiks!» Tādi vārdi lidoja visās malās. Aizkrācieši kļuva trokšņaini un sāka just savus spēkus. Tas jau vairs nebija vieglprātīgu ļaužu satraukums: bija satraukti visi smagie un spēcīgie raksturi, kas ne tik drīz iekarsa, bet, kļuvuši karsti, spītīgi un ilgi glabāja sevī iekšējo kvēli. «Pakārt visus žīdus!» atskanēja no pūļa, «lai vairs nešuj no popu tērpiem brunčus savām žīdenēm! Lai vairs nesprauž zīmītes uz svētajām paschām! Apslīcināt viņus visus, pagānus, Dņeprā!» Šie vārdi, ko bija izteicis kāds no pūļa, izskrēja kā zibens cauri visām galvām, un pūlis gāzās uz priekšpilsētu ar nodomu apkaut visus žīdus.

Nabaga Izraeļa bērni, zaudējuši visas savas jau tā niecīgās drosmes paliekas, slēpās tukšās degvīna mucās, krāsnīs un pat līda zem savu žīdeņu brunčiem; bet kazaki viņus visur atrada.

«Augstdzimušie pani!» sauca kāds slaids un garš kā spieķis žīds, pabāzis no savu biedru bara savu nožēlojamo seju, ko bija izķēmojušas bailes. «Augstdzimušie pani! atļaujiet mums pasacīt tikai vienu vārdu, vienu vārdiņu! Mēs jums pasacīsim kaut ko tādu, ko jūs vēl nekad neesat dzirdējuši, — kaut ko tik svarīgu, ka pat nevar izteikt, cik svarīgu!»

«Nu, lai saka,» teica Buļba, kas vienmēr mīlēja uzklausīt apvainojamo.

«Cēlie pani!» sacīja žīds. ' «Tādi pani vēl nekad nav redzēti, nudien, nekad! Tik žēlīgu, labu un drošsirdīgu vēl nekad nav bijis pasaulē!» Viņa baiss pamira un drebēja aiz bailēm. «Kā gan iespējams, ka mēs domātu par aizkrāciešiem kaut ko ļaunu! Tie nemaz nav mūsējie, kas augļo pa Ukrainu! Nudien, nav mūsējie! Tie nemaz nav žīdi: tie ir velns zina kas; tie ir tādi, ka tikai jāuzspļauj tiem un jāaizmet projām! Lūk, arī viņi teiks to pašu. Vai nav taisnība, Slema, vai arī tu, Smul?»

«Nudien, taisnība!» atbildēja no bara Slema un Smuls nodriskātās micēs, abi balti kā kaļķi.

«Mēs nekad vēl,» turpināja garais žīds, «neesam piekrituši ienaidniekam, un katoļus mēs ne zināt negribam: lai velns viņus dīda! Mēs ar aizkrāciešiem tā kā miesīgi brāļi…»

«Kā? aizkrācieši lai būtu jūsu brāļi!» sacīja viens no pūļa. «To jūs nesagaidīsiet, nolādētie žīdi! Dņeprā viņus, pani, apslīcināt visus pagānus!»

Sie vārdi bija kā signāls. Zīdus saķēra un sāka mest viļņos. Zēli kliedzieni atskanēja no visām pusēm, bet bargie aizkrācieši tikai smējās, redzot, kā žīdu kājas zābakos un zeķēs tirinājās gaisā.

Nabaga orators, kas bija pierunājis pats uz sava kakla nelaimi, izlēca no paltraka, aiz kura viņu bij notvēruši, palikdams vienīgi rūsganā, šaurā kamzolī, apkampa Buļbas kājas un žēlā balsī lūdza: «Augstais kungs, augstdzimušais pan! es pazinu arī jūsu brāli, nelaiķi Dorošu! Tas tik bija karavīrs, visu bruņinieku greznums. Es viņam iedevu astoņi simti cechinas, lai viņš varētu izpirkties no turku gūsta …»

«Tu pazini brāli?» jautāja Tarass.

«Nudien, pazinu! viņš bija augstsirdīgs pans.»

«Un kā tevi sauc7 »

«Jankelis.»

«Labi,» sacīja Tarass, un pēc tam apdomājies griezās pir kazakiem un runāja tā- «Pakārt žīdu vienmēr būs laiks, kad to vajadzēs; bet uz šodienu atdodiet viņu man.»

To sacījis, Tarass veda viņu uz savu vezumu rindu, kur stāvēja viņa kazaki. «Nu, lien zem ratiem, guli tur un nekusties, bet jūs, brālīši, neizlaidiet žīdu.»

To teicis, viņš devās uz laukumu, jo tur jau sen pulcējās viss pūlis. Visi mirklī pameta krastmalu un laivu sagatavošanu, jo tagad viņiem bija paredzēts sauszemes, bet nevis jūras karagājiens, un ne vairs liellaivas un kazaku čoliņas, bet bija vajadzīgi rati un zirgi. Nu jau visi gribēja doties līdzi karagājienā, gan veci, gan jauni; visi pēc visu vecāko padomes, kureņu atamanu, koševoja un pēc visa aizkrāciešu karaspēka lēmuma nosprieda doties taisni uz Poliju, atriebties par visu ļaunu un par ticības un kazaku slavas nopul- gošanu, iegūt laupījumu pilsētās, aizdegt ugunsgrēkus sādžās un labības laukos, izlaist tālu stepē slavu par sevi. Tepat visi jozās un bruņojās. Koševojs izauga par veselu aršinu. Tas vairs nebija lēnīgais brīvās tautas aušīgs iedomu pildītājs: tas bija neierobežots pavēlnieks, tas bija despots, kas prata tikai pavēlēt. Visi patvaļīgie un trakulīgie bruņinieki stāvēja stalti ierindā, paklausīgi nodūruši galvas, nedrīkstēdami pacelt acu, kad koševojs izdalīja pavēles: viņš tās izsacīja klusi, nekliedzot un nesteidzoties, bet ar apdomu, kā vecs, dzīvē daudz pieredzējis kazaks, kas ne pirmo reizi vien bija atrisinājis gudri iecerētus pasākumus.

«Pārbaudiet, visu labi pārbaudiet!» tā viņš runāja. «Sakārtojiet vezumus un ratus, izmēģiniet ieročus. Neņemiet sev līdz daudz drēbju: pa kreklam un pa divējām biksēm uz kazaka un pa podam salamatas un sagrūstas prosas — vairāk lai nevienam nebūtu! Rezervei būs vezumos viss, kas vajadzīgs. Lai katram kazakam būtu pāris zirgu! Un paņemiet kādus divsimt pārus vēršu, jo pārejamās vietās un staignājos vērši būs vajadzīgi. Un kārtību, pani, ievērojiet vairāk par visu. Es zinu, ka ir starp jums tādi, kas, tikko dievs sūta kādu mantu, tūlīt sāks, plēst smalkos audumus un dārgo samtu saviem autiem. Atmetiet tādu velna ieradumu,, metiet projām visādus brunčus, ņemiet vienīgi ieročus, ja tie gadās labi, un červoncus vai sudrabu, jo tos ir ērti paņemt un tie noder katrā gadījumā. Un, lūk, ko jums, pani, saku jau iepriekš: ja kāds karagājiena laikā piedzersies, tad tam nebūs nekādas tiesāšanas: kā suni aiz kakla saites pavēlēšu viņu piesiet pie vezuma, vienalga, kas viņš tāds būtu, kaut arī visslavenākais kazaks no visa karaspēka; kā suni viņu uz vietas nošaus un izmetīs bez kādas apbedīšanas putniem knābšanai, jo dzērājs karagājiena laikā nav cienīgs kristīgas apbedīšanas. Jaunie, paklausiet visās lietās vecos! Ja aizķers lode, vai zobens ieskrāpēs galvu vai kādu citu vietu, nepievērsiet šādai lietai daudz uzmanības: iejau- ciet pulvera šķipsnu glāzītē sīvā, uzreiz izdzeriet, un viss pāries — pat drudža nebūs: bet ievainojumam, ja tas nav pārāk liels, pielieciet klāt vienkāršu zemi, sajaucot to iepriekš plaukstā ar siekalām, tad brūce apkaltis. Bet nu pie darba, pie darba, puiši, un nesteidzieties, ķerieties pamatīgi pie darba!»

Tā runāja koševojs, un, tiklīdz viņš bija nobeidzis savu runu, visi kazaki ķērās tūlīt pat pie darba. Visa Seča atreiba, un nekur vairs nevarēja atrast neviena piedzēruša, it kā to nekad nebūtu bijis starp kazakiem. Vieni laboja riteņu rādzes un apmainīja ratiem asis; otri stiepa uz vezumiem pārtikas maisus, citos sagāza ieročus; citi dzina šurp zirgus un vēršus. No visām pusēm skanēja zirgu soļi; izmēģinājuma šāvieni no šautenēm, zobenu žvadzēšana, vērša aurošana, grozāmo vezumu čīkstēšana, runāšana un spalgi kliedzieni un mudinājumi. Un drīz kazaku tabors bija izstiepies tālu tālu pa visu lauku. Un būtu bijis jānoskrien liels gabals, ja kāds gribētu noskriet no tā galvas līdz astei. Nelielajā koka baznīcā mācītājs turēja dievkalpojumu un aprasināja visus ar svēto ūdeni; visi skūpstīja krustu. Kad viss bars sakustējās un sāka stiepties projām no Sečas, visi aizkrācieši pagrieza galvas atpakaļ. «Ardievu, mūsu māte!» sacīja viņi gandrīz visi reizē, «lai nu dievs tevi pasarga no visādām nelaimēm!» Braucot caur nomali, Tarass Buļba ieraudzīja, ka viņa žīdiņš Jankelis bija jau uzcēlis kaut kādu telti ar nojumi un pārdeva kramus, skrūvgriežus, pulveri un dažādas karaspēkam nepieciešamas mantas, kas vajadzīgas ceļā, pat ve- ģus un maizi. «Kas par velna žīdu!» — nodomāja pie sevis Tarass un, piejājis pie viņa, sacīja: «Apdauzītais, ko tu te sēdi? Vai tu gribi, lai tevi nošauj kā zvirbuli?» Jankelis atbildes vietā pienāca pie viņa tuvāk un, izdarījis zīmi ar abām rokām, it kā viņš gribētu sacīt kaut ko noslēpumainu, teica: «Lai tikai pans klusē un nevienam nesaka: starp kazaku vezumiem ir arī viens mans vezums; es vedu visu vajadzīgo kazakiem un ceļā piegādāšu visādu proviantu par tik lētām cenām, par kādām vēl neviens nav pārdevis; nudien, tā; nudien, tā.»

Paraustījis plecus, Tarass Buļba pabrīnījās par žīda sparīgo dabu un aizjāja atpakaļ pie kazaku pulka.

V

Drīz visus Polijas dienvidvakarus pārņēma bailes. Visur paklīda baumas: «Aizkrācieši! parādījušies aizkrācieši!…» Visi, kas spēja glābties, glābās. Visi cēlās un skrēja uz visām pusēm pēc šā nekārtīgā, bezrūpīgā gadsimta paraduma, kad necēla ne cietokšņus, ne pilis, bet, kā nu pagadījās, cilvēks uzcēla kādam laikam savu salmu mājokli. Viņš domāja: «neies taču tērēt mājai darbu un naudu, kad arī bez visa tā to nopostīs tataru uzbrukums!» Visi sakustējās: dažs apmainīja vēršus un arklu pret zirgu un šauteni un devās uz karapulku; dažs slēpās, aizdzenot projām lopus un aiznesot visu, ko vien var aiznest. Gadījās dažreiz ceļā arī tādi, kas ar apbruņotu roku sagaidīja viesus, bet vairāk bija tādu, kas priekšlaikus aizbēga. Visi zināja, ka grūti būs mēroties ar neganto un kareivīgo baru, kas bija pazīstams ar aizkrā- ciešu karaspēka nosaukumu un savā ārējā patvaļīgajā nekārtībā slēpa kaujas laikam pārdomātu kārtību. Zirdzinieki jāja, neapgrūtinot un nesakarsējot zirgus, kājnieki žirgti soļoja aiz vezumiem, un viss tabors virzījās uz priekšu tikai pa naktīm, dienu atpūšoties un izraugoties tukšas, neapdzīvotas vietas un mežus, kādu tolaik vēl bija diezgan daudz. Aizsūtīja uz priekšu izlūkus un ziņnešus izzināt un izpētīt, kur, kas un kā. Un bieži tais vietās, kur tos varēja vismazāk gaidīt, tie pēkšņi parādījās, un visam tad bija jāatvadās no dzīves: ugunsgrēki pārņēma sādžas; lopi un zirgi, ko nedzina sev līdzi karaspēks, tika nokauti tepat uz vietas. Šķita, ka viņi vairāk dzīro nekā veic savu karagājienu. Mati šodien saceltos stāvu no tām briesmīgajām pus- mežonīgā gadsimta nežēlībām, kādas visur strādāja aizkrācieši. Sasistie zīdaiņi, nogrieztās krūtis sievietēm, kājām līdz ceļiem nodīrātā āda brīvībā palaistajiem, — ar vārdu sakot, devīgu roku atmaksāja kazaki agrākos parādus. Kāda klostera prelats, izdzirdīs par viņu tuvošanos, atsūtīja no sevis divi mūkus, lai pateic, ka tie neuzvedas kā nākas, ka starp aizkrāciešiem un valdību pastāv vienošanās, ka tie pārkāpj savas saistības pret karali un līdz ar to katru tautas likumu. «Pasaki biskapam manā un visu aizkrā- ciešu vārdā,» sacīja koševojs, «lai viņš nemaz nebaidās: kazaki vēl tikai aizdedzina un aizsmēķē savas pīpes.» Un drīz lielisko abteju apņēma postītājas liesmas, un tās milzīgie gotiskie logi bargi lūkojās caur šaudīgajiem uguns viļņiem. Bēgošie mūku, žīdu, sieviešu bari pēkšņi pārplūdināja tās pilsētas, kur bija kāda cerība uz garnizoniem un pilsētas sargiem. Novēlojusī palīdzība, kas sastāvēja no nelieliem pulkiem un ko laiku pa laikam izsūtīja valdība, vai nu nevarēja viņus atrast, vai arī baidījās, uzgrieza tiem muguru pēc pirmās sastapšanās un aizjoņoja savos brašajos zirgos. Gadījās, ka daudzi karaļa kara priekšnieki, kas bija arvien līdz tam uzvarējuši agrākajās kaujās, nolēma, apvienojot savus spēkus, nostāties ar visu krūti pret aizkrāciešiem. Un te nu visvairāk sevi pārbaudīja jaunie kazaki, kas vairījās laupīšanas, mantkāres un nespēcīga ienaidnieka, kas tvīka gribā parādīt sevi veco priekšā, paspēkoties vīrs pret vīru ar drošajiem un lielīgajiem poļiem, kuri dižojās lepnos zirgos ar vējā plīvojošām atsviestām uzmetņu piedurknēm. Šī bija tīkama skola: viņi jau bija ieguvuši sev daudz zirgu lietu, dārgu zobenu un šauteņu. Viena mēneša laikā bija kļuvuši par vīriem un pilnīgi no jauna piedzimuši šie tikko spalvām apaugušie putnēni; viņu sejas vaibsti, kuros līdz šim bija redzams kaut kāds jauneklīgs maigums, tagad bija kļuvuši bargi un spēcīgi. Bet vecajam Tarasam bija prieks redzēt, ka abi viņa dēli bija te starp pirmajiem. Ostapam, šķita, bija jau no dzimšanas nolemtas kara gaitas un grūtā māksla veikt kara darbus. Nekad nesamulsdams un nekādā gadījumā nezaudēdams attapību, ar aukstasinību, kas divdesmit divi gadi vecam jauneklim bija gandrīz nedabiska, viņš vienā mirklī prata aptvert visas briesmas un visu lietas stāvokli, acumirklī prata atrast līdzekli izvairīties no tām. un izvairīties tā, lai pēc tam tās noteiktāk pārspētu. Jau pārbaudīta pārliecība sāka apzīmogot viņa kustības, kurās nevarēja palikt nepamanītas nākamā vadoņa tieksmes. Viņa ķermenis izdvesa izturību, un viņa bruņinieka īpašības bija jau ieguvušas plašu spēku, līdzīgu lauvas spēkam.

«O, šis ar laiku būs krietns pulkvedis!» runāja vecais Tarass, «jā, jā, būs krietns pulkvedis, un pie tam vēl tāds, ka pat tēvu aiz jostas aizbāzīs!»

Andrijs pilnīgi iegrima brīnišķīgajā ložu un šķēpu mūzikā. Viņš nezināja, ko nozīmē apdomāties vai aprēķināt, vai novērtēt iepriekš savus un svešus spēkus. Neprātīgu tīksmi un aizmiršanos redzēja viņš kaujā: šais mirkļos viņš jutās kā dzīrēs, kad cilvēkam iekarst galva, acīs viss ņirb un kustas, ripo galvas, dimdot zemē krīt zirgi, bet viņš auļo kā noreibis ložu svilpienos, zobenu mirdzumā, un cērt uz visām pusēm, un nedzird pretinieka cirtienus. Ne vienreiz vien tēvam bija jābrīnās arī par Andriju, redzot, kā viņš, tikai kvēlas aizrautības mudināts, tiecās uz darbiem, kādus nekad ne- iedrīkstētos uzņemties aukstasinīgais un prātīgais, un vienā vienīgā savā trakajā uzbrukumā pastrādāja tādus brīnumus, par kuriem nevarēja nebrīnīties vecie kaujinieki. Vecais Tarass brīnījās un runāja: «Arī šis ir krietns — kaut naidnieks viņu neparautu! — karotājs! viņš nav Ostaps, bet krietns, arī krietns karotājs!»

Karaspēks nolēma doties tieši uz Dubnas pilsētu, kur, kā dzirdēja, bija daudz naudas un bagātu iedzīvotāju. Pusotrās dienās pārgājiens bija veikts, un aizkrācieši parādījās pilsētas priekšā. Iedzīvotāji nolēma aizstāvēties līdz pēdējiem spēkiem un iespējai un labāk vēlējās mirt laukumos un ielās savu sliekšņu priekšā, nekā ielaist ienaidnieku mājās. Augsts zemes valnis apjoza pilsētu; kur valnis bija zemāks, tur rēgojās akmens siena vai māja, kas noderēja kā baterija, vai arī ozola žogs. Garnizons bija spēcīgs un apzinājās sava uzdevuma lielo nozīmi. Aizkrācieši straujumā bija uzrāpušies uz vaļņa, bet tos sagaidīja spēcīga ložu krusa. Apkārtējie un pilsētas iedzīvotāji, kā redzams, arī negribēja stāvēt dīkā un pulcējās bariem uz pilsētas vaļņa. Viņu acīs bija lasāma izmisīga pretošanās; arī sievietes bija nolēmušas piedalīties kaujā, un uz aizkrāciešu galvām lidoja akmeņi, mucas, podi, karsts virums un beidzot maisi smilšu, kas aizbēra viņiem acis. Aizkrācieši nemīlēja nodarboties

ar cietokšņiem; izdarīt aplenkumu nebija viņu daļa. Koševojs pavēlēja atkāpties un sacīja: «Nekas, brāļi pani, mēs atkāpsimies; bet lai es esmu pagāns tatars un nevis kristīgais, ja mēs izlaidīsim kaut vienu no viņiem no pilsētas! Lai viņi visi nosprāgst, suņi, badā!» Karaspēks atkāpies apsēda visu pilsētu un aiz bezdarbības sāka nodoties apkārtnes iztukšošanai, nodedzinot apkārtējās sādžas, nenovāktās labības ķirpas, un laida zirgu ganāmpulkus druvās, kas vēl bija sirpja neskartas un kur, kā par spīti, viļņoja treknas vārpas, neparastas ražas augļi, kas tai laikā bagātīgi apbalvoja zemkopjus. Ar šausmām ļaudis redzēja no pilsētas, kā iznīcināja viņu uztura līdzekļus. Bet pa to laiku aizkrācieši, izstiepuši divi rindās apkārt visai pilsētai savus ratus, novietojās tāpat kā Sečā nometnēs, smēķēja savas pīpes, mainīja iegūtos ieročus, spēlēja čechardu, pāri un nepāri un šad tad nāvīgā aukstasinībā uzlūkoja pilsētu. Naktī aizdedza ugunskurus; ēdienu gatavotāji vārīja katrā nometnē biezputru milzīgos katlos; pie ugunīm, kas dega cauru nakti, stāvēja nomodā sardze. Bet drīz aizkrācieši sāka mazliet garlaikoties bezdarbībā un ilgstošā atturībā no degvīna, kas nebija saistīta ne ar kādu darbu. Koševojs pavēlēja dubultot pat vīna devu, kas dažkārt bija parasts karaspēkā, ja nebija smagu karadarbu un pārgājienu. Jaunajiem, un it sevišķi Tarasa Buļbas dēliem, nepatika tāda dzīve. Andrijs redzami garlaikojās. «Tu, neprātīgā galva,» sacīja viņam Tarass, «pacieties, kazak, atamans kļūsi! Tas vēl nav krietns karavīrs, kas nav zaudējis dūšu lielos darbos, bet tas ir krietns karavīrs, kas pat bezdarbā negarlaikosies, kas visu pacietīs, un lai tu viņam ko, bet viņš tomēr pastāvēs pie sava.» Bet nesaprasties dedzīgam jauneklim ar sirmgalvi: katram savāda daba, un katrs citādām acīm raugās uz vienu un to pašu lietu.

Tai pašā laikā ieradās Tarasa pulks, ko bija atvedis Tov- kačs; ar viņu bija vēl divi jesauli, rakstvedis un citi pulka amatavīri; visu kazaku sanāca pāri par četriem tūkstošiem. Bija starp viņiem ne mazums arī brīvprātīgo, kas bija nākuši paši ar savu gribu, bez kāda aicinājuma, līdz ko tie dabūja dzirdēt, kas par lietu. Jesauli atveda Tarasa dēliem svētību no vecītes mātes un katram pa papeļu koka svētbildei no Mežigorskas klostera Kijevā. Uzkāra sev kaklos svētās svētbildes abi brāļi un negribot kļuva domīgi, atcerēdamies veco māti. Ko gan pareģo un saka viņiem šī svētīšana? Vai tā ir svētīšana uzvarai pār ienaidnieku un pēc tam priecīga atgriešanās tēvzemē ar laupījumu un slavu, ko apdziedās nemirstīgās banduristu dziesmas, vai ari? … Bet nezināma ir nākotne, un tā stāv cilvēka priekšā it kā migla, kas pacēlusies no purva: neprātīgi lidinās viņā augšup un lejup, spārnus vēcinot, putni, neredzēdami viens otru acīm, dūja — neredzot vanaga, vanags — neredzot dūju, un neviens nezina, cik tālu lidinās viņš no savas bojā ejas…

Ostaps jau strādāja savu darbu un sen bija aizgājis uz nometni; bet Andrijs, pats nezinot kāpēc, juta sirdī it kā kādu smagumu. Jau kazaki beidza savu vakariņu ēšanu. Vakars jau sen bija izdzisis, brīnišķīga jūlija nakts pārņēma gaisu; bet viņš negāja uz nometnēm, nelikās gulēt un negribot lūkojās ainavā, kas bija viņa priekšā. Debesīs smalku un asu mirdzu mirgoja neskaitāmas zvaigznes. Lauks bija plaši aizņemts tajā izkaisītiem vezumiem un piekārtiem, darvu notecējušiem, spaiņiem, ar visādiem labumiem un pārtiku, kas viss bija iegūts no ienaidnieka. Ratiem līdzās, zem ratiem un tālāk no ratiem — visur bija redzami zālē atlikušies aizkrācieši. Viņi visi gulēja lieliskos stāvokļos: dažs pabāzis sev zem galvas maisu, dažs cepuri, dažs vienkārši izlietoja sava biedra sānus. Zobens, bise — patšautene, īsu kātu pīpe ar vara kalumiem, dzelzs irbuļiem un šķiltavu — tas viss bija pastāvīgi klāt katram kazakam. Smagie vērši gulēja, pabāzuši sev apakšā kājas, lieliem iebaltiem laukumiem, un iztālēm izskatījās pēc pelēkiem akmeņiem, izmētātiem pa lauka pakalnēm. No visām pusēm zālē sāka atskanēt gulošo karavīru biežie krācieni, kam atsaucās no lauka skaņie, par savām sapītajām kājām sašutušo ērzeļu zviedzieni. Un kaut kas lielisks un draudīgs bija pievienojies jūlija nakts skaistumam. Tā bija blāzma no tālumā degošajiem ciemiem. Vienā vietā liesma mierīgi un majestātiski pārklāja debesis; citā, sastapusi kaut ko degamu un pēkšņi izlauzdamies vērpetē, tā svilpa un lidoja augšup līdz pat zvaigznēm, un tās atrautās strēles dzisa zem vistālākajiem padebešiem. Tur izdegušais, melnais klosteris kā bargs kar- teziešu mūks stāvēja draudīgs, rādīdams katrā atblāzmojumā savu drūmo lieliskumu; tur dega klostera dārzs: šķita, varēja dzirdēt, kā šņāca koki, apvīdamies dūmiem, un, kad izšāvās uguns, tā pēkšņi ar fosforisku, violeti ugunīgu gaismu apspīdēja ienākušos plūmju ķekarus vai arī pārvērta tīrā zeltā šur tur dzeltējošos bumbierus, un tepat starp tiem melnēja pie ēkas sienas vai koka zarā nabaga žīda vai mūka pakārtās, miesas, kas aizgāja bojā ugunī kopā ar ēku. Virs uguns tālumā griezās putni, kas uguns jūrā izskatījās pēc daudziem tumšiem, sīkiem krustiņiem. Aplenktā pilsēta likās iemigusi; tās asie torņi un jumti, un žogi, un sienas klusi iekvēlojās un apdzisa tālo ugunsgrēku atblāzmā. Andrijs izstaigāja kazaku rindas. Ugunskuri, pie kuriem sēdēja sargi, gatavojās ik brīdi apdzist, un paši sargi gulēja, kaut ko pamatīgi saēdušies savā lielajā kazaku ēstgribā. Viņš pabrīnījās mazliet par tādu bezrūpību, nodomājis: «labi, ka tuvumā nav nekāda spēcīga ienaidnieka un nav kā baidīties». Beidzot arī viņš pats piegāja pie viena vezuma, uzrāpās tajā un apgūlās uz muguras, palicis sev zem galvas atpakaļ saliktās rokas; bet viņš nevarēja aizmigt un ilgi raudzījās debesīs: tās bija pilnīgi atvērtas viņa priekšā; gaiss bija tīrs un caurspīdīgs; zvaigžņu blīvums, kas veidoja Piena ceļu un šķērsām apjoza debesis, bija pilnīgi pārplūdināts ar gaismu. Brīžiem Andrijs it kā aizmirsās, un kaut kāds viegls snaudas plīvurs aizsedza uz mirkli viņa priekšā debesis, bet tad tās atkal noskaidrojās un no jauna kļuva redzamas. Šai brīdī, viņam likās, viņa priekšā pazibēja kaut kāda dīvaina cilvēka seja. Domādams, ka tas ir bijis vienkāršs sapņu tēls, kas tūlīt pat izgaisīs, viņš atvēra plašāk savas acis uņ ieraudzīja, ka pār viņu tiešām bija pārliekusies izdēdējusi, kalsna seja un lūkojās viņam tieši acīs. Garie un kā ogle melnie mati, nesasukāti, izpūruši, līda laukā no tumšā, pār galvu apmestā apsega; un savādais skatiena mirdzums, un sejas ādas stiprais tumšums, kas iezīmējās asiem vaibstiem, spieda vairāk domāt, ka tā ir parādība. Viņš neapzinīgi ar roku satvēra šaujamo un izdvesa gandrīz drudžaini: «Kas tu esi? Ja nešķīstais gars, pazūdi no acīm; ja dzīvs cilvēks, neesi īstā brīdī jokus izvēlējies — nošaušu ar vienu šāvienu.»

Par atbildi uz to parādība pielika pirkstu pie lūpām un, šķita, lūdza viņu klusēt. Viņš nolaida roku un sāka ieskatīties tanī uzmanīgāk. Pēc garajiem matiem, kakla un puskailajām tumšajām krūtīm viņš pazina tanī sievieti. Bet tā nebija šejieniete: visa viņas seja bija tumša, izmocīta sāpēs; platie vaigu kauli stipri izspiedās virs iekritušajiem vaigiem; šaurās acis lokveidīgā griezumā tiecās uz augšu. Jo vairāk viņā ieskatījās tās vaibstos, jo vairāk atrada tajos kaut ko pazīstamu. Beidzot viņš neizturēja un jautāja: «Saki, kas tu esi? Man liekas, it kā es būtu pazinis kādreiz tevi vai arī redzējis kaut kur?»

«Priekš divi gadiem Kijevā.»

«Priekš divi gadiem Kijevā,» atkārtoja Andrijs, cenzdamies pārcilāt visu, kas saglabājies viņa atmiņā no agrākās bursaka dzīves. Viņš palūkojās viņā vēlreiz cieši un pēkšņi iesaucās pilnā balsī: «Tu — tatariete! jaunkundzes, vojevodas meitiņas kalpone!…»

«Čšš!» izdvesa tatariete, salikdama lūdzoši rokas, pie visām miesām drebēdama un tai pašā laikā pagriezusi atpakaļ galvu, lai redzētu, vai kāds nav pamodies no Andrija skalā kliedziena.

«Saki, saki, kādēļ un kā tu te esi gadījusies?» runāja Andrijs, gandrīz bez elpas, čukstus, saraustīti, iekšējā satraukumā. «Kur jaunkundze? vai dzīva vēl?»

«Viņa ir te, pilsētā.»

«Pilsētā?» sacīja viņš, gandrīz atkal iekliegdamies, un juta, ka visas asinis pēkšņi ieplūda sirdī: «kāpēc tad viņa ir pilsētā?»

«Tāpēc, ka pats vecais pans ir pilsētā: viņš jau pusotra gada sēž Dubnā par vojevodu.»

«Ko, vai viņa ir apprecējusies? Nu, runā taču, •— cik tu esi savāda! — ko viņa tagad dara …»

«Viņa jau otru dienu nav nekā ēdusi.»

«Kā?»

«Nevienam pilsētas iedzīvotājam jau sen vairs nav ne gabala maizes, visi jau sen ēd pliku zemi.»

Andrijs sastinga.

«Jaunkundze tevi ieraudzīja no pilsētas vaļņa ar aizkrāciešiem. Viņa man teica: — «Ej; pasaki bruņiniekam: ja viņš atceras mani, lai atnāk pie manis; bet, ja neatceras — lai iedod tev gabalu maizes vecenei, manai mātei, jo es negribu redzēt, kā manu acu priekšā nomirst māte. Labāk lai es papriekšu, un viņa pēc manis. Lūdzies un apkamp viņu ap ceļiem un kājām: arī viņam tāpat ir veca māte, — viņas dēļ lai iedod maizi!»»

Daudz dažādu jūtu pamodās un uzliesmoja jaunajās kazaka krūtīs.

«Bet kā tad tu te? Kā tu atnāci?»

«Pa apakšzemes eju.»

«Vai tad te ir apakšzemes eja?»

«Ir.»

«Kur?»

«Vai tu nenodosi, bruņiniek?»

«Zvēru pie svētā krusta!»

«Jānolaižas ielejā un jāpāriet strauts, tur, kur niedrājs.»

«Un tā aizved pašā pilsētā?

«Tieši uz pilsētas klosteri.»

«Iesim, iesim tūlīt pat!»

«Bet, Kristus un svētās Marijas vārdā, gabalu maizes!»

«Labi, būs. Pastāvi te pie vezuma vai, labāk, gulies uz tā: tevi neviens neredzēs, visi guļ; es tūdaļ atgriezīšos.»

Un viņš aizgāja pie vezumiem, kur glabājās pārtikas krājumi, kas piederēja viņa pulkam. Viņa sirds dauzījās. Viss pagājušais, viss, kas bija noslāpēts tagadējās kazaku teltīs, cietajā karavīra dzīvē, — viss uznira ar reizi augšup, nogremdējot savukārt tagadni. Atkal iznira viņa priekšā kā no tumšas jūras dzīles lepnā sieviete; no jauna pazibēja viņa atmiņā skaistās rokas, acis, smejošas lūpas, biezi, tumšas riekstu krāsas mati, kas vijīgi krita pār krūtīm, un visi vingrie, harmoniskā saskaņā veidotie, jaunavīgā stāva locekļi. Nē, tie nebija izdzisuši, nebija izzuduši viņa krūtīs, tie bija pagājuši tikai sānis, lai uz kādu laiku dotu vietu citiem spēcīgiem dvēseles saviļņojumiem; bet bieži bieži tie bija mulsinājuši jaunā kazaka sapņus, un bieži, pamodies, viņš gulēja gultā bez miega, neprazdams izskaidrot tam cēloņus.

Viņš gāja, bet sirds dauzīšanās kļuva arvien stiprāka no domām vien, ka viņš to atkal redzēs, un viņa jaunie ceļi trīcēja. Pienācis pie vezumiem, viņš pilnīgi aizmirsa, kādēļ bija nācis: uzlika roku pierei un ilgi to berzēja, cenzdamies atcerēties, kas viņam darāms. Beidzot viņš nodrebēja, visu viņu pārņēma bailes: viņam pēkšņi ienāca prātā, ka viņa mirst no bada. Viņš metās pie vezuma un paķēra dažus rupjās maizes kukuļus padusē; bet tūlīt iedomājās1 : vai šī barība, derīga lielam, neizlutinātam aizkrācietim, nebūs par rupju un nepiemērotu viņas maigajam ķermenim? Te viņš atcerējās, ka vakar koševojs bāris vārītājus par to, ka tie bija izvārījuši vienā reizē visus griķu miltus biezputrā, kur ar tiem būtu pieticis pilnīgi trim reizēm. Pilnā pārlie- čībā, ka viņš dabūs pietiekami salamatas katlos, viņš izvilka tēva karagājienu katliņu un ar to devās pie sava kureņa ēdienu vārītāja, kas gulēja pie divi desmitspaiņu lieliem katliem, zem kuriem vēl bija silti pelni. Katlos ieskatījies, viņš izbrīnījās, redzot, ka abi tie ir tukši. Bija vajadzīgas necilvēcīgas spējas, lai visu to apēstu, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņu kurenā skaitījās mazāk ļaužu nekā citos. Viņš palūkojās citu kureņu katlos — nekur nekā. Neviļus viņam ienāca prātā sakāmvārds: «aizkrācieši tā kā bērni: ja maz — apēdīs, ja daudz — arī nekā neatstās.» Ko darīt? Bija taču kaut kur, liekas, tēva pulka vezumā, maiss ar baltmaizi, kuru ieguva, aplaupot klostera maizes ceptuvi. Viņš piegāja taisni pie tēva vezuma, bet vezumā tā vairs nebija: Ostaps to bija paņēmis sev pagalvim un, izsiepies tam līdzās zemē, krāca pār visu lauku. Andrijs satvēra maisu ar vienu roku un parāva to pēkšņi tā, ka Ostapa galva nokrita zemē, bet viņš pats pietrūkās miegā sēdus un, sēdot ar aizvērtām acīm, sāka kliegt, cik bija jaudas: «Turiet, turiet velna ļachu, un ķeriet zirgu, zirgu ķeriet!» — «Ciet klusu, es tevi nositīšu!» iesaucās izbailēs Andrijs, atvēzējies pret viņu ar maisu. Bet Ostaps jau pats no sevis bija beidzis runāt, apmierinājās un laida vaļā tādu krākšanu, ka no viņa elpas līgojās zāle, kurā tas gulēja. Andrijs bailīgi pavērās uz visām pusēm, lai noskaidrotu, vai nav uzmodinājusi kādu kazaku Ostapa murgošana miegā. Viena čupraina galva tiešām mazliet pacēlās tuvējā kurenī un, aplaidusi visapkārt acis, drīz atkal nolaidās zemē. Nogaidījis minūtes divas, viņš beidzot devās projām ar savu nastu. Tatariete gulēja, tikko elpodama. «Celies, iesim! Visi guļ, nebaidies! Vai tu vari pacelt kaut vienu no šiem kukuļiem, ja man nebūs parocīgi visus saņemt?» To sacījis, viņš uzmeta sev mugurā maisus, paķēra, kādam vezumam garām iedams, vēl vienu maisu ar prosu, paņēma rokās pat tos kukuļus, ko bija gribējis dot nest ta- tarieti, un, mazliet salīcis zem smagās nastas, gāja bezbailīgi starp gulošo aizkrāciešu rindām.

«Andrij!» teica vecais Buļba tai brīdī, kad viņš gāja tam garām. Sirds viņam pamira; viņš apstājās un, viss drebēdams, klusu izdvesa: «Nu, kas ir?»

«Ar tevi ir sievišķis! Es sadošu tev, piecēlies, krietni pa sāniem! Iedzīs tevi sievieši postā!» To sacījis, viņš atspiedās ar galvu pret elkoni un saka cieši aplūkot pārsegā ietīstīto tatarieti.

Andrijs stāvēja ne dzīvs, ne miris, neiedrošinādamies paskatīties tēvam sejā. Un pēc tam, kad viņš pacēla acis un palūkojās viņā, tas redzēja, ka vecais Buļba jau gulēja, nolicis galvu uz plaukstas.

Viņš pārmeta krustu. Pēkšņi atplūda no sirds bailes, vēl ātrāk nekā bija uzplūdušas. Bet, kad viņš pagriezās, lai uzlūkotu tatarieti, viņa stāvēja tā priekšā līdzīgi tumšai granita statujai, pilnīgi ietinusies apsegā, un tālās blāzmas atspīdums, ieblāzmojies, apgaismoja tikai vienīgi tai acis, kas bija kļuvušas kokainas kā mironim. Viņš parāva to aiz piedurknes, un abi sāka reizē iet, pastāvīgi atskatoties, un beidzot nolaidās pa nokalni zemā iedobumā, — gandrīz gravā, ko dažos apvidos sauc par balkām, — kura dibenā gausi tecēja strauts, apaudzis skostām un pilns ciņiem. Nokāpuši šai gravā, viņi pilnīgi izzuda no redzes aploka visam laukam, ko aizņēma aizkrāciešu zirgu bari. Vismaz kad Andrijs atskatījās, viņš ieraudzīja, ka viņam aiz muguras kā stāva siena, augstāk nekā cilvēka augumā pacēlās nogāze; tās virsotnē līgojās daži lauku zāļu stiebri, un pār tiem kāpa uz debesīm mēness, kas izskatījās pēc slīpi pagriezta sirpja, kas izgatavots no spoža, tīra zelta. No stepes uzpūtis vējiņš deva ziņu, ka nebija vairs daudz laika līdz rītausmai. Bet nekur nedzirdēja tālumā dziedam gaili: ne pilsētā, ne izpostītajos ciematos sen vairs nebija palicis neviena gaiļa. Pa nelielu baļķi pārgāja viņi pār strautu, aiz kura pacēlās pretējais krasts, kas šķita augstāks par to, kas viņiem palika aizmugurē un kas izvirzījās uz priekšu ar augstu krauju. Šķita, ka šī vieta pati par sevi bija stiprs un drošs pilsētas cietoksnis; vismaz zemes valnis te bija zemāks un aiz tā nebija redzams garnizons. Bet toties tālāk pacēlās bieza klostera siena. Stāvais krasts bija pilnīgi noaudzis nezālēm, un nelielajā liekņā starp to un strautu auga garas niedres, gandrīz cilvēka augstumā. Nogāzes virsotnē bija redzamas žoga paliekas, kas iezīmēja kādreiz bijušu sakņu dārzu: tā priekšā — platās dadžu lapas; aiz tām rēgojās balandas, asie meža dzelkšņi un saulespuķes, kas bija pacēlušas savas galvas augstāk par visiem. Te tatariete nometa kurpes un gāja kailām kājām, uzmanīgi sacēlusi savas drānas, jo apvidus bija staigns un ūdeņains. Spraucoties cauri niedrājam, viņi apstājās sagāztu žagaru un zaru saiņu priekšā. Nobīdījuši žagarus, viņi atrada kaut ko līdzīgu zemes velvei — caurumu, neko daudz lielāku nekā maizes krāsns muti. Tatariete, pieliekusi galvu, iegāja pirmā; viņai pakaļ Andrijs, saliecies pēc iespējas zemāk, lai varētu izspraukties ar saviem maisiem, un drīz viņi abi atradās pilnīgā tumsā.

VI

Andrijs tikko spēja kustēt tumšā un šaurā zemes ejā, sekodams tatarietei un stiepdams maizes maisus. «Drīz mēs varēsim redzēt,» sacīja pavadone, «mēs tuvojamies vietai, kur es noliku gaismekli.» Un tiešām, tumšās zemes sienas sāka kļūt pamazām gaišākas. Viņi sasniedza nelielu laukumiņu, kur, kā likās, bija kapele; vismaz pie sienas bija pielikts šaurs galdiņš, kas izskatījās pēc altara, un pār to bija redzama gandrīz pilnīgi izdzisusi, izbalojusi katoļu madonnas svētbilde. Neliela sudraba lampiņa, pakārta tās priekšā, tik- tikko to apgaismoja. Tatariete pieliecās un pacēla no zemes atstāto vara gaismekli ar tievu, augstu kāju, ap ko apkārt važiņā bija sakarinātas knaibles, adata uguns noregulēšanai un nodzēsējs. Paņēmusi, viņa to aizdedza ar lampiņas uguni. Gaisma kļuva lielāka, un viņi, kopā iedami, brīžam spilgtas gaismas apgaismoti, brīžam tīdamies kā ogle tumšā ēnā, atgādināja Džerardo della notte gleznas. Svaigā, veselībā un jaunībā dzirkstošā skaistā bruņinieka seja bija liels pretstats viņa pavadones nomocītajai un bālajai sejai. Eja kļuva mazliet platāka, tā ka Andrijs varēja izstiepties. Viņš ziņkārīgi aplūkoja šīs zemainās sienas, kas viņam atgādināja Kijevas alas. Tāpat kā Kijevas alās, arī te bija redzami izdobumi sienās un šur tur stāvēja zārki; vietām pat gadījās gluži vienkārši cilvēku kauli, kas no mitruma bija kļuvuši mīksti un sabirzuši miltos. Acīm redzams, ari te tāpat bija svēti ļaudis, kas tāpat vairījās pasaules vētru, sāpju un kārdinājumu. Mitrums vietumis bija stipri liels: zem viņa kājām brīžiem bija pilnīgi ūdens. Andnjam nācās bieži apstāties, lai ļautu atpūsties savai ceļa biedrei, kas vienmēr par jaunu nogura. Nelielais maizes gabals, ko tā bija apēdusi, radīja vienīgi sāpes iekšās, kas bija atradušas no barības, un viņa bieži palika nekustīgi stāvam vairākas minūtes uz vienas vietas. Beidzot viņu priekšā parādījās mazas dzelzs durvis. «Nu, paldies dievam, mēs esam atnākuši,» sacīja vājā balsī tatariete, pacēla roku, lai pieklaudzinātu, bet viņai nebija spēka. Andrijs iesita viņas vietā spēcīgi pa durvīm; aiz durvīm dobji atbalsojās, kas liecināja, ka tur bija liels plašums. Sī dobjā skaņa pārveidojās, sastapdama, kā likās, augstas velves Pēc pāris minūtēm sāka žvadzēt atslēgas un, šķita, kāds nāca lejā pa kāpnēm. Beidzot durvis atslēdza; viņus sagaidīja mūks, kas stāvēja uz šaurām kāpnītēm ar atslēgām un sveci rokās. Andrijs neviļus apstājās, ieraudzījis katoļu mūku, kas izraisīja tādu naida pilnu nicināšanu kazakos, kuri mēdza rīkoties ar tiem ne- cilvēcīgāk nekā ar žīdiem. Ari mūks mazliet pakāpās atpakaļ, ieraudzījis aizkrāciešu kazaku; bet vārds, ko klusu pasacīja tatariete, viņu nomierināja. Viņš parādīja tiem gaismu, aizslēdza aiz viņiem durvis, uzvadīja viņus pa kāpnēm augšup, un viņi atradās zem augstām, tumšām klostera baznīcas velvēm. Pie viena no altariem, ap ko bija salikti augsti svečturi un sveces, stāvēja uz ceļiem mācītājs un klusu lūdza dievu. Pie viņa abās pusēs stāvēja tāpat uz ceļiem divi jauni klirosieši violetās mantijās, baltiem mežģinu krekliņiem pār tām un kvēpināmiem traukiem rokās. Viņš lūdza par brīnuma sūtīšanu: par pilsētas glābšanu, par gaistošās drosmes stiprināšanu, par pacietības došanu, par tāda kārdinātāja attālināšanu, kas musina uz kurnēšanu un mazdūšīgu, bailīgu raudāšanu par zemes nelaimēm. Dažas sievietes, līdzīgas parādībām, stāvēja uz ceļiem, atbalstījušās un pilnīgi uzlikušas nevarīgās galvas uz krēslu mugurām un tumšajiem koka soliem, kas atradās viņu priekšā; daži vīrieši, atspiedušies pret kolonām un pilastriem, uz kuriem balstījās sānu velves, arī stāvēja skumji uz ceļiem. Logs ar krāsainiem stikliem, kas atradās virs altara, iemirdzējās rožainā rīta sārtumā, un no tā krita uz grīdas gaiši zili, dzelteni un citu krāsu gaismas aplīši, kas pēkšņi apgaismoja tumšo baznīcu. Viss altaris savā tālajā padziļinājumā pēkšņi kļuva mirdzošs; kvēpināmie dūmi sastinga gaisā par krāšņi apgaismotu mākoni. Andrijs pārsteigts lūkojās no sava tumšā kakta brīnumā, kādu bija radījusi gaisma. Sai mirklī varens ērģeļu rēciens pēkšņi piepildīja visu baznīcu; tas kļuva arvien blīvāks un blīvāks, pieauga, pārgāja smagos pērkona dārdos un tad pēkšņi, pārvērties debesu mūzikā, sāka lidot augstu zem velvēm savām dziedošām skaņām, kas atgādināja smalkas meiteņu balsis, un pēc tam tas atkal pārvērtās blīvā rēcienā un pērkonā un apklusa. Un vēl ilgi pērkona grāvieni drebot lidinājās zem velvēm, un Andrijs brīnījās ar pusatvērtu muti par lielisko muziķu.

Sai brīdī viņš juta, ka kāds viņu parāva aiz svārku stērbeles. «Ir laiks!» teica tatariete. Viņi izgāja cauri baznīcai, neviena neievēroti, un iznāca pēc tam laukumā, kas bija tās priekšā. Ausma jau sen sārtojās debesīs: viss vēstīja saules lēktu. Laukums, kam bija kvadrata veids, bija pilnīgi tukšs; tā vidū vēl bija palikuši koka galdiņi, kas rādīja, ka varbūt vēl tikai nedēļu priekš tam te bijis pārtikas preču tirgus. Iela., kuras tolaik nebruģēja, bija vienkārši sakaltušu dubļu kaudze. Laukumu apņēma visapkārt nelielās akmens un māla vienstāvu mājas, ar sienās redzamiem koka pāļiem un stabiem visā to augstumā, ko iešķībi krustim savienoja tādi paši koka šķēršļi, kā vispār cēla mājas toreizējie iedzīvotāji, ko var vēl pat šodien redzēt dažās vietās Lietuvā un Polijā. Visas tās bija nosegtas nesamērīgi augstiem jumtiem ar daudziem lodziņiem un vēdināmām lūkām. Vienā pusē, gandrīz baznīcas tuvumā, pacēlās augstāk par citām kāda ēka, kas pilnīgi atšķīrās no pārējām, laikam pilsētas maģistratūra vai kāda cita valdības iestāde. Tā bija divi stāviem, un virs tās augšā bija piebūvēts divu arku belveders, kur stāvēja sargkareivis; jumtā bija iestiprināta liela pulksteņa ciparnīca. Laukums šķita izmiris; bet Andrijs saklausīja kādus vājus vaidus. Ieskatījies viņš ievēroja otrā tā pusē divi trīs cilvēku grupu, kas gulēja gandrīz pilnīgi nekustīgi zemē. Viņš ieurbās acīm vērīgāk, lai redzētu, vai tie ir iemiguši vai miruši, un tai brīdī uzdūrās kaut kam, kas gulēja viņam pie kājām. Tas bija mirušas sievietes ķermenis, acīm redzot žīdietes. Šķita, viņa vēl bija jauna, kaut gan viņas izķēmotajos, izmocītajos vaibstos tas nebija redzams. Galvā viņai bija sarkans zīda lakats; pērles vai krelles divi rindās greznoja viņas ausu rotu; divi trīs garas matu sprogas vienos viļņos līda no tās ārā uz viņas izdēdējušo kaklu ar izstieptajām dzīslām. Viņai līdzās gulēja bērns, krampjaini ieķēries ar roku viņas liesajā krūtī un sagriezis to saviem pirkstiem negribētās dusmās, neatradis tanī piena Viņš vairs neraudāja un nebrēca, un tikai pēc viņa vēdera, kas bērnam noplaka un pacēlās, varēja domāt, ka viņiš vēl nav miris vai vismaz tikai gatavojas izlaist pēdējo elpu. Viņi nogriezās ielās, un viņus apturēja pēkšņi kāds vājprātīgais, kas, ieraudzījis Andri ja dārgo nastu, metās tam virsū kā tīģeris, ieķērās viņā, saukdams, «maizi!» Bet viņa spēki bija vājāki par tā ārprātu; Andrijs atgrūda viņu, viņš nokrita zemē. Līdzjūtības aizkustināts, viņš pameta tam vienu maizes klaipu, kuram tas uzklupa kā traks suns. apgrauza to, sakošļāja un tepat uz ielas briesmīgos krampjos izlaida garu no ilgās atradināšanās uzņemt barību. Gandrīz uz katra soļa viņu pārsteidza briesmīgie bada upuri. Šķita, it kā nespēdami paciest mokas mājās, daudzi tīši bija \7j- skrējuši uz ielas: vai nenāks kaut kas no gaisa, kas dzīvinātu viņu spēkus. Pie kādas mājas vārtiem sēdēja vecene, un grūti bija pateikt, vai viņa ir aizmigusi, nomirusi vai vienkārši aizsapņojusies; vismaz viņai nekā vairs nedzirdēja un neredzēja un, noliekusi galvu uz krūtīm, sēdēja nekustīga vienā un tai pašā vietā. No citas mājas jumta nokārās lejup virves cilpā izdēdējis un izdilis ķermenis: nabags nebija spējis paciest līdz galam bada mokas un bija gribējis labāk paātrināt savu galu ar labprātīgu pašnāvību. Redzot šādas satricinošas bada liecības, Andrijs nenocietās nejautājis tatarieti: «Vai tad'viņi tiešām nekā nevarēja atrast, ar ko izvilkt dzīvību? Ja cilvēkam pienāk pēdējā stunda, tad, neko darīt, viņam jāpārtiek no tā, ko viņš līdz tam nonicinājis: viņš var pārtikt no tās kustoņas, ko bauslība aizliedz, tad visu var izlietot ēsmai.»

«Viss ir apēsts,» sacīja tatariete, «visi 'dzīvnieki: ne zirga, ne suņa, pat ne peles neatrast visā pilsētā. Mums pilsētā nekad nebija nekādu krājumu: visu veda no laukiem.»

«Bet kā tad jūs, mirdami tik nežēlīgā nāvē, arvien vēl domājat noturēt pilsētu?»

«Var jau būt, ka vojevoda būtu padevies, bet vakarrīt pulkvedis, kas ir Bužanās, atlaida uz pilsētu vanagu ar zīmīti, lai neatdod pilsētu: ka viņš nāk to glābt ar savu pulku un gaida tikai vēl otru pulkvedi, lai nāktu abi kopā. Un tagad kuru katru mirkli gaida viņus … Bet nu mēs esam atnākuši līdz mājām.»

Andrijs jau iztālēm redzēja māju, kas nebija līdzīga pārējām, un, kā likās, to bija cēlis kāds itāliešu architekts: tā bija celta no skaistiem, smalkiem ķieģeļiem un bija divstāvu. Apakšējā stāva logus ietvēra augstas granita karnizes; viss augšstāvs sastāvēja no nelielām arkām, kas izveidoja galeriju; starp tām bija redzami režģi ar ģerboņiem; arī uz mājas stūriem bija ģerboņi. Platās krāsotu ķieģeļu āra kāpnes izgāja uz pašu laukumu. Kāpņu apakšā sēdēja pa vienam sargkareivim, kas izskatīgi un simetriski turējās ar vienu roku pie alebardēm, kas atradās tiem līdzās, bet ar otru balstīja savas pieliektās galvas, un šķita, ka tā viņi līdzinājās vairāk statujām nekā dzīviem radījumiem. Viņi negulēja un nesnauda, bet, likās, bija nejūtīgi pret visu; viņi nepievērsa uzmanības pat tam, kas gāja augšup pa kāpnēm. Kāpņu augšā viņi atrada bagāti tērptu, pilnīgi no galvas līdz kājām apbruņotu karavīru, kas turēja rokās lūgsnu grāmatu. Viņš pameta uz tiem gurdās acis, bet tatariete tam pateica vienu vārdu, un viņš nolaida tās par jaunu savas lūgsnu grāmatas atvērtajās lappusēs. Viņi iegāja pirmajā istabā, diezgan plašā, kas bija pieņemšanas telpa vai vienkārši priekšistaba; tā bija pilna dažādos stāvokļos gar sienām sēdošu kareivju, kalpotāju, rakstvežu, vīna ielējēju un citu ļaužu, kas nepieciešami poļu augstmaņa reprezentācijai, gan kā militarai personai, gan kā personīgo muižu īpašniekam. Jūtams bija apdzisušas sveces tvans; divi citas vēl dega divi milzīgos, gandrīz cilvēka augstumā, svečturos, kas stāvēja vidū, neraugoties uz to, ka jau sen restainajā logā lūkojās rīts. Andrijs jau gribēja iet tieši pa platajām ozola durvīm, kas bija greznotas ar ģerboni un daudziem izgriezumiem: bet tatariete parāva viņu aiz piedurknes un norādīja uz mazām durvīm sānu sienā. Pa tām viņi iznāca gaitenī un pēc tam istabā, ko viņš sāka vērīgi apskatīt. Gaisma, kas ieplūda caur slēģa spraugu, pieskārās kaut kam: sārtajam aizkaram, apzeltītajai karnizei un gleznai uz sienas. Te tatariete lika An- drijam palikt, atvēra durvis uz otru istabu, no kuras pazibēja uguns gaisma. Viņš izdzirda čukstus un klusu balsi, no kuras viņā viss sāka drebēt. Viņš redzēja caur atvērtām durvīm, kā strauji pazibēja slaids sievietes stāvs ar garu, košu bizi, kas krita uz augšup pacelto roku. Tatariete atgriezās un sacīja, lai viņš iet iekšā. Viņš neatcerējās, kā iegāja un kā aizvērās aiz viņa durvis. Istabā dega divi sveces, lampiņa mirgoja svētbildes priekšā; zem tās bija augsts galdiņš pēc katoļu paražas, ar kāpieniem ceļu noliekšanai lūgšanas laikā. Bet tas nebija tas, ko meklēja viņa acis. Viņš pagriezās uz otru pusi un ieraudzīja sievieti, kas likās sastingusi un pār- akmeņojusies kādā straujā kustībā. Šķita, it kā viss viņas augums gribējis mesties pie viņa un pēkšņi sastindzis. Un ari viņš palika tikpat pārsteigts viņas priekšā. Ne tādu viņš bija iedomājies to redzēt: tā nebija viņa, nebija tā, ko viņš pazina agrāk; nekā viņā nebija līdzīga tai, bet divkārt skaistāka un brīnišķīgāka bija viņa tagad nekā agrāk: toreiz viņā bija kaut kas nenobeigts, nepiepildīts, tagad tas bija darbs, kam mākslinieks piešķīris pēdējo otas vilcienu. Tā bija skaista, aušīga meitene; šī bija skaistule, sieviete visā savā izplaukušajā krāšņumā. Pilnīgas jūtas izpaudās viņas paceltajās acīs, ne daļa, ne mājiens par jūtām, bet veselas jūtas. Vēl asaras nebija paguvušas tajās nožūt un apņēma tās ar mirgojošu valgmi, kas spiedās dvēselē; krūtis, kakls un pleci bija ietverti tais skaistajās robežās, kādas piešķirtas pilnīgi attīstītam skaistumam; mati, kas agrāk izplūda vieglās sprogās ap viņas seju, tagad bija pārvērtušies biezā, košā pīnē, kuras daļa bija saņemta kopā, bet daļa risa pār visu rokas garumu un smalkiem, gariem, skaisti izliektiem matiem krita pār krūtīm. Likās, visi tās vaibsti pārvērtušies. Velti viņš pūlējās sameklēt tajos kaut vienu no tiem, kas klaiņoja viņa atmiņā, — neviena. Kaut arī viņas bālums bija cik liels, bet tas neaizēnoja viņas burvīgo skaistumu, gluži otrādi, tas it kā piešķīra viņai kaut ko teiksmainu, neizsakāmi uzvarošu. Un Andrijs sajuta savā dvēselē godbijīgu bailību un nostājās nekustīgs viņas priekšā. Viņa, šķiet, ari bija pārsteigta par šā kazaka izskatu, kas stāvēja tās priekšā visā jauneklīgās vīrišķības skaistumā un spēkā, kas, kā likās, pat savu locekļu sastingumā izpauda atraisītu kustību brīvību; skaidrā asumā dzirkstēja viņa acs, drošā lokā izliecās samtaina uzacs, iedegušie vaigi mirdzēja visā pirmatnējās uguns spožumā un kā zīds lāsmoja jaunās melnās ūsas.

«Nē, es neesmu spējīga ne ar ko tev pateikties, augstsirdīgais bruņiniek,» sacīja viņa, un viņas balss sudraba skaņa drebēja. «Vienīgi dievs var tev atlīdzināt; ne man, vājai sievietei…» Viņa nolaida savas acis; brīnišķīgiem puslokiem, baltiem kā sniegs, uzgulās tām plaksti, apņemti kā bulta garām skropstām; pieliecās visa viņas brīnišķīgā seja, un smalks sārtums apēnoja to no apakšas. Nekā uz to neprata sacīt Andrijs; viņš gribēja izteikt visu, kas vien bija uz sirds, izteikt to tikpat kvēli, kā tas bija uz sirds, — un nevarēja.

Viņš sajuta kaut ko, kas aizslēdza viņa lūpas; vārdam pazuda skaņa: viņš sajuta, ka ne viņam, augušam bursā un klejotāju karavīru dzīvē, atbildēt uz šādiem vārdiem, un viņš sašuta par savu kazaka dabu.

Šai brīdī istabā ienāca tatariete. Viņa jau bija paguvusi sagriezt šķēlēs bruņinieka atnesto maizi, viņa to nesa uz zelta šķīvja un nolika savas kundzes priekšā. Skaistule paraudzījās uz viņu, uz maizi un pievērsa acis Andrijam, — un bija tik daudz šais acīs. Šis atmaigušais skatiens, kas izteica nevarību un nespēju izsacīt viņu pārņēmušās jūtas, bija vairāk pieejams Andrijam nekā visas valodas. Viņa dvēselei pēkšņi kļuva viegli: likās, viss viņā bija atraisījies. Dvēseles saviļņojums un jūtas, ko līdz šim it kā kāds būtu turējis stingrā pavadā, tagad sajutās atbrīvotas, savā vaļā, un gribēja jau izplūst nenoturamās vārdu straumēs, kad pēkšņi skaistule, pagriezusies pret tatarieti, nemierīgi iejautājās: «Un māte? tu aiznesi viņai?»

«Viņa guļ.»

«Un tēvam?»

«Aiznesu; viņš teica, ka atnāks pats pateikties bruņiniekam.»

Viņa paņēma maizi un pielika to pie mutes. Ar neizteicamu baudu lūkojās Andrijs, kā viņa to lauza saviem zibošajiem pirkstiem un ēda; un pēkšņi viņš atcerējās no bada vājprātīgu kļuvušo, kas bija izlaidis garu viņa acu priekšā, norijis gabalu maizes. Viņš nobālēja un, satvēris viņu aiz rokas, iesaucās: «Diezgan! neēd vairāk! Tu tik ilgi neesi, ēdusi, tev maize tagad būs kā inde.» Un viņa tūdaļ nolaida savu roku; uzlika maizi uz šķīvja un kā paklausīgs bērns lūkojās viņam acīs. Un kaut jel spētu izteikt vārdos… bet nav spējīgi izteikt ne kalts, ne ota, ne visuvarenais vārds to, ko dažkārt redz jaunavas acīs, un kur nu vēl tās maigās jūtas, kas pārņem to, kurš raugās šādās jaunavas acīs.

«Valdniece!» iesaucās Andrijs, pilns sirsnīgas, dvēselīgas un visādas pārplūsmes, «kas tev vajadzīgs, ko tu vēlies? — pacēli man! Saki man uzdevumu, visneiespējamāko, kāds vien ir pasaulē, — es skriešu to izpildīt1 Saki, lai es izdaru to. kas nav pa spēkam nevienam cilvēkam, — es izdarīšu, es aiziešu bojā. Aiziešu bojā, aiziešu bojā! un aiziet bojā tevis, dēļ, zvēru pie svētā krusta, man ir tik saldi… bet es nespēju to izteikt! Man ir trīs lauku mājas, puse tēva zirgus pieder man, viss, ko mana māte atnesusi līdzi pūrā, pat tas, ko viņa slēpj no tēva, — viss tas ir mans. Nav tagad nevienam no mūsu kazakiem tādu ieroču kā man: par vienu pašu mana zobena, rokturi man dod labāko zirgu ganāmpulku un trīs tūkstoši aitu. Un no visa tā es atteikšos, pametīšu, sadedzināšu, noslīcināšu, ja vien tu bildīsi vienu vārdu vai arī kaut tikai pakustināsi savu smalko, melno uzaci! Eet es zinu, ka varbūt runāju muļķīgu valodu, un tā ir nevietā, un nepiederas viss tas te, ka ne man, kas pavadījis dzīvi bursā un Aizkrācē, runāt tā, kā ir parasts runāt tur, kur mēdz būt karaļi, kņazi un viss, kas vien ir labākais augstmaņu bruņniecībā. Redzu, ka tu esi citāds dieva radījums nekā mēs visi un tālu no tevis ir visas citas bajāru sievas un meitas-jaunavas. Mēs nederam tev par vergiem; tikai debesu eņģeļi var tev kalpot.»

Pieaugošā izbrīnā, pārvērtusies vienā vienīgā dzirdē, nepalaidusi garām neviena vārda, klausījās jaunava atklāto, sirsnīgo valodu, kurā kā spogulī atmirdzēja jaunā, spēku pilnā dvēsele. Un katrs šās valodas vienkāršais vārds, izteikts balsī, kas spurdza ārā tieši no sirds dziļuma, izdvesa spēku. Un izvirzījās uz priekšu visa viņas skaistā seja, atmeta viņa tālu atpakaļ uzbāzīgos matus, atvēra lūpas un ilgi skatījās ar atvērtām lūpām. Pēc tam gribēja kaut ko teikt, un pēkšņi apstājās un atcerējās, ka cits uzdevums vada bruņinieku, ka tēvs, brāļi un visa viņa tēvzeme stāv viņam aiz muguras kā bargi atriebēji, ka ir briesmīgi pilsētu aplen- kušie aizkrācieši, ka visi viņi ar savu pilsētu nolemti negantai nāvei… un viņas acis pēkšņi piepildījās asarām; strauji viņa paķēra lakatu, zīdiem izšūtu, uzmeta to sev uz sejas, un mirklī tas bija kļuvis pilnīgi valgs; un ilgi viņa sēdēja, atmetusi atpakaļ savu skaisto galvu, saspiedusi kā sniegs baltiem zobiem savu skaisto apakšlūpu, — it kā viņa pēkšņi būtu sajutusi kādu indīga rāpuļa kodienu, — un nenoņemot no sejas lakatu, lai viņš neredzētu tās izmisīgās skumjas.

«Saki man vienu vārdu!» sacīja Andrijs un saņēma viņu aiz samtainās rokas. Zvērojoša uguns izskrēja pa viņa dzīslām no šā pieskāriena, un viņš spieda roku, kas nejūtīgi dusēja viņa rokā.

Bet viņa klusēja un nenoņēma lakatu no savas sejas un palika nekustīga.

«Kāpēc gan tu esi tik skumja? Pasaki man, kāpēc tu esi tik skumja?»

Aizmeta projām viņa no sevis lakatu, atrāva acīs lienošos savas pīnes garos matus un izplūda žēlabainos vārdos, izrunādama tos klusā klusā balsī, līdzīgi tam, kā vējš, sacēlies skaistā vakarā, pārskrien pēkšņi pār krastmalas niedrāja biezokni: iešalcas, ieskanas un pēkšņi sāk lidināties skumīgi smalkās skaņas, un tās uztver neizprotamās skumjās apstājies ceļinieks, nejuzdams ne dziestošo vakaru, ne plūstošās jautrās dziesmas, ko dzied tauta, kas lēnām atgriežas no lauku darbiem un druvām, ne kaut kur tālumā braucošo ratu rībēšanu.

«Vai tad es neesmu mūžīgi nožēlojama! Vai nav nelaimīga māte, kas mani dzemdējusi pasaulē? Vai tas nav sūrs mūžs, kas iekritis man par daļu. Vai tu neesi negants bende, mans cietsirdīgais likteni? Visus tu atvedi man pie kājām: labākos muižniekus no visas šļachtu kārtas, bagātākos panus, grafus un svešu zemju baronus, un visus, kādi vien ir mūsu bruņniecības ziedā. Visi viņi drīkstēja mīlēt mani, un par lielu laimi būtu uzskatījis ikviens no viņiem manu mīlestību. Man tikai bija jāpamāj ar roku, un kurš katrs no viņiem, skaistākais, krāšņākais pēc sejas un cilts būtu kļuvis par manu laulāto draugu. Un nevienam no viņiem tu nepiebūri manu sirdi, mans nežēlīgais likteni; bet aizbūri manu sirdi garām mūsu zemes labākajiem bruņiniekiem svešniekam, naidniekam mūsu. Par ko gan tu, visušķīstā dievmāte, par kādiem grēkiem, par kādiem smagiem noziegumiem tik nepielūdzami un nesaudzīgi vajā mani? Lielā pārpilnībā un greznuma pārmērā ritēja manas dienas: labākie dārgie ēdieni un saldie vīni bija mana barība. Un kam tas viss bija vajadzīgs? Kam tas viss derēja? Vai gan tam, lai beidzot nomirtu negantā nāvē, kādā nenomirst beidzamais ubags karalistē? Un vēl nepietiek ar to, ka esmu nolemta tādam briesmīgam liktenim; nepietiek ar to, ka pirms savas nāves man jāredz, kā nomirs 'neizciešamās mokās tēvs un māte, kuru glābšanai es būtu gatava divdesmit reižu atdot savu dzīvību; ar to vēl nepietiek: ir vajadzīgs, lai vēl pirms sava gala es pieredzu un dzirdu vārdus un mīlestību, kādas vēl neesmu redzējusi. Ir vajadzīgs, lai viņš saviem vārdiem saplosītu gabalos manu sirdi, lai mana rūgtā daļa būtu vēl rūgtāka, lai vēl vairāk žēl būtu man savas jaunās dzīves,

lai vēl drausmīgāka liktos man mana nāve un lai vēl vairāk mirstot pārmestu es tev, mans nežēlīgais likteni, un tev, — piedod man manu apgrēcību, — svētā dievmāte!»

Un kad viņa apklusa, bezcerīgas, tik bezcerīgas jūtas atspoguļojās viņas sejā; sāpīgas skumjas pauda katrs viņas vaibsts, un viss, no skumji noliektās pieres un nolaistajām acīm līdz pat asarām, sastingušām un izžuvušām viņas lēni kvēlojošos vaigos, viss, šķita, runāja: «Nav laimes šai sejā!»

«Kur tas dzirdēts pasaulē, tas nav iespējams, tas nenotiks,» sacīja Andrijs, «ka skaistākā un labākā no sievām nestu tik smagu likteni, kad viņa ir radīta, lai tās priekšā kā pie svētuma zemotos viss, kas vien pasaulē ir labākais. Nē, tu nemirsi! Tev nav jāmirst; zvēru pie savas dzimšanas un pie visa, kas man pasaulē mīļš, — tu nemirsi! Ja nu notiks tā, un ne ar ko — ne ar spēku, ne ar lūgsnām, ne ar vīrišķību nevarēs novērst sūro likteni, tad mēs mirsim kopā, un papriekšu miršu es, nomiršu tavā priekšā, pie taviem skaistajiem ceļiem, un vienīgi tikai mirušu mani varbūt šķirs no tevis.»

«Nemāni, bruņiniek, ne sevi, ne mani,» teica viņa, lēni šūpodama savu skaisto galvu, «es zinu un, sev par lielām bēdām, zinu pārāk labi, ka tu nedrīksti mani mīlēt; es zinu arī, kāds ir tavs pienākums un likums: tevi aicina tēvs, biedri, tēvzeme, bet mēs — tavi ienaidnieki.»

«Bet kas man ir tēvs, biedri un tēvzeme?» sacīja Andrijs, strauji sapurinājis galvu un iztaisnodams visu savu taisno kā piekrastes niedre augumu. «Ja nu tā, tad, lūk, kas: neviena man nav!» atkārtoja viņš tādā pašā balsī un izdarīja tādu rokas kustību, ar kādu sīksts, nepieveicams kazaks izteic gatavību kādam nedzirdētam un neiespējamam darbam. «Kas ir teicis, ka mana tēvzeme ir Ukraina? Kas man to ir devis par tēvzemi? Tēvzeme ir tas, ko meklē mūsu dvēsele, kas tai ir mīļāks par visu. Mana tēvzeme esi tu! Tā ir mana tēvzeme! Un es nesīšu šo tēvzemi savā sirdī, nesīšu to līdz sava mūža beigām, un gribu redzēt, vai kāds no kazakiem spēs izraut to no turienes! Un visu, kas vien man ir, pārdošu atdošu, iznīcināšu šās tēvzemes dēļ!»

Mirkli sastingusi kā skaists tēls, lūkojās viņa tam acīs un pēkšņi sāka raudāt, un ar brīnišķīgu sievietes straujumu, uz ko ir spējīga vienīgi bezgala augstsirdīga sieviete, radīta skaistai dvēseles dziņai, metās viņa tam ap kaklu, apkampdama to sniega baltumam līdzīgām brīnišķīgām rokām, un sāka raudāt. Šai brīdī uz ielas atskanēja neskaidri kliedzieni, tauru un litavru skaņu pavadīti; bet viņš tos nedzirdēja: viņš ti kai dzirdēja, kā brīnišķās lūpas apdvesa viņu ar savas elpas tīkamo siltumu, kā viņas asaras līdzīgi strautiem tecēja tam pār seju, un visi viņas no galvas atrisušie smaržīgie mati ietina to savā tumšajā un spožajā zīdā.

Tai brīdī ieskrēja pie viņiem ar priecīgu saucienu tatariete. «Glābti, glābti!» sauca viņa bez atmaņas. «Mūsējie ienākuši pilsētā, atveduši maizi, kviešus, miltus un saistītus aizkrāciešus!» Bet neviens no viņiem nedzirdēja, kas par «mūsējiem» ienākuši pilsētā, ko viņi atveduši sev līdzi un kādus aizkrāciešus sasējuši. Pilns jūtu, kas nav izbaudāmas virs zemes, Andrijs noskūpstīja smaržīgās lūpas, kas bija piekļāvušās viņa vaigam, un ne bez atbildes palika smaržīgās lūpas. Tās atsaucās ar to pašu, un šai abpusēji saliedētā skūpstā bija izjūtams tas, ko tikai vienu reizi mūžā Jauts sajust cilvēkam.

Un pagalam bija kazaks! Zudis visai kazaku bruņinieku kārtai! Neredzēt viņam vairs ne Aizkrāci, ne savas tēva mājas, ne dieva baznīcas. Arī Ukrainai neredzēt drošsirdīgāko no saviem dēliem, kas bija ņēmies to aizstāvēt. Izraus vecais Tarass sirmu matu šķipsnu no sava čupra un nolādēs ir dienu, ir stundu, kurā laidis pasaulē sev par negodu tādu dēlu

VII

Troksnis un kņada norisa aizkrāciešu taborā. Sākumā neviens nevarēja tikt skaidrībā, kā tas bija noticis, ka karaspēks iekļuvis pilsētā. Tikai pēc tam noskaidrojās, ka viss Perejaslavas kurenis, kas bija novietojies pilsētas sānu vārtu priekšā, bija līdz nāvei piedzēries; tātad nebija nekāds brīnums, ka puse bija apsista, bet otra jau sasieta pirms tam, kamēr visi varēja dabūt zināt, kas ir noticis. Kamēr tuvākie kureņi, no trokšņa pamodušies, paguva ķerties pie ieročiem, karaspēks jau gāja iekšā pa vārtiem, un pēdējās viņa rindas atšaudījās no nekārtīgi uzbrūkošajiem, miegainajiem un pus- atģidušamies aizkrāciešiem.

Koševojs pavēlēja visiem salasīties, un, kad visi bija sastājušies aplī un, noņēmuši cepures, apklusa, viņš teica;

«Tad nu redziet, brāļi pani, kas noticis šai naktī; lūk, kurp novedis reibums! Lūk, kādu izsmieklu sagādājis mums ienaidnieks! Pie jums acīm redzot tā jau ir pieņemts: ja jums atļauj divkāršot devu, tad jūs esat gatavi tā piesūkties, ka Kristus kareivju ienaidnieks ne tikai novilks no jums bikses, bet pie- šķaudīs jums pilnu seju, un jūs to nedzirdēsiet.»

Visi kazaki stāvēja, nokāruši galvas, vainas apziņā; tikai viens vienīgais Ņezamaikovas kureņa atamans Kukubenko atsaucās. «Pagaidi, tēvs!» sacīja viņš, «kaut arī tas nav pēc likuma teikt kādu iebildumu, kad koševojs runā visa karaspēka priekšā, bet tas nenotika tā, tas ir jāteic. Tu ne visai taisnīgi izteici pārmetumu visam kristīgo karaspēkam. Kazaki būtu vainojami un pelnījuši nāvi, ja tie būtu piedzērušies karagājiena laikā, kaujā, grūtā, smagā darbā: bet mēs sēdējām bez darba, slaistījāmies dīkā pilsētas priekšā. Ne gavēņu, ne cita kristīgās ticības aizlieguma nebija: kas gan lai būtu, ja bezdarbībā cilvēks nepiedzertos? Grēka te nav. Bet mēs tagad viņiem labāk parādīsim, ko nozīmē uzbrukt nevainīgiem cilvēkiem. Agrāk sitām dūšīgi, bet nu tagad sitīsim tā, ka ne papēžus tie uz mājām nepārnesīs.»

Kureņa atamana runa iepatikās kazakiem. Viņi mazliet pacēla jau pilnīgi nodurtās galvas un daudzi pamāja piekrītoši ar galvu, piebilduši: «Labi pateica Kukubenko!» Bet Tarass Buļba, kas stāvēja netālu no koševoja, sacīja: «Nu, ko, ko- ševoj, acīm redzot Kukubenko ir teicis patiesību? Ko tu sacīsi uz to?»

«Ko es teikšu? Teikšu: lai ir svētīts arī tas tēvs, kas radījis tādu dēlu: nav vēl liela gudrība pasacīt pārmetuma vārdus, bet lielāka gudrība ir pasacīt tādu vārdu, kas, nenopeļot cilvēka nelaimi, uzmundrina to, piešķir viņam sparu, tāpat kā pieši piešķir sparu zirgam, kas ir atveldzējies ar ūdeni. Es pats gribēju sacīt jums pēc tam mierinātājus vārdus, bet Kukubenko attapās ātrāk.»

«Labi teica arī koševojs!» atsaucās aizkrāciešu rindās. «Labs vārds!» atkārtoja citi. Un paši sirmākie, kas stāvēja kā pelēki baloži, arī tie pamāja ar galvu, un, paraustījuši sirmās ūsas, klusu teica: «Labi teikts vārds!»

«Tad nu klausieties, pani!» turpināja koševojs. «Ieņemt cietoksni, ložņāt un rakņāties, kā to dara svešzemju vācu meistari — lai naidnieks viņu parauj! — ir nepieklājīgi un nav kazaku darbs. Bet, spriežot pēc tā, kas ir, ienaidnieks iegājis pilsētā ar nelielām rezervēm; ratu viņam nemaz nebija daudz. Ļaudis pilsētā izsalkuši, tātad visu apēdīs vienā rāvienā, un arī zirgiem siena… es nu nezinu, varbūt no debesīm kāds viņu svētais uzmetīs tiem uz dakšām… bet to nu arī dievs vien zina; bet viņu ksendzi, tie jau tikai ar vārdiem ir lieli. Un pēc tā vai cita, bet viņi izies no pilsētas. Tad nu sadalieties trīs baros un stājieties uz trim ceļiem vārtu priekšā. Galveno vārtu priekšā pieci kureņi, pārējo priekšā pa trim kureņiem, Djadkivskas un Korsuņas kureņi slēpnī. Pulkvedis Tarass ar pulku slēpnī! Titarevskas un Timoševskas kureņi vezumnieku labā sānā rezervei! Ščer- binovskas un Steblikivskas augšējais — kreisā sānā! Un ejiet ārā no rindām, puiši, kam asāki zobi vārdos, aizskariet ienaidnieku! Polim tukšgalvja daba: lamu neizcietīs; un varbūt šodien pat viņi visi iznāks aiz vārtiem. Kureņu ata- mani, pārbaudiet katrs savu kureni: kam trūkst vīru, papildiniet tos ar perejaslaviešu atliekām. Apskatiet visu no jauna! Izsniegt uz paģirām katram pa čarkai un pa maizes kukulim uz kazaku. Tikai, droši vien, visi vēl no vakarējā pieēduši, jo nav ko slēpt patiesību, visi tā saēdās, ka es brīnos, ka naktī neviens nav pārsprādzis pušu. Un tad vēl viens rīkojums: ja kāds krodzinieks žīds pārdos kazakam kaut jel vienu krūzi sīvā, tad es viņam piesitīšu pašā pierē cūkas ausi, tādam sunim, un pakāršu ar kājām uz augšu! Nu, tad pie darba, brālīši! Pie darba!»

Tā rīkoja koševojs, un visi tam paklanījās līdz jostas vietai un, neuzlikuši cepures, aizgāja pie saviem vezumiem un taboriem, un, kad jau bija aizgājuši pavisam tālu, tikai tad uzlika cepures. Visi sāka rīkoties: izmēģināja zobenus un šķēpus, bēra no maisiem pulveri pulvera ragos, vilka un norīkoja vezumus un izraudzīja zirgus.

Iedams projām pie sava pulka, Tarass domāja un nevarēja izdomāt, kur gan bija palicis Andrijs, vai viņu saņēma gūstā kopā ar citiem un sasēja miegā? Taču nē, Andrijs nav tāds, lai dotos dzīvs gūstā. Starp nosistajiem kazakiem arī viņu neredzēja. Tarass bija stipri nogrimis domās un gāja pulkam priekšā, nedzirdēdams, ka viņu labu laiku sauca kāds vārdā. «Kam manis vajag?» sacīja viņš beidzot attapdamies. Viņa priekšā stāvēja žīds Jankelis.

«Pulkveža kungs, pulkveža kungs!» runāja žīds steidzīgu un saraustītu balsi, it kā gribēdams pavēstīt kadu diezgan svarīgu ziņu. «Es biju pilsētā, pulkveža kungs.»

Tarass palūkojās žīdā un pabrīnījās par to, ka tas jau bija paspējis būt pilsētā. «Kāds ienaidnieks tad tevi turp aizrāva?»

«Es tūlīt izstāstīšu,» sacīja Jankelis. «Kolīdz es izdzirdēju rītausmā troksni un kazaki sāka šaut, es paķēru svārkus un, neuzvilcis tos, devos turp skriešus, pa ceļam tikai uzģērbu tos mugurā, jo gribēju drīzāk uzzināt, kāpēc ir troksnis, kāpēc kazaki pašā rītausmā sākuši šaut. Es ņēmu un at- skrēju līdz pašiem pilsētas vārtiem tai brīdī, kad pēdējais karaspēks gāja iekšā pilsētā. Skatos — daļas priekšā pans karodznieks Gaļandovičs. Viņš man ir pazīstams cilvēks: jau kopš trīs gadiem aizdevu viņam simt zelta gabalu. Es viņam pakaļ, it kā tādēļ, lai izspiestu no viņa parādu, un iegāju kopā ar viņiem pilsētā.»

«Kā tad tu iegāji pilsētā, un vēl pat parādu gribēji izspiest?» sacīja Buļba. «Un viņš nelika tevi turpat pakārt kā suni?»

«A, nudien, gribēja pakārt,» atbildēja žīds, «viņa kalpi jau mani bija saķēruši un apmeta virvi ap kaklu; bet es sāku lūgties panu, ka pagaidīšu parādu, cik ilgi pans grib, un apsolīju vēl viņam aizdot, tiklīdz viņš man palīdzēs salasīt parādus no citiem bruņiniekiem; jo panam karodzniekam, — es panam visu sacīšu, — nav pat ir viena zelta gabala kabatā. Kaut gan viņam ir mājas, un muižas, un četras pilis, un stepes zeme līdz pašai Šklovai, bet graša viņam, tāpat kā kazakam, nemaz nav. Un tagad, ja viņu nebūtu apbruņojuši Breslavas žīdi, viņam nebūtu pat ar ko karā izjāt. Tāpēc jau viņš arī seimā nebija …»

«Ko tad tu darīji pilsētā? Redzēji mūsējos?»

«Kā tad! Mūsējo tur daudz: Icka, Rachums, Samuilo, Chai- valochs, žīds nomnieks…»

«Kaut viņi izputētu, suņi!» iesaucās dusmodamies Tarass. «Ko tu man kladzini savu žīdu cilti? Es tev vaicāju par mūsu aizkrāciešiem.»

«Mūsu aizkrāciešus neesmu redzējis; bet redzēju vienīgi panu Andriju.»

«Andriju redzēji?» iesaucās Buļba. «Nu ko tad tu, kur tu viņu redzēji? pagrabā? bedrē? apsmiets? sasiets?» «Kas gan būtu iedrošinājies sasiet panu Andriju? Tagad viņš tik lepns bruņinieks… Nudien es nepazinu! Ir uzpleči zeltā, ir piedurkņu gali zeltā, ir zīmotnes zeltā, ir cepure zeltā, ir gar jostu zelts, un visur zelts, un tikai zelts. Tā kā kad saulīte sāk lūkoties pavasarī, kad dārzā katrs putniņš pīkst un dzied, un zālīte smaržo, tā arī viņš viscaur mirdz zeltā. Arī zirgu viņam iedevis vojevoda pašu labāko piedevām; divi simti zelta rubļu maksā viens tāds zirgs.

Buļba sastinga. «Kāpēc tad viņš uzvilcis svešu tērpu?»

«Tāpēc, ka tas labāks, tāpēc arī uzvilka. Un pats jādelē, un citi jādelē; un viņš māca, un viņu māca: kā visbagātākais poļu pans!»

«Kas tad viņu piespiedis?»

«Es taču nesaku, ka viņam kāds to būtu piespiedis. Vai tad pans nezina, ka viņš pēc savas gribas pārgāja pie viņiem?»

«Kas pārgāja?»

«Nu, pans Andrijs.»

«Kur pārgāja?»

«Pārgāja viņu pusē; tagad viņš jau ir pilnīgi viņējais.»

«Melo, cūkas auss!»

«Kā gan iespējams, ka es melotu? Vai tad es esmu muļķis, ka melošu? Pats uz savas galvas lai melotu? Vai tad es nezinu, ka žīdu pakārs kā suni, ja viņš samelosies pana priekšā?»

«Tātad iznāk, ka viņš, pēc tavām domām, pārdevis tēvzemi un ticību?»

«To taču es nesaku, ka viņš būtu ko pārdevis: es tikai sacīju, ka viņš ir pārgājis pie tiem.»

«Melo, velna žīds! Tādas lietas nav notikušas kristīgu ļaužu zemē! Tu sajauc, suns!»

«Lai zāle uzaug uz manas mājas sliekšņa, ja es ko sajaucu. Lai katrs spļauj virsū mana tēva, mātes, tēvoča un tēvtēva, un mana mātestēva kapam, ja es ko jaucu. Ja pans grib, es pat pateikšu arī to, kāpēc viņš pārgāja pie viņiem.»

«Kāpēc?»

«Vojevodam ir meitiņa — skaistule, dievs svētais! kas par skaistuli!» Te žīds centās, kā vien spēja, izrādīt ar savu seju skaistumu, izplētis rokas, piemiedzis aci un sašķobījis uz sāniem muti, it kā ko garšodams.

«Nu, un kas par to?»

«Viņas dēļ viņš arī visu izdarīja un pārgāja. Ja cilvēks iemīlas, tad viņš ir tas pats, kas pazole, ko, ja izmērcēsi ūdenī, ņem liec — un viņa salieksies.»

Buļba kļuva stipri domīgs. Viņš atcerējās, ka varena ir vājas sievietes vara, ka daudzus stiprus tā ir pazudinājusi, ka padevīga no šās puses ir Andrija daba;un viņš stāvēja ilgi kā ierakts vienā un tai pašā vietā.

«Klausies, pan, es visu izstāstīšu panam,» runāja žīds. «Tiklīdz es izdzirdēju troksni un ieraudzīju, ka iet iekšā pa pilsētas vārtiem, es paķēru katram gadījumam sev līdzi pērļu virknīti, jo pilsētā ir skaistules un muižnieces; un, ja ir skaistules un muižnieces, sacīju es sev, tad kaut arī viņām nav ko ēst, bet pērles tomēr nopirks. Un, tiklīdz karodznieka kalpi ielaida mani, es skrēju uz vojevodas māju pārdot pērles. Iztaujāju visu no kalpones tatarietes: «Būs kāzas tūlīt, tiklīdz padzīs aizkrāciešus. Pans Andrijs ir apsolījis padzīt aizkrāciešus.»

«Un tu nenositi turpat uz vietas viņu, velna dēlu?» iesaucās Buļba.

«Kāpēc tad sist? Viņš ir pārgājis labprātīgi. Vai cilvēks vainīgs? Tur viņam ir labāk, turp arī pārgāja.»

«Un tu redzēji viņu pašā vaigā?»

«Nudien, pašā vaigā! Tik dūšīgs karotājs1 No visiem izskatīgākais. Lai dievs dod viņam veselību, mani tūdaļ pazina; un, kad es piegāju tam klāt, tūlīt teica …»

«Ko tad viņš teica?»

«Viņš teica — papriekšu pameta ar pirkstu, un pēc tam teica: «Jankel!» Un es: «Pan Andrij!» saku. «Jankel! pasaki tēvam, pasaki brālim, pasaki kazakiem, pasaki aizkrāciešiem, pasaki visiem, ka tēvs man nav vairs tēvs, brālis nav brālis, biedrs nav biedrs, un ka es ar viņiem visiem kaušos, ar visiem kaušos!»»

«Melo, velna Jūdas!» kliedza Tarass, zaudējis savaldīšanos. «Melo, suns! Tu arī Kristu krustā piesiti, dieva nolādētais cilvēk! Es tevi nositīšu, sātan! Pazūdi no šejienes, citādi — tepat tev būs nāve!» To sacījis, Tarass izrāva savu zobenu. Pārbiedētais žīds laida vaļā tūlīt ļekatas, ko vien nesa viņa tievie, sausie lieli. Viņš vēl ilgi skrēja neatskatīdamies pa kazaku taboru un pēc tam vēl tālu pa klajo lauku, kaut gan Tarass nemaz nedzinās viņam paka], pārdomājis, ka nav prātīgi izgāzt ātrās dusmas pār pirmo, kas ir pagadījies ceļā.

Tagad viņš atcerējās, ka redzēja pagājušo nakti Andriju, kas gāja cauri nometnei ar kādu sievieti, un nolieca sirmo galvu, bet arvien vēl negribēja ticēt, ka būtu varējusi notikt tāda kauna lieta un ka viņa paša dēls pārdevis ticību un dvēseli.

Beidzot viņš veda savu pulku uz slēpni un nozuda ar to aiz meža, kas vēl bija vienīgais, ko kazaki nebija nodedzinājuši. Bet aizkrācieši, gan kājnieki, gan zirdzinieki, devās pa trīs ceļiem uz trīs vārtiem. Viens aiz otra plūda kureņi: uman- skiešu, popovičeviešu, kaņevskiešu, steblikivskiešu, ņezamai- noviešu, gurguziešu, titarevskiešu, timoševskiešu. Vienīgi perejaslaviešu nebija. Stipri bija piesviķojušies tā kazaki, un nosviķojuši savu daļu. Dažs atmodās sasiets ienaidnieka rokās, dažs, pat nepamodies, miegā pārgāja vēsajā zemes klēpī, un pats atamans Chļibs bez biksēm un virsdrēbēm atjēdzās poļu pulkā.

Pilsētā izdzirda kazaku kustību. Visi izbira uz vaļņa, un kazaku priekšā bija dzīva glezna: poļu bruņinieki, viens par otru skaistāks, stāvēja uz vaļņa. Vara cepures mirdzēja kā saules, izrotātas baltām, kā gulbis spalvām. Citiem bija vieglas cepurītes, rožainas un gaiši zilas, ar virsiem, kas bija nolocīti uz auss; svārki ar atmetināmām piedurknēm, izšūti ar zeltu un vienkārši apšūti ar saitiņu; vēl citiem zobeni un ieroči dārgās makstīs, par kuriem pani dārgi piemaksāja, — un daudz bija dažādu citu greznumu. Priekšā lepni stāvēja, sarkanā ar zeltu izrotātā cepurē, budžaniešu pulkvedis. Smags bija pulkvedis, par visiem garāks un resnāks, un platie, dārgie svārki tik tikko apņēma viņu. Otrā pusē, gandrīz pret sānu vārtiem, stāvēja otrs pulkvedis, neliels vīrs, pilnīgi izkaltis; bet mazās redzīgās acis dzīvi lūkojās caur biezi saaugušajām uzacīm, un viņš veikli grozījās uz visām pusēm, sparīgi norādīdams ar savu tievo, sauso roku, izdalot pavēles; varēja redzēt, ka, neraugoties uz savu mazo ķermeni, viņš labi prata kara mākslu. Netālu no viņa stāvēja karodznieks, garš garš, ar kuplām ūsām, un, likās, viņa sejai netrūka krāsas: pans mīlēja saldus medus dzērienus un krietnas dzīres. Un aiz viņiem bija redzami daudzi visādi muižnieki, apbruņojušies, dažs par saviem červonciem, dažs uz karaļa rēķina, dažs par žīdu naudu, ieķīlājis visu, ko vien varēja atrast senču pilīs. Netrūka arī visādu senatoru liekēžu, kurus sev ņēma līdzi senatori goda mielastos, kas zaga no galda un no bufetes sudraba kausus un, pēc šīsdienas goda, otrā dienā sēdās uz bukas vadīt kaut kāda pana zirgus. Tur bija visādi. Dažreiz tiem pat ne iedzert nebija par ko, bet uz karu visi bija izgreznojušies. Kazaku rindas klusu stāvēja mūru priekšā. Ne uz viena no viņiem nebija zelta; varbūt tikai šur tur tas mirdzēja zobenu rokturos im šauteņu apkalumos. Kazaki nemīlēja bagātīgi greznoties kaujās; tiem bija vienkārši bruņu krekli un svārki, un tālu melnoja un spīdēja viņu melni 1ās- mojošās jērenes.

Divi kazaki izjāja uz priekšu no aizkrāciešu rindām: viens vēl pavisam jauns, otrs vecāks, abi atskabargainām valodām, un arī darbos tie bija krietni kazaki: Ochrims Našs un Mikita Golokopitenko. Viņiem pakaļ izjāja arī Demids Popovičs, plecīgs kazaks, kas jau sen mētājās pa Seču, bijis pie Adriano- poles un daudz izcietis savā mūžā: bija dedzis ugunī un atskrējis uz Seču ar darvas pieziestu, nomelnējušu galvu un izdegušām ūsām; bet Popovičs no jauna atžirga, ataudzināja čupri, ko aizlikt aiz auss, izaudzināja ūsas, kuplas un melnas kā darva. Un stiprs bija Popovičs uz kodīgiem vārdiem.

«A, kas par skaistiem tērpiem visam karaspēkam, un es gribētu zināt, vai arī spēki karaspēkam ir tikpat skaisti?»

«Lūk, es jūs!» sauca no augšas lielais pulkvedis, «visus sasiešu! Atdodiet, puiši, šautenes un zirgus. Redzējāt, kā es sasēju jūsējos? Uzvediet viņiem uz vaļņa aizkrāciešus!»

Un izveda uz valni virvēm sasietos aizkrāciešus. Viņu priekšgalā bija pulka atamans Chļibs, bez biksēm un virstērpa, — tāds, kādu viņu dzērumā bija saķēruši. Nodūra uz zemi galvu atamans, kaunēdamies sava kailuma savu pašu kazaku priekšā un tā, ka nonācis gūstā aizmidzis kā suns. Un vienā naktī bija nosirmojusi viņa varenā galva.

«Nenoskumsti, Chļib! Izpestīsim!» sauca viņam no apakšas kazaki.

«Neskumsti, draudziņ!» piebalsoja kureņa atamans Boro- datijs: «Tā nav tava vaina, ka saķēra tevi kailu: nelaime var notikt ar katru cilvēku; bet kauns ir viņiem, ka izlikuši tevi par apsmieklu, neapseguši kā pieklājas tavu kailumu.»

«Jūs, kā redzams, esat varonīgs karaspēks pret aizmigušajiem?» runāja, uz valni raudzīdamies, Golokopitenko.

«Nu, pagaidiet, nogriezīsim jums čuprus!» sauca no augšas.

«Es gribētu gan redzēt, kā viņi mums nogriezīs čuprus!» sacīja Popovičs, apgriezies viņu priekšā uz zirga, un pēc tam, paraudzījies savējos, teica: «Nu ko! Var jau būt, ka ļachi arī runā taisnību: ja viņus izvedīs laukā tur tas resnvēderis, tas viņiem visiem būs labs patvērums.»

«Kāpēc tad tu domā, ka tas viņiem būs labs patvērums?» sacīja kazaki, zinādami, ka Popovičs katrā ziņā gatavojās kaut ko palaist.

«Nu tāpēc, ka aiz viņa paslēpsies viss karaspēks, un vairs ne velna no viņa aizvēderes neaizsniegsi ar pīķi!»

Visi kazaki sāka smieties; un vēl ilgi daudzi no viņiem šūpoja galvas runādami: «Tad ta Popovičs! Ja jau kādu paņems uz grauda, tad tikai…» Bet kazaki neteica, kas par «tikai».

«Atkāpieties, atkāpieties ātrāk no mūriem!» kliedza koševojs; jo ļachi, šķiet, neizturēja kodīgos vārdus, un pulkvedis pamāja ar roku. Tik tikko kazaki pagāja nost, kad norībēja no vaļņa karteča. Uz vaļņa sāka rosīties, pārādījās pats sirmais vojevoda zirgā. Vārti atdarījās, un iznāca karaspēks. Priekšgalā līdzenā kavalerijas ierindā izjāja izšuvumiem bagāti rotātie huzari. Aiz viņiem kareivji bruņu kreklos, pēc tam aizsedzēji ar pīķiem, pēc tam vīri visi vara cepurēs, pēc tam jāja atsevišķi labākie muižnieki, katrs tērpies pēc savas gaumes. Lepnie muižnieki negribēja iejaukties ierindā starp citiem, un, kam nebija komandas, tas jāja viens ar saviem kalpiem. Pēc tam atkal ierindas, un aiz tām izjāja karodznieks; pēc viņa atkal ierindas, un izjāja lepnais pulkvedis; bet jau aiz visa karaspēka kā pēdējais izjāja sīkais pulkvedis.

«Neatļaut viņiem! Neļaut viņiem sakārtoties un stāties rindās!» sauca koševojs. «Reizē spiediet tiem virsū visus kureņus! Atstājiet visus citus vārtus! Titarevskiešu kurenis, uzbrukt no sāna! Djadkivskiešu kurenis, — no otra! Spiediet uz aizmuguri, Kukubenko un Polivoda! Traucējiet, traucējiet un izkliedējiet viņus!» Un triecās no visām pusēm kazaki, apmulsināja un sajauca viņus, un arī paši sajuka. Neļāva pat ne šaušanu izdarīt; gāja vaļā ar šķēpiem un pīķiem. Visi iejuka barā, un katram bija izdevība parādīt sevi. Demids Popovičs nodūra trīs vienkāršus un divus augstākus muižniekus nosita no zirgiem teikdams: «Kas par labiem zirgiem! Tādus zirgus es sen gribēju dabūt.» Un aizdzina zirgus tālu laukā, uzsaukdams stāvošiem kazakiem, lai viņi tos saņem. Pēc tam viņš no jauna ielauzās burzmā, metās atkal virsū no zirgiem nosistajiem muižniekiem, vienu nogalināja, bet otram uzmeta cilpu kaklā, piesēja to segliem un vilka to pa visu lauku, noņēmis tam zobenu ar dārgu rokturi un noraisījis no vidukļa veselu jostu ar červonciem. Kobita, krietns kazaks un vēl jauns, arī saķērās ar vienu no drošsirdīgākajiem vīriem poļu karaspēkā, un viņi ilgi cīnījās. Uzsāka jau tuvcīņu, kazaks to jau bija pievarējis un, nogāzis, iecirta asu turku dunci krūtīs; bet nepaglābās arī pats. Tai pašā brīdī trāpija viņam deniņos karsta lode. Nogāza viņu slavenākais no paniem, skaistākais un vecas kņazu cilts bruņinieks. Kā slaida papele auļoja viņš savā salnajā zirgā. Un daudz jau viņš bija parādījis varonīgo labieša veiklību: divi aizkrāciešus pārcirtis uz pusēm; Fjodoru Koržu, krietno kazaku, nogāza kopā ar zirgu, izšāva uz zirgu un kazaku aizsniedza ar pīķi; daudziem viņš nocirta galvas un rokas un nogāza kazaku Kobitu, ietriekdams viņam lodi deniņos. «Lūk, ar ko es gribētu izmēģināt spēkus!» sauca ņezamainoviešu kureņa atamans Kukubenko. Palaidis auļos zirgu, aizdrāzās viņam tieši aizmugurē un stipri iekliedzās, tā kā visi tuvumā esošie nodrebēja no necilvēcīgā kliedziena. Ļachs gribēja jau pēkšņi pagriezt savu zirgu un nostāties tam pretī ar seju; bet zirgs nepaklausīja: briesmīgā kliedziena izbiedēts, tas metās sānis, un panāca to ar šautenes lodi Kukubenko. Iestrēga viņam muguras lāpstiņā karstā lode, un viņš novēlās no zirga. Bet ari tagad ļachs vēl nepadevās: viņš arvien vēl centās ienaidniekam iecirst, bet roka bija kļuvusi vāja, tā nokrita kopā ar zobenu. Bet Kukubenko, paņēmis abās rokās savu smago šķēpu, ietrieca viņam to pavisam nobālušajās lūpās: izsita divus baltus zobus šķēps, pāršķēla uz pusēm mēli, pārsita rīkles skriemeli un ieurbās dziļi zemē. Tā viņš to pienagloja tur uz mūžiem pie vēsās zemes. Ar strūklu uzsitās augšup augstās muižnieku asinis, sārtas kā piekrastes irbenes, un nokrāsoja visus viņa zeltā izšūtos dzeltenos svārkus. Bet Kukubenko jau bija pametis viņu un ielauzies ar saviem ņezamainoviešiem citā barā. «Ek, pameta nepievācis tādu dārgu rotu!» sacīja Umanas Ikureņa atamans Borodatijs, atjājis no savējiem uz vietu, kur gulēja Kukubenka nogalinātais muižnieks. «Es esmu nositis septiņus muižniekus ar savu roku, bet tādas rotas neesmu vēl nevienam redzējis.» Un savaldzināja Borodatiju mantkārība: pieliecās, lai noņemtu no tā dārgās mantas, izņēma jau turku dunci ar krāsainu dārgakmeņu apkalumu, noraisīja no vidukļa jostu ar červonciem, noņēma no krūtīm somu ar smalku veļu, dārgu sudrabu un meitenes matu sprogu, kas bija glabāta piemiņai. Un nedzirdēja Borodatijs, kā uzbrāzās viņam no muguras sarkandegunis karodznieks, ko viņš jau divreiz bija notriecis no segliem un devis piemiņai krietnu cirtienu. Atvēzējās viņš ar visu plecu un cirta tam ar zobenu pa noliekto kaklu. Nebija uz labu kazaka mantkārība: atsprāga varenā galva un nokrita bezgalvainais līķis, tālu apkārt rasinot zemi. Lidoja pret augstumiem cietā kazaka dvēsele, raukdama pieri un sašutusi, un reizē ar to brīnīdamās, ka tik agri izlidojusi no tāda spēcīga stāva. Nepaguva karodznieks satvert atamana galvu aiz čupra, lai to piesietu pie segliem, kad bija jau klāt bargais atriebējs.

Kā debesīs peldošs vanags, mezdams daudz loku spēcīgiem spārniem, pēkšņi izplēties apstājās vienā vietā un metas no turienes kā bulta uz paipalu tēviņu, kas dzied pie paša ceļa, tā Tarasa dēls Ostaps uzbruka pēkšņi karodzniekam un ar vienu paņēmienu apmeta viņam ap kaklu virvi. Sarkanā karodznieka seja kļuva vēl sārtāka, kad ciešā cilpa aizvilka viņam rīkli: viņš ķērās pie pistoles, bet drebošā roka nespēja notēmēt šāvienu un lode tukšā aizskrēja pār lauku. Ostaps tepat no viņa paša segliem atraisīja zīda saiti, ko karodznieks bija vadājis sev līdzi gūstekņu sasiešanai., tin ar viņa paša saiti sasēja tam rokas un kājas, piemetināja virves galu pie segliem un aizvilka viņu pār lauku, saukdams skaļi kopā visus Umanas pulka kazakus, lai tie nāk nodot pēdējo godu atamanam. Kad umanieši izdzirda, ka viņu kureņa atamans Borodatijs nav vairs starp dzīvajiem, viņi pameta kaujas lauku un atskrēja pievākt viņa miesas, un tepat sāka apspriesties, ko izvēlēt par kureņa atamanu. Beidzot viņi sacīja: «Kas tur ko spriest? Labāku atamanu nevar izvēlēties kā Ostapu Buļbas dēlu: viņš, tas gan tiesa, ir jaunāks par mums visiem, bet saprašana viņam kā vecam cilvēkam.»

Ostaps, noņēmis cepuri, pateicās visiem biedriem kazakiem par godu, nesāka aizbildināties ne ar jaunību, ne ar nepiedzīvojušu saprātu, zinādams, ka ir kara laiks un tas tagad nav vietā, bet tūlīt pat vadīja tos tieši uz burzmu un parādīja viņiem visiem, ka viņi nebija velti to izvēlējuši par atamanu. Ļachi sāka just, ka lieta kļūst pārāk kaista, atkāpās un pārskrēja laukumu, lai salasītos tā otrā galā. Bet zemais pulkvedis pamāja pie pašiem vārtiem atsevišķi stāvošajām četrām svaigām sotņām, un no turienes izšāva karteču pret kazaku bariem. Bet tā neaizsniedza daudzus: lodes ķēra kazaku vēršus, kas mežonīgi noraudzījās kaujā. Ierēcās izbiedētie vērši, pagriezās uz kazaku nometnēm, salauza vezumus un daudzus samīdīja. Bet šai brīdī Tarass, izsteidzies ar savu pulku no slēpņa, ar kliedzieniem metās tos gūstīt. Pagriezās atpakaļ viss satrakotais ganāmpulks, kliedzienu izbiedēts, un metās uz ļachu pulkiem, nogāza jātniekus, visus samīcīja un izklīdināja.

«O, paldies jums, vērši!» sauca aizkrācieši, «jūs vienmēr esat kalpojuši pārgājienu dienestā, bet tagad esat pakalpojuši arī kara dienestā.» Un metās ar jauniem spēkiem pret ienaidnieku. Daudz toreiz apsita naidnieku. Daudzi sevi parādīja: Meteļica, Šilo, abi Pisarenki, Vovtuzenko, un ne mazums bija vēl arī citu. Ļachi redzēja, ka beidzot ir slikti, izplēta savu. karogu un sāka saukt, lai atver pilsētas vārtus. Čīkstot atdarījās dzelzīm apkaltie vārti un uzņēma, kā avju kūts uzņem avis, drūzmējošos, novārgušos un putekļiem klātos jātniekus. Daudzi aizkrācieši bija sākuši, dzīties tiem pakaļ, bet Ostaps savus umaniešus apstādināja, sacīdams: «Tālāk, tālāk, brāļi pani, no mūriem! Neklājas iet tiem tuvu klāt!» Un viņš teica taisnību, jo no mūriem svieda un meta ar visu, kas vien pagadījās, un daudzus ķēra. Sai brīdī piejāja koševojs un uzslavēja Ostapu, sacīdams: «Lūk, nu, kur jaunais atamans, bet karaspēku vada tāpat kā vecs!» Atskatījās vecais Buļba, lai redzētu, kas tas ir par jauno atamanu, un ieraudzīja, ka visu umaniešu priekšgalā sēdēja zirgā Ostaps, un cepure tam ielauzta uz sāniem, un atamana zizlis rokā. «Vai redzējis kāds!» sacīja viņš, tajā raugoties; un vecais kļuva priecīgs un sāka pateikties visiem umaniešiem par godu, kāds parādīts dēlam.

Kazaki no jauna atkāpās, gatavodamies iet pie taboriern, bet uz pilsētas vaļņa parādījās atkal ļachi, jau saplosītos apmetņos. Bija piekaltušas asinis uz daudziem dārgajiem svārkiem, un putekļi klāja skaistās vara cepures.

«Nu ko, pārsējāt?» sauca tiem no apakšas aizkrācieši.

«Lūk, es jums!» sauca arvien tāpat no augšas resnais pulkvedis, rādīdams virvi; un arvien vēl nemitējās draudēt noputējušie, izmocītie karavīri, un visi, kas bija draiskāki, meta viens otram no abām pusēm bezbailīgus vārdus.

Beidzot visi izklīda. Dažs nolikās atpūsties, izguris kaujā; dažs kaisīja virsū zemes saviem ievainojumiem un plēsa pārsējiem lakatus un dārgas drēbes, kas bija novilktas nosistajam ienaidniekam. Bet citi, kas bija možāki, sāka uzlasīt kritušos un atdeva viņiem pēdējo godu: šķēpiem, pīķiem raka kapus: cepurēs, drēbju stērbelēs nesa laukā zemi; salika godīgi kazaku miesas un apraka tās ar svaigo zemi, lai kraukļi un laupītāju ērgļi neizknābtu tiem acis. Bet ļachu kritušo miesas piesējuši kā nu pagadījās pie desmitiem mežonīgo zirgu astēm, palaida zirgus pa visu lauku, un ilgi vēl dzinās tiem pakaļ un sita tiem pa sāniem. Trakie zirgi aulēk- šoja pa arumiem, pa pakalniem, pāri gravām un strautiem, un sitās pie zemes asinīm un pīšļiem klātie ļachu līķi.

Pēc tam visi kureņi sasēdās apļos ēst vakariņas un ilgi viņi runāja par darbiem un panākumiem, kādus bija guvis par savu daļu ikviens mūžīgai stāstīšanai atnācējiem un pēcnāka- miem. Ilgi viņi negāja gulēt; bet par visiem ilgāk neapgulās vecais Tarass, visu laiku prātodams, ko gan varēja nozīmēt, ka Andrijs nebija starp ienaidnieka karavīriem. Vai Jūdass bija kautrējies iziet pret savējiem, vai arī viņu bija piekrāpis žīds un Andrijs bija vienkārši nokļuvis gūstā? Bet tūlīt pat viņš atcerējās, ka Andrija sirds bija pārmērīgi jutīga pret sieviešu valodu, viņš sajuta sāpes un stipri nozvērējās savā dvēselē pret polieti, kas bija piebūrusi sev viņa dēlu. Un viņš būtu izpildījis savu zvērestu: viņš nebūtu skatījies uz tās skaistumu, būtu izrāvis to aiz biezās, kuplās matu pīnes, vilktu to aiz sevis pār visu lauku starp saviem kazakiem. Sadauzītos pret zemi, kļūtu asiņainas un putekļiem klātas viņas skaistās krūtis un pleci, kas savā spožumā līdzinās nekūstošajiem sniegiem, kas apklāj kalnu galus Viņš sadalītu daļās viņas krāšņo, skaisto miesu. Bet Buļba nezināja to, ko dievs gatavo cilvēkam rītdien, un sāka aizmirsties snaudā un beidzot aizmiga. Bet kazaki vēl visu laiku runājās savā starpā, un cauru nakti stāvēja pie ugunīm sardze, cieši lūkodamās uz visām pusēm, nedzērusi, neaizdarīdama acu.

VIII

Vēl saule nebija sasniegusi debesu vidu, kad visi aizkrācieši sapulcējās apļos. No Sečas bija pienākusi ziņa, ka tatari kazaku prombūtnes laikā bija tur visu izlaupījuši, izrakuši arī naudu, ko kazaki slepeni glabāja zem zemes, sakāvuši un saņēmuši gūstā visus, kas bija tur palikuši, un ar visiem saņemtajiem lopu un zirgu ganāmpulkiem virzījās tieši uz Perekopiem. Tikai viens pats kazaks, Maksims Goloducha, ceļā izrāvās no tataru rokām, nodūra mirzu, noraisīja tam maisu ar cechinām un tataru zirgā, tataru tērpā pusotras dienas un divi naktis bēga no sekotājiem, līdz nāvei notriecis zirgu, ceļā pārsēdās citā, notrieca arī to, un tikai ar trešo atjāja aizkrāciešu nometnē, izzinājis pa ceļam, ka aizkrācieši atrodas pie Dubnas. Tikvien viņš paguva, kā paziņot, ka bija notikusi tāda nelaime; bet' kāpēc tā bija notikusi, vai tur palicēji aizkrācieši bijuši iedzēruši pēc kazaku paraduma un piedzērušies bija padevušies gūstā, un kā tatari dabūjuši zināt vietu, kur bija aprakta karaspēka nauda, — par visu to viņš nekā neteica. Kazaks bija gluži nomocījies, viss piepampis, seju bija apdedzinājis vējš; viņš tepat nokrita un aizmiga cietā miegā.

Līdzīgos gadījumos aizkrācieši mēdza tūlīt pat dzīties pakaļ laupītājiem, cenzdamies tos panākt ceļā, jo gūstekni varēja nonākt Mazazijas, Smirnas, Kretas salas tirgos, un dievs vien zina, kur visur neparādītos čuprainās aizkrāciešu galvas. Lūk, kāpēc sapulcējās aizkrācieši. Visi kā viens viņi stāvēja cepurēs, jo bija sanākuši ne tādēļ, lai uzklausītu dienesta lietās atamana pavēli, bet apspriesties kā savā starpā līdzīgi. «Lai vispirms dod padomu vecākie!» sauca no pūļa. «Lai dod padomu koševojs!» runāja citi. Un koševojs noņēma cepuri ne vairs kā koševojs, bet kā biedrs, pateicās visiem kazakiem par godu un teica: «Daudz starp mums ir vecāku un padomā gudrāku vīru, bet, ja jūs mani esat pagodinājuši, tad mans padoms: nezaudēt, biedri, laiku un dzīties pakaļ tataram; jo jūs paši zināt, kas par cilvēku ir tatars: ar salaupīto mantu viņš nesāks gaidīt mūsu ierašanos, bet vienā mirklī to nobēdzinās, tā ka ne pēdu neuziesi. Tad nu mans padoms: iet. Mēs jau te padrasējām. Ļachi zina, ko nozīmē kazaki; par ticību, cik tas bija pa spēkam, esam atriebuši; bet labums no badīgās pilsētas nevar būt liels. Tātad mans padoms — iet.»

«Iet!» atskanēja vienprātīgi no aizkrāciešu pulkiem. Bet Tarasam Buļbam nebija pa prātam šādi vārdi, un viņš pārlaida vēl zemāk pār acīm savas drūmā?, melnibaltās uzacis, kas bija līdzīgas krūmiem, uzaugušiem kalnu nogāzēs, kuru galotnes pilnīgi aizputinājis asais ziemeļu sniegs.

«Nē, nav pareizs tavs padoms, koševoj!» sacīja viņš. «Tu nerunā pareizi. Tu esi aizmirsis, šķiet, ka paliek gūstā mūsējie, ko saķēruši ļachi? Tu acīm redzot gribi, lai mēs negodātu pirmo svēto draudzības likumu, lai atstātu savus brāļus, lai viņiem dzīviem novelk ādu vai viņu četrās daļās sadalīto kazaku miesu lai izvadā pa pilsētām un ciemiem, kā viņi jau to ir darījuši ar hetmani un labākiem krievu bruņiniekiem Ukrainā. Vai gan maz arī bez visa tā viņi ir zaimojuši svētumu? Kas tad mēs esam? es jūs jautāju visus. Kas gan tas par kazaku, kas pametis nelaimē biedru, pametis viņu kā suni, kam jāaiziet bojā svešumā? Ja nu tad arī ir tā, ka neviens vairs neko nevērtē kazaku godu, atļaudams sev piespļaut savas sirmās ūsas un nolamāt sevi apvainojošiem vārdiem, tad tomēr neviens to nevarēs pārmest man. Es palieku, kaut vai viens pats!»

Sāka šaubīties visi stāvošie aizkrācieši.

«Bet vai tu esi aizmirsis, dūšīgais pulkvedi,» sacīja tad koševojs, «ka arī tatariem rokās mūsu biedri, ka, ja mēs tagad tos neatbrīvosim, tad viņu dzīvības tiks pārdotas mūžīgai nebrīvībai pagāniem, kas ir ļaunāki par visām nežēlīgām nāvēm? Vai tu esi aizmirsis, ka pie viņiem tagad ir visa mūsu nauda, kas iegūta ar kristīgām asinīm?»

Visi kazaki kļuva domīgi un nezināja, ko teikt. Nevienam no tiem negribējās izpelnīties ļaunu slavu. Tad iznāca priekšā visvecākais 'gados visā aizkrāciešu karaspēkā — Kasjans Bovdjugs. Viņu cienīja visi kazaki; divi reizes viņš bija izvēlēts par koševoju un arī karos viņš bija visai krietns kazaks, bet sen jau novecojis un vairs nepiedalījās nekādos karagājienos; viņš nemīlēja arī dot kādam padomus, bet vecais karavīrs mīlēja gulēt uz sāniem pie kazakiem nometnēs, klausoties stāstus par visādiem notikušiem atgadījumiem un kazaku pārgājieniem. Nekad viņš neiejaucās to runās, bet vienmēr tikai klausījās un piespieda ar pirkstu pelnus savā īsajā pīpē, ko nemaz nelaida laukā no mutes, un ilgi viņš pēc tam

sēdēja, viegli piemiedzis acis, un kazaki nezināja, vai viņš gulēja, vai arvien vēl klausījās. Visus karagājienus viņš bija palicis mājās; bet šoreiz vecais bija satracināts. Pameta ar roku pēc kazaku paraduma un sacīja: «Kur gan nav iets! Iešu arī es: varbūt noderēšu kaut kā kazakiem!» Visi kazaki apklusa, kad viņš tagad iznāca sanāksmes priekšā, jo sen nebija dzirdējuši no viņa neviena vārda. Katrs gribēja zināt, ko teiks Bovdjugs.

«Pienākusi kārta arī man sacīt vārdu, brāļi pani!» tā viņš iesāka: «Uzklausiet, bērni, veco. Gudri runāja koševojs, un kā kazaku karaspēka galva, kura uzdevums ir glabāt un rūpēties par karaspēka naudu, viņš nekā prātīgāka nevarēja pateikt. Lūk, kā! Tā lai ir mana pirmā runa! Bet tagad paklausieties, ko teiks mana otra runa. Un. lūk, ko teiks mana otra runa: lielu taisnību pateica arī Tarass, lai dievs viņam dod garāku mūžu un lai tādu pulkvežu būtu vairāk Ukrainā! Pirmais kazaka pienākums un augstākais gods ir ievērot draudzību. Cik vien ilgi es dzīvoju pasaulē, neesmu es dzirdējis, brāļi pani, ka kazaks būtu kur pametis vai kaut kā pārdevis savu biedru. Ir vieni, ir otri ir mūsu biedri — mazāk viņu vai vairāk, tas ir vienalga, visi ir biedri, visi mums dārgi. Tad, lūk, kāda ir mana runa: tie, kam ir mīļi tataru saķertie, lai dodas pakaļ tatariem, bet kam ir mīļi poļu sagūstītie un kam negribas pamest taisnu darbu, tie lai paliek. Koševojs pēc sava pienākuma ies līdzi vienai pusei pakaļ tatariem, bet otra puse paraudzīs sev ievēlētu atamanu.. Bet par ievēlēto atamanu, ja gribat paklausīt baltu galvu, nepiederas būt nevienam citam, kā tikai vienīgi Tarasam Buļbam. Nav neviena no mums, kas līdzinātos viņam cieņā.»

Tā runāja Bovdjugs un apklusa, un kļuva priecīgi visi kazaki, ka tādā kārtā vecais tiem bija iedevis saprašanu. Visi svieda gaisā cepures un sauca: «Paldies tev, tēvs! Klusēji, klusēji, ilgi klusēji, un, lūk, beidzot ari pateici: tu neesi velti sacījis, kad gatavojies līdzi karagājienā, ka noderēsi kazakiem: tā arī ir noticis.»

«Kas ir, vai esat tā mierā?» jautāja koševojs.

«Visi ir mierā!» sauca kazaki.

«Tātad rada beigusies?»

«Rada beigusies!» sauca kazaki.

«Nu tad uzklausiet tagad karaspēka pavēli, bērni,» teica koševojs, izgāja priekšā un uzlika cepuri, bet visi aizkrācieši, cik vien to bija* noņēma savas cepures un palika neapsegtām galvām, nodurtām acīm, kā tas vienmēr biia pie kazakiem, kad vecākais gatavojās kaut ko runāt. «Tagad sadalieties, brāļi pani! Kas grib iet, lai atiet uz labo pusi; kas paliek, lai atiet uz kreiso! Kur pāriet lielākā kureņa daļa, turp arī atamans: ja pāriet mazākā daļa, lai tā pievienojas citiem kureņiem.»

Un visi sāka pāriet, kas uz labo, kas uz kreiso pusi. Kurp kureņa lielākā daļa pārgāja, turp pārgāja arī kureņa atamans; mazākā daļa pievienojās citiem kureņiem; un iznāca gandrīz vai vienlīdzīgas abas puses. Gribēja palikt: gandrīz viss ņezamainoviešu kurenis, lielā puse popovičiešu kureņa, viss umaniešu kurenis, viss kaņevskiešu kurenis, lielā puse stebļikivskiešu kureņa, lielā puse timoševskiešu kureņa. Visi pārējie atsaucās dzīties pakaļ tatariem. Daudz bija abās pusēs brašu un drošsirdīgu kazaku. Starp tiem, kas izšķīrās doties pakaļ tatariem, bija Čerevatijs, krietns, vecs kazaks, Pokoti- poje, Lemišs, Choma, Prokopovičs; Demid» Popovičs arī pārgāja turp, jo bija stipri īstenas dabas kazaks, nespēja ilgi nosēdēt uz vietas: ar ļachiem viņš jau bija izmēģinājies, gribējās vēl izmēģināt ar tatariem. Atamani: Nostjugans, Po- kriška, Neviličkis, un daudz vēl citu dūšīgu un drosmīgu kazaku gribēja izmēģināt šķēpus un vareno plecu, saķeroties ar tatariem. Ne mazums bija arī visai krietnu kazaku starp tiem, kas gribēja palikt: atamani Demitrovičs, Kukubenko, Vertichvists, Balabans, Ostaps Buļbas dēls. Bez tam bija vēl daudz citu slavenu un dižu kazaku: Vovtuzenko, Cere- vičenko, Stepans Guska, Gchrims Guska, Mikola Gustijš, Za- dorožnijs, Meteļica, Ivans Zakrutiguba, Mosijs Silo, Djogtja- renko, Sidorenko, Pisarenko, tad vēl otrs Pisarenko, pēc tam vēl viens Pisarenko, un daudz bija citu krietnu kazaku. Visi bija daudz izstaigājuši, daudz izjājuši: bija pārstaigājuši Ana- tolijas krastus, Krimas sālienus un stepes, visas upes, lielas un mazas, kas ietecēja Dņeprā, visus līčus un Dņepras salas; bijuši moldāvu zemē, Valachijā, turku zemē; izbraukājuši visu Melno jūru divu stūru kazaku laivās; uzbrukuši pa piecdesmit laivu rindā bagātākajiem un lielākajiem kuģiem; apslīcinājuši ne mazumu turku galeru un izšāvuši savā mūžā daudz jo daudz pulvera. Ne vienreiz vien plēsuši kājautiem dārgus pavolokus tm oksamitus. Ne vienreiz vien piebāza zuteņus pie ūzu rostīm pilnus skaidrām cechinām. Un cik katrs no viņiem bija nodzēris un notriecis, ar ko citam būtu pieticis visam mūžam, to pat saskaitīt nevar. Visu aizlaida pa kazaku paražai, pacienājot itin visus un pieņemot muzikantus, lai visi būtu līksmi, kas vien ir šai pasaule. Vēl pat tagad retajam no viņiem nebija apraktas mantas: krūžu, sudraba kausu un rokas sprādžu zem niedrēm Dņepras salās, lai tataram tās nesekmētos atrast, ja nelaimes gadījumā tam izdotos uzbrukt Sečai, to pārsteidzot nesagatavotu; bet grūti nāktos tataram to atrast, jo arī pats saimnieks jau bija sācis piemirst, kurā vietā to apracis. Tad tādi nu bija kazaki, kas gribēja palikt un atriebties poļiem par uzticamiem draugiem un Kristus ticību! Vecais kazaks Bovdjugs arī gribēja palikt ar viņiem, sacīdams: «Tagad man nav vairs tie gadi, lai dzītos pēc tatariem, bet te ir vieta, kur aizmigt godīgā kazaku nāvē. Sen jau es esmu lūdzis clievu, ja ņāksies nobeigt mūžu, lai tad tas būtu jābeidz karā par svētu un kristīgu lietu. Tā tas arī ir noticis. Cienīgākas nāves jau vairs citā vietā vecam kazakam nebūs.»

Kad visi sadalījās un nostājās uz divi pusēm, divi rindās pa kureņiem, koševojs izgāja cauri rindām un sacīja: «Nu ko, brāļi pani, vai esat mierā viena puse ar otru?»

«Visi :r mierā, tēvs!» atbildēja kazaki.

«Nu tad saskūpstieties taču un sakiet viens otram ardievas, jo dievs to zina, vai iznāks mūžā vēl redzēties. Klausiet savu atamanu, un pildiet to, ko paši zināt: paši zināt., ko liek kazaku gods.»

Un visi kazaki, cik vien to bija, saskūpstījās savā starpā. Pirmie iesāka atamani, un, pārbraukuši ar roku pār savām sirmajām ūsām, saskūpstijās krustis un pēc tam sadevās rokām un turēja rokas cieši; gribēja viens otram jautāt: «Kas ir, brāli pan, redzēsimies vēl vai neredzēsimies?», bet tā ir nejautāja, klusēja, — un kļuva domīgas abas sirmās galvas. Un kazaki visi līdz beidzamajam atvadījās, zinādami, ka daudz būs darba gan vieniem, gan otriem; bet tie nenolēma vis tūlīt šķirties, bet nolēma sagaidīt tumšo nakts laiku, lai neļautu pretiniekam saskatīt zaudējumu kazaku karaspēkā. Pēc tam visi devās pa kureņiem pusdienot. Pēc pusdienām visi, kam priekšā bija ceļš, apgulās atpūsties un gulēja cietā un ilgā miegā, it kā jūtot, ka varbūt pēdējo dusu nākas tiem izbaudīt tādā brīvībā. Gulēja līdz pašam saules rietam; bet, kad saule bija nogājusi un mazliet satumsa, viņi sāka ieziest

ratus. Sakārtojušies, viņi palaidg uz priekšu vezumus, bet; paši, atsveicinājušies ar cepurēm vēl reizi no biedriem, klusu devās pakaļ vezumiem; jātnieki cienīgi, bez kliedzieniem un uzsvilpieniem zirgiem, viegli rikšoja aiz kājniekiem, un drīz vairs tos nevarēja saredzēt tumsā. Dobji atbalsojās tikai zirgu pakavu dima un daža riteņa čīkstēšana, kas vēl nebija iebraucies vai arī nakts tumsas pēc nebija labi ieziests.

Ilgi vēl palikušie biedri māja viņiem iztālēm ar rokām, kaut gan nebija vairs nekas saredzams. Bet, kad viņi sāka izklīst un atgriezās savās vietās, kad gaiši mirdzošo zvaigžņu vietā viņi ieraudzīja, ka puses ratu vairs te nebija, ka daudzu jo daudzu nebija, skumji kļuva ikvienam ap sirdi, un visi negribot kļuva domīgi, nodūruši uz zemi savas trakulīgās galvas.

Tarass redzēja, cik sajukušas kļuva kazaku rindas un kā skumība, nepiedienīga drošsirdim, sāka klusām pārņemt kazaku galvas; bet viņš klusēja: viņš gribēja dot tam visam laiku, lai tie aprod ar skumjām, ko izraisīja atvadīšanās no biedriem. Bet klusībā viņš tomēr gatavojās ar reizi un pēkšņi atmodināt viņus visus, iespiedzoties pēc kazaku paražas, lai no jauna un ar lielāku spēku nekā agrāk atgrieztos katram sirdī drosme, uz kādu ir spējīga vienīgi tikai slavu daba, plaša, spēcīga daba, kas, salīdzinot ar citiem, ir kā jūra pret seklu ūdeņu upēm: ja laiks vētrains, tā visa pārvēršas rēkoņā un pērkonā, saceļot kalnus un vālus, kādus nespēj sacelt bezspēcīgās upes; bet, ja vēja nav un ir rāms, gaišāk par visām upēm tā izpleš savu nepārredzamo stiklaino virsu, mūžīgo acu maigumu.

Un Tarass pavēlēja saviem kalpiem atsaiņot vienu no vezumiem, kas stāvēja atsevišķi. Tas bija lielāks un varenāks par visiem citiem starp kazaku vezumiem, ar divkāršu stipru riepu bija apvilkti tā stiprie riteņi; tas'bija smagi piekrauts, nosegts zirgu segām, stiprām vēršu ādām un stingri nosiets nodarvotām virvēm. Vezumā bija tikai mucas un mučeles ar vecu labu vīnu, kas ilgi bija gulējis Tarasa pagrabos. Viņš to bija paņēmis līdzi rezervei, svinīgam gadījumam, ja ga- dītos_ liels brīdis un visiem priekšā būtu darbs, cienīgs, lai to stāstītu pēctečiem, tad lai ikvienam līdz pat pēdējam kazakam tiktu iedzeršanai šis svētais vīns, lai lielā brīdī cilvēku pārņemtu arī lielas jūtas. Izdzirduši pavēli, kalpi metās pie vezumiem, šķēpiem pārgrieza stiprās virves, ņēma nost biezās vēršu ādas un zirgu segas un krāva ārā no vezuma mucas un mučeles.

«Un ņemiet visi,» sacīja Buļba, «visi, cik vien jūs esat, ņemiet, kas katram ir: smeļamo kausu, vai trauku, no kā dzirdina zirgu, vai dūraini, vai cepuri, un ja ne, tad kaut vai vienkārši lieciet apakšā abas saujas.»

Un visi kazaki, cik vien to bija, ņēma: dažs kausu, dažs smeļamo, no kā dzirdināja zirgu, dažs dūraini, dažs cepuri, bet dažs palika apakšā vienkārši abas saujas. Visiem viņiem Tarasa kalpi, staigādami starp rindām, lēja no mucām un mučelēm. Bet Tarass bija pieteicis nedzert, iekams tas nebūs devis zīmi, lai viņi dzertu visi reizē. Varēja just, ka viņš gribēja ko sacīt. Tarass zināja, lai arī cik stiprs bija pats no sevis vecais, labais vīns un lai tas bija cik spējīgs cilvēks gara stiprināšanai, bet ja tam vēl pievienoja piedienīgu vārdu, tad divkārt stiprāks kļūs ir vīna, ir gara spēks.

«Es jūs cienāju, brāļi pani,» tā sacīja Buļba «ne par godu tam, ka jūs iecēlāt mani par savu atamanu, kaut arī šis gods ir visai liels un arī ne par godu tam, ka mēs esam šķīrušies no saviem biedriem: nē, citā laikā pieklātos viens un .otrs; mūsu priekšā nav tāds laiks. Mūsu priekšā ir lieli un grūti darbi, lieli kazaku slavas darbi! Tātad uzdzersim, biedri, reizē, uzdzersim vispirms svētajai pareizticībai: lai pienāktu beidzot tādi laiki, ka visā pasaulē izplatītos un visur būtu tikai vienā svēta ticība, un visi pagāni, cik vien to ir, lai tie visi kļūtu par kristīgiem cilvēkiem! Un ar to pašu reizi uzdzersim arī Sečai, lai tā ilgi pastāvētu par sodu visiem pagāniem, lai katru gadu no tās nāktu laukā jaunekļi, viens par otru labāks, viens par otru skaistāks. Un ar to pašu uzdzersim arī mūsu pašu slavai, lai mūsu mazdēli un šo mazdēlu dēli sacītu, ka bijuši reiz tādi vīri, kas neapkaunoja biedriskumu un nenodeva savējos. Tad ticībai, brāļi pani, ticībai!»

«Ticībai!» sāka dūkt visi, kas stāvēja tuvākās rindās, zemām balsīm.

«Ticībai!» uztvēra tālākie, ■— un visi, kas vien te bija, ir veci, ir jauni, uzdzēra ticībai.

«Sečai!» sacīja Tarass un pacēla augstu pāri galvai roku.

«Sečai!» blīvi atbalsojās pirmajās rindās. «Uzdzersim Sečai!» sacīja klusu vecie, paraustījuši sirmās ūsas; un, sapurinādamies kā jauni vanagi, atkārtoja jaunie: «Sečai!» Un tālu dzirdēja lauki, kā kazaki daudzināja savu Seču.

«Tagad pēdējo malku, biedri, par godu visiem kristīgiem ļaudīm, kādi vien ir pasaulē!»

Un visi kazaki, līdz pat pēdējam, izdzēra beidzamo malku arī par godu visiem kristīgiem, kādi vien pasaulē ir. Un vēl ilgi atkārtoja visās rindās, starp visiem kureņiem: «Visiem kristīgajiem, kādi vien pasaulē ir'»

Jau tukši bija kausi, bet kazaki arvien vēl stāvēja, pacēluši rokas; kaut arī viņu visu acis lūkojās jautri, kļuvušas mirdzošas no vīna, bet viņi bija stipri domīgi. Ne par mantu un kara ieguvumu domāja viņi tagad, ne par to, kam laimēsies savākt červoncus, dārgos ieročus, izšūtos svārkus un čerkesu zirgus; bet viņi kļuva domīgi kā ērgļi, nosēdušies uz klinšaino kalnu, stāvo, augsto kalnu galotnēm, no kurām var tālu pārredzēt bezgalīgi izpletušos jūru, it kā sīkiem putniem piesētu galerām, kuģiem un visādām laivām, ierobežotu gar malām tikko saredzamiem smalkiem krastiem, ar piekrastes pilsētām, mazām kā mušiņas, un kā sīku zālīti noliektiem mežiem. Kā ērgļi viņi vēroja acīm sev visapkārt lauku un savu tālumā tumstošo likteni. Būs viss lauks ar ežām un ceļiem klāts viņu baltiem kauliem, bagātīgi slacīts viņu kazaku asinīm un noklāts sadauzītiem vezumiem, pāršķeltiem zobeniem un pīķiem; būs tālu izsvaidītas čuprainās galvas ar sagrieztiem un asinīs iz- mirkušajiem čupriem un lejup nolaistajām ūsām; ērgļi uzlidodami plēsīs un raus laukā no tām kazaku acis. Bet ir liela laime dusēt tādā plašā un brīvā nāves gultā! Neaiziet bojā neviens cēls darbs un nezudīs kazaku slava, tāpat kā nepazūd ne mazākais pulvera puteklītis no šautenes stobra. Nāks, nāks banduras spēlētājs, sirmu bārdu līdz krūtīm, un iespējams, ka vēl pilns zaļoksnējas vīrišķības, taču baltgalvains sirmgalvis, viedīgu garu, un teiks viņš par tiem savu sulīgo, spēcīgo vārdu. Un ies aumaļām pār visu pasauli slava par tiem, un visi, kas pēc tam būs dzimuši, daudzinās viņus: jo tālu aizskan varenais vārds, būdams līdzīgs dūcošam zvanu torņa varam, kurā meistars ielicis daudz dārga tīra sudraba, lai tālu pa pilsētām, būdiņām, teltīm un nojumiem skan svinīgā zvanīšana, aicinot visus bez izšķirības uz svēto lūgšanu.

IX

Pilsētā neviens nebija dabūjis zināt, ka puse aizkrāciešu devusies pakaļ tatariem. No maģistratūras nama torņa sardze bija tikai manījusi, ka daļa vezumu aizstiepās aiz meža; bet viņi nodomāja, ka kazaki gatavojas ierīkot slēpni; to pašu domāja arī franču inženieris. Bet tomēr priekšnieka vārdi nebija bijuši veltīgi, un pilsētā bija ēdamā trūkums: pēc agrāko gadsimtu paraduma, karaspēks nebija aprēķinājis, cik tam vajadzīgs uztura. Mēģināja izdarīt izlaušanos no pilsētas, tomēr pusi šādu drošsirdīgo kazaki tūlīt pat apsita, bet otru pusi aizdzina uz pilsētu bez itin nekā. Taču žīdi izmantoja izlaušanos no pilsētas un bija visu izošņājuši: kur un pēc kā devušies aizkrācieši, un ar kādiem kara kungiem, un kādas īsteni daļas, un cik to skaitā, un cik daudz bija to, kas palikuši uz vietas, un ko tie domā darīt, — vārdu sakot, jau pēc dažām minūtēm pilsētā viss bija zināms. Pulkveži atguva drosmi un gatavojās kaujai. Tarass jau to redzēja pēc kustības un trokšņa pilsētā, un steļdzīgi rūpējās, gatavojās, deva rīkojumus un pavēles, nostādīja pulkus trīs nometnēs, izvietojis tiem apkārt vezumus cietokšņu veidā, — kaujas veids, kurā aizkrācieši bija neuzvarami; divi pulkiem viņš pavēlēja novietoties slēpnī; piedzina daļu lauka asiem mietiem, salauztiem ieročiem, pīķu šķembām, lai vajadzības gadījumā tur varētu sadzīt ienaidnieka jātniekus. Un, kad viss bija paveikts kā pienākas, viņš sacīja kazakiem runu, ne tādēļ, lai tos iedrošinātu un uzsvaidzinātu — viņš zināja, ka arī bez tā tie ir stipri garā —, bet vienkārši viņam pašam gribējās izsacīt visu, kas bija uz sirds. «Man gribas jums pateikt, pani, kas ir mūsu biedriskums. Jūs esat dzirdējuši no tēviem un vectēviem, kādā cieņā visiem ir bijusi mūsu zeme: gan grieķiem esam likuši sajust sevi, gan no Cargradas esam ņēmuši červoncus, un bija mums lepnas pilsētas, un dievnami, un kņazi, krievu dzimuma kņazi, savi kņazi, nevis kādi katoļu pusticīgie. Un visu to paņēma pagāni, viss bija pagalam; tikvien palikām kā mēs, bāriņi, un tā kā atraitne pēc spēcīga vīra nāves, bāra tāpat kā mēs, palika mūsu zeme! Lūk, kādā laikā mēs sadevāmies, biedri, rokas uz brālību! Lūk, uz kā balstās mūsu biedriskums! Nav saišu svētāku par biedriskumu. Tēvs mīl savu bērnu, māte mīl savu bērnu, bērns mīl tēvu un māti; bet tas nav tas, brālīši: arī zvērs mīl savu bērnu! Bet kļūt par dvēseles, nevis asins radinieku, spēj vienīgi tikai cilvēks. Ir bijuši arī citās zemēs biedri, bet tādu, kādi ir krievu zemē, tādu biedru nekur nav bijis. Ne vienam vien jums ir gadījies ilgu laiku noklīst svešumā; redzi: arī tur ir cilvēki! tāds pats dieva cilvēks, un tu sāksi ar viņu sarunāties kā ar savējo; bet līdz ko nonāks līdz tam, lai pasacītu kādu sirsnīgu vārdu — redzi: nē, gudri ļaudis, bet nav tādi; tādi paši ļaudis, un tomēr nav tādi! Nē, brālīši, tā mīlēt, kā spēj mīlēt krievu dvēsele, — mīlēt nevis tā ar prātu vai ar ko citu, bet ar visu, ko dievs devis, ar visu, kas tevī ir — ā. .» sacīja Tarass, un atmeta ar roku, un nopurināja sirmo galvu, un paraustīja ūsas, un teica: «Nē, tā mīlēt neviens nespēj! Zinu, zemsirdība ieviesusies tagad mūsu zemē: ļaudis domā tikai, kaut viņiem būtu klāt labības kaudzes, ķirpas un viņu zirgu pulki, un kaut jel saglabātos neaizskarti pagrabos viņu aiztaisītie medus dzērieni; viņi pārņem velns zina kādas pagānu paražas; viņi zaimo savu valodu; savējais ar savējo negrib runāt; savējais savējo pārdod, tāpat kā pārdod bezdvē- seles radījumu tirgū. Sveša karaļa labestība, un pat ne karaļa bet nožēlojama poļu magnata" labestība, kas ar savu zābaku sper viņiem pa purnu, tiem ir dārgāka par katru brālību. Bet arī pēdējam nelietim, lai kāds viņš būtu, kaut vai pilnīgi novārtījies kvēpos un verdziskā pielūgsmē, arī tādam, brālīši, ir kripata krievu jūtu; un kādreiz tās modīsies, — un nokritīs viņam, bēdulim, rokas uz leju, sakamps viņš savu galvu, skaļi nolādējis savu nelietīgo dzīvi, gatavs izpirkt mokās savu kauna darbu. Lai tad zina tie visi, ko nozīmē krievu zemes biedriskums! Ja jau nu ir izgājis uz to, ka ir jāmirst, tad tomēr nevienam no tiem neizdosies tā nomirt! … Nevienam, nevienam! Nepietiks viņiem tam ar viņu peles dabu!»

Tā runāja atamans, un, kad viņš bija beidzis runu, viņš vēl vienmēr purināja kazaku darbos nosidrabojušo galvu. "Visus, kas vien tur stāvēja, tāda runa stipri aizkustināja, aizskarot tos dziļi līdz pašai sirdij; visvecākie rindās bija kļuvuši nekustīgi, nodūruši sirmās galvas uz zemi; asara klusi liesās vecajās acīs; gausi viņi to noslaucīja piedurknē. Un pēc tam visi, it kā norunājuši, atmeta vienā un tai pašā mirklī ar roku un nopurināja vecās galvas. Laikam, tā šķiet, daudz viņiem bija atgādinājis vecais Tarass no pazīstamām un labākām jūtām, kādas vien var iemājot cilvēka sirdī, kas ir kļuvis gudrs bēdās, darbā, izdarībā un visādās dzīves neveiksmēs, vai arī, ja kas to nav izbaudījis, tad tomēr droši nojautis ar savu jauno, pērlei līdzīgo dvēseli par mūžīgu prieku sirmgalvjiem vecākiem, kas tos dzemdējuši.

Bet no pilsētas jau nāca laukā ienaidnieka karaspēks, skanot litavrām un taurēm, un, iespieduši roku sānos, izjāja pani, neskaitāmu sulaiņu ielenkti. Resnais pulkvedis izdalīja pavēles. Un viņi sāka neatlaidīgi uzbrukt kazaku taboriem, draudēdami, mērķējot ar kramenīcām, zibinot acīm un mirdzot vara bruņām. Tiklīdz kazaki redzēja, ka tie ir pienākuši šautenes šāviena attālumā, viņi visi reizē izšāva septiņpēdu kramenīcām un visu laiku nepārtraukti svilināja no tām. Tālu skanēja skaļie rībieni pa visiem apkārtnes laukiem un druvām, saplūstot nepārtrauktā dūkoņā; dūmi aizklāja visu lauku; bet aizkrācieši visu laiku šāva, neatvilkdami elpas; aizmugur- nieki tik pielādēja un pasniedza priekšējiem, radot izbrīnu pretiniekā, kas nevarēja saprast, kā Cazaki var šaut, nepie- lādējot šautenes. Vairs nevarēja redzēt lielajos dūmos, kas sedza vienu un otru karaspēku, nevarēja vairs redzēt, ka drīz viens, drīz otrs pazuda no ierindas; bet poļi juta, ka lodes lidoja bieži un sāka kļūt karsti; un kad viņi pakāpās atpakaļ, lai izvairītos no dūmiem un labi apskatītos, tad tie vairs daudzus nesaskatīja savās rindās; bet kazakiem bija nosisti kādi divi trīs uz veselu simtu. Un visu laiku kazaki turpināja šaut no kramenīcām, nedodami ne mirkļa atstarpes. Pats ārzemju inženieris brīnījās par šādu taktiku, ko tas nekad nebija redzējis, sacīdams tepat visiem dzirdot: «Kas par dūšīgiem puišiem aizkrācieši! Tā, lūk, ir jākaujas arī visiem citās zemēs!» Un viņš deva padomu pagriezt tūlīt pret ta- boru lielgabalus. Smagi ierēcās platrīkļu čuguna lielgabali; nodrebēja, tāli dūkdama, zeme, un divkārt vairāk aizklāja ar dūmiem visu lauku. Bija jūtama pulvera smaka starp laukumiem un ielām tālās un tuvās pilsētās. Bet tēmētāji bija paņēmuši par augstu, ugunīgās lodes lieca pārāk augstu loku: briesmīgi kaukdamas gaisā, tās pārlidoja pāri visām galvām taborā un ieurbās dziļi zemē, izraujot un uzmetot augstu gaisā melnu zemi. Ieķērās sev matos franču inženieris, redzot šādu nemākulību, un sāka pats tēmēt lielgabalus, neraugoties uz to, ka kazaki svilināja un bēra lodes nepārtraukti.

Tarass redzēja jau iztālēm, ka būs slikti visam ņezamai- noviešu un stebļikoviešu kurenim, un uzsauca skaņi: — «Lasieties drīzāk laukā no vezumu aizmugures un sēstieties visi zirgos!» — Bet kazaki nebūtu paguvuši ne vienu, ne otru, ja Ostaps nebūtu ietriecies pašā vidū: viņš izsita degļus sešiem lielgabaliem, tikai četriem nevarēja izsist: ļachi viņu aiztrieca atpakaļ. Bet pa to laiku pats svešzemju kapteinis paņēma rokās degli, lai izšautu no vislielākā lielgabala, kādu līdz šim nebija redzējis neviens no kazakiem. Briesmīgi raudzījās tā plātā rīkle, un tūkstoš nāvju raudzījās no turienes. Un kad tas norībēja un tam pakaļ trīs citi, četrkārtīgi sa- tricinot.un dobji atbalsojoties zemē, — tie atnesa daudz posta! Ne vienu vien kazaku apraudās veca māte, dauzot savām kaulainajām rokām izdilušās krūtis; ne viena vien atraitne būs Gluchovā, Ņemirovā, Čerņigovā un citās pilsētās. Skraidīs, nabadzīte, katru dienu uz tirgu, tvarstīs visus garāmgājējus, raudzīsies katram no viņiem acīs, vai nav starp viņiem viena, par visiem mīļākā; bet daudz izies caur pilsētu visādu karapulku un mūžam nebūs starp viņiem viena, par visiem mīļākā.

It kā nemaz nebūtu bijis puses no ņezamainoviešu pulka! Kā krusa pēkšņi nosit visu druvu, kur kā pilnskanīgs červo- ņecs skaisti līgojas ikviena vārpa, tā apsita un nolika gar zemi viņus.

Kā izslējās kazaki! Kā viņi visi saslējās! Kā iedegās kureņa atamans Kukubenko, redzēdams, ka labākās viņa kureņa daļas vairs nav! Viņš ietriecās ar pārējiem saviem ņezamai- noviešiem pašā jūkļa vidū. Dusmās viņš sacirta druskās pirmo, kas tam pagadījās, daudzus jātniekus nosita no zirgiem, sameklējis ar pīķi jātnieku, ir zirgu, izsitās līdz lielgabalniekiem un jau bija atņēmis vienu lielgabalu; un tur jau, viņš redz, rīkojas umaniešu kureņa atamans, un Stepans Guska jau izcīna galveno lielgabalu. Atstāja viņš tos kazakus un pagriezās ar savējiem uz otru ienaidnieka biezokni: un kur nu ņezamainovieši izgāja cauri — tur tad arī palika iela! kur tie iegriezās — tur šķērsiela! Varēja redzēt, ka kļuva arvien retākas ierindas un ka ļachi krita kā kūļi! Bet pie pašiem vezumiem Vovtuzenko, un priekšā Čere- vičenko, bet pie tālajiem vezumiem Djogtjarenko, bet aiz viņa kureņa atamans Vertichvists. Jau divus šļachtičus pacēla pīķī Djogtjarenko un uzkrita beidzot nepiekāpīgajam trešajam. Izvairīgs un spēcīgs bija ļachs, lepnām zirgu lietām dižojās un piecdesmit vienu kalpu veda sev līdzi. Salocīja viņš stipri Djogtjarenko, nosita viņu gar zemi un, jau atvēzējies pret viņu ar zobenu, sauca: «Nav starp jums, kazakiem suņiem, neviena, kas iedrošinātos man pretī stāties!»

«Bet, lūk, ka ir!» sacīja un padevās uz priekšu Mosijs Silo. Spēcīgs viņš bija kazaks, ne vienu reizi vien bijis par atamanu uz jūras un daudz bija pārcietis visādu likstu. Saķēra viņus reiz turki pie pašas Trapezundas un visus saņēma par gūstekņiem uz galerām, ieslēdza viņiem rokas un kājas dzelzs važās, nedeva veselām nedēļām maizes un dzirdināja ar riebīgu jūras ūdeni. Visu panesa un izcieta nabaga gūstekņi, kaut vien nebūtu jāmaina pareizticība. Neizturēja atamans Mosijs Šilo, samina kājām svēto derību, nejauku čalmu aptina ap grēcīgo galvu, kļuva par pašas uzticības personu( kļuva par atslēgu zinātāju uz kuģa un par vecāko pār visiem gūstekņiem. Stipri sadrūma tāpēc nabaga gūstekņi, jo zināja, ka, ja pašu vīrs pārdos ticību un pāries pie apspiedējiem, tad grūtāk un sīvāk būt zem viņa rokas nekā zem kura katra cita nekristīgā: tā arī notika. Sasēdināja Mosijs Šilo visus jaunās važās pa trīs vīri rindā, savilka viņiem līdz pašiem kaklu kauliem cietās virves; visiem sadeva pa kaklu, pacienādams tos ar sitieniem pakausī. Un kad turki, kļuvuši priecīgi, ka dabūjuši sev tādu kalpu, sāka dzīrot un, aizmirsuši savu likumu, visi pārdzērās, viņš atnesa visas sešdesmit četras atslēgas un izdalīja gūstekņiem, lai tie atslēdz sevi vaļā, lai met važas un dzelžus jūrā, bet tai vietā lai ņem zobenus un cērt turkus. Toreiz kazaki saņēma daudz laupījuma un atgriezās ar slavu tēvijā, un ilgi banduras dziesminieki slavināja Mosiju Šilu. Būtu izvēlējuši viņu par priekšnieku, bet viņš bija pavisam dīvains kazaks. Dažreiz paveica tādu darbu, ko pats gudrākais neizdomātu, bet citu reizi taisni muļķība pārņēma kazaku. Nodzēra viņš un notrieca visu, katram deva uz parāda Sečā un, pie tam vēl piedevām, apzagās kā ielas zaglis: naktī bija aizstiepis no sveša kureņa visas kazaku zirgu lietas un bija ieķīlājis pie krodzinieka. Par tādu kauna darbu piesēja viņu tirgū pie staba un pielika klāt nūju, lai katrs, cik tam bija spēka, uzdotu viņam pa sitienam; bet neatradās stārp visiem aizkrāciešiem tāda, kas būtu pacēlis pret viņu nūju, atceroties viņa agrākos nopelnus. Tāds bija kazaks Mosijs Šilo.

«Tātad ir taču tādi, kas sit jūs, suņus!» sacīja viņš, mezdamies tam virsū. Un tad nu viņi cirtās! Ir plecu, ir krūšu bruņas saliecās abiem no sitieniem. Pārcirta viņam naidnieks ļachs dzelzs kreklu, aizskardams ar asmeni pašu miesu: iemirdzējās no asinīm kazaka krekls. Bet Šilo to neņēma vērā, viņš atvēzējās ar visu savu dzīslaino roku (smaga bija spēcīgā roka) un apdullināja to pēkšņi pa galvu. Pašķīda vara cepure, sagrīļojās un nogāzās ļachs, bet Šilo ņēmās cirst un kristīt apdullināto. Necērt, kazak, naidniekam pēdējo cirtienu, bet pagriezies labāk atpakaļ! Nepagriezās kazaks atpakaļ, un tūlīt pat viens no nosistā kalpiem ietrieca viņam dunci kaklā. Apgriezās Šilo un būtu jau aizsniedzis pārdrošnieku; bet tas nozuda pulvera dūmos. No visām pusēm sākās šaušana no patšautenēm. Sagrīļojās Šilo un juta, ka brūce bija nāvīga. Nokrita viņš, uzlika roku uz savas brūces u.n teica, pagriezies pret biedriem: «Ardievu, brāļi pani, biedri! Lai tad pastāv uz mūžīgiem laikiem pareizticīgā krievu zeme, un lai mūžīga slava tai!» Un aizmiedza savas acis, kas bija kļuvušas vājas, un izlidoja kazaka dvēsele no cietajām miesām. Bet tur jau jāja laukā Zadorožnijs ar savējiem, lauza rindas tur pulka vecākais Vertichvists un devās uz priekšu Balabans.

«Bet kā ir, pani,» sacīja Tarass, sasaucoties ar pulku vecākajiem, «vai ir vēl pulveris pulvera ragos? Vai nav novājināts kazaku spēks? Vai neliecas kazaki?»

«Ir vēl, tēvs, pulveris pulvera ragos; nav vēl novājināts kazaku spēks; vēl neliecas kazaki!»

Un stipri spieda kazaki: pilnīgi sajauca visas rindas. Zemais pulkvedis skandināja uz sanāksmi un lika izkārt astoņus izkrāsotus karogus, lai sapulcinātu savējos, kas bija izklīduši tālu pa visu lauku. Visi ļachi skrēja uz karogiem; bet nepaguva tie vēl izkārtoties, kad jau pulka atamans Kukubenko ietriecās par jaunu ar saviem ņezamainoviešiem pašā vidū un metās virsū tieši resnvēderim pulkvedim. Neizturēja pulkvedis un, apgriezis zirgu, laidās aulēkšos; bet Kukubenko viņu dzina prom tālu pa lauku, neļaudams viņam savienoties ar pulku. Pamanījis to no sānu pulka, Stepans Guska laidās viņu gūstīt ar cilpu rokā, pieliecies ar galvu zirga kaklam un, nogaidījis izdevigu brīdi, ar reizi uzmeta viņam cilpu kaklā: pulkvedis kļuva pilnīgi sarkans, ieķer- damies virvē abām rokām un cenzdamies to pārraut, bet spēcīgs atvēziens ietrieca jau viņam pašā vēderā nāvīgo pīķi. Tur viņš arī palika, pienaglots zemei. Bet nebūs glābiņa arī Guskam! Nepaguva kazaki ne atskatīties, kad jau ieraudzījis Stepanu Gusku, paceltu uz četriem pīķiem. Tik vien paguva nabags izteikt: «Lai tad izput visi ienaidnieki, un lai līksmo mūžu mūžos krievu zeme!. ..» Un turpat izlaida savu garu. Atskatījās kazaki, bet tur jau sānis kazaks Metelica pacienā ļachus, gan vienu, gan otru; bet tur jau no otras puses spiež ar savējiem atamans Ņeviļičkis: bet pie vezumiem tirdī ienaidnieku un sit Zakrutiguba; bet pie tālajiem vezumiem trešais Pisarenko padzinis jau veselu baru; bet tur jau, pie citiem vezumiem, vīri saķērušies un sitas uz pašiem vezumiem.

«Kas ir pani,» sasaucās atamans Tarass, izjājis visu priekšā: «Vai ir vēl pulveris pulvera ragos? Vai stiprs vēl kazaku spēks? Vai vēl neliecas kazaki?»

«Ir vēl, tēvs, pulveris pulvera ragos; stiprs vēl ir kazaku spēks; vēl neliecas kazaki!»

Bet jau nokrita no vezuma Bovdjugs. Tieši zem pašas sirds ķēra tam lode; bet vecais savāca visus savus spēkus un teica: «Nav žēl man šķirties no pasaules. Lai dievs dod katram tādas beigas! Lai tad slavēta līdz mūžu galam krievu zeme!» Un aizlaidās uz augstumiem Bovdjuga dvēsele pastāstīt sen aizgājušiem senčiem, kā prot cīnīties krievu zemē un, vēl labāk par to, kā prot mirt tanī par svēto ticību.

Balabans, kureņa atamans, arī drīz pēc tam nogāzās zemē. Trīs nāvīgus ievainojumus saņēma viņš no pīķa, no lodes un no smagā šķēpa. Un bija viņš viens no cildenākajiem kazakiem; daudz viņš bija sarīkojis savā atamana laikā karagājienus jūrā, bet visslavenākais no visiem bija karagājiens uz Anatolijas krastiem. Daudz viņi salasīja toreiz cechinu, dārgu turku' mantu, audumu un visādu rotu, bet uzdūrās nelaimei atpakaļceļā: pakļuva, nabagi, zem turku šāviņiem. Kad sāka bērt uz viņiem no kuģa, — puse laivu sāka griezties uz riņķi un apgāzās, noslīcinot ūdenī ne vienu vien vīru; bet pie sāniem piesietās niedres izglāba laivas no nogrimšanas. Balabans airēja vienā airēšanā, iegriezās tieši saulē un tā kļuva neredzams turku kuģim. Cauru nakti pēc tam ar kausiem un cepurēm smēla laukā viņi ūdeni, lāpīdami izsistās vietas; no kazaku biksēm viņi izgrieza buras, sāka braukt un izbēga no visātrākā turku kuģa. Un nepietika ar to vien, ka viņi laimīgi ieradās Sečā, viņi vēl atveda ar zeltu izšūtu mācītāja tērpu Kijevas Mežigoras klostera archi- mandritam un Pokrova baznīcai, kas Aizkrācē, rotu tīrā sudrabā. Un ilgi pēc tam slavināja spēlmaņi kazaku izveicību. — Nokāra viņš tagad galvu, juzdams pirmsnāves mokas, un klusu sacīja: «Man šķiet, brāļi pani, ka es mirstu labā nāvē: septiņus sacirtu, deviņus ar pīķi nodūru, krietni daudz saminu ar zirgu, bet nemaz vairs neatceros, cik daudzus aizsniedzu ar lodi. Lai tad mūžam zied krievu zeme!…» Un aizlidoja viņa dvēsele.

Kazaki, kazaki! neizdodiet sava karaspēka krāšņāko ziedu! Jau aplenca Kukubenku; jau vairs tikai septiņi vīri palikuši no visa ņezamainoviešu pulka; tie paši jau atkaujas pēdējiem spēkiem; jau asiņainas kļuvušas viņa drēbes. Pats Tarass, redzēdams viņa nelaimi, steidzās to atbrīvot. Bet par vēlu piesteidzās kazaki: jau bija paguvis ieurbties viņam sirdī pīķis, iekāms padzina viņu apstājušos naidniekus. Klusu viņš pārliecās pār kazaku rokām, kas viņu satvēra, un straumēm sāka plūst jaunās asinis, līdzīgi dārgam vīnam, ko stikla traukā nesuši no pagraba neuzmanīgie kalpi: paslīdēja tepat pie ieejas un sasita dārgo trauku: izlija zemē viss vīns, un saķēra sevi aiz galvas atskrējušais saimnieks, kas bija to glabājis sevišķam gadījumam dzīvē, lai, ja dievs liks vecuma dienās satikties ar jaunības draugu, tad lai kopā ar viņu pieminētu agrākus,, ci tādus laikus, kad citādi un skaistāk līksmoja cilvēks … Noskatījās Kukubenko visapkārt un teica: «Pateicos dievam, ka man izdevās nomirt jūsu acu priekšā, biedri! Lai tad pēc mums dzīvo vēl labāki vīri nekā mēs, un lai mūžam krāšņa ir Kristus mīlamā krievu zeme!» Un aizlidoja jaunā dvēsele. Pacēla to eņģeļi uz rokām un nesa pret debesim. Labi būs viņam tur. «Sēdies, Kukubenko, pie manas labās rokas!» sacīs viņam Kristus; «tu neesi kļuvis neuzticams biedriskumam, negoda neesi darījis, neesi nodevis cilvēku nelaimē, esi saudzējis un glabājis manu baznīcu.» Visus skumdināja Kukubenka nāve. Jau metās stipri retas kazaku rindas; daudzu jo daudzu varoņu vairs nevarēja saskaitīt; bet stāvēja un turējās vēl kazaki. «Kas ir, pani,» sasaucās Tarass ar atlikušajiem pulkiem: «vai ir vēl pulveris pulvera ragos? Vai nav truli kļuvuši zobeni? Vai nav paguruši kazaku spēki? Vai neliecas kazaki?»

«Pietiks vēl, tēvs, pulvera; vēl ir lietojami zobeni; vēl nav paguris kazaku spēks; nav vēl liekusies kazaki!»

Un sakustējās no jauna kazaki tā, it kā viņi pat zaudējumu nekādu nebūtu cietuši. Vairs tikai trīs kureņu atamani bija palikuši starp dzīvajiem; visur jau lāsmoja sarkanās upes; augstu slējās tilti no kazaku un naidnieku miesām. Paraudzījās Tarass uz debesīm, un debesīs jau aizvijās virkne kraukļu. Nu, būs kādam laupījums! Un tur jau pacēla vienā pīķī Metelicu; jau otrā Pisarenka galva, riņķī griezdamās, blisināja acis; jau aizlūza un atsitās pret zemi četrās daļās sacirstais Ochrims Guska. «Nu!» sacīja Tarass un pamāja ar lakatu. Saprata šo zīmi Ostaps un. izrāvies no paslēptuves, triecās ar spēku pret jātniekiem. Neizturēja ļachi spēcīgo spiedienu, bet viņš tos dzina un atdzina tieši uz to vietu, kur bija sadzīti zemē mieti un sadauzītie pīķu gabali. TJn sāka klupt un krist zirgi un pāri to galvām lidoja ļachi. Un tai brīdī korsunieši, kas stāvēja paši pēdējie aiz vezumiem redzēdami, ka šautenes lode jau sasniegs ienaidnieku, pēkšņi laida vaļā no patšautnēm. Visi poļi sajuka un apmulsa, un kazaki kļuva drosmīgāki. «Mēs esam uzvarējuši!» atskanēja no visām pusēm aizkrāciešu balsis, sāka pūst taures un izkāra uzvaras karogus. Visās malās skrēja un slēpās sakautie ļachi. «Nu, nē. vēl nav galīga uzvara!» sacīja Tarass, lūkodamies uz pilsētas vārtiem, un viņš bija teicis patiesību.

Atvērās vārti un izjoņoja no turienes huzaru pulks, visu jātnieku pulku greznums. Zem katra jātnieka visi kā viens bija bērie argamaki; visiem pa priekšu auļoja bruņinieks, kas bija par visiem drošāks un par visiem skaistāks;tā vien plīvoja melnie mati zem viņa vara cepures; vējoja ap roku apsietais dārgais lakats, ko bija šūdinājušas visbrīnišķīgākās skaistules rokas. Tik ļoti Tarass iztrūkās, kad ieraudzīja, ka tas bija Andrijs. Bet tas, kaujas degsmes un kvēles pārņemts, kārs izpelnīties rokai apsieto dāvanu, laidās kā jauns kurtu suns, skaistākais, straujākais un jaunākais par visiem barā. Uzsauca viņam pieredzējušais mednieks — un viņš aizauļoja, izstiepis taisni gaisā savas kājas, pilnīgi noliecies sānis ar visu ķermeni, mezdams gaisā sniegu un desmit reižu no- skriedams pašu zaķi sava skrējiena karstumā. Apstājās vecais Tarass un lūkojās, kā viņš iztīrīja savā priekšā ceļu, izklīdināja visus, cirta un bēra sitienus pa labi un pa kreisi. Nenocietās Tarass un sāka saukt: «Kā? Savējos, savējos.

velna bērns, savējos tu sit?» bet 'Andrijs neatšķīra, kas bija viņa priekša, savējie vai kādi citi; nekā viņš neredzēja. Sprogas, viņš redzēja sprogas, garas garas sprogas un krūtis, līdzīgas upes gulbim, un baltu kā sniegs kaklu, un plecus, un visu, kas radīts neprātīgiem skūpstiem.

«Ei, puikas! ieviliniet viņu man tikai mežā, ieviliniet tikai viņu man!» sauca Tarass. Un atsaucās tūdaļ pat trīsdesmit veiklāko kazaku, lai to ievilinātu. Un, sakārtojuši savas augstās cepures, viņi uz vietas laidās zirgos taisni šķērsām pret huzariem. Uzbruka no sāniem priekšējiem, notrieca tos, nošķīra no pakaļējiem, sadeva cirtienus vienam un otram, bet Golokopitenko ietrieca šķēpu Andrijam pa muguru, un tūlīt pat viņš laidās bēgt no tiem, cik vien bija kazaku jaudas. Kā uzšāvās Andrijs! Kā sadumpojās visās dzīslās jaunās asinis! Iecirties asiem piešiem zirgā, no visa spēka joņoja viņš pakaļ kazakiem, neatskatījies atpakaļ, neredzēdams, ka aiz viņa bija tikko desmit vīru, kas spēja tam sekot; bet kazaki auļoja pilniem lēkšiem zirgos un pagriezās taisni uz mežu. Andrijs briesmīgi dzinās pakaļ ar zirgu un gandrīz jau bija panācis Golokopitenko, kad pēkšņi kāda spēcīga roka satvēra aiz pavadas viņa zirgu. Atskatījās Andrijs: viņa priekšā Tarass! Sāka viņš drebēt visā augumā un pēkšņi nobālēja …

Tā skolnieks, neuzmanīgi apvainojis savu biedru un dabūjis par to no viņa sitienu ar līnealu pa pieri, uzliesmo kā uguns, neprātīgs pietrūkstas no sola un dzenas pakaļ savam pārbiedētajam biedram, gatavs saplosīt viņu gabalos, un pēkšņi uzskrien virsū skolotājam, kas nāk iekšā klasē: mirklī norimst neprātīgā trauksme un izgaist nespēcīgais niknums. Līdzīgi tam vienā mirklī pazuda, it kā nemaz nebijušas, Andrija dusmas. Un viņš redzēja savā priekšā vairs tikai vienīgi briesmīgo tēvu.

«Nu, ko tad mēs tagad darīsim?» sacīja Tarass, skatīdamies viņam taisni acīs. Bet Andrijs nekā uz to nevarēja atteikt un stāvēja, nodūris acis uz zemi.

«Kas ir, dēliņ, vai tev palīdzēja tavi ļachi?»

Andrijs bija bez atbildes.

«Ak tad pārdot? pārdot ticību? pārdot savējos? Pagaidi vien, kāp zemē no zirga!»

Paklausīgi kā bērns nokāpa viņš no zirga un nostājās ne dzīvs, ne miris Tarasa priekšā. ,

«Stāvi un nekusties! Es tevi laidu pasaulē, es tevi arī nonāvēšu!» sacīja Tarass un, atkāpies soli atpakaļ, noņēma no pleca šauteni. Bāls kā audekls bija Andrijs; varēja redzēt, kā lēnām kustējās viņa lūpas un kā viņš izdvesa kādu vārdu: bet tas nebija tēvzemes vārds, vai mātes, vai brāļu — tas bija skaistās polietes vārds. Tarass izšāva.

Kā labības vārpa, sirpja nopļauta, kā jauns jērs, sajutis zem sirds nāvīgo dunci, noslīga viņa galva, un viņš nokrita zālē, neizteicis neviena vārda.

Apstājās dēla slepkava un ilgi raudzījās nedzīvajās miesās. Viņš bija skaists arī miris: viņa vīrišķīgā seja, nesen spēka un sievām neuzvaramas burvības pārpilna, arvien vēl pauda brīnišķīgu skaistumu; melnās uzacis kā sēru samts apēnoja viņa nobālušos vaibstus: «Vai tas nebūtu bijis kazaks?» sacīja Tarass: «ir augumā slaids, ir melniem uzačiem, ir seja kā muižniekam, ir roka bija stipra kaujā! Pagalam! pagalam bez slavas, kā nelietīgs suns!»

«Tēt, ko tu esi izdarījis! Vai tu viņu nonāvēji?» sacīja tajā brīdī piejājušais Ostaps.

«Es, dēls,» teica Tarass, pamādams ar galvu.

Cieši palūkojās Ostaps mirušajam acīs. 2ēl viņam sametās brāļa, un viņš tūlīt teica: «Nodosim, tēt, viņu godam zemei, lai neapsmej viņu ienaidnieki un lai laupītāju putni neizvazā viņa miesas.»

«Apraks viņu arī bez mums!» sacīja Tarass, «būs viņam raudātāji un žēlotājas!»

Un minūtes divas viņš domāja: vai pamest viņu pelēk- svārčiem vilkiem saplosīšanai, vai saglabāt viņa bruņinieka slavu, kas drošsirdīgajam vīram jācienī ikvienā, lai kas viņš būtu, — te viņš redz, auļo pie viņa zirgā Golokopitenko: «Nelaime, ataman, ļachi kļuvuši stiprāki, pienākuši palīgā svaigi spēki!…» Nepaguva vēl izrunāt Golokopitenko, jāj Vovtu- zenko: «Nelaime, ataman, plūst vēl jauni spēki!…» Nepaguva izrunāt Vovtuzenko, Pisarenko skrien jau kājām bez zirga: «Kur tu esi, tēvs? Meklē tevi kazaki. Jau nogalināts kureņa atamans Ņeviličkis, nogalināts Zadorožnijs, nogalināts Cerevičenko; bet kazaki stāv, negrib mirt, neredzējuši tevi vaigā: grib, lai tu uz viņiem paskaties pirms mirstamās stundas.»

«Zirgā, Ostap!» teica Tarass un steidzās, lai vēl sastaptu kazakus, lai paskatītos vēl uz tiem un lai tie paskatās pirms nāves savā atamanā. Bet nebija izjājuši viņi vēl ne no meža, kad jau ienaidnieka spēki aplenca no visām pusēm mežu. un starp kokiem visur parādījās jātnieki ar zobeniem un piķiem. «Ostap! Ostap, nepadodies!» sauca Tarass, bet pats, satvēris kailu zobenu, sāka svētīt uz visām pusēm, kas gadījās pirmie pa rokai. Bet Ostapam jau pēkšņi uzbruka seši vīri; un acīm redzot tie nebija uzbrukuši laimīgā brīdī: vienam noripoja galva, otrs apmeta kūleni atkāpdamies; trešo pīķis ķēra ribās; ceturtais bija izveicīgāks, atrāva galvu no lodes, un ieskrēja zirga krūtīs karstā lode — sacēlās pakaļkājās trakais zirgs, nokrita smagi zemē un nospieda zem sevis jātnieku. «Labi, dēliņ! Labi, Ostap!» sauca Tarass, «es tepat tev pa pēdām.» Bet pats visu laiku gaiņājās no uzbrucējiem. Cērtas un sitas Tarass, izdala ciema kukuli vienam un otram pa galvu, bet. pats visu laiku skatās uz priekšu uz Ostapu, un redz, ka atkal no jauna ar Ostapu saķērušies vismaz astoņi vīri vienā reizē. «Ostap! Ostap! nepadodies!» Bet Ostapu jau pieveic; viens jau uzmetis viņam ap kaklu cilou, jau sasien, jau saņem Ostapu. «Ek, Ostap, Ostap!» sauca Tarass, lauzdamies pie vina, cirzdams kā kāpostus visus, kas vien pagadījās ceļā. «Ek, Ostap, Ostap!…» Bet tai pašā brīdī it kā smags akmens ķēra viņu pašu. Viss griezās un sametās otrādi viņa acīs. Uz mirkli sajukušas pazibēja viņa priekšā galvas, pīķi, dūmi, uguņu spožums, zari ar koku lapām, kas ņirbēja viņam gar pašām acīm. Un novēlās viņš kā aizcirsts ozols zemē. Un migla aizsedza viņa acis.

X

«Nu gan ilgi es esmu nogulējis!» teica Tarass, atvēris acis it kā pēc smaga dzēruma miega un cenzdamies sazīmēt apkārtējos priekšmetus. Briesmīgs nespēks pārņēma viņa locekļus. Viņš tikko spēja saskatīt savā priekšā nepazīstamās istabas sienas un kaktus. Beidzot viņš ievēroja, ka viņa priekšā sēdēja Tovkačs un, kā likās, klausījās katrā viņa elpas vilcienā.

«Jā,» nodomāja pie sevis Tovkačs, «tā tu varbūt būtu aizmidzis arī uz mūžu!» Bet viņš neka neteica, padraudēja ar pirkstu un rādīja ar zīmi, ka jāklusē.

«Nu pasaki taču man, kur es tagad esmu?» jautāja atkal Tarass, piepūlēdams domas un cenzdamies atcerēties notikušo.

«Ciet taču klusu!» uzsauca viņam bargi biedrs, «ko tev vēl gribas zināt? Vai tad tu neredzi, ka esi viscaur sakapāts? Jau divi nedēļas, kopš mēs ar tevi jājam, elpas neatvilkuši, un kopš tu karsonī un karstumā runā un dari blēņas. Šī ir pirmā reize, kad tu mierīgi aizmigi. Klusē taču, ja tu negribi pats sev atnest nelaimi.»

Bet Tarass visu laiku centās un pūlējās sakopot savas domas un atcerēties notikušo. «Bet mani taču bija saķēruši un pilnīgi aplenkuši ļachi? Man taču nebija nekādas iespējas izsisties no burzās?»

«Ciet taču klusu, velna bērns!» iesaucās nikni Tovkačs, tāpat kā aukle, izvesta no pacietības, uzkliedz nerimīgajam palaidņa bērnam. «Kas tev par labumu, ja tu zināsi, kā izkļuvis laukā? Pietiek ar to, ka esi izkļuvis. Atradās ļaudis, kas tevi nenodeva, — nu, un pietiek tev! Mums vēl ne mazums nakšu jānojāj kopā! Tu domā. ka tevi uzskatīja par vienkāršu kazaku? Nē, tavu galvu novērtēja par divi tūkstoši zelta gabalu.»

«Un Ostaps?» iesaucās pēkšņi Tarass, pūlējās mazliet piecelties un pēkšņi atcerējās, kā Ostapu saķēra un sasēja viņa acu priekšā un ka tas tagad ir jau ļachu rokās. Un pārņēma bēdas veco vīru. Noplēsa un norāva viņš visu savu brūču apsējumus; aizmeta tos tālu projām, gribēja kaut ko skaļi sacīt — bet tā vietā sāka muldēt niekus: karstums un murgi no jauna pārņēma viņu, un sāka plūst bez jēgas un sakarības neprātīgi vārdi. Bet pa to laiku uzticamais biedrs stāvēja viņa priekšā, rādamies un bārstīdams neskaitāmus stiprus pārmetuma vārdus. Beidzot tas satvēra viņu aiz kājām un rokām, satina kā bērnu, sakārtoja visus apsējumus, ietīstīja viņu vērša ādā, iesēja lubās un, piestiprinājis virvēm pie segliem, devās no jauna ar viņu aulēkšiem ceļā.

«Kaut vai nedzīvu, bet aizvedīšu tevi! Nepieļaušu, lai ļachi apgāna tavu kazaka cilti, saplosa gabalos tavas miesas un iemet tās ūdenī. Lai tad kaut vai ērglis izknābj acis no tavas pieres, bet lai tad tas ir mūsu pašu stepju ērglis, bet ne ļachu, ne tas, kas atlaižas no poļu zemes. Kaut vai nedzīvu, bet aizvedīšu tevi līdz Ukrainai.»

Tā runāja uzticamais biedrs. Aulēkšoja bez atpūtas dienām un naktīm un atveda viņu nesamanīgu uz pašu Aizkrāces Seču. Tur viņš sāka to nenogurstoši ārstēt ar zālēm un mēr- cēšanām; sameklēja kādu protošu žīdieti, kas veselu mēnesi deva viņam dzert dažādas zāles, līdz beidzot Tarasam kļuva labāk. Vai nu zāles, vai paša dzelzs griba ņēma virsroku, bet pēc pusotra mēneša viņš bija uz kājām; brūces sadzija, un tikai zobena rētas ļāva saskatīt, cik dziļi reiz ievainots vecais kazaks. Tomēr viņš bija kļuvis jūtami drūms un skumīgs. Trīs dziļas grumbas iegula viņa pierē un vairs nekad no tās neizzuda. Pavērās viņš tagad sev apkārt: viss Sečā jauns, visi vecie biedri apmiruši. Neviena no tiem, kas bija stāvējuši par taisno lietu, par ticību un brālību. Arī to, kas bija devušies ar koševoju pakaļ tatariem, arī to vairs sen nebija; visi bija nolikuši galvas, visi aizgājuši bojā, dažs nolicis pašā kaujā savu godīgo galvu, dažs aiz ūdens un maizes trūkuma starp Krimas sālieniem; dažs bija aizgājis bojā gūstā, nespēdams pārdzīvot kaunu; arī paša agrākā koševoja jau sen vairs nebija pasaulē, un neviena no vecajiem biedriem, un sen jau bija apaudzis ar zāli kādreiz verdošais kazaku spēks. Viņš tikai dzirdēja, ka bijušas dzīres, lielas trokšņainas dzīres: sīkās drumslās sadauzīti visi trauki; nekur nebija atlicis ne piliena vīna, izlaupījuši viesi un kalpi visus dārgos kausus un vīna traukus — - un apmulsis stāv mājas saimnieks, domādams: «labāk nemaz nebūtu bijis to dzīru.» Velti bija censties izklaidēt un uzjautrināt Tarasu; velti bārdainie sirmie banduras spēlētāji, nākdami te cauri pa divi un trīs, slavināja viņa kazaka panākumus — drūmi un vienaldzīgi noraudzījās viņš visā, un viņa nekustīgajā sejā parādījās neizdzēšamas sāpes, un klusu, nokāris galvu, viņš runāja: «Dēls mans! Ostaps mans!»

Aizkrācieši gatavojās jūras braucienam. Divi simti laivu ielaida Dņeprā, un Mazazija redzēja viņus, noskūtām galvām un gariem čupriem, kas šķēpiem un ugunīm postīja tās ziedošos krastus; tie redzēja savu muhamedaņu iedzīvotāju čal- mas izmētātas līdzīgi tās neskaitāmiem ziediem asinīs iz- mirkušajos laukos un peldam gar krastiem. Tā redzēja diezgan daudz darvu notrieptas aizkrāciešu bikses, muskuļainās rokas ar melnām pātagām. Aizkrācieši noēda un aplauza visus vīnogājus, muhamedaņu dievnamos pameta veselas kaudzes mēslu; dārgos persiešu lakatus izlietoja par kājautiem un apjoza ar tiem notrieptos svārkus. Ilgi vēl pēc tam tais vietās varēja atrast aizkrāciešu īsās pīpes. Viņi līksmi brauca atpakaļ; viņiem pakaļ dzinās turku kuģis ar desmit Lielgabaliem un ar zalvēm no visiem saviem lielgabaliem izklīdināja kā putnus viņu vecās laivas. To trešā daļa noslīka jūras dziļumos; bet pārējās no jauna salasījās kopā un ieradās Dņepras grīvā ar divpadsmit muciņām, pilnām cechinu. Bet viss tas vairs neinteresēja Tarasu. Viņš devās pļavās un stepēs, it kā pēc medījuma, bet viņa municija palika neizšauta. Un, nolicis šauteni, pilns skumju nosēdās viņš jūras krastā. Ilgi viņš tur sēdēja, nokāris galvu, un visu laiku runāja: «Ostaps mans! Ostaps mans!» Viņa priekšā vizēja un izplētās Melnā jūra; tālā niedrājā sauca kaija; viņa baltās ūsas sidrabojās, un asaras ritēja viena pēc otras.

Un neizturēja beidzot Tarass: «Lai būtu kā būdams, iešu izlūkot, kas ir ar viņu: vai viņš ir dzīvs? kapā? vai varbūt pat pašā kapā viņa nav? Izlūkošu, lai tas maksā, ko maksādams!» Un jau pēc nedēļas viņš atradās Umaņas pilsētā, apbruņojies, zirgā, ar pīķi, zobenu, dzērienu muciņu ceļam pie segliem, ceļa katlu ar salamatu, pulvera patronām, zirga pinekļiem un pārējām mantām. Viņš tieši piejāja netīrai, noplukušai mājelei, kuras mazie lodziņi tik tikko bija saskatāmi, ar nezin ko aizkvēpināti; dūmenis bija aizbāzts ar lupatu, un caurais jumts bija pilnīgi nosēts zvirbuļiem. Kaudze visvisādu mēslu gulēja pie pašām durvīm. Pa logu raudzījās laukā žīdietes galva aubē ar izdzisušām pērlēm.

«Vai vīrs mājās?» sacīja Buļba, nokāpdams no zirga un piesiedams pavadu pie dzelzs āķa, kas atradās pie pašām durvīm.

«Mājās,» sacīja žīdiete un tūlīt steidzās iznākt laukā ar kviešu trauku zirgam un alus stopu bruņiniekam.

«Kur tad tavs žīds?»

«Viņš ir otrā istabā, lūdz dievu,» teica žīdiete, klanīdamās un novēlēdama labu veselību tai brīdī, kad Buļba piecēla pie lūpām stopu.

«Paliec te, pabaro un padzirdini manu zirgu, bet es iešu, parunāšos ar viņu viens pats. Man ar viņu ir darīšanas.»

Sis žīds bija zināmais Jankelis. Viņš jau te bija ierīkojies par nomnieku un krodzinieku; bija pievācis pamazām visus apkārtnes panus un šļachtas piederīgos savās rokās, izsūcis pamazām gandrīz visu to naudu un stipri iezīmējis savu žīda klātbūtni tai pusē! Trīs jūdžu attālumā uz visām pusēm nebija kārtībā nevienas mājas: viss sagāzās un izdēdēja, viss tika nodzerts, un bija palikusi nabadzība un skrandas; kā pēc ugunsgrēka vai mēra saira viss apvidus. Un, ja Jankelis vēl nodzīvotu tur desmit gadu, tad laikam būtu sairusi arī visa vojevodas zeme. Tarass iegāja istabā. Zīds skaitīja lūgsnas, pāi sedzies ar savu diezgan notraipīto apsegu, un apgriezās, lai pēdējo reizi nospļautos pēc savas ticības paražas, kad pēkšņi viņa acis sastapās ar Buļbu, kas stāvēja viņa aizmugurē. Kā krišus iekrita žīdam prātā vispapriekšu divi tūkstoši zeltā, kas bija apsolīti par viņa galvu; bet viņš nokaunējās savas mantkārības un centās apspiest sevī mūžīgo domu par zeltu, kas kā tārps vijas ap žīda dvēseli.

«Paklausies, Jankel!» teica Tarass žīdam, kas sāka viņa priekšā klanīties un uzmanīgi aizslēdza durvis, lai viņus neredzētu. «Es izglābu tev dzīvību, aizkrācieši tevi būtu saplosījuši kā suni, tagad tava kārta, tagad izdari man pakalpojumu!»

Zīda seja mazliet saraucās.

«Kādu pakalpojumu? Ja tāds pakalpojums, ko var izdarīt, kādēļ tad neizdarīt?»

«Nesaki nekā. Aizved mani uz Varšavu.»

«Uz Varšavu? Kā, uz Varšavu?» sacīja Jankelis. Viņa uzacis un pleci sacēlās uz augšu no brīnumiem.

«Nesaki man nekā. Aizved mani uz Varšavu. Lai būtu, kas būdams, bet es gribu vēlreiz viņu redzēt, pateikt viņam kaut vienu vārdu.»

«Kam pateikt vārdu?»

«Viņam, Ostapam, savam dēlam.»

«Vai tad pans nav dzirdējis, ka jau …»

«Zinu, zinu visu: par manu galvu dod divi tūkstoši zeltā. Zina gan viņi, muļķi, tās vērtību! Es tev došu piecus tūkstošus. Te tev būs divi tūkstoši tūlīt (Buļba izbēra no ādas zuteņa divi tūkstoši zeltā), bet pārējo — kad atgriezīšos.»

Zīds tūdaļ paķēra dvieli un apsedza ar to červoncus.

«Ai, skaista nauda! Ai, laba nauda!» runāja viņš, grozīdams vienu červoncu rokās un mēģinādams to ar zobiem. «Es domāju, ka tas cilvēks, kam pans atņēma tik labus

červoncus, ne stundu vairs nenodzīvoja pasaulē: aizgāja tūlīt pat uz upi un noslīka tur par tik skaistiem červonciem.»

«Es tevi nelūgtu. Es pats varētu atrast ceļu uz Varšavu; bet mani var kaut kā pazīt un notvert nolādētie ļachi; jo man trūkst maņas izgudrošanai. Bet jūs, žīdi, esat jau tam radīti. Jūs kaut velnu apvedīsiet ap stūri; jūs zināt visus niķus, lūk, kādēļ es esmu pie tevis! Un arī Varšavā viens pats es nekā nepanāktu. Jūdz tūlīt vezumā un ved mani!»

«Un pans domā, ka paņem tā vienkārši ķēvi, aizjūdz, un: «E, nu aiziet, sirmīt!» Vai pans domā, ka var tāpat, kā stāv, bez noslēpšanas, vest panu?»

«Nu tad slēp, slēp, kā zini; tukšā mucā, vai?»

«Ai, ai! Un pans domā, ka viņu var noslēpt mucā? Vai tad pans nezina, ka katrs nodomās, ka mucā ir sīvais?»

«Nu, lai tak arī domā, ka sīvais.»

«Kā? Lai domā, ka sīvais?» sacīja žīds un saķēra sev abām rokām aiz peisiņiem un pēc tam pacēla uz augšu abas rokas.

«Nu, ko tad tu tā apstulbi?»

«Bet vai tad pans nezina, ka dievs tādēļ radījis sīvo, lai to katrs nobaudītu? Tur visi kārumnieki, laižas: šļachtičs skries verstis piecas pakaļ mucai, izurbinās caurumiņu, tūlīt redzēs, ka netek, un sacīs: «Zīds nevedīs tukšu mucu; droši vien tur kaut kas ir! Ņemt ciet žīdu, sasiet žīdu, atņemt visu naudu žīdam, iesēdināt cietumā žīdu!» Jo viss, kas vien ir slikts, visu uzgāž žīdam; tāpēc ka žīdu katrs uzskata par suni; tāpēc ka domā, ja žīds, tad jau nav vairs cilvēks!»

«Nu tad novieto mani zivju vezumā!»

«Nevar, pan; nudien, nevar. Pa visu Poliju ļaudis tagad badīgi kā suņi: izzags ir zivis,1 ir panu iztaustīs.»

«Nu tad ved mani kaut vai ar velnu kopā, tikai ved!»

«Paklausies, paklausies, pan!» sacīja žīds, atrotījis savu piedurkņu galus un tuvodamies viņam ar izplestām rokām. «Lūk, ko mēs izdarīsim. Tagad visur būvē cietokšņus un pilis; no Vāczemes atbraukuši franču inženieri, un tāpēc pa ceļiem vadā daudz ķieģeļu un akmeņu. Lai pans nogulstas vezuma dibenā, bet virsū es sakraušu ķieģeļus. Pans veselīgs un spēcīgs no skata, un tāpēc viņam nekas, ja būs pagrūtāk; bet es ietaisīšu vezumam no apakšas caurumu, pa ko barot panu.

«Dari, kā gribi, tikai ved!»

Un pēc stundas ķieģeļu vezums izbrauca no Umaņas ar divi ie jūgtiem kleperiem. Uz viena no tiem sēdēja garais Jankelis, un viņa garie, sprogainie peisiņi plivinājās no žīda mi- cītes apakšas, atkarībā no tā, cik ļoti viņš kratījās uz zirga, garš kā verstes stabs, kas nolikts ceļmalā.

XI

Tais laikos, kad norisinājās aprakstāmais notikums, robežu, vietās vēl nebija nekādu muitas ierēdņu un apkārtbraukā- jošo piedzinēju, šās briesmīgās uzņēmīgo ļaužu sodības, un fāpēc katrs varēja vest, kas vien tam ienāk prātā. Un, ja arī kāds izdarīja kratīšanu un reviziju, tad darīja to lielāko tiesu sava personīgā prieka dēļ, it sevišķi, ja vezumā bija acīm iekārojami priekšmeti un ja viņa paša roka bija pietiekami smaga un cieta. Bet ķieģeļus neviens neiekāroja un tie iebrauca bez starpgadījumiem pa galvenajiem pilsētas vārtiem. Buļba savā šaurajā sprostā varēja sadzirdēt tikai troksni, ratu rībēšanu un vairāk nekā. Jankelis, palēkdamies uz sava mazā, putekļiem noklātā rikšotāja, iegriezās, pēc tam kad bija izdarījis vairākus līkumus, tumšā, šaurā ieliņā, ko sauca par Netīro un reizē arī par Zīdu ielu, jo te tiešam mitinājās gandrīz visi Varšavas žīdi. Sī iela bija ārkārtīgi līdzīga ar pakaļpuses pagalma uz āru izgrieztu iekšpusi. Saule, šķita, te nemaz nerādījās. Pilnīgi nomelnējušās koka mājas ar daudzajām kārtīm, kas bija izstieptas caur logiem, vēl vairāk pavairoja krēslu. Pa retam sārtojās starp tiem ķieģeļu mūris, bet ari tas daudzās vietās bija pārvērties jau pilnīgi melns. Dažā vietā mūra posms, kas tikai augšā bija apmests, saules pārņemts, laistījās acīm neciešamā baltumā. Viss te sastāvēja no spēcīgām pretišķībām: dūmu caurules, lupatas, mizas, izmesti sadauzīti toveri. Katrs visu, kas vien tam bija nederīgs, izmeta uz ielas, sagādājot garāmgājējiem iespējamās ērtības, apmierināt visas savas jūtas ar šām drazām. Jātnieks, kas sēdēja zirgā, tikko neskāra ar roku kārtis, kas bija pārliktas pār ielu no vienas mājas uz otru un uz kurām karājās žīdu zeķes.. īsas bikšeles un žāvēta zoss. Dažā vietā diezgan glīta ebrejietes sejiņa, izrotāta apsūbējušām krellēm, lūkojās laukā pa veco logu. Bars žīdēnu, netīru, noskrandušu,. sprogainiem matiem, klaigāja un vārtījās dubļos. Sarkanmatains žīds ar vasaras raibumiem pilnu seju, kas darīja viņu līdzīgu zvirbuļa olai, paskatījās caur logu; viņš tūdaļ sāka runāt ar Jankeli savā lauzītā izloksnē, un Jankelis tūlīt iebrauca kādā sētā. Pa ielu gāja otrs žīds, apstājās, arī iejaucās sarunā, un, kad Buļba izrāpās beidzot no ķieģeļu apakšas, viņš ieraudzīja trīs žīdus, kas lielā dedzībā sarunājās.

Jankelis griezās pie viņa un sacīja, ka viss būs darīts, ka viņa Ostaps sēž pilsētas cietumā, un, kaut gan sardzi grūti pierunāt, viņš tomēr cer izgādāt viņam satikšanos.

Buļba ar trim žīdiem iegāja istabā.

Zīdi sāka atkal sarunāties savā starpā savā nesaprotamajā valodā. Tarass uzskatīja drīz vienu, drīz otru no viņiem. Kaut kas, likās, bija viņu stipri satraucis: viņa rupjajā un vienaldzīgajā sejā bija uzliesmojusi kaut kāda satriecoša cerības liesma, — tās cerības, kas dažreiz uzaust cilvēka vislielākajā izmisuma brīdī; viņa vecā sirds sāka stipri pukstēt, tā, it kā viņš būtu jauneklis.

«Paklausieties, žīdi!» sacīja viņš, un viņa vārdos bija kaut kas pacilāts. «Jūs varat izdarīt visu pasaulē, kaut vai no jūras dibena izraksiet, sakāmvārds jau sen saka, ka žīds pats sevi nozags, ja vien gribēs nozagt. Atbrīvojiet man manu Ostapu! Sagādājiet viņam izdevību izbēgt no velna rokām. Lūk, šim cilvēkam es solīju divpadsmit tūkstoš zelta, — es pielikšu vēl divpadsmit. Visus dārgos kausus, kādi vien man ir, visu zemē aprakto zeltu, māju un pēdējās drēbes es pārdošu un noslēgšu ar jums līgumu uz visu mūžu, ka visu, ko vien iegūšu karā, sadalīšu ar jums uz pusēm.»

«O, nevar, cienītais pan, nevar!» sacīja nopūzdamies Jankelis.

«Nē, nevar!» teica otrs žīds.

Visi trīs žīdi saskatījās.

«Pamēģināt?» sacīja trešais, bailīgi lūkodamies divi pārējos, «var būt, dievs dos.»

Visi trīs žīdi sāka runāt vāciski. Buļba, lai kā viņš klausījās, nespēja nekā uzminēt; viņš dzirdēja tikai bieži izrunājamo vārdu «Mardochajs» un vairāk nekā.

«Klausies, pan!» sacīja Jankelis, «ir jāaprunājas ar kādu cilvēku, kuram otra līdzīga nav visā pasaulē. U, ū, viņš ir tik gudrs kā Zālamans, un, ja viņš nekā nevar darīt, tad jau arī neviens cits uz pasaules neizdarīs. Sēdi te; še tev atslēga, un nelaid nevienu iekšā!» Zīdi izgāja uz ielas.

Tarass aizslēdza durvis un lūkojās caur lodziņu uz šo netīro žīdu prospektu. Trīs žīdi apstājās ielas vidū un sāka diezgan aizrautīgi sarunāties; viņiem pievienojās drīz ceturtais, beidzot arī piektais. Viņš atkal dzirdēja atkārtoto: «Mardochajs, Mardochajs.» Zīdi nepārtraukti lūkojās vienā ielas virzienā: beidzot tās galā no vienas koka mājas parādījās kāja žīda zābakā un pazibēja puspaltraka krckas. «A, Mardochajs! Mardochajs!» sauca visi žīdi vienā balsī. Kalsnējs žīds, mazliet mazāks par Jankeli, bet daudz krunkaināku seju, ar milzīgu augšlūpu, tuvojās nepacietīgajam baram, un visi žīdi viens caur otru steidza tam stāstīt, pie kam Mardochajs vairākas reizes pameta skatienu uz mazo lodziņu, un Tarass saprata, ka runā par viņu. Mardochajs plātīja rokas, klausījās, iejaucās sarunās, bieži spļāva sānis un, sacēlis puspaltraka krokas, bāza roku kabatā un ņēma ārā kaut kādus žvadzekļus, tā parādīdams savas briesmīgi draņķīgās bikses. Beidzot visi žīdi sacēla tādu kliegšanu, ka žīds, kas stāvēja sardzē, bija spiests dot zīmi viņiem apklust, un Tarass jau sāka baiļoties par savu drošību, bet atcerējās, ka žīdi nav spējīgi citādi apspriesties, kā uz ielas, un ka viņu valodu nesapratīs pats velns, viņš nomierinājās.

Pēc pāris minūtēm žīdi visi kopā ienāca istabā. Mardochajs piegāja pie Tarasa, pabužināja viņam plecu un teica: «Ja jau mēs un dievs gribēsim ko izdarīt, tad arī tā būs, kā nākas.»

Tarass paraudzījās šai Zālamanā, kuram otra līdzīga nav visā pasaulē, un sāka mazliet cerēt. Tiešām, viņa izskats varēja modināt zināmu uzticību: viņa augšējā lūpa bija vienkārši baideklis; tās biezumu, bez šaubām, pavairoja blakus apstākļi. Šā Zālamana bārdā bija tikai piecpadsmit matu, un tie paši kreisajā pusē. Zālamana sejā bija tik daudz sitienu pēdu, kas bija dabūti par drošsirdību, ka viņš, bez šaubām, sen bija aizmirsis to skaitu un uzskatīja tās par dzimumzīmēm.

Mardochajs aizgāja reizē ar biedriem, kas bija apbrīnošanas pārpilni par viņa gudrību. Buļba palika viens. Viņš atradās dīvainā, nekad nebijušā stāvoklī: pirmo reizi mūžā viņš sajuta nemieru. Viņa dvēsele bija kā drudzī. Viņš nebija vairs tas pats agrākais, nepiekāpīgais, nesvārstīgais, stiprais ozols; viņš bija mazdūšīgs; tagad viņš bija vājš. Viņš satrūkās no katra trokšņa, par katru jaunu žīda augumu, kas parādījās ielas galā. Tādā stāvoklī viņš nodzīvoja galu galā visu dienu; viņš neēda, nedzēra, un viņa acis neatrāvās ne mirkli no nelielā ielas loga. Beidzot jau vēlā vakarā parādījās Mardochajs un Jankelis. Tarasa sirds pamira.

«Kas ir! izdevās?» jautāja viņš tos nepacietīgi kā mežonīgs zirgs.

Bet vēl pirms tam, kad žīdi bija attapušies atbildēt, Tarass ievēroja, ka Mardochajam vairs nebija pēdējās matu sprogas, kas, kaut arī visai nekārtīgi, tomēr bija vijusies gredzeniem no viņa cepurītes apakšas. Varēja redzēt, ka viņš gribēja kaut ko sacīt, bet sarunāja tādus niekus, ka Tarass nekā nesaprata. Un ari pats Jankelis lika ļoti bieži roku pie mutes, it kā viņš būtu slims no saaukstēšanās.

«O, cienītais pan!» sacīja Jankelis, «tagad pilnīgi neiespējami! Nudien, neiespējami! Tik slikti ļaudis, ka tiem vajadzētu uz pašas galvas uzspļaut. Arī Mardochajs teiks to pašu. Mardochajs strādāja tādas lietas, ko vēl neviens cilvēks pasaulē nav darījis; bet dievs negribēja, lai tas tā notiktu. Tur stāv trīs tūkstoši karavīru, un rītu viņus visus sodīs ar nāvi.»

Tarass paraudzījās žīdiem acīs, bet jau bez nepacietības un dusmām.

«Un ja pans grib satikties, tad tas jādara rītu agri, kamēr vēl pat ne saule nav uzlēkusi. Sardze ir ar mieru, un viens leventars ir apsolījies. Bet lai viņiem nav viņā saulē laimes, oi, kas par tautu! Kas tā ir par mantkārīgu tautu! Pat starp mums tādu nav: piecdesmit červoncu es iedevu katram, bet leventaram…»

«Labi. Aizved mani pie viņa!» teica Tarass noteikti, un visa stingrība atgriezās viņa dvēselē. Viņš pieņēma Jankeļa priekšlikumu pārģērbties par ārzemju grafu, kas atbraucis no vācu zemes; drēbes šim gadījumam tālredzīgais žīds jau bija paguvis sagādāt. Bija jau nakts. Mājas saimnieks, pazīstamais sarkanmatainais žīds ar vasaras raibumiem, izvilka plānu gultas maisu, pārsegtu ar kaut kādu mašu, un izklāja to uz sola Buļbam. Jankelis nogulās uz grīdas uz tāda paša maisa. Sarkanmatainais žīds izdzēra nelielu glāzīti kaut kāda liķiera, nometa puspaltraku un, izskatīdamies savās zeķēs un zābakos mazliet līdzīgs cālim, nolikās ar savu žīdieti kaut kamā, kas līdzinājās skapim. Divi žīdēni kā divi istabas sunīši nogulās uz grīdas līdzās skapim. Bet Tarass negulēja;

viņš sēdēja nekustīgi un viegli bungoja ar pirkstiem pa galdu:, viņš turēja mutē pīpi un laida laukā dūmus, no kuriem žīds miegā šķaudīja un tīstīja segā savu degunu. Tikko debesis sārtojās bālajā rītausmas jausmā, viņš jau piegrūda Jankelim ar kāju. «Ceiies, žīd, un dod šurp savas grafa drēbes!»

Viņš apģērbās vienā mirklī; nokrāsoja ūsas, uzacis, uzmauca uz pieres mazu, tumšu cepurīti — un neviens no vistuvākajiem viņa kazakiem nebūtu viņu pazinis. No izskata viņam nevarēja būt vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem. Veselīgs sārtums rotājās viņa vaigos, un pat rētas piešķīra viņam kaut ko valdonīgu. Drēbes, zeltu izrotātas, viņam ļoti labi piedienēja.

Ielas vēl snauda. Neviens merkantils radījums vēl nebija parādījies pilsētā ar kārbu rokās. Buļba un Jankelis pienāca pie ēkas, kas izskatījās pēc tupoša gārņa. Tā bija zema, plata, milzīga, nomelnējusi, un vienā tās pusē izvirzījās kā stārķa kakls garš, šaurs tornis, kura augšgalā rēgojās gabals jumta. Šī ēka pildīja daudz dažādu uzdevumu: te bija gan kazarmas, gan cietums un pat krimināltiesā. Mūsu ceļinieki iegāja pa vārtiem un atradās milzīgas zāles vai segta pagalma vidū. Ap tūkstoš cilvēku te gulēja kopā. Tieši pretī bija zemas durvis, kuru priekšā sēdēja divi sargi un spēlēja kādu spēli, kur viens otram sita ar divi pirkstiem pa plaukstu. Viņi nepievērsa daudz uzmanības atnācējiem un pagrieza galvas tikai tad, kad Jankelis teica: «Tie esam mēs; dzirdiet, pani: tie esam mēs.»

«Ejieti» teica viens no viņiem, atvērdams ar vienu roku durvis, bet otru izstiepdams savam biedram, lai saņemtu no tā sitienus.

Viņi iegāja priekšnamā, šaurā un tumšā, kas tos aizveda uz tadu pašu zāli ar maziem logiem augšā. «Kas tur nāk?» sauca vairākas balsis, un Tarass ieraudzīja diezgan prāvu skaitu haiduku pilnā apbruņojumā. «Mums nav atļauts nevienu ielaist.»

«Tie esam mēs!» sauca Jankelis, «nudien, mēs, gaišie pani!» Bet neviens negribēja klausīties. Par laimi šai brīdī pienāca klāt kāds resns vīrs, kas, pēc visām pazīmēm spriežot, bija priekšnieks, jo lamājās stiprāk par visiem.

«Pan, tie taču esam mēs; jūs jau mūs pazīstat, un pans grafs vēl jums pateiksies.»

«Ielaidiet, pie velna mātes simt velniem! Un vairāk neviena nelaidiet. Un zobenus neviens lai nenomet un lai neniekojas uz grīdas…»

Daiļrunīgās pavēles turpinājumu mūsu ceļinieki vairs nedzirdēja. «Tie esam mēs, es tas esmu, mēs, savējie!» runāja Jankelis, ar katru satiekoties.

«Nu ko, vai tagad var?» jautāja viņš vienam no sargiem, kad beidzot viņi bija nonākuši tai vietā, kur gaitenis izbeidzās.

«Var; tikai nezinu, vai jūs ielaidīs pašā cietumā. Nu jau vairs Jana nav: viņa vietā stāv cits,» atbildēja sargkareivis.

«Ai, ai,» sacīja klusu žīds, «tas ir slikti, cienītais pan!»

«Ved!» sacīja spītīgi Tarass. Zīds padevās.

Pie apakšzemes durvīm, kas augšā izbeidzās ar asumu, stāvēja haiduks, ar ūsām, kas dalījās trīs kārtās. Augšējā ūsu kārta gāja atpakaļ, otra tieši uz priekšu, trešā uz leju, kas darīja viņu ļoti līdzīgu runcim.

Zīds sarāvās trīs līkumos un gandrīz sāniski piegāja pie viņa.

«Jūsu labdzimtība! Labdzimtīgais pan!»

«Vai tu, žīd, man to saki?»

«Jums, labdzimtīgais pan.»

«Hm … bet es esmu vienkāršs haiduks!» sacīja trīskārtai- nais ūsainis, acīm iedzirkstoties.

«Bet es, nudien, domāju, ka tas ir pats vojevoda. Ai, ai, ai…» Pie šiem vārdiem žīds nogrozīja galvu un ieplēta pirkstus. <-Ai, kas par cienīgu izskatu! Nudien, pulkvedis, pilnīgs pulkvedis! Ja vēl par vienu pirksta tiesu pieliktu, būtu gatavs pulkvedis! Jāsēdina pans kumeļā, tik ātrā kā muša, un lai tad munsturē pulkus!»

Haiduks sakārtoja savu ūsu apakšējo kārtu, un viņa acis kļuva pavisam jautras.

«Kas par karavīriem!» turpināja žīds,« oi, vei mir, kas par skaistiem ļaudīm! Saitītes, karulīši… tā spīd, kā no saules; un meitenes, kur vien ierauga karavīrus… ai, ai…» Zīds atkal nogrozīja galvu.

Haiduks sagrieza ar roku augšējās ūsas un izlaida caur zobiem skaņu, kas mazliet līdzinājās zirga zviegšanai.

«Lūdzu panu parādīt laipnību!» sacīja žīds, «lūk, pans atbraucis no svešām zemēm, grib apskatīt kazakus. Viņš vēl savā mūžā nav redzējis, kas tā ir par tautu, kazaki.»

Ārzemju grafu un baronu ierašanās Polijā bija diezgan parasta: viņus bieži vilināja vienīgi ziņkāre apskatīt šo gandrīz pusaziatisko Eiropas kaktu; Maskaviju un Ukrainu viņi uzskatīja tā, it kā tās jau atrastos Āzijā. Un tāpēc haiduks» diezgan zemu paklanījies, uzskatīja par pieklājību piebilst dažus vārdus no sevis:

«Es nezinu, jūsu labdzimtība,» sacīja viņš, «kādēļ jums gribas viņus redzēt, Tie ir suņi, bet ne cilvēki. Un ticība arī viņiem tāda, ko neviens necieni.»

«Melo, velna bērns!» teica Buļba. «Pats tu esi suns! Kā tu iedrošinies teikt, ka mūsu ticību necienī? Tā ir jūsu ere- tiķu ticība, kuru necienī.»

«Ech, he!» sacīja haiduks, «bet es zinu, draugs, kas tu esi: tu pats esi no tiem, kas sēž jau pie manis. Pagaidi vien, es pasaukšu šurp mūsējos.»

Tarass ieskatīja savu neuzmanību, "bet spītība un sašutums liedza viņam padomāt par to, kā to izlabot. Par laimi Jankelis jau tai pašā mirklī paguva izgrozīties.

«Augstdzimušais pan! kā tas var būt iespējams, ka grafs būtu kazaks? Un ja viņš būtu kazaks, kur tad viņš būtu dabūjis tādas drēbes un tādu grafa izskatu?»

«Stāsti vien!…» Un haiduks jau atvēra platu muti, lai kliegtu.

«Jūsu karaliskā augstība! Kļūsiet! Dieva dēļ kļūsiet!» iesaucās Jankelis. «Kļūsiet! Mēs taču jums par to tā samaksāsim, kā jūs to nekad neesat ne redzējuši: mēs jums dosim divi zelta červoncus.»

«Ehē! divi červoncus! Divi červonci man nav nekas: es bārddzinim dodu divus červoncus par to, lai man nodzen tikai pusi bārdas. Dod simt červoncu, žīd!» Te haiduks sagrieza augšējās ūsas. «Bet, ja nedosi simt červoncu, tūlīt sākšu kliegt!»

«Un kāpēc tad tik daudz?» bēdīgi sacīja nobālušais žīds, atraisīdams savu ādas maisu; bet viņš bija laimīgs, ka viņa makā nebija vairāk un ka haiduks tālāk par simtu neprata skaitīt.

«Pan, pan! iesim ātrāk projām! Redziet, cik te slikti ļaudis!» sacīja Jankelis, ievērojis, ka haiduks pārcilā rokā naudu,, it kā nožēlodams to, ka nav uzprasījis vairāk.

«Ko tad tu, velna haiduks,» sacīja Buļba, «naudu paņēmi, bet nemaz nedomā rādīt? Nē, tev ir jāparāda. Ja jau naudu esi saņēmis, tad tev nav tiesības tagad atteikt.»

«Ejiet, ejiet pie velna! citādi es tūlīt pat došu ziņu, un jūs te… Lasieties ātrāk projām, saku es jums!»

«Pan! pan! iesim, nudien, iesim! Lāsts viņiem! Lai viņiem rādās tādi sapņi, ka jānospļaujas,» kliedza nabaga Jankelis.

Buļba lēnām, nodūris galvu, pagriezās un gāja atpakaļ, Jankeļa pārmetumu pavadīts, ko grauza skumjas, domājot par velti zaudētiem červonciem.

«Un kādēļ vajadzēja aizskart! Lai viņš, suns, būtu lamājies! Tā jau tāda tauta, ka nevar bez lamāšanās. Ak, vei mir, kādu laimi dievs sūta ļaudīm! Simt červoncu tikai par to, ka viņš aizdzina mūs! Bet mūsu brālim! viņam pat peisikus noplēsīs un purnu pataisīs tādu, ka ne skatīties nevar, un neviens nedos simt červoncu. Ak tu dievs! žēlīgais dievs!»

Bet šī neizdošanās daudz lielāku iespaidu atstāja uz Buļbu; tā izpaudās viņa acīs ar iznīcinošu kvēli.

«Iesim!» teica viņš pēkšņi, it kā sapurinādamies, «iesim uz laukumu. Es gribu paskatīties, kā vļņus mocīs.»

«Oi, pan! kādēļ iet? Ar to jau mēs vairs nevaram palīdzēt.»

«Iesim!» tiepīgi sacīja Buļba, un žīds nopūzdamies kā aukle sāka vilkties tam pakaļ.

Laukumu, kur vajadzēja notikt nāves sodiem, nebija grūti sameklēt: ļaudis gāzās turp no visām pusēm. Toreizējā rupjajā gadsimtā tā bija viena no interesantākajām izrādēm ne tikai tumšajam pūlim, bet arī augstākajām kārtām. Liels skaits veceņu, pašu dievticīgāko, liels skaits jaunu meitu un sievu, pašu bailīgāko, kam pēc tam visu nakti sapnī rādījās asiņainie līķi, kas miegā tik skaļi kliedza, cik skaļi var kliegt tikai piedzēries huzars, tomēr nelaida garām gadījumu apmierināt savu ziņkāri. «Ak, tādas mocības!» sauca daudzas no viņām histēriskā drudzī, aizverot acis un novēršoties, bet tomēr nostāvēja dažreiz te krietnu laiku. Dažs, gan ieplētis muti, gan izstiepis uz priekšu rokas, būtu vēlējies uzlēkt citiem uz galvas, lai no turienes labāk pārredzētu. No šauru, nelielu un parastu galvu pūļa bāza laukā savu resno seju miesnieks, sekoja procesijai ar zinātāja skatienu un sarunājās vienzilbju vārdiem ar ieroču meistaru, ko saukāja par kūmu, jo svētku dienās mēdza piedzerties ar viņu vienā krogā. Daži dedzīgi sprieda, citi pat slēdza derības; bet lielākā tiesa bija tādu, kas uz visu pasauli un visu, kas notiek pasaulē, raugās, urbinot ar pirkstu savu degunu. Priekšplānā, līdzās pašiem ūsaiņiem, kas sastāvēja pilsētas gvardē, stāvēja jauns šļachtičs vai arī tāds, kas izskatījās- pēc šļachtiča, karavīra drēbēs, kas bija apvilcis itin visu, kas vien tam bija, tā ka viņa dzīvokli bija palicis saplīsis krekls un veci zābaki. Divas važiņas, viena virs otras, karājās viņam kaklā ar kaut kādu piekabinātu dukātu. Viņš stāvēja ar savu meiteni Juzisju, un visu laiku grozījās, raudzīdamies, lai kāds nenotraipītu viņas zīda drānas. Viņš viņai izskaidroja pilnīgi visu, tā ka vairs nevarēja itin nekā pielikt klāt: «Lūk, šī, Juzisja, sirsniņ,» viņš teica, «ko jūs redzat, ir visa tauta, kas atnākusi, lai paskatītos, lai paskatītos, kā izpildīs nāves sodu noziedzniekiem. Bet, lūk, tas, sirsniņ, ko jūs redzat turam rokās cirvi un citus instrumentus, tas ir bende, un viņš izpildīs nāves sodu. Un, kad sāks strādāt ar moku ratu un izdarīs citas mocības, tad noziedznieks vēl būs dzīvs; bet, kad nocirtīs galvu, tad viņš, sirsniņ, tūlīt arī nomirs. Papriekš viņš kliegs un kustēsies, bet, tiklīdz nocirtīs galvu, tad viņš vairs nekliegs, neēdīs, nedzers, jo viņam, sirsniņ, nebūs vairs arī galvas.» Un Juzisja visu to klausījās ar šausmām un ziņkāri. Māju jumti bija nosēti cilvēkiem. Pa lūku lodziņiem raudzījās pavisam savādi purni ar ūsām, un galvās tiem bija kaut kas līdzīgs nakts micēm. Balkonos zem baldachiniem sēdēja aristokrati. Skaista smejošas, kā baltais cukurs mirdzošas poļu kundzenes rociņa turējās pie margām. Augstdzimuši pani, diezgan plecīgi, raudzījās cienīgi. Kalps spožās drēbēs, ar atpakaļ atmetamām piedurknēm, iznēsāja tepat dažādus dzērienus un ēdamos. Bieži vien kāda palaidnīga skaistule ar melnām acīm, paņēmusi savā baltajā rociņā cepumus un augļus, meta tos ļaudīm. Izsalkušu bruņinieku bars izlika savas cepures pa sviedienam, un kaut kāds slaids šļachtičs, nobālējušā sarkanā tērpā ar apsūbējušām zelta saitītēm, pabāzis savu galvu no bara, mēģināja ar savām garajām rokām notvert pirmais, noskūpstīja dabūto guvumu, piespieda to pie sirds un pēc tam lika mutē. Vanags, kas karājās zelta būrī zem balkona, arī bija starp skatītājiem: pārliecis uz sāniem knābi un pacēlis kāju, viņš no savas puses arī vērīgi apskatīja ļaudis. Bet bars pēkšņi iedūcās, un no visām pusēm atskanēja balsis: «Ved! ved! kazaki!»

Viņi gāja kailām galvām, gariem čupriem; viņi bija noauguši bārdām. Viņi negāja ne bailīgi, ne drūmi, bet ar kaut kādu klusu lepnumu; viņu dārgās vadmalas drēbes bija nonēsātas un karājās uz tiem kā vecas skrandas; viņi neskatījās un neklanījās ļaudīm. Visiem priekšā gāja Ostaps.

Ko izjuta vecais Tarass, kad ieraudzīja savu Ostapu? Kas notika tai brīdī viņa sirdī? Viņš raudzījās uz to no pūļa un nepalaida garām nevienu tā kustību. Viņi jau tuvojās pieres vietai. Ostaps apstājās. Viņam pirmajam nācās izdzert šo smago biķeri. Viņš uzmeta skatienu saviem vīriem, pacēla roku uz augšu un skaļi teica: «Dod jel, dievs, lai visi eretiķi, kas vien te stāv, lai tie bezgoži nedzirdētu, kā mokas kristīgais! kaut neviens no mums neizdvestu neviena vārda!» Tad viņš tuvojās ešafotam.

«Labi, dēliņ, labi!» sacīja klusi Buļba un nolieca zemu savu sirmo galvu.

Bende norāva no viņa vecās skrandas, viņam piestiprināja rokas un kājas speciāli pagatavotiem bluķiem, un … Nemulsināsim lasītājus ar elles mocību attēlošanu, no kurām saceltos stāvus viņu mati. Tās bija toreizējā rupjā, nežēlīgā gadsimta izgudrojums, kad cilvēks vēl dzīvoja asiņainajā dzīvē, kas bija vieni vienīgi karagājieni, un bija norūdījis tajā savu dvēseli, nejuzdams cilvēcības. Velti daži nedaudzie, kas bija gadsimta izņēmumi, bija šo šausmīgo līdzekļu pretinieki. Velti karalis un daudzi bruņinieki, izglītotu prātu un dvēseli, iedomājās, ka līdzīga sodu cietsirdība var tikai sakurināt kazaku tautas atriebību. Bet karaļa un gudro ieskatu vara nebija nekas pret valsts magnatu nekārtībām un rupjām iegribām, kuri savā neapdomībā, neiespējami trūkstot katrai tālredzībai, bērnišķīgā patmīlībā un niecīgā lepnumā bija pārvērtuši seimu par valdības satiru. Ostaps pacieta mocības un spīdzināšanas kā milzis. Ne kliedziens, ne vaids nebija dzirdams pat tad, kad sāka lauzt viņa roku un kāju kaulus, kad attālie skatītāji sadzirdēja nāves klusumā, kāds valdīja pūlī, to brīkšķēšanu, kad kundzenes novērsa savas acis, — nekas, kas varētu būt līdzīgs vaidam, nenāca pār viņa lūpām, viņa sejā nekas nepakustējās. Tarass stāvēja pūlī, nodūris galvu un tai pašā laikā lepni pacēlis acis, un tikai runāja piekrizdams: «Labi, dēliņ, labi!»

Bet, kad viņu pieveda pie pēdējām nāves mocībām, šķita, ka viņa spēki sāka it kā izsikt. Un viņš pārlaida skatienu sev apkārt: Dievs! visas nepazīstamas, visas svešas sejas! Kaut jel kāds no tuviniekiem būtu bijis klāt pie viņa miršanas! Viņš nebūtu gribējis dzirdēt vājās mātes raudāšanu un izmisumu vai neprātīgas sievas vaimanas, kas plēstu matus un plosītu savas baltās krūtis; viņš gribētu tagad ieraudzīt cietu vīru, kas ar prātīgu vārdu viņu uzmundrinātu un nomierinātu pirms nāves. Un viņa spēki izgaisa, un dvēseles nespēkā viņš iesaucās: «Tēvs! kur tu esi? Vai tu to visu dzirdi? …»

«Dzirdu!» atskanēja vispārējā klusumā, un viss ļaužu miljons reizē nodrebēja. Kara jātnieku nodaļa metās rūpīgi izskatīt ļaužu barus. Jankelis nobāla kā nāve, un, kad jātnieki mazliet attālinājās no viņa, viņš bailēs atgriezās atpakaļ, lai uzlūkotu Tarasu; bet Tarasa viņam līdzās vairs nebija: pat ne pēdu nebija no viņa.

XII

Tarasa pēdas atradās. Simt divdesmit tūkstošu kazaku karaspēks parādījās pie Ukrainas robežām. Tā vairs nebija nekāda maza daļa vai nodaļa, kas bija nākusi iegūt laupījumu vai dzinās pakaļ tatariem. Nē, bija cēlusies kājās visa tauta, jo tautas pacietība gāja pāri malām, — cēlās, lai atriebtu savu tiesību zaimošanu, par savu tikumu kauna pilnu pazemošanu, par senču ticības un baznīcas paražu apsmiešanu, par baznīcu apgānīšanu, par svešzemju 'kungu patvaļībām, par apspiešanu, par ūniju, par kauna pilnu žīdu kundzību kristīgo zemē, par visu, kas bija krājis un vairojis no seniem laikiem kazaku sīvu naidu. Jaunais, bet garā spēcīgais hetmanis Ostra- ņica vadīja visu šo nepārredzamo kazaku karaspēku. Viņam līdzās redzēja pavisam veco, pieredzē bagāto viņa biedru un padomdevēju Guņu. Astoņi pulkveži vadīja divpadsmit tūkstošu vīru lielos pulkus. Divi ģenerāliesauli un ģeneral- bunčuknesējs jāja aiz hetmaņa. Ģeneralkarodznieks vadīja galveno karogu; daudz citu karogu plīvoja tālumā; bunčuk- nesēja biedri nesa bunčukus. Daudz bija ari citu pulka pakāpju: vezumnieku, karabiedru, pulku rakstvežu, un ar viņiem arī kājnieku un jātnieku nodaļas; gandrīz tikpat daudz, cik bija reģistra kazaku, salasījās arī brīvprātīgo un savvaļnieku. Visās malās cēlās kazaki: Čigirinā, Perejaslavā,

Baturinā, Gluchovā, Dņepras lejas galā un visos tās augšgalos un salās. Neskaitāmi zirgi un nepārredzamas ratu virknes stiepās pār laukiem. Un starp šiem kazakiem, starp šiem astoņiem izlasītiem pulkiem visizlasītākais bija viens pujks, un šo pulku vadīja Tarass Buļba. Viss viņam piešķīra pārākumu citu priekšā; ir cienījamais vecums, ir pieredze, ir prasme rīkoties ar savu karaspēku, ir vislielākais ienaids pret ienaidnieku. Pat pašiem kazakiem likās pārmērīga viņa nesaudzīgā nežēlība un cietsirdība. Tikai uguni un karātavas piesprieda viņa sirmā galva, un viņa padoms karaspēka padomē dvesa tikai iznīcināšanu.

Nav ko aprakstīt visas kaujas, kurās kazaki sevi parādīja, ne arī visu kampaņas gaitas attīstību: viss tas ir ierakstīts chroniku lappusēs. Visiem ir zināms, kāds ir krievu zemes karš, kas izcēlies ticības dēļ: nav lielāka spēka par ticību. Tā ir neuzveicama un barga, tā ir kā pārcilvēciska klints vētrainas, mūžam mainīgas jūras vidū. No paša jūras dibena vidus tā izslej pret debesīm savas sienas, viscaur veidota no viena vesela, masiva akmens. No visām vietām to redz un tā lūkojas tieši acīs garāmskrejošiem viļņiem. Un nelaime tam kuģim, kas uzdrāzīsies tai virsū! Skaidās sabirst visas tā jedas, grimst un lūzt viss, kas vien uz tām atrodas, un gaisu pāršķeļ grimstošo žēlais kliedziens.

Chronikas lappusēs sīki attēlots, kā muka poļu garnizoni no atbrīvotajām pilsētām; kā norisinājās nekrietno žīdu nomnieku kāršana; cik vājš bijis kronētais hetmanis Nikolajs Potockis ar savu lielo armiju pret šo nepārvaramo spēku; kā sasists, vajāts, viņš apslīcināja mazā upītē savu karaspēka labāko daļu; kā nelielā miestiņā Polonā viņu aplenca draudīgie kazaku pulki un kā, līdz pēdējam nomocīts, viņš apsolīja ar zvērestu pilnīgu atlīdzību par visu no karaļa un valsts ierēdņu puses un visu agrāko tiesību un priekšrocību atdošanu. Bet kazaki nebija tie, kas tam ticētu: viņi jau zināja, ko nozīmē poļu zvērests. Un Potockis vairs nedižotos ar savu seši tūkstoši dārgo argamaku, saistīdams dižciltīgo kundzeņu skatienus un muižnieku skaudību, netrokšņotu vairs seimos, rīkodams greznas dzīres senatoriem, ja viņu nebūtu izglābuši krievu garīdznieki, kas atradās miestiņā. Kad iznāca pretī visi garīdznieki, tērpušies gaišās zelta drānās, nesdami svētbildes un krustus, un visiem pa priekšu pats archibiskaps ar krustu rokā un ar garīdznieka mitru galvā,

visi kazaki nolieca savas galvas un noņēma cepures. Nevienam viņi nebūtu parādījuši tai brīdi cieņu, pat ne pašam karalim; bet pret savu kristīgo baznīcu viņi to neiedrīkstējās un zemojās savu garīdznieku priekšā. Hetmanis kopā ar pulkvežiem vienojās atbrīvot Potccki, likdami viņam ar zvērestu apsolīt atstāt brīvas visas kristīgās baznīcas, aizmirst veco ienaidu un nedarīt nekādas pārestības kazaku karavīriem. Tikai viens pulkvedis bija pret šo mieru. Sis viens bija Tarass. Izrāva viņš matu šķipsnu no savas galvas un iesaucās:

«Ei, hetman un pulkveži! nedariet tādu sievu darbu! neticiet ļachiem: pārdos suņi!» Bet, kad pulka rakstvedis pasniedza līgumu un hetmanis pielika tam savu vareno roku, viņš nojoza no sevis skaidro tēraudu, dārgo turku zobenu no pirmā labuma dzelzs, pārlauza to divi gabalos kā spieķi un aizmeta tālu vienu galu no otra, sacīdams: «Ardievu tad' Kā šā zobena abiem galiem nesavienoties un nebūt par vienu zobenu, tā arī mums, biedri, vairs neredzēties šai saulē! Bet pieminiet manus atvadīšanās vārdus (ar šo vārdu viņa balss bija pieaugusi, tā pacēlās augstāk, ieguva neizteicamu spēku — un visi apmulsa no viņa pravietīgajiem vārdiem): pirms savas nāves stundas jūs atcerēsieties mani! Jūs domājat, ka esat nopirkuši mieru; vai jūs domājat, ka jūs valdīsiet? Jūs valdīsiet ar citu valdīšanu: nodīrās no tavas galvas, hetman, ādu, piebāzis to ar griķu putru, un ilgi tā būs redzama visos gada tirgos! Nenoturēsiet arī jūs, pani, savas galvas! aiziesiet bojā mitros pagrabos, iemūrēti akmens sienās, ja vien jūs kā aunus neizvārīs visus dzīvus katlos!»

«Un jūs, zēni!» turpināja viņš, vērzdamies pret saviem vīriem, «kas no jums grib nomirt pats savā nāvē, — ne aizkrāsnē un sievu migā, ne piedzēries pie kroga žoga, līdzīgi katrai maitai, bet godīgā kazaka nāvē, visi vienā gultā kā līgavainis ar līgavu? Vai varbūt jūs gribat atgriezties mājās un pārvērsties par pusticīgajiem un vadāt uz savām mugurām poļu ksendzus?»

«Ar tevi, pan pulkvedi! ar tevi!» iesaucās visi, kas bija Tarasa pulkā, un pie viņiem pārbēga ne mazums citu.

«Nu, ja ar mani, tad ar mani!» sacīja Tarass, uzbāzis sev galvā dzijāk cepuri, bargi palūkojās visos, kas palika, sakārtojās savā zirgā un uzsauca saviem vīriem: «Nevarēs mums neviens pārmest ne ar vārdu! Un nu, aiziet, zēni, ciemos pie katoļiem!» Un pēc šiem vārdiem viņš uzšāva zirgam, un aiz viņa stiepās simt ratu gara rinda, un ar viņu bija daudz kazaku jātnieku un kājnieku, un, atgriezies, viņš draudēja ar skatienu visiem palicējiem, — un nikns bija viņa skatiens. Neviens neiedrīkstējās tos apturēt. Visam karaspēkam redzot, devās projām pulks, un Tarass vēl ilgi griezās atpakaļ un visu laiku draudēja.

Apmulsis stāvēja hetmanis un pulkveži, visi bija domīgi un ilgi klusēja, it kā tos nospiestu kāda smaga priekšnojauta. Nebija velti pareģojis Tarass: tā arī viss notika, kā viņš bija pareģojis. Pēc neilga laika, pēc nodevības pie Kaņevas, hetmaņa galvu kopā ar daudzām augstāko ierēdņu galvām uzdūra uz mieta.

Bet ko tad Tarass? Tarass siroja pa visu Poliju ar savu pulku, bija nodedzinājis astoņpadsmit miestiņu, kādas četrdesmit katoļu baznīcas un tuvojās jau Krakovai. Daudz viņš bija nositis visādus muižniekus, izlaupījis bagātākās un skaistākās pilis; attaisīja un izlaistīja kazaki pa zemi simtgadīgos medeņus un vīnus, ko rūpīgi glabāja panu pagrabos; sakapāja zobeniem un sadedzināja dārgas vadmalas, drēbes un mantas, kas atradās pieliekamajos kambaros. «Nekā netaupiet!» vienmēr atkārtoja Tarass. Nesaudzēja kazaki meln- acainās kundzenes, baltkrūtainās sārtvaidzes meitenes; pat pie pašiem altariem nebija tām glābiņa; aizdedzināja viņas Tarass kopā ar altariem. Ne vienas vien rokas, baltas kā sniegs, cēlās no uguns liesmām pret debesīm, pavadītas žēliem kliedzieniem, no kuriem būtu sakustējusies pat valgā zeme un stepes zāle būtu noliekusies aiz žēluma līdz zemei. Bet cietsirdīgie kazaki nekā neievēroja un, pacēluši ar pīķiem uz ielām viņu zīdaiņus, meta iekšā turpat pie viņām liesmās. «Tas jums, ienīstie ļachi, par atmiņu no Ostapa!» piemetināja tikai Tarass. Un tādu Ostapa pieminēšanu viņš rīkoja katrā ciemā, kamēr poļu valdība ieraudzīja, ka Tarasa rīcība bi ja mazliet vairāk nekā parastā slepkavošana, un tam pašam Potockim bija uzdots ar pieciem pulkiem katrā ziņā notvert Tarasu.

Sešas dienas kazaki gāja projām pa lauku ceļiem, bēgdami no vajātājiem; tik tikko zirgi spēja izturēt neparasto bēgšanu un glāba kazakus. Bet Potockis šoreiz bija viņam uzliktā pienākuma cienīgs; nenoguris viņš tiem sekoja un panaca tos Dņestras krastā, kur Buļba bija apmeties atpūtā kādā pamestā, pussakritušā cietoksnī.

Virs pašas kraujas pie Dņestras upes varēja redzēt tā stāvos vaļņus un sabrukušās mūru atliekas. Šķembas un sadauzīti ķieģeļi klāja klints galotni, kas kuru katru mirkli varēja nobrukt un nogāzties lejā. Te tad no divi pusēm, kas piekļāvās laukiem, aplenca viņu kroņa hetmanis Potockis. Četras dienas sitās un cīnījās kazaki, atkaudamies ar ķieģe ļiem un akmeņiem. Bet izsilka krājumi un spēki, un Tarass nolēma izsisties cauri ierindām. Un gandrīz jau bija izsitušies kazaki un varbūt arī vēl šoreiz būtu uzticīgi pakalpojuši viņiem straujie zirgi, kad pēkšņi, paša skrējiena laikā, Tarass apstājās un iesaucās: «Stāvi! izkrita pīpe un tabaka; negribu, ka kaut pīpi dabū ienīstie ļachi!» Un noliecās vecais atamans un sāka meklēt zālē savu pīpi un tabaku, nešķiramo pavadoni jūrā un uz sauszemes, karagājienos un mājās. Bet pa to laiku piesteidzās bars naidnieku un satvēra viņu aiz varenajiem pleciem. Sakustējās viņš ar visiem locekļiem, bet nekrita vairs pie zemes, kā tas bija noticis agrāk, viņu satvērušie haiduki. «Ek, vecums, vecums!» sacīja viņš, un sāka raudāt stiprais, vecais kazaks. Bet tā nebija vecuma vaina: spēks uzveica spēku. Vismaz trīsdesmit cilvēku karinājās viņam pie rokām un kājām. «Nu ir rokā krauklis!» sauca ļachi. «Tagad tikai jāsagudro, kādu viņam, sunim, godu labāk parādīt.» Un nosprieda ar hetmaņa atļauju sadedzināt viņu visu acu priekšā dzīvu. Turpat atradās kāds kails koks, kā galotni bija saspēris pērkons. Piesaistīja viņu dzelzs važām pie koka stumbra, pienagloja viņam rokas un, pacēluši viņu augstāk, lai no visām vietām būtu redzams kazaks, sāka tepat zem koka sakraut sārtu. Bet ne uz sārtu lūkojās Tarass, ne par uguni viņš domāja, kurā gatavojās viņu sadedzināt; viņš, bēdulis, raudzījās uz to pusi, kur atšaudījās kazaki: viņš redzēja visu no augstuma kā uz plaukstas. «Ieņemt, zēni, ātrāk ieņemt,» sauca viņš, «kalniņu, kas aiz meža: tur viņi nevarēs piekļūt!» Bet vējš neaiznesa viņa vārdus. «Nu būs pagalam, būs pagalam ne par ko!» runāja viņš izmisis un paraudzījās uz leju, kur spīguļoja Dņeštra. Prieks pazibēja viņa acīs. Viņš ieraudzīja aiz krūmiem izvirzāmies četras laivas, saņēma visus balss spēkus un skaļi kliedza: «Uz krastu! uz krastu, zēni! Ejiet lejā pa nokalnes celiņu, kas ir pa kreisi. Pie krasta stāv laivas, ņemiet tās visas, lai jums nedzītos pakaļ.»

Šoreiz vējš pūta no otras puses, un kazaki sadzirdēja katru vārdu. Bet par tādu padomu viņš tūlīt dabūja sitienu ar mietu pa galvu, tā ka viss apgriezās viņa acīs.

Kazaki laidās rikšos pa nokalnes celiņu; bet aiz muguras tiem jau dzenas pakaļ. Redz: lokās un līkumo taks un briesmīgi izvijas. «A, biedri! tas nekādi neiet!» sacīja visi, apstājās uz mirkli, pacēla savas pātagas, iesvilpās — un viņu tataru zirgi, atrāvušies no zemes, izstiepušies gaisā kā čūskas, pārlidoja pār bezdibeni un ielēca taisni Dņestrā. Tikai divi nesasniedza upi, nokrita no augstuma uz akmeņiem, nozuda tur uz mūžīgiem laikiem ar zirgiem, nepagūdami pat ne iekliegties. Bet kazaki jau peldēja ar zirgiem pa upi un raisīja vaļā laivas. Apstājās ļachi pie bezdibeņa, brīnīdamies par nedzirdēto kazaku drosmi un domādami: vai viņiem lēkt, vai ne? Kāds jauns pulkvedis, jaunas, karstas asinis, skaistās polietes miesīgais brālis, kura bija apbūrusi nabaga Andriju, ilgi nedomāja un metās pilnā sparā ar zirgu pakaļ kazakiem, apmeta ar savu zirgu gaisā trīs kūleņus un uzkrita taisni uz asajām klintīm. To asie akmeņi saplosīja viņu gabalos, viņš pazuda bezdibenī, un viņa smadzenes, sajauktas ar asinīm, apšļāca krūmus, kas auga gar nogāzes nelīdzenajām sienām.

Kad Tarass Buļba atžilba no sitiena un paraudzījās uz Dņestru, kazaki jau bija laivās un airēja; lodes bira uz viņiem no augšas, bet tos nesasniedza. Un iedegās vecā ata- mana acīs prieks.

«Ardievu, biedri!» sauca viņš tiem no augšas, «atcerieties mani un jau nākamajā pavasarī ierodieties te no jauna un krietni pasirojiet! Ko jūs iedomājaties, velna ļachi? Vai jūs domājat, ka pasaulē kas ir, no kā kazaks būtu nobijies? Pagaidiet vien, pienāks laiks, būs laiks, un jūs dabūsiet zināt, kas ir pareizticīgā krievu ticība! Pat jau tagad sajūt tālās un tuvās tautas: celsies no krievu zemes pašu cars, un nebūs pasaulē varas, kas viņam nepakļautos!…» Bet virs sārta pacēlās jau uguns, apņēma viņa kājas un pārklāja liesmām koku .. . Bet vai gan atradīsies pasaulē tādas ugunis, mocības un tāda vara, kas pārspētu krievu spēku!

Nav Dņestra nekāda mazā upe, un daudz tajā akaču, biezu upes niedru, sēkļu un dzelmainu vietu; laistās upes spogulis, pār ko skan gulbju dzidrās dziesmas, un lepnā nira ātri peld pa to, un daudz sloku, kuruchtanu sarkanām krūtīm un dažādu citu putnu gan niedrēs, gan krastmalā. Kazaki ātri brauca šaurajās divu stūru laivās, rakstā cilāja airēs, uzmanīgi pabrauca garām sēkļiem, satraucot paceļošos putnus, un runāja par savu atamanu

MIRGORODA: OTRĀ DAĻA

VIJS

Līdzko Kijevā sāka zvanīt no rīta diezgan skanīgais seminārā zvans, kas karājās pie Brālības klostera vārtiem, kad jau no visas pilsētas steidzās bariem skolnieki un bursakl. Gramatiķi, retoriķi, filozofi un dievvārdinieki ar burtnīcām padusē devās klasē. Gramatiķi bija vēl loti mazi: iedami grūstīja viens otru un bārās savā starpā vissmalkākā diskantā; gandrīz visi viņi bija saplosītos vai nosmulētos tērpos, un viņu kabatas mūžīgi bija piepildītas visādām drazām, kā piemēram: kauliņiem, svelpjamiem, ko pagatavoja no spalviņām, neapēstiem pīrāgiem, bet dažreiz pat arī maziem zvirbulēniem, no kuriem viens, pēkšņi iečiepstēdamies neparastajā klases klusumā, sagādāja savam patronam krietnus sitienus pa abām rokām, bet dažreiz arī ķiršu žagarus. Retoriķi gāja solidāk; tērpi viņiem bija bieži vien pilnīgi veseli, bet toties sejā gandrīz vienmēr bija kāds rotājums retoriska tropa veidā: vai nu viena acs palīda zem pašas pieres, vai lūpu vietā bija vesels pūslis, vai arī bija kāda cita zīme; šie runāja un dievojās savā starpā tenorā. Filozofi par veselu oktāvu ņēma zemāk; viņu kabatās, atskaitot stipras tabakas saknes, cita nekā nebija. Rezervju viņi nekādu nesagādāja, un visu, kas gadījās, tūdaļ apēda; no viņiem vilka pēc pīpes un degvīna, dažreiz tik tālu, ka garāmgājējs amatnieks, apstājies, vēl ilgi ostīja gaisu kā dzinēja suns. Tirgū šai laikā parasti tikko sāka kustēties, un pārdevējas ar bublikiem, veģiem, arbuzu sēklām un magoņu galvām raušus raustīja aiz stērbelēm tos, kuru stērbeles bija no smalkas vadmalas vai kādas kokvilnas drānas. «Paniči, paniči! šurpu, šurpu!» runāja viņas no visām pusēm,

* Vijs — ir kolosāls vienkāršas tautas iztēles radījums. Tādā vārdā mazkrieviem saucas gnomu priekšnieks, kura acu plaksti sniedzas līdi pašai zemei. Viss šis stāsts ir tautas leika. Es nekā negribēju tur grozīt un atstāstu gandrīz tādā pašā vienkāršībā, kā to dzirdēju. (Gogoļa piezīme.) «varbūt bubļikus, magoņu maizītes, vītenīšus, baltmaizītes labas! nudien, labas! ar medu! pati cepu!» Otra, pacēlusi kaut ko garu no mīklas savītu, sauca: «Varbūt sūkājamo! Paniči nopērciet sūkājamo!» «Nepērciet no sitās nekā: skatiet, cik viņa drausmīga, — ir deguns nejauks, ir rokas netīras …» Bet filozofus un dievvārdniekus viņas baidījās aizskart, jo filozofi un dievvārdnieki vienmēr mīlēja tikai nogaršot un pie tam veselām saujām. Ieradies seminārā, viss bars izvietojās pa klasēm, kas atradās zemās, taču diezgan plašās istabās ar nelieliem logiem, platām durvīm un notraipītiem soliem. Klase pēkšņi pildījās dažādu balsu dūcieniem: auditori izklaušināja savus skolniekus: skaņais gramatiķa diskants līdzinājās stikla skanēšanai, kas bija ielikts mazajos logos un atbildēja gandrīz ar to pašu skaņu; kaktā dūca retoriķis, kura mutei un biezajām lūpām vajadzēja piederēt vismaz filozofijai. Viņš dūca basā, un iztālēm bija tikai dzirdams: «bu, bu, bu…» Auditori, noklausoties stundu, skatījās ar vienu aci zem sola, kur no padotā bursaka kabatas rēgojās laukā ve- ģis, vai biezpiena maizīte, vai ķirbju sēklas. Kad viss šis skolotais bars paguva ierasties mazliet agrāk vai arī kad zināja, ka profesori ieradīsies vēlāk nekā parasts, tad pēc vispārējas vienošanās sarīkoja kauju, un šai kaujā bija jāpiedalās visiem, pat cenzoriem, kuru pienākums bija uzmanīt visa skolēnu personālā kārtību un tikumību. Divi dievvārdnieki parasti izlēma, kā jānorisinās kaujai: vai katrai klasei jāstāv par sevi, atsevišķi, vai visiem jāsadalās divi pusēs: bursā un seminārā; Katrā ziņā gramatiķi uzsāka paši pirmie un, kolīdz iejaucās retoriķi, viņi jau skrēja projām un nostājās uz paaugstinājumiem, lai sekotu kaujai. Pēc tam kaujā iestājās filozofija ar melnām, garām ūsām un visbeidzot arī dievvārd- niecība šausmīgās biksēs un stipri resniem kakliem. Parasti beidzās ar to, ka dievvārdniecība sakāva visus, un filozofija, braucīdama sānus, spiedās klasē un izvietojās atpūsties uz soliem. Profesors, kas ienāca klasē un kas kādreiz pats bija piedalījies līdzīgās kaujās, pēc savu klausītāju pietvīkušajām sejām vienā mirklī redzēja, ka kauja bijusi pamatīga, un tai brīdī, kad viņš cirta ar žagariem pa pirkstiem retorikai, citā klasē cits profesors nodeva ar koka lāpstiņām pa rokām filozofijai. Bet ar dievvārdniekiem bija jārīkojas pavisam citādi: viņiem, pēc dievvārdniecības profesora izteiciena, tika nobērts pa mēriņam rupjo zirņu, kas sastāvēja no īsiņiem adas kančukiem.

Svinamās dienās un svētkos semināristi un bursaki staigāja pa mājām ar leļļu teātriem. Dažreiz spēlēja komēdiju, un tādā gadījumā arvien izcēlās kāds dievvārdnieks, augumā nedaudz zemāks par Kijevas zvanu torni, kas tēloja Herodiadu vai Pentefriju, eģiptiešu galminieka sievu. Par atlīdzību viņi saņēma audekla gabalu, vai prosas maisu, vai pusi vārītas zoss un šo to līdzīgu. Visa šī skolotā saime, — kā seminārs, tā arī bursa, kas izjuta kaut kādu mantotu ienaidu savā starpā, — bija ārkārtēji nabadzīga uztura līdzekļiem un turklāt neparasti rijīga, tā ka saskaitīt, cik katrs no viņiem notiesāja vakariņās klimpu, būtu bijusi pilnīgi neiespējama lieta, un tāpēc pārtikušo īpašnieku labprātīgie ziedojumi nevarēja būt pietiekami. Tad seminārs, kas sastāvēja no filozofiem un dievvārdniekiem, sūtīja gramatiķus un retoriķus viena filozofa vadībā, — bet dažreiz pievienojās arī pats, — ar maisiem pār pleciem patukšot svešus dārzus — un bursā parādījās ķirbju biezputra. Senatori tik ļoti saēdās arbuzus un melones, ka otrā dienā auditori dzirdēja no viņiem viena uzdevuma vietā divus: viens nāca laukā pa muti, otrs kurkstēja senatora vēderā. Bursa un seminārs nēsāja kaut kādas garas svārku līdzības, kas sniedzās līdz šim laikam: technisks termins, kas nozīmēja — tālāk par papēžiem.

Piats svinīgākais notikums semināram bija — brīvdienas: laiks no jūnija mēneša, kad parasti buršu atlaida mājās. Tad viss lielceļš piebira ar gramatiķiem, filozofiem un dievvārdniekiem. Kam nebija savas pajumtes, tas devās pie kāda no draugiem. Filozofi un dievvārdnieki devās kondīcijas, tas ir — uzņēmās mācīt vai sagatavot pārtikušu ļaužu bērnus un saņēma par to gadā jaunus zābakus, bet dažkārt arī svārkus. Visa šī varza staigāja kopā veseliem bariem, vārīja sev biezputru un pārnakšņoja laukā. Katrs stiepa sev līdzi maisu, kurā atradās viens krekls un pāris kājautu. Dievvārdnieki bija sevišķi taupīgi un akurati: lai nenovalkātu zābakus, viņi novilka tos, uzkāra uz nūjām un nesa pār pleciem, sevišķi, kad bija dubļi: tad viņi, uzlocījuši bikses līdz ceļiem, bezbailīgi šļakstināja ar savām kājām peļķes. Līdzko viņi pamanīja tālumā mājas, tūdaļ nogriezās no lielceļa un, tuvodamies mājai, kas izbūvēta kārtīgāk par citām, nostājās logu priekšā rindā un pilnu muti uzsāka dziedāt kantu. Mājas īpašnieks, kaut kāds vecs ciema kazaks, ilgi viņos klausījās, atspiedies uz abām rokām, pēc tam rūgti raudāja un sacīja, griezdamies pie savas sievas: «Sieviņ! tas, ko skolēni dzied, droši vien ir kas ļoti prātīgs; iznes viņiem speķi un kaut ko tādu, kas mums ir.» Un vesela bļoda vareņiku sabira maisā. Prāvs speķa gabals, daži klaipiņi maizes, un dažreiz pat sasieta vista novietojās kopā. Šādiem krājumiem stiprinājušies, gramatiķi, retoriķi, filozofi un dievvārdnieki atkal turpināja ceļu. Bet, jo tālāk gāja viņi, jo vairāk saruka viņu bars. Gandrīz visi izklīda pa mājām, un palika tie, kuru vecāku lizdas bija tālāk par citiem.

Kādreiz līdzīga klejojuma laikā trīs bursaki nogriezās no lielā ceļa sānis ar nodomu pirmajās mājās apgādāties ar pārtiku, jo maiss viņiem bija jau sen tukšs. Tie bija: dievvārd- nieks Chaļava, filozofs Choma Bruts un retoriķis Tiberijs Gorobecs. Dievvārdnieks bija noaudzis, plecīgs vīrs, un viņam bija ārkārtīgi savāds tikums: visu, kas pagadījās viņa tuvumā, viņš katrā ziņā nozaga. Citā reizē viņa raksturs bija ārkārtīgi drūms, un, kad viņš piedzērās, tad paslēpās nezālēs, un seminaram bija lielas pūles viņu tur sameklēt. Filozofs Choma Bruts bija jautras dabas, ļoti mīlēja gulšņāt un smēķēt pīpi; bet, ja viņš dzēra, tad katrā ziņā salīga muzikantus un dejoja trepaku. Viņš bieži garšoja rupjos zirņus, bet pilnīgā filozofiskā vienaldzībā, sacīdams, ka kam jānotiek, no tā neizbēgsi. Retoriķim Tiberijam Gorobecam vēl nebija tiesību nēsāt ūsas, dzert degvīnu un smēķēt pīpi. Viņš nēsāja tikai matu šķipsnu, un tāpēc viņa raksturs tai laikā vēl bija maz attīstījies; bet, spriežot pēc lielajiem puniem pierē, ar kādiem viņš bieži ieradās klasē, varēja domāt, ka no viņa iznāks krietns karavīrs. Dievvārdnieks Chaļava un filozofs Choma bieži plēsa viņu aiz čupra par savas aizbildniecības zīmi un izlietoja viņu par deputātu.

Bija jau vakars, kad viņi nogriezās no lielceļa; saule bija tikko nogājusi, un dienas siltums kavējās vēl gaisā. Dievvārdnieks un filozofs gāja klusēdami, smēķēdami pīpes; retoriķis Tiberijs Gorobecs sita ar nūju suņuburkšķu galvas, kas auga gar ceļmalu. Ceļš gāja caur ozolu un lazdu izkaisītām grupām, kas auga pļavā. Nolejas un nelieli uzkalni, zaļi un apaļi kā kupoli, šķērsoja dažreiz līdzenumu. Divi vietās parādījās druva ar briestošiem rudziem, kas bija zīme, ka drīz jānāk kādai sādžai. Bet bija jau vairāk nekā stunda, kopš viņi bija pagājuši garām labības laukiem, un vēl nerādījās neviena apdzīvota vieta. Krēsla jau pilnīgi aptumšoja debesis, un tikai vakaros balēja sārtā mirdzuma paliekas.

«Velns lai parauj!» sacīja filozofs Choma Bruts, «pilnīgi likās, ka nupat būs mājas.»

Dievvārdnieks klusēja, paraudzījās visapkārt, pēc tam atkal paņēma mutē savu pīpi, un visi turpināja ceļu.

«Nudien!» sacīja atkal filozofs apstādamies, «ne velna neredz.»

«Bet varbūt tālāk gadīsies kādas mājas,» sacīja dievvārdnieks, neizlaizdams pīpi. Bet pa to laiku jau satumsa nakts, un diezgan tumša nakts. Nelieli mākoņi pastiprināja tumsu, un, spriežot pēc visām pazīmēm, nevarēja gaidīt ne zvaigžņu, ne mēness. Bursaki ievēroja, ka viņi nomaldījušies un sen vairs neiet pa ceļu.

Filozofs, pataustījis ar kājām uz visām pusēm, sacīja beidzot strupi: «Un kur tad ceļš?» Dievvārdnieks klusēja brīdi un domīgi sacīja: «Jā, nakts ir tumša.» Retoriķis nogaja sānis un pūlējās rāpus uztaustīt ceļu, bet viņa rokas salūkoja tikai lapsu alas. Visur bija vienīgi stepe, pa ko, likās, nekad neviens nebrauca. Ceļinieki vēl centās paiet mazliet uz priekšu, bet visur bija tā pati mežonīgā apkārtne. Filozofs mēģināja sasaukties, bet viņa balss pilnīgi nosmaka pamalēs un neatrada nekādas atbildes. Mazliet vēlāk bija dzirdami tikai nelieli trokšņi, līdzīgi vilku gaudošanai.

«Redzi nu! ko lai dara?» teica filozofs.

«Nu ko? palikt un pārgulēt uz lauka!» sasijā dievvārdnieks un bāza roku kabatā sadabūt uguni un aizsmēķēt no jauna savu pīpi. Bet filozofs negribēja tam piekrist: viņam arvien bija paradums iekniedēt naktij puspudīgu maizes gabalu un mārciņas četras speķa, un viņš šoreiz sajuta savā vēderā kaut kādu nepanesamu vientulību. Turklāt, neraugoties uz savu jautro dabu, filozofs mazliet baidījās no vilkiem.

«Nē, Chaļava, nevar,» sacīja viņš. «Kā nu tā, bez kāda stiprinājuma izstiepsies un gulēsi kā kāds suns? Pamēģināsim vēl: varbūt uzmaldīsimies uz kādu māju, un kaut vai glāzīti degvīna izdosies iedzert uz nakti.»

Pie vārda degvīns dievvārdnieks nospļāvās sānis un piebilda: «Tas jau skaidrs, ka uz lauka nav ko palikt.» Bursaki devās uz priekšu, un viņiem par lielu prieku izklausījās, it kā tālumā rietu suņi. Ieklausījušies, no kuras puses, viņi devās uz priekšu možāki un, mazliet pagājuši, ieraudzīja uguntiņu. «Mājas! Nudien, mājas!» sacīja filozofs. Pieņēmums viņus nepievīla: pēc kāda laika viņi tiešām ieraudzīja nelielas mājas, kas sastāvēja tikai no divi ēkām, kas atradās vienā un tai pašā sētā. Logos dega uguns; aiz žoga rēgojās kāds desmits plūmju koku. Ielūkojušies pa šķirbainajiem dēļu vārtiem, bursaki ieraudzīja pagalmu, kas bija piebraukts čumaku vezumiem. Sur tur šai brīdī iemirdzējās debesīs zvaigznes.

«Nu tad pielūkojiet, brālīši, neatlaisties! Lai maksā ko maksādams, bet naktsmājas jādabū!»

Trīs mācītie vīri draudzīgi sita pa vārtiem un sauca: «Atver!»

Durvis vienā būdā iečīkstējās, un pēc mirkļa bursaki ieraudzīja savā priekšā veceni plikādas kažokā.

«Kas tur ir?» sauca viņa, dobji kāsēdama.

«Ielaid, vecmāmiņ, pārnakšņot: nomaldījāmies no ceļa; laukā ir tikpat nemīlīgi, cik izsalkušā vēderā.»

«Bet kas jūs esat par ļaudīm?»

«Ļaudis nav ļauni: dievvārdnieks Chaļava, filozofs Bruts un retoriķis Gorobecs.»

«Nevar,» noņurdēja vecene, «man,ļaužu pilns pagalms un visi kakti būdā aizņemti. Kur es jūs likšu. Un visi tādi noauguši un veselīgi ļaudis! Tad jau man būda sakritīs, ja tādus ievietošu! Es pazīstu šos filozofus un dievvārdniekus: ja tādus dzērājus sāksi uzņemt, tad jau drīz paliksi bez sētas. Ejiet, ejiet! Te jums nav vietas.»

«Apžēlojies, vecmāmiņ! Kā nu var ļaut kristīgām dvēselēm aiziet bojā ne par šo, ne par to? Kur gribi, novieto mūs; un ja mēs kaut ko tā, kaut kā, vai ko citu izdarīsim, — tad lai mums rokas nokalst un notiek tas, ko vien dievs zina — lūk, kā!»

Vecene, šķita, mazliet atmaiga. «Labi,» sacīja viņa it kā pardomādama, «es ielaidīšu jūs, tikai novietošu katru atsevišķā vietā: citādi man nebūs miera sirdī, ja jūs gulēsiet kopā.»

«Tā ir tava darīšana; pretī nerunāsim,» atbildēja bursaki.

Vārti iečīkstējās, un viņi iegāja pagalmā.

«Bet kā būtu, vecmāmiņ,» sacīja filozofs, iedams aiz vecenes, «ja nu, kā saka … nudien, vēderā it kā kāds ar riteņiem braukātu: no paša rīta kaut vai skaidiņa būtu bijusi mutē.»

«Redz, ko sagribējis!» teica vecene, «nē, man nav nekā tāda, arī krāsns nav kurināta šodien.»

«Un mēs jau par to visu,» turpināja filozofs, «samaksātu rītu kā pienākas skaidrā naudā. Jā!» turpināja viņš klusu, «velnu tu te dabūsi!»

«Ejiet, ejiet! un esiet mierā ar to, ko jums dod. Kāds velns atnesis tādus izlutinātus kundziņus!»

Filozofs Choma kļuva pavisam skumjš no tādiem vārdiem; bet pēkšņi viņa deguns sajuta kaltētu zivju smaku; viņš paraudzījās uz dievvārdnieka biksēm, kas gāja viņam blakus, un ieraudzīja, ka no viņa kabatas līda ārā milzīga zivs aste, dievvārdnieks jau bija paguvis nostiept no vezuma veselu karūsu. Un tā kā viņš to darīja ne aiz kaut kādas mantkārības, bet vienīgi paraduma pēc, un, pilnīgi aizmirsis par savu karūsu, jau lūkojās apkārt, ko vēl citu nočiept; viņam nebija padomā laist garām pat salauztu riteni, — tad filozofs Choma ielaida roku viņa kabatā kā pats savā personīgajā un izvilka karūsu. Vecene izvietoja bursakus: retoriķi nolika būdā, dievvārdnieku ieslēdza tukšā klētī, filozofam ierādīja aitu kūti, arī tukšu.

Filozofs, palicis viens, vienā minūtē apēda karūsu, apskatīja pītās kūts sienas, iespēra ar kāju purnā ziņkārīgajai cūkai, kas spraucās no otras kūts, un apgriezās uz labajiem sāniem, lai aizmigtu nāves miegā. Pēkšņi zemās durtiņas atvērās, un vecene, saliekusies, ienāca kūtī.

«Kas ir, vecmāmiņ, ko tev vajaga?» sacīja filozofs.

Bet vecene gāja taisni uz viņu ar izstieptām rokām.

«Ehe, he!» nodomāja filozofs. «Bet nekā, balodīt, par vecu!»

Viņš pavirzījās mazliet tālāk, bet vecene bez ceremonijām atkal piegāja pie viņa.

«Klausies, vecmāmiņ!» sacīja filozofs, «tagad gavēnis, un es esmu tāds cilvēks, ka ir par tūkstoti zelta negribēšu apgrēkoties.»

Bet vecene plātīja rokas un tvarstīja viņu, nesacīdama ne vārda. Filozofam kļuva baigi, it sevišķi, kad viņš ievēroja, ka viņas acīs pazibēja kaut kāds neparasts mirdzums. «Vecmāmiņ, ko tu dari? Ej projām, ej projām ar dievu!» iesaucās viņš.

Bet vecene nerunāja ne vārda un tvarstīja viņu rokām.

Viņš pietrūkās kājās ar nodomu bēgt; bet vecene iestājās durvīs, ieurbās viņā zibošām acīm un sāka no jauna tam tuvoties.

Filozofs gribēja to atgrūst ar rokām, bet izbrīnījies ievēroja, ka viņa rokas nespēj pacelties, kājas nekustējās; un viņš šausmās manīja, ka pat balss neskanēja no viņa mutes: vārdi kustējās uz lūpām bez skaņas. Viņš dzirdēja tikai, kā sita viņa sirds; viņš redzēja, kā vecene pienāca pie viņa, salika viņam rokas, nolieca viņam galvu, uzlēca ātri kā kaķis viņam uz muguras, iesita viņam ar slotu pa sāniem, un viņš, palēkdamies kā jājamais zirgs, nesa viņu savos plecos. Viss tas notika tik ātri, ka filozofs tikko spēja atjēgties un satvēra abām rokām sevi pie ceļiem, gribēdams noturēt kājas, bet tās, viņam par lielu izbrīnu, cilājās pret viņa gribu un lēca ātrāk nekā čerkesu rikšotājs. Kad viņi jau bija garām mājām un viņu priekšā pavērās līdzena ieleja, bet gar malām stiepās melns kā ogle mežs, tikai tad viņš sacīja sevī: «Ehe, tā jau ir ragana!»

Apgāsts meness sirpis spīdēja debesīs. Rāms pusnakts mirdzums kā caurspīdīga sega viegli klājās un kūpēja pār zemi. Meži, pļavas, debesis, ielejas — viss šķita guļam it kā atvērtām acīm; vējš, kaut jel reizi tas būtu kur iešalcies; nakts svaigumā bija kaut kas mitri silts, koku un krūmu ēnas krita kā komētas asiem ķīļiem pār stāvo līdzenumu: tāda bija nakts, kad filozofs Choma Bruts auļoja ar neizprotamo jātnieku mugurā. Viņš juta kaut kādas mokošas, nepatīkamas un reizē saldas jūtas, kas pāršalca viņa sirdi. Viņš nolieca galvu lejup un redzēja, ka zāle, kas bija viņam gandrīz zem kājām, likās, auga dziļi un tālu un ka virs tās bija kā kalna strauts dzidrs ūdens, un zāle izskatījās kā kaut kādas gaišas, līdz pašam dziļumam caurspīdīgas jūras dibens; vismaz viņš skaidri redzēja, kā viņš tur atspoguļojās kopā ar mugurā sēdošo veceni. Viņš redzēja, kā mēness vietā tur spīdēja kaut kāda saule; viņš dzirdēja, kā gaiši zilie pulkstenīši, noliekdami savas galviņas, zvanīja; viņš redzēja; kā no niedrāja izpeldēja nāra, pazibēja mugura un kāja, apaļa, vingra, visa radīta no mirdzuma un šalkām. Viņa pagriezās pret to — un viņas seja ar gaišām, mirdzošām, asām acīm, ar dziedāšanu, kas spiedās dvēselē, jau tuvojās viņam, jau bija virs līmeņa un, iedrebēdamies mirdzošos smieklos attālinājās; un tad viņa atmetās uz muguras — un viņas mākoņiem līdzīgās krūtis, matētas kā porcelāns, kas nav apklāts ar glazuru, bija caurspīdīgas pret sauli gar savas baltās, elastīgi maigās aprises malām. Ūdens mazu pūslīšu veidā kā pērles apbirdināja viņus. Viņa visa dreb un smejas ūdenī…

Vai viņš redz to, vai neredz? Vai tā ir īstenība, vai viņš sapņo? Un kas tas? vējš vai muziķa? skan, skan un vijas, un nāk tuvāk un spiežas dvēselē ar kaut kādām neizturamām gavilēm …

«Kas tas ir?» domāja filozofs Choma Bruts, lūkodamies lejup, auļodams pilnā sparā. Sviedri lija no viņa aumaļām. Viņš juta velnišķi saldu sajūtu, viņš juta kaut kādu asu, kaut kādu mokoši baigu baudu. Viņam bieži likās, it kā sirds nemaz vairs nebūtu, un viņš ar bailēm ķērās pie tās ar roku. Novārdzis, apmulsis; viņš sāka lūkot atcerēties visas lūgsnas, kādas vien zināja. Viņš skaitīja visus buramos vārdus pret gariem un pēkšņi sajuta kaut kādu veldzi; juta, ka viņa solis sāka kļūt slinkāks, ragana kaut kā vājāk turējās viņa mugurā, biezā zāle pieskārās viņam un viņš vairs tajā neredzēja nekā neparasta. Gaišs sirpis apgaismoja debesis.

«Labi gan!» nodomāja pie sevis filozofs Choma un sāka gandrīz dzirdami skaitīt buramos vārdus. Beidzot zibens ātrumā viņš izlēca no vecenes apakšas un uzlēca savukārt viņai mugurā. Vecene sīkiem, saraustītiem soļiem sāka skriet tik ātri, ka jātnieks tikko spēja elpu ievilkt. Zeme tikko ņirbēja zem viņa; viss bija skaidrs mēness gaismā, kaut arī tā bija nepilnīga; ielejas bija līdzenas, bet aiz ātruma viss neskaidri ņirbēja un saplūda kopā viņa acīs. Viņš paķēra ceļā gulošu pagali un sāka ar to no visa spēka dauzīt veceni. Viņa mežonīgi izdvesa vaimanas; sākumā tās bija niknas un draudīgas, vēlāk kļuva vājākas, patīkamākas, tīrākas, un pēc tam jau skanēja klusi, tikko manāmi kā smalki sudraba zvārgulīši un krita viņam dvēselē, un negribot pazibēja galvā doma: vai tiešām tā ir vecene? «O, nevaru vairāk!» izdvesa viņa nespēkā un nokrita zemē. Viņš piecēlās kājās un palūkojās viņai acīs: gaisma svīda, un tālumā mirdzēja Kijevas baznīcu kupoli; viņa priekšā gulēja skaistule ar izirušu krāšņu matu pīni, garām kā bultas skropstām. Nejūtīgi viņa bija atsviedusi uz abām pusēm baltās, kailās rokas un vaidēja, raudzīdamās augšup asaru pilnām acīm. Kā koka lapa sāka trīcēt Choma; žēlums un kaut kāds dīvains uztraukums, un biklums, kādu viņš pat nebija pazinis, pārņēma viņu. Viņš metās skriet no visa spēka. Ceļā viņa sirds dauzījās nemierīgi, un viņš nekā nevarēja sev izskaidrot, kas par savādām jaunām jūtām bija viņu pārņēmušas. Viņš tagad vairs negribēja iet uz lauku mājām, un steidzās uz Kijevu, pārdomādams visu ceļu šo neizprotamo notikumu. No bursakiem gandrīz neviens nebija pilsētā: visi bija izklīduši pa laukiem, vai arī atradās kondicijās, vai dzīvoja vienkārši bez kādām kondici- jām, jo pa mazkrievu lauku mājām var ēst klimpas, sieru, krējumu un vareņikus cepures lielumā, nemaksājot ne graša naudas. Lielā, noplukuši māja, kurā mitinājās bursa, bija pilnīgi tukša, un lai cik filozofs meklējās visos kaktos un iztaustīja pat visus caurumus un pažobeles jumtā, bet nekur neatrada ne gabala speķa vai vismaz vecu karašu, ko parasti bursaki mēdza noglabāt. Taču filozofs drīz attapās, kā izlabot savu nelaimi: viņš izgāja svilpodams reizes trīs caur tirgu, samirkšķinājās acīm pašā galā ar kādu jaunu atraitni dzeltenā micītē, kas pārdeva lentes, medību skrotis un riteņus, — un tika tai pašā dienā pabarots ar kviešu vareņikiem, vistu … un, vārdu sakot — nevar nemaz uzskaitīt, kas viss viņam bija galdā, kas bija klāts mazā māla mājiņā ķiršu dārziņa vidū. Tai pašā vakarā filozofu redzēja krodziņā: viņš gulēja uz sola, smēķēdams pēc sava paraduma pīpi, un, visiem redzot, pasvieda krodziniekam žīdam pusrubli. Viņa priekšā bija krūze. Viņš raudzījās atnācējos un aizgājējos aukstasinīgi apmierinātām acīm un nemaz vairs nedomāja par savu neparasto piedzīvojumu.

Pa to laiku izplatījās visur baumas, ka kāda visbagātākā sotņika meita, kā mājas atradās ap piecdesmit verstīm no Kijevas, kādu dienu pastaigā pilnīgi sadauzīta, tik tikko spēdama pārnākt tēva mājās, ir pie miršanas un pirms nāves stundas izteikusi vēlēšanos, pirmsnāves lūgsnas un lūgsnas trīs dienas pēc nāves lai lasa kāds no Kijevas semināristiem: Choma Bruts. Filozofs to dabūja zināt no paša rektora, kas speciāli Iesauca viņu savā istabā un paziņoja, lai viņš bez kādas vilcināšanās steidzas ceļā, ka ievērojamais sotņiks atsūtījis tieši viņam pakaļ ļaudis un aizjūgu.

Filozofs nodrebēja aiz kaut kādas neizprotamas sajūtas, ko vtņš pats nevarēja sev izskaidrot. Tumša nojauta viņam teica, ka viņu gaida kaut kas ļauns. Pats nezinādams kāpēc, viņš tieši pateica, ka nebrauks.

«Paklausies, dominē Choma!» sacīja rektors (viņš dažos gadījumos runāja ļoti pieklājīgi ar saviem padotajiem):

«tevi neviens velns nemaz nejautā par to, vai tu gribi braukt, vai negribi. Es tev sacīšu tikai to: ja tu vēl rādīsi savus zobus un gudri izrunāsies, es likšu tevi pa muguru un pārējām vietām tā nopērt ar jauniem bērziņiem, ka pat uz pirti nebūs jāiet.»

Filozofs, viegli kasīdams aiz auss, izgāja, nesacīja ne vārda, nodomādams pirmajā izdevīgā gadījumā paļauties uz savām kājām. Domīgs viņš kāpa lejup pa stāvajām kāpnēm un uz mirkli apstājās, izdzirdis pietiekami skaidri rektora balsi, kas deva rīkojumus savam atslēgu glabātājam un vēl kādam, — laikam vienam no tiem, kurus sotņiks bija atsūtījis pēc viņa.

«Pateicies panam par putraimiem un olām,» runāja rektors, «un pasaki, ka tiklīdz būs gatavas tās grāmatas, par kurām viņš raksta, tad es tās tūdaļ nosūtīšu: es jau nodevu tās pārrakstīt rakstītājām. Un neaizmirsti, manu balodīt, piebilst panam, ka viņiem mājās, es zinu, ir labas zivis, it sevišķi stores, lai viņš izdevīgā gadījumā atsūta: te uz tirgiem nav labas un ir dārgas. Un tu, Javtuch, iedod puišiem pa čarkai degvīna; bet filozofu vajadzētu piesiet, ja ne — noteikti aiz- muks.»

«Re, velna kalps!» nodomāja pie sevis filozofs, «saodis, garkājainā vēdzele!»

Viņš nogāja lejā un ieraudzīja kulbu, ko sākumā noturēja par labības šķūni uz riteņiem. Īstenībā tā bija tikpat dziļa kā krāsns, kurā apdedzina ķieģeļus. Tā bija parastā Krakovas ekipāžā, kādās žīdi pa pussimtam kopā dodas ar precēm uz visām pilsētām, kur vien viņu deguns saož gada tirgu. Viņu gaidīja kādi seši dūšīgi un spēcīgi kazaki, mazliet jau padzīvojuši. Smalkas vadmalas bārkstaini puspaltraki rādīja, ka viņi piederēja diezgan ievērojamam un bagātam saimniekam; nelielās rētas liecināja, ka viņi kādreiz bijuši karā ne bez slavas.

«Ko lai dara? Kam jānotiek, no tā neizbēgsi!» nodomāja pie sevis filozofs un, pagriezdamies pret kazakiem, sacīja skaļi: «Sveiki, brāļi biedri!»

«Esi sveicināts, pan filozof!» atbildēja daži no kazakiem.

«Ak, tad man jāsēžas kopā ar jums? Bet brička varena!» turpināja viņš iekāpdams. «Te tik būtu jāsalīgst muzikanti, tad arī dancot var.»

«Jā, prāva ekipāžā!» sacīja viens no kazakiem, sēzdamies pats uz bukas par kučieri, apsējis galvu ar lupatu cepures vietā, ko viņš bija paguvis atstāt krogā. Pārējie pieci kopā ar filozofu ielīda dziļāk un izvietojās uz maisiem, kas bija piepildīti dažādiem pilsētā izdarītiem iepirkumiem

«Interesanti zināt,» sacīja filozofs, «ja, piemēram, šo bričku pieiādētu ar kādu preci, sacīsim — ar sāli vai dzelzs gabaliem, cik daudz zirgu tad vajadzētu?»

«Jā,» sacīja pēc klusēšanas uz bukas sēdošais kazaks, «būtu vajadzīgs krietns skaits zirgu.»

Pēc tik apmierinošas atbildes kazaks uzskatīja, ka viņam ir tiesības klusēt visu ceļu.

Filozofam ārkārtīgi gribējās izzināt pamatīgāk, kas par cilvēku bija šis sotņiks, kāda viņam daba, ko dzird par viņa meitiņu, kas tik neparastā kārtā bija atgriezusies mājās un bija pie miršanas un kuras notikums bija sasaistījies tagad ar viņa personīgo, kā un kas notiek pie viņiem mājās. Viņš uzdeva tiem arī jautājumu; bet kazāki, šķiet, arī bija filozofi, jo atbildes vietā viņi klusēja un smēķēja pīpes, gulēdami uz maisiem. Viens no viņiem tikai pievērsās sēdētājam, kas bija uz vezuma bukas, ar īsu pavēli: «Pielūko, Overko, tu, vecais lempi, kad tuvosimies krogam, kas ir uz Čuchrailovas ceļa, tad neaizmirsti apturēt un uzmodināt mani un pārējos puišus, ja kādam gadītos iemigt.» Pēc tam viņš diezgan skaļi aizmiga. Taču šī piesacīšana bija pilnīgi veltīga, jo, tiklīdz milzīgā brička tuvojās Čuchrailovas ceļa krogam, visi vienā balsī iesaucās: «Apturi!» Turklāt Overka zirgi bija jau tā pieradināti, ka paši apstājās pie katra kroga. Neraugoties uz karsto jūlija dienu, visi izkāpa no bričkas, devās zemā, netīrā istabā, kur krodzinieks žīds, izrādīdams prieku, metās saņemt savus vecos paziņas. Zīds atnesa zem svārkiem dažas cūkgaļas desas un, uzlicis uz galda, tūdaļ novērsās no šī talmudā aizliegtā augļa. Visi sasēdās ap galdu; māla krūzes parādījās katra viesa priekšā. Filozofam Chomam bija jāpiedalās kopīgās dzīrēs. Un tā kā mazkrievi, kad tie ir iedzēruši, katrā ziņā sāks bučoties vai raudāt, tad drīz vien visa istaba bija pilna skūpstiem. «Nu tad, Spirid, sabučosimies!» — «Panāc šurp, Doroš.es apkampšu tevi!»

Kāds kazaks, kas bija vecāks par visiem pārējiem, sirmām ūsām, palicis roku zem vaiga, sāka raudāt no sirds par to, ka viņam nav ne tēva, ne mātes un ka viņš palicis pilnīgi viens pasaulē. Otrs bija liels prātuļotājs un nepārtraukti mierināja viņu, runādams: «Neraudi; nudien, neraudi! ko tur lai dara?… Gan dievs zina, kā un kas.» Viens, vārdā Dorošs, bija kļuvis ārkārtīgi ziņkārīgs un, pagriezies pret filozofu Chomu, visu laiku jautāja viņam: «Es gribētu zināt, ko jums bursā māca: vai to pašu, ko djaks lasa baznīcā, vai ko citu?»

«Nejautā!» stiepdams runāja prātuļotājs, «lai nu tas būtu, kā būdams. Dievs jau zina, kā vajadzīgs; dievs visu zina.»

«Nē, es gribu zināt,» runāja Dorošs «kas tur rakstīts tais grāmatās; varbūt pavisam kas cits nekā djakam.»

«Ak dievs, ak dievs!» runāja šis cienījamais pamācītājs, — un kas tur ko runāt? Tā jau dieva griba to ir nolikusi. Ko jau dievs nolēmis, to nevar grozīt.»

«Es gribu zināt visu, kas vien uzrakstīts. Es iešu uz buršu, nudien, iešu. Ko tu domā, es neiemācīšos? — visu iemācīšos, visu!»

«Ak, vai dieviņ, vai dieviņ!…» runāja mierinātājs un nolaida savu galvu uz galda, jo viņam galīgi nebija spēka noturēt to ilgāk uz pleciem. Pārējie kazaki sprieda par paniem un par to, kāpēc debesīs spīd mēness.

Filozofs Choma, redzot šādu galvu stāvokli, nolēma to izmantot un nozust. Sākumā viņš pievērsās sirmgalvainajam kazakam, kas skuma pēc tēva un mātes: «Ko tad tu, tēvoc, tā raudi?» sacīja viņš, «es pats arī esmu bārenis! Atlaidiet mani, zēni, brīvībā! Ko jūs ar mani darīsiet?»

«Laidīsim viņu brīvībā!» atsaucās daži, «viņš taču ir bārenis; lai viņš iet, kurp grib.»

«Vai dieviņ, vai dieviņ!» teica mierinātājs, pacēlis savu galvu, «atlaidiet viņu! Lai viņš iet!»

Un kazaki jau gribēja paši izvest viņu klajā laukā; bet tas, kas bija izrādījis savu ziņkāri, apturēja viņus sacīdams! «Neaizskariet: es gribu ar viņu parunāt par buršu; es pats iešu uz buršu…»

Bet diezi, vai šī bēgšana būtu varējusi notikt, jo tad, kad filozofs bija nodomājis piecelties no galda, viņa kājas šķita kļuvušas no koka, un durvju istabā viņam sāka likties tik daudz, ka diezi, vai viņš būtu atradis īstās.

Tikai pret vakaru visa šī kompānijā atcerējās, ka jādodas tālāk ceļā. Sakāpuši bričkā, viņi sāka lēnām braukt, dzīdami zirgus un dziedādami dziesmu, kuras vārdus un jēgu diezi vai kāds saprastu. Noripojuši lielāko nakts pusi, pastāvīgi nomaldīdamies no ceļa, ko tie bija izmācījušies no galvas, viņi beidzot nobrauca no stāva kalna ielejā, un filozofs pamanīja gar malām stiepjamies dēļu vai zedeņu žogu ar zemiem kociņiem un jumtiem, kas rēgojās aiz tiem. Tas bija liels ciems, kas piederēja sotņikam. Bija jau stipri pāri pusnaktij; debesis bija tumšas, un mazas zvaigznītes mirdzēja šur tur. Nevienā mājā nebija redzama uguns. Viņi iebrauca, suņu reju pavadīti, pagalmā. Gar abām pusēm bija redzami salmiem segtie šķūņi un mājiņas; viena no tām, kas atradās tieši vidū pret vārtiem, bija lielāka par pārējām un kalpoja, kā likās, sotņikam par mitekli. Brička apstājās nelielas, šķūnim līdzīgas ēkas priekšā, un mūsu ceļinieki devās gulēt. Bet filozofs gribēja mazliet apskatīt no ārpuses kungu māju; taču, lai viņš blenza kā blenzdams ar savām acīm, viņš nevarēja skaidri saskatīt: mājas vietā viņam rēgojās lācis; no dūmeņa izveidojās rektors. Filozofs atmeta ar roku un devās gulēt.

Kad filozofs pamodās, mājā jau bija kustība: naktī bija nomirusi jaunkundze. Kalpi skraidīja steigā uz priekšu un atpakaļ; dažas vecenes raudāja, ziņkārīgo bars raudzījās caur žogu pana pagalmā, it kā varētu tur ko redzēt. Filozofs tūdaļ sāka aplūkot tās vietas, ko viņš nebija varējis saskatīt naktī. Pana māja bija zema, neliela ēka, kādas parasti cēla vecos laikos Mazkrievijā; tā bija pārsegta salmiem; mazs, ass un augsts frontons ar logu, kas izskatījās pēc augšup paceltas acs, bija viscaur izkrāsots gaiši zilām un dzeltenām puķēm un sarkaniem pusmēnešiem; tas bija nostiprināts uz ozola stabiņiem, kas līdz pusei bija apaļi, bet no apakšas sešstūraini, ar greznu apdari augšā. Zem šī frontona bija neliels lievenis ar soliem abās pusēs. Gar abām mājas pusēm bija nojumes uz tādiem pašiem stabiņiem, kas bija nosūnojušas. Augsta bumbiere ar piramidalu galotni un drebošām lapām zaļoja mājas priekšā. Vairākas klētis divi rindās stāvēja pagalma vidū, radīdamas it kā platu ielu, kas veda uz māju. Aiz klētīm pie pašiem vārtiem trīsstūrveidīgi izkārtojās divi pagrabi, viens otram pretī, arī pārklāti salmiem. Katra pagraba trijstūrainajai sienai bija zemas durvis un tās bija izkrāsotas aažadiem attēlojumiem, Uz vienām no tām bija uz mucas sēdošs kazaks, kas turēja virs galvas krūzi ar uzrakstu: «Visu izdzeršu!» Uz otras pudelīte, lielas pudeles un gar malām skaistuma pēc zirgs augšpēdu, pīpe, zvārguļi un uzraksts «Vīns— kazaka prieks». No viena šķūņa bēniņiem pa milzīgu logu lūkojās laukā bungas un vara taures. Pie vārtiem stāvēja divi lielgabali. Viss liecināja, ka mājas saimnieks mīlējis papriecāties un pagalmu bija bieži pāršalkuši dzīru saucieni. Aiz vārtiem atradās divi vējdzirnavas. Aiz majas stiepās dārzi, un cauri koku galotnēm bija redzamas tikai tumšās dūmeņu cepurītes, kas slēpās māju zaļajā biezoknī. Viss ciems izvietojās uz platas un līdzenas kalna nogāzes. No ziemeļu puses visu aizsedza stāvs kalns un ar savu pakāji izbeidzās pie paša pagalma. Uzskatot šo kalnu no apakšas, tas šķita vēl stāvāks, un tā augstajā galotnē rēgojās šur tur lielā suņuburkšķa greizie kāti un melnoja gaišajās debesīs; tā kailais, mālainais izskats izstrāvoja kaut kādu grūtsirdību; viss tas bija lietus izskalojumu un tērču izrakņāts. Tā stāvajā nokarē divi vietās kvernēja divi būdiņas; pār vienu no tām izplēta zarus kupla ābele, ko balstīja pie saknēm nelielas kārtis ar uzbērtu zemi. Āboli, kurus inosita vējš, ripoja lejā pašā pana pagalmā. No virsotnes vijās pa visu kalnu ceļš un, noslīdējis lejā, aizgāja garām pagalmam uz ciemu. Kad filozofs nomērīja tā briesmīgo stāvumu, tad nosprieda, ka vai nu panam bija pārāk gudri zirgi, vai arī kazakiem pārāk stipras galvas, kad tie arī reibuma tvanā pratuši nelaisties augšpēdu kopā ar neizmērojamo bričku un bagažu. Filozofs stāvēja augstākajā pagalma vietā, un, kad viņš apgriezās un palūkojās uz pretējo pusi, viņa priekšā bija pavisam cits skats. Ciems kopā ar nogāzi nolaidās lejup līdzenumā. Nepārskatāmas pļavas pavērās pret tālo plašumu; to spilgtais zaļums satumsa, jo vairāk tās attālinājās, un vesela virkne ciemu zilnīja tālumā, kaut gan attālums starp tiem bija lielāks nekā divdesmit verstu. No šo pļavu labās puses stiepās kalni, un kā tikko jaušama svītra tālumā dega un tumsa Dņepra. «Ek, brīnišķa vieta!» sacīja filozofs, «te varētu dzīvot, zvejot zivis Dņeprā un dīķos, medīt ar cilpām vai ar šauteni paipalas un slokas! Vispār, es domāju, arī teteru ne mazums ir šais pļavās. Dažādus augļus var sakaltēt un pārdot pilsētā gubām vai vēl labāk izdedzināt no tiem degvīnu, jo augļu degvīnu ne ar vienu putu degvīnu nevar salīdzināt. Bet nekaitētu padomāt arī par to, kā varētu nozust no šejienes.» Viņš pamanīja aiz žoga mazu celiņu, ko pilnīgi aizsedza saauguši suņuburkšķi; uzlika mašinali uz tā kāju, nodomādams sākumā tikai pastaigāties un pēc tam klusiņām starp mājām likties laukā, kad pēkšņi sajuta uz sava pleca diezgan spēcīgu roku.

Aiz muguras viņam stāvēja tas pats vecais kazaks, kas vakar tik rūgti raudāja par tēva un mātes nāvi un par savu vientulību.

«Velti tu domā, pan filozof, aizlavīties no mājām!» runāja viņš, «te nav tā iekārtots,"lai varētu aizbēgt, un arī ceļi Kājniekam ir slikti, bet ej labāk pie pana: viņš sen tevi gaida dzīvojamā istabā.»

«Iesim! Ko tad … es ar prieku,» sacīja filozofs un devās pakaļ kazakam.

Sotņiks, jau stipri vecs, sirmām ūsām un drūmu skumju izteiksmi, sēdēja pie galda dzīvojamā istabā, atbalstījis abām rokām galvu. Viņam bija ap piecdesmit gadu; bet dziļās bēdas sejā un kaut kāda bāli vāja sejas krāsa rādīja, ka viņa dvēsele bija satriekta un saplosīta pēkšņi vienā mirklī un visa agrākā jautrība un trokšņainā dzīve bija nozudusi uz mūžiem. Kad ienāca Choma kopā ar veco kazaku, viņš atlaida vienu roku un viegli pamāja ar galvu uz viņu dziļo pakla- nīšanos.

Choma un kazaks godbijīgi apstājās pie durvīm. *

«Kas tu, un no kurienes, un kādas kārtas, labais cilvēk?» sacīja sotņiks ne laipni, ne bargi.

«No bursakiem, filozofs Choma Bruts.»

«Un kas bija tavs tēvs?»

«Nezinu, godātais pan.»

«Un tava māte?»

«Arī māti nezinu. Ar prātu spriežot, māte, protams, ir bijusi; bet kas viņa un no kurienes, un kad dzīvojusi, — nudien, labdzimtība, nezinu.»

Sirmgalvis apklusa un, šķita, mirkli palika pārdomās.

«Kā tad tu iepazinies ar manu meitiņu?»

«Neesmu iepazinies, godātais pan, nudien, neesmu iepazinies! Man vēl nekādu darīšanu ar jaunkundzēm nav bijis, kamēr vien es pasaulē dzīvoju.»

«Kāpēc tad viņa nevienam citam, bet taisni tev noteica lasīt?»

Filozofs paraustīja plecus: «Dievs zina, kā to izskaidrot. Ir jau zināma lieta, ka kungi dažkārt iekāro ko tādu, ko pat visskolotākais cilvēks nesaprot; un sakāmvārds saka: «Steidzies, naidniek, ticis, kā pans licis.»»

«Vai tik tu nemelo, pan filozof?»

«Lai šai pašā vietā pērkons mani nosper, ja es meloju.»

«Ja tikai vienu mirkli ilgāk būtu tu nodzīvojusi,» skumji sacīja sotņiks, «tad, droši vien, es būtu uzzinājis visu. «Nevienam nedod lasīt par mani, bet aizsūti, tēti, tūlīt pat uz Kijevas semināru un atved bursaku Chomu Brutu; lai trīs naktis lūdz par manu grēcīgo dvēseli. Viņš zina …» Bet ko zina, es vairs nedzirdēju: viņa, dūjiņa, tikai to vien spēja izsacīt un nomira. Tu, krietnais cilvēk, droši vien, esi pazīstams ar savu svēto dzīvi un dievam tīkamiem darbiem, un viņa, varbūt, bija saklausījusies par tevi.»

«Kas? Es?» sacīja bursaks, atkāpdamies aiz izbrīna. «Es ar svētu dzīvi?» sacīja viņš, paskatīdamies sotņikam tieši acīs. «Dievs ar jums, pan! Ko jūs tur runājat! Es taču — kaut arī to neklājas sacīt — gāju pie maiznieces ap pašu Zaļo ceturtdienu».

«Nu… laikam jau ne velti tā nolemts. Tev jāsāk no šīs pašas dienas savs darbs.»

«Es kaut ko gribēju sacīt par to jūsu labestībai… To jau nu, protams, katrs cilvēks, kas iemācījies svētos rakstus, var samērā … tikai te tā īstenāk būtu iederējies diakons vai vismaz djaks. Tie ir sapratīgi ļaudis un zina, kā viss tas darāms: bet es… Un man jau arī balss nav tāda, un pats es — velns zina kas. Nekāda izskata no manis nav.»

«Kā nu tu gribi, tikai es visu, ko man mirstot vēlēja mana dūjiņa, izpildīšu, nekā nežēlodams. Un kad tu no šīs dienas trīs naktis nolasīsi, kā nākas, par viņu lūgsnas, tad es ievi atalgošu, bet ja ne — arī pašam velnam neieteicu saniknot mani.»

Pēdējos vārdus sotņiks izteica tik cieti, ka filozofs pilnīgi saprata to nozīmi.

«Seko man!» sacīja sotņiks.

Viņi izgāja priekšnamā. Sotņiks atvēra durvis uz otru istabu, kas bija iepretī pirmajai. Filozofs apstājās mirkli priekšnamā izšņaukties un ar kaut kādām neizskaidrojamām bailēm pārkāpa pār slieksni. Visa grīda bija noklāta sarkanu audumu. Kaktā zem svētbildes uz augsta galda gulēja mirušās miesas uz zila samta segas, kas bija izrotāta zelta apmali un bārkstīm. Augstas vaska sveces, apvītas irbenājiem, stāvēja kājgalī un galvgalī, izliedamas savu nespodro, dienas spožumā zūdīgo gaismu. Mirušās seju viņam aizsedza bezcerīgais tevs, kas sedeja pie viņas, pagriezies ar muguru pret durvīm. Filozofu pārsteidza vārdi, ko viņš izdzirda:

«Es nežēloju to, mana visumījākā meita, ka tu savā ziedu laikā, nenodzīvojusi nolikto mūžu, par skumjām un žēlabām man esi atstājusi zemi; man ir žēl tas, mana dūjiņa, ka es nezinu, kas ir bijis mans sīvais ienaidnieks, tavas nāves cēlonis. Un ja es zinātu, kas varējis iedomāties tevi kaut tikai apvainot vai kaut arī tikai pasacīt kaut ko nepatīkamu par tevi, tad, zvēru pie dieva, tāds neredzētu vairs savus bērnus, ja viņš tikpat vecs kā es, ne savu tēvu un māti, ja viņš vēl jaunos gados, un viņa miesas tiktu izmestas stepes putniem un zvēriem apēšanai! Bet posts man, mana lauku krinģelīte, mana paipaliņa, manu gaišumiņ, ka man jādzīvo atlikušais mūžs vienam bez prieka, slaukot svārku apakšā asaru lāses, kas tek no manām vecajām acīm tad, kad naidnieks mans priecāsies un slepus smīnēs par vārgo sirmgalvi…»

Viņš apklusa, un tam par cēloni bija plosīgas skumjas, kas izlija veselā asaru plūdā.

Filozofu aizkustināja tādas neremdināmas skumjas; viņš iekāsējās un sāka dobji krekšķināt, tā vēlēdamies iztīrīt savu balsi.

Sotņiks pagriezās atpakaļ un norādīja viņam vietu nomirušās galvgalī, nelielas pults priekšā, uz kuras atradās grāmatas.

«Trīs naktis kaut kā nostrādāšu,» nodomāja filozofs, «par to pans piebērs man abas kabatas skaidriem červoriciem.» Viņš pienāca tuvāk un, vēl reizi nokāsējies, sāka lasīt, nepievērsdams nekādas uzmanības sānis un neiedrīkstoties ielūkoties mirušās sejā. Iestājās dziļš klusums. Viņš manīja, ka sotņiks izgāja. Lēnām viņš pagrieza galvu, lai paraudzītos nomirušajā, un …

Šalkas izskrēja pa viņa dzīslām: viņa priekšā gulēja skaistule, kāda vien jebkad bijusi zemes virsū. Šķita, ka nekad līdz šim sejas vaibsti nav bijuši veidoti tik spilgtā un reizē harmoniskā skaistumā. Viņa gulēja kā dzīva; piere, skaista, maiga kā sniegs, kā sudrabs, likās domājam; uzacis — nakts saulainā dienā, smalkas, līdzenas, lepni pacēlās virs aizvērtajām acīm, bet skropstas, kas kā bultas krita uz vaigiem, kvēloja slepenu iegribu svelmē; lūpas — rubini, gatavi iesmie- ties svētlaimības smiekliem, prieka plūdiem … Bet, turpat tais pašos vaibstos viņš redzēja kaut ko briesmīgi skadru. Viņš juta, ka viņa dvēsele kaut kā slimīgi iesāpējās, it kā kad pēkšņi jautrības un dejojoša bara virpulī kāds būtu sācis dziedāt bēru dziesmu. Viņas lūpu rubini šķita apšalcam asinīm pašu sirdi. Pēkšņi kaut kas briesmīgi pazīstams parādījās viņas sejā. «Ragana!» iesaucās viņš ne savā balsī, novērsa acis sānis, kļuva viscaur bāls un sāka lasīt savas lūgsnas. Tā bija tā pati ragana, ko viņš bija nositis!

Kad saule taisījās rietēt, mirušo nesa uz baznīcu. Filozofs ar vienu savu plecu balstīja melno sēru šķirstu un juta uz sava pleca kaut ko aukstu kā ledus. Sotņiks pats gāja priekšā, ar roku nesdams mirušās šaurā mājokļa labo pusi. Koka baznīca, nomelnējusi, apaugusi zaļu sūnu, ar trīs konusveidīgiem kupoliem, skumīgi stāvēja gandrīz ciema malā. Bija redzams, ka tanī vairs nenotika nekādi dievkalpojumi. Sveces bija aizdegtas gandrīz pie katras svētbildes. Šķirstu nolika vidū pret pašu altari. Vecais sotņiks vēlreiz noskūpstīja mirušo, nometās ar seju pie zemes un izgāja kopā ar nesējiem laukā, nodevis pavēli krietni paēdināt filozofu un pēc vakariņām pavadīt viņu uz baznīcu. Ienākuši virtuvē, visi, kas bija nesuši šķirstu, sāka pieskarties ar rokām pie krāsns, kā parasti dara mazkrievi, kas skatījuši mironi.

Izsalkums, kādu tai brīdī filozofs sāka sajust, piespieda viņu dažus mirkļus pilnīgi aizmirst mirušo. Drīz visa .aime mazpamazām sāka pulcēties virtuvē. Virtuve sotņika mājās bija kaut kas līdzīgs klubam, kurā satecēja visi, kas vien sētā dzīvoja, ieskaitot šai skaitā arī suņus, kas, astes luncinot, nāca līdz pašām durvīm pēc kauliem un saskalām. Lai kurp kādu sūtīja un lai ar kādu vajadzību, tas vienmēr vispirms iegāja virtuvē, lai kaut mirkli atpūstos uz sola un izsmēķētu pīpi. Visi neprecējušies puiši, kas dzīvoja mājā un greznojās kazaku puspaltrakiem, gulēja te gandrīz cauru dienu uz sola, zem sola, uz krāsns — ar vienu vārdu, kur vien varēja sameklēt ērtu vietu gulēšanai. Pie tam visi vienmēr aizmirsa virtuvē vai nu cepuri, vai pātagu svešu suņu atgaiņāšanai, vai ko līdzīgu. Bet visdaudzgalvainākā sanāksme bija vakariņu laikā, kad ieradās arī zirgu gans, kas bija paguvis sadzīt savus zirgus aplokā, un lopu dzinējs, kas atveda govis slaukšanai, un visi tie, ko dienas laikā nevarēja redzēt. Pie vakariņām pļāpāšana pārņēma pašas nerunīgākās mēles. Te parasti runāja par visu: gan par to, kas pašuvis sev jaunas bikses, gan par to, kas atrodas zemes iekšienē un kurš redzējis vi'ku. Te bija daudz asprātīgo, kādu starp mazkrieviem netrūkst.

Filozofs nosēdās kopā ar citiem plašajā aplī, brīvā gaisā, virtuves sliekšņa priekšā. Drīz sieva sarkanā aubītē izspraucās pa durvīm, turēdama abās rokās karstu podu ar klimpām, un nolika to vidū starp tiem, kas gatavojās vakariņot. Katrs izņēma no savas kabatas koka karoti; citi, kam tās nebija, koka irbuli. Līdzko mutes sāka kustēties mazliet gausāk un visas šīs sabiedrības vilka izsalkums mazliet bija apklusināts, daudzi sāka sarunāties. Sarunai, dabiski, bija jāvēršas uz nomirušo.

«Vai ir tiesa,» sacīja kāds jauns avju gans, kas bija uztupinājis savam pīpes ādas pārsējam tik daudz pogu un vara skanuju, ka izskatījās pēc sīktirgotājas bodes, «vai ir tiesa, ka jaunkundze, lai dievs mielo viņas dvēseli, sazinājusies ar nelabo?»

«Kas? Jaunkundze?» sacīja Dorošs, kas jau agrāk bija pazīstams mūsu filozofam, «viņa jau bija gatavā ragana! Es zvēru, ka ragana!»

«Rimsties, rimsties, Doroš,» sacīja cits, kas ceļā bija izrādījis lielu gatavību mierināt, «tā nav mūsu darīšana; dievs ar viņu! Par to nav ko spriedelēt.» Bet Dorošs nemaz nebija noskaņots klusēšanai; viņš tikko pirms tam bija nogājis pagrabā kopā ar atslēgu glabātāju kaut kādā vajadzībā un, pieliecies, reizes divas pie divi vai trīs mucām, iznāca no turienes ārkārtīgi jautrs un runāja bez mitas.

«Ko tu gribi? Lai es klusēju?» sacīja viņš, «viņa jau uz manis paša ir jājusi! Nudien, ir jājusi!»

«Bet kā tas ir, tēvoci,» sacīja jaunais avju gans ar pogām, «.vai var pēc kādām pazīmēm pazīt raganu?»

«Nevar,» atbildēja Dorošs, «nekā nepazīsi; kaut vai visus psalmus noskaiti, arī tad nepazīsi.»

«Var, var, Doroš, nesaki to,» sacīja agrākais mierinātājs, «ne jau velti dievs katram devis īpašu izskatu: ļaudis, kas saprot zinātni, stāsta, ka raganai iir maza astīte.»

«Ja sieva veca, tad tā jau ir ragana,» sacīja vienaldzīgi sirmais kazaks.

«Ak, esat gan jūs labi!» uztvēra sieva, kas tai brīdī lēja klāt klimpas jau iztukšotajā podā, «īsti resni meža kuili!»

Vecajam kazakam, kura vārds bija Javtuchs, bet palama Kovtuns, parādījās uz lūpām apmierināts smaids, kad viņš redzēja, ka viņa vārdi nāvīgi aizskāra veceni; bet lopu dzinējs laida vaļā tik sulīgus smieklus, it kā divi vērši, nostājušies viens pret otru, būtu sākuši reizē maurot.

Uzsāktā saruna iekairināja filozofa nepārvaramo vēlēšanos un ziņkāri uzzināt ko pamatīgāk par sotņika mirušo meitu, im tāpēc, vēlēdamies atkal to uzvest uz iepriekšējo sarunu vielu, viņš griezās pie sava kaimiņa ar šādiem vārdiem: «Es gribēju pajautāt, kāpēc visa šī sabiedrība, kas sēž pie vakariņām, uzskata jaunkundzi par raganu? Vai tad viņa kādam ir nodarījusi ļaunu vai arī kādu iznerrojusi?»

«Ir bijis visādi,» atbildēja kāds no sēdētājiem, gludu seju, kas ārkārtīgi līdzinājās lāpstai.

«Un kas gan neatceras suņu puisi Mikitu vai arī to .. .»

«Kas tad bija ar suņu puisi Mikitu?» sacīja filozofs.

«Pagaidi! es izstāstīšu par suņu puisi Mikitu,» teica Dorošs.

«Es izstāstīšu par Mikitu,» atbildēja zirgu gans, «jo viņš bija mans kūms.»

«Es stāstīšu par Mikitu!» teica Spirids.

«Lai stāsta, lai Spirids stāsta!» sāka saukt pūlis.

Spirids iesāka: «Tu, pan filozof Choma, nepazini Mikitu. Ek, kas par retu cilvēku bija! Katru suni viņš toreiz tā pazina kā paša tēvu. Tagadējais suņu puisis Mikola, kas sēž trešais aiz manis, ne pazolēm viņam neder. Kaut arī viņš saprot savu lietu, bet pret to viņš — mēsli, samazgas.»

«Tu labi stāsti, labi!» sacīja Dorošs, piekrizdams pamājis ar galvu.

Spirids turpināja: «Zaķi viņš ieraudzīja drīzāk, nekā tabaku izslaucīsi no deguna. Dažreiz iesvelpjas: «nu tad, Ban- dit! nu, Straujā!» un pats zirgā pilnā sparā, — un ne izstāstīt nevar, kurš kuru drīzāk noskrien: vai viņš suni, vai suns viņu. Kortelīti sīvā iztempj vienā rāvienā, it kā nekas nebūtu bijis. Bija lielisks suņu puisis! Tikai nesen sāka viņš pastāvīgi jaunkundzē nolūkoties. Vai viņš taisni ieķēries bija viņā, vai arī viņa to tā bija nobūrusi, bet panīka cilvēks, kļuva pavisam kā bāba, pārvērtās, velns zina kā, tfu! neklājas sacīt.»

«Labi,» teica Dorošs.

«Tiklīdz jaunkundze kādreiz paskatās uz viņu, tūlīt pavadu no rokām izlaiž, Banditu sauc par Brovku, klūp un nesaprot, ko dara. Kādreiz jaunkundze atnāca uz stalli, kur viņš tīrīja zirgu. — «Ļauj,» saka, «Mikita, es uzlikšu tev virsū savu kājiņu.» Un viņš, muļķis, priecājas par to: saka, ka ne tikai kājiņu, bet arī pati sēdies man virsū. Jaunkundze pacēla savu kājiņu, un kā viņš ieraudzīja tās kailo, apaļo un balto kājiņu, tā, saka, burvība tā ir apdullināja viņu. Viņš, muļķis, pielieca muguru un, saķēris abām rokām viņas kailās kājiņas, metās skriet kā zirgs pa visu lauku, un kurp viņi ;'ājuši, viņš nekā nevarēja pasacīt; tikai atgriezās tikko dzīvs, un no tā laika izkalta kā skaida; un. kad reiz kāds atnāca uz stalli, tad viņa vietā atrada tikai pelnu čupu un tukšu spaini: bija pavisam sadedzis, sadedzis pats no sevis. Un bija tāds suņu puisis, kādu visā pasaulē nevar atrast.»

Kad Spirids nobeidza savu stāstu, visās malās sāka pārspriest bijušā suņu puiša labās īpašības.

«Un par Septunieti tu neesi dzirdējis?» sacīja Dorošs, uzrunādams Chomu.

«Nē.»

«Ehe, he, he! Tad jau jums bursā, redzams, ne pārāk lielas gudrības māca. Nu, klausies. Ir mums sādžā kazaks Sep- tuns, — krietns kazaks! Viņš mīl dažreiz zagt un melot bez kādas vajadzības, bet… krietns kazaks. Viņa būda nav tik tālu no šejienes. Tādā pašā laikā, kā mēs tagad esam nosēdušies ēst vakariņas, Septuns ar sieviņu, paēduši vakariņas, nolikās gulēt, un tā kā laiks bija jauks, Septuniete apgulās pagalmā, bet Septuns būdā uz sola; vai arī nē: Septuniete būdā uz sola, un Septuns pagalmā …»

«Un nevis uz sola, bet uz grīdas apgulās Septuniete,» uztvēra sieva, stāvēdama uz sliekšņa un atbalstījusi rokā vaigu.

Dorošs palūkojās viņā, pēc tam palūkojās uz zemi, pēc tam atkal viņā un, mazu brīdi klusējis, sacīja: «Kad nometīšu, visiom redzot, no tevis brunčus, tad nebūs labi.»

Sim brīdinājumam bija savi panākumi. Vecene apklusa un vairs ne reizes nepārtrauca stāstījumu.

Dorošs turpināja: «Bet šūpulī, kas karājās istabā, gulēja gadu vecs bērns, nezinu, vīriešu vai sieviešu kārtas. Septuniete apgulās, un pēc tam dzird, ka aiz durvīm skrāpējas suns un kauc tā, ka vai no istabas jāskrien. Viņa pārbijās, jo sievas — tik muļķīgi radījumi, ka parādi viņai pievakarē mēli no aizdurvīm, un visa drosme saskrien papēžos. Bet viņa domā: «Ņemšu un sadošu pa purnu nolādētajam sunim, varbūt pārstās gaudot», un, paņēmusi kruķi, izgāja atvērt durvis. Nepaguva viņa mazliet pavērt, kā suns metās caur viņas kājstarpu un taisni uz bērna šūpuli. Septuniete redz, ka tas nav vis suns, bet jaunkundze; un lai tad arī būtu jaunkundze tādā izskatā, kādu viņa to pazina, — tad jau vēl nekas; bet tāda lieta un apstākļi, ka viņa visa bija zila, un acis dega kā ogles. Viņa saķēra bērnu, pārkoda tam rīkli un sāka no tā dzert asinis. Septuniete tikai iekliedzās: «Ak, mīļā nelaimīte!» un no būdas ārā. Tikai redz, ka priekšnamā durvis aizslēgtas; viņa uz bēniņiem; sēž un trīc muļķa sieva; pēc tam redz, ka jaunkundze nāk arī uz bēniņiem pie viņas, metas tai virsū un sāk muļķa sievu kost. Tad nu Septuns no rīta izvilka no turienes savu sievu, visu sakostu un zilu; un otrā dienā tā ir nomira muļķa sieva. Tad nu redziet, kādas padarīšanas un apmānīšanas notiek! Kaut arī viņa kungu gājuma, bet tomēr ragana paliek ragana.»

Pēc šāda stāsta Dorošs pašapmierināts atskatījās un iebāza pirkstus savā pīpē, sagatavodamies to piebāzt ar tabaku. Viela par raganu kļuva neizsmeļama. Katrs pēc kārtas steidza kaut ko pastāstīt. Pie viena ragana bija atbraukusi siena stirpas izskatā pie pašām mājas durvīm; citam bija nozagusi cepuri vai pīpi; vairākām meitām ciemā bija nogriezusi bizi; citiem izdzērusi dažus spaiņus asiņu.

Beidzot visa kompānijā atjēdzās un redzēja, ka ir jau pārāk aizpļāpājušies, jo laukā bija jau pilnīga nakts. Visi sāka izklīst pa guļas vietām, kas atradās vai nu virtuvē, vai šķūņos, vai pagalmā.

«Un nu, pan Choma! tagad arī mums ir laiks doties pie nelaiķes,» sacīja sirmais kazaks, griezdamies pie filozofa, un visi četri, to skaitā Spirids un Dorošs, devās uz baznīcu, pērdami ar pātagām suņus, kuru laukā bija liels daudzums un kas no dusmām koda viņu nūjās.

Filozofs, neraugoties uz to, ka bija paguvis iestiprināties ar krietnu krūzi degvīna, slepeni juta uzmācīgas bailes, kas auga lielākas, jo vairāk viņi tuvojās apgaismotajai baznīcai. Stāsti un savādie notikumi, ko viņš bija dzirdējis, palīdzēja vēl vairāk darboties viņa iedomām. Krēsla zem žoga un kokiem sāka mesties retāka: apvidus kļuva kailāks. Viņi iegāja beidzot nelielā pagalmiņā aiz vecās baznīcas žoga, kur nebija neviena kociņa un pavērās vienīgi kails lauks un nakts krēslas aizsegtas pļavas. Trīs kazaki uzkāpa kopā ar Chomu pa stāvām kāpnēm lievenī un iegāja baznīcā. Te viņi pameta filozofu, novēlēdami viņam laimīgi izpildīt savu pienākumu, un aizslēdza aiz viņa durvis, kā pans bija pavēlējis.

Filozofs palika viens. Vispirms viņš nožāvājās, pēc tam izstaipījās, tad iepūta abās saujās un beidzot arī atskatījās. Vidū stāvēja melnais šķirsts; sveces dega tumšo svētbilžu priekšā: to gaisma apgaismoja tikai ikonostasu un mazliet baznīcas vidu; attālie baznīcas telpas kakti bija tīti krēslā. Augstais senlaicīgais ikonostass jau rādīja lielu vecumu; tā caurumainais izgriezuma darbs, apklāts zeltu, mirdzēja vairs tikai dzirkstīm: zeltījums vienā vietā bija nobiris, otrā pavisam melns kļuvis, svēto sejas, kļuvušas pilnīgi tumšas, raudzījās kaut kā drūmi. Filozofs vēlreiz atskatījās. «Nu ko? — sacīja viņš, — kas te ko baidīties? Cilvēks atnākt šurp nevar, bet pret miroņiem un aizgājējiem no viņas saules man ir lūgsnas, tādas, ka, tiklīdz noskaitīšu, viņi mani pat ne ar pirkstu neaizskars. Nekas! — atkārtoja viņš, pametis ar roku, — lasīsim.» Pienācis pie klirosa, viņš ieraudzīja vairākus saišķus sveču. «Tas ir labi, — nodomāja filozofs, — jāapgaismo visa baznīca tā, lai būtu redzams Јā dienā. Ek, žēl, ka dievnamā nedrīkst pīpi izsmēķēt!»

Un viņš sāka pielipināt vaska sveces visām karnizēm, pul- tēm un svētbildēm, nemaz tās nežēlodams, un drīz vien visu baznīcu pildīja gaisma. Tikai augšā krēsla kļuva it kā stiprāka, un krēslainās svētbildes lūkojās drūmāk iz senlaicīgajiem grieztajiem ietvariem, kam šur tur mirdzēja zeltījums. Viņš piegāja pie šķirsta, bailīgi paraudzījās nomirušās sejā un, mazliet nodrebējis, nevarēja neaizvērt savu acu; tik briesmīgs, žilbinošs skaistums!

Viņš novērsās un gribēja aiziet; bet dīvainā ziņkārē, dīvainās pretrunīgās sajūtās, kas cilvēku nepamet it sevišķi baiļu laikā, viņš nenocietās, aiziedams nepalūkojies viņā, un pēc tam, juzdams tādas pašas trīsas, palūkojās vēlreiz. Patiesi, spilgtais aizgājējas skaistums šķita briesmīgs. Var jau būt, ka viņa neiedvestu tik paniskas šausmas, ja būtu mazliet nejēdzīgāka. Bet viņas vaibstos nebija nekā nespodra, neskaidra, nedzīva; viņa bija dzīva, un filozofam likās, it kā viņa lūkojas tajā aizvērtām acīm. Viņam pat likās, it kā no viņas labās acs skropstām noritēja asara, un, kad tā apstājās uz vaiga, tad viņš skaidri redzēja, ka tā bija asins lāse.

Viņš steidzīgi devās pie klirosa, atvēra grāmatu un, lai vairāk sevi iedrošinātu, sāka lasīt ļoti skaļā balsī. Viņa balss pārsteidza baznīcas koka sienas, kas sen bija kļuvušas klusas un kurlas; vientulīgi, bez atbalss, krita vārdi sulīgā basā pilnīgā nāves klusumā un likās mazliet mežonīgi pat pašam lasītājam. «No kā baidīties? — domāja viņš pie sevis: — viņa taču nepiecelsies no sava šķirsta, jo bīsies dieva vārda. Lai viņa gul! Un kas gan es būtu par kazaku, ja izbītos? Nu, iedzēru iieku — tāpēc tad arī šķiet baigi. Iešņaukšu varbūt tabaku. Ek, jauka tabaka! Lieliska tabaka! Laba tabaka!» Tomēr, katru lapu pāršķirot, viņš lūkojās šķībi uz šķirstu, un negribētas jūtas šķita viņam čukstam: «Nupat, nupat piecelsies! Nupat piecelsies, nupat paskatīsies no šķirsta!»

Bet bija nāves klusums; šķirsts stāvēja nekustīgi; sveces izlēja veselus gaismas plūdus. Baiga ir apgaismota baznīca naktī ar nomirušām miesām un bez nevienas cilvēka dvēseles!

Paaugstinājis balsi, viņš sāka dziedāt dažādās balsīs, vēlēdamies apklusināt baiļu paliekas, bet ik mirkli viņš pievērsa savas acis šķirstam, it kā negribot jautādams: «Bet ja nu viņa pamostas, ja nu viņa pieceļas?»

Bet šķirsts nepakustējās. Kaut jel kāda skaņa, kaut jel viena dzīva būte, kaut vai circenis būtu atsaucies kaktā! Tikko bija dzirdama attālas sveces viegla čirkstēšana vai arī vaska piliena vāja viegli krītoša skaņa, kas nopilēja uz grīdas.

«Nu, bet ja pieceļas? …»

Viņa pacēla galvu …

Viņš mežonīgi palūkojās un izberzēja acis. Un viņa, patiesi, vairs negul, bet sēž savā šķirstā. Viņš novērsa savas acis un atkal šausmās pievērsa tās šķirstam. Viņa piecēlās … iet pa baznīcu aizvērtām acīm, nemitīgi taustoties ar rokām, it kā vēlētos notvert kādu.

Viņa nāk taisni uz viņu. Bailēs viņš apvilka gaisā ap sevi apli; ar pūlēm sāka lasīt lūgsnas un skaitīt buramos vārdus, ko viņam bija iemācījis kāds mūks, kas visu savu mūžu redzējis raganas un nešķīstus garus.

Viņa nostājās gandrīz uz pašas apļa svītras; bet varēja redzēt, ka viņai nebija spēka pārkāpt to, un viņa kļuva pavisam zila, kā cilvēks, kas jau vairākas dienas ir miris. Cho- mam nebija drosmes uzlūkot viņu: viņa bija briesmīga. Viņa sacirta zobus un atvēra savas mirušās acis; bet, nekā neredzēdama, trakumā — ko izteica viņas drebošā seja — metās uz otru pusi un, izstiepusi rokas, apkampa ar tām katru pilaru un stūri, cenzdamās notvert Chomu. Beidzot viņa apstājās, padraudēja ar pirkstu un apgulās savā šķirstā.

Filozofs arvien vēl nevarēja atjēgties un ar bailēm pameta acis uz šo raganas šauro mājokli. Beidzot šķirsts pēkšņi atrāvās no savas vietas un svilpodams sāka lidot pa visu baznīcu, šķērsojot gaisu visos virzienos. Filozofs to redzēja gandrīz virs galvas, bet reizē arī ievēroja, ka tas nespēja aizskart apli, ko viņš bija apvilcis, un pastiprināja savas lūgsnas. Šķirsts ar troksni nokrita baznīcas vidū un palika nekustīgs. No viņa atkal pacēlās mironis, zili iezaļgans. Bet tai brīdī atskanēja tāls gaiļa dziedājums; mironis nolaidās šķirstā, un šķirsta vāks aizcirtās.

Sirds filozofam dauzījās un sviedri tecēja aumaļām; bet, gaiļa dziedāšanas iedrošināts, viņš steidza nobeigt lasīt lapas, kam jau bija jābūt izlasītām. Gaismai austot, viņu atnāca nomainīt djačoks un sirmais Javtuchs, kas tai reizē pildīja baznīcas vecākā pienākumu.

Atnācis attālajā guļas vietā, filozofs ilgi nevarēja aizmigt; taču nogurums uzvarēja, un viņš nogulēja līdz pusdienai. Kad viņš pamodās, viss nakts piedzīvojums viņam šķita noticis sapnī. SDēku stiprināšanai viņam iedeva kortelīti degvīna. Pie pusdienām viņš drīz atdzīvojās, izmeta šur tur pa piezīmei, un gandrīz viens pats apēda diezgan krietnu sivēnu, bet par savu piedzīvojumu baznīcā viņam nebija drosmes stāstīt kādas viņam pašam neizprotamas sajūtas pēc, un uz ziņkārīgo jautājumiem viņš atbildēja: «Jā, bija visādi brīnumi.» Filozofs bija no to ļaužu skaita, kuros pēc tam, kad tie ir pabaroti, pamostas neparasta filantropija. Viņš, gulēdams ar savu pīpi zobos, raudzījās visos neparasti saldām acīm un nepārtraukti spļaudījās sānis.

Pēc pusdienas filozofs bija pavisam labā garastāvoklī. Viņš bija paguvis apstaigāt visu ciemu, gandrīz ar visiem sapazī- ties; no divām būdām viņu pat izdzina; kāda glīta jauna meita sadeva viņam krietni ar lāpstu pa muguru, kad viņš bija sadomājis paraudzīt aiz ziņkāres, no kādas drēbes bija viņas krekls un plachta. Bet jo vairāk laiks tuvojās vakaram»

jo domīgāks kļuva filozofs. Kādu stundu pirms vakariņām gandrīz visi gājēji sapulcējās spēlēt putru vai kragļus, — ķegļu veids, kur bumbu vietā lieto garas nūjas, un vinnētājam ir tiesības jāt uz otra jāšus. Sī spēle izvērtās par ļoti interesantu skatītājiem: bieži dzinējs, plats kā bliņa, rāpās jāt cūkganu, sīciņu, maziņu, kas sastāvēja no vienām krunkām. Citu reizi dzinējs pielieca savu muguru, un Dorošs, tajā uzlēcis, vienmēr mēdza teikt: «Kas par dūšīgu vērsi!» Pie virtuves sliekšņa sēdēja tādi, kas bija solidāki. Viņi lūkojās ārkārtīgi nopietni, smēķēdami pīpes, pat arī tad, kad jaunieši no sirds smējās -par kādu dzinēju vai Spirida asprātīgu vārdu. Choma velti pūlējās iejaukties šai spēlē: kāda tumša doma kā nagla sēdēja viņa galvā. Pie vakariņām, lai viņš centās kā cenzdamies sevi uzjautrināt, taču bailes iedegās viņā reizē ar tumsu, kas izplētās debesīs.

«Un nu mums laiks, pan bursak!» teica viņam pazīstamais sirmais kazaks, pieceļoties no vietas reizē ar Dorošu, «iesim pie darba.»

Chomu atkal tāpat aizveda uz baznīcu; atkal atstāja viņu vienu un aizslēdza aiz viņa durvis. Tiklīdz viņš palika viens, bailes sāka spiesties no jauna viņa krūtīs. Viņš atkal redzēja tumšās svētbildes, spožos ietvarus un pazīstamo melno šķirstu, kas stāvēja draudīgā klusumā un nekustīgs baznīcas vidū.

«Ak, ko?» sacīja viņš, «tagad jau man vairs nav ko brīnīties par šādiem ērmiem. Tas tikai no reizes tā šausmīgi. Jā, tas tikai pirmo reizi mazliet šausmīgi, bet pēc tam tas vairs nav šausmīgi; tas nemaz vairs nav šausmīgi.»

Viņš steidzīgi uzkāpa klirosā, apvilka ap sevi apli, noskaitīja dažus buramos vārdus un sāka skaļi lasīt, nolēmis nepacelt no grāmatas savu acu un nepievērst nekam uzmanības. Viņš lasīja jau kādu stundu un sāka jau mazliet piegurt un iekāsēties; viņš izņēma no kabatas radziņu un, pirms pielikt tabaku pie deguna, bailīgi pameta acis uz šķirstu. Sirds viņam pamira: mironis jau stāvēja viņa priekšā uz pašas svītras un ieurba viņā mirušās iezaļganās acis. Bursaks nodrebēja, un jūtams aukstums izskrēja pa visām viņa dzīslām. Nodūris acis grāmatā, viņš sāka skaļāk skaitīt savas lūgsnas un buramos vārdus un dzirdēja, kā mironis atkal sacirta zobus Un sāka mētāties rokām, gribēdams viņu satvert. Bet, viegli ar vienu aci pašķielējis, viņš redzēja, ka mironis netvarstīja

viņu tur, kur viņš stāvēja, un, kā redzams, nevarēja viņu saskatīt. Viņa sāka dobji murmināt un mirušām lūpām izrunāt baigus vārdus; tie piesmakuši šņukstēja kā verdošu sveķu burbuļošana. Ko tie nozīmēja, viņš nevarētu pasacīt, bet kaut kas briesmīgs tajos bija. Filozofs šausmās saprata, ka viņa pesteļoja.

No vārdiem baznīcā sacēlās vējš un bija dzirdams troksnis it kā no daudzu spārnu lidošanas. Viņš dzirdēja, kā spārni sitās baznīcas logu stiklos un dzelzs rāmjos, kā ņurdot skrāpēja nagi pa dzelzi un kā neticami liels spēks trakoja pie durvīm un gribēja ielauzties. Visu laiku viņa sirds stipri dauzījās; aizmiedzis acis, viņš tikai skaitīja buramos vārdus un lūgsnas. Beidzot pēkšņi kaut kas iesvilpojās tālumā: tā bija tāla gaiļa dziedāšana. Izmocītais filozofs aprimās un atvilka elpu.

Viņu nomainīt ienākušie atrada viņu tikko dzīvu; viņš bija atspiedies ar muguru pret sienu un ieplestām acīm nekustīgi raudzījās atnācējos kazakos. Viņu gandrīz vešus izveda un balstīja visu ceļu. Atnācis pana sētā, viņš uzpurinājās un lika sev pasniegt kortelīti degvīna. To izdzēris, viņš saglauda uz savas galvas matus un sacīja: «Daudz ir visādu mēslu pasaulē! Un notiek tādas šausmas, nu…» Pie šiem vārdiem filozofs atmeta ar roku.

Sapulcējušies ap viņu nokāra galvas, dzirdot tādus vārdus. Pat nelielais zēns, ko visi gājēji — pēc viņu domām ar pilnām tiesībām — pilnvaroja savā vietā, kad bija jātīra zirgu stallis vai jānes ūdens, pat arī šis nabaga zēns atvēra muti.

Šai brīdī gāja garām vēl ne visai veca sievele cieši savilktā ņieburā, kas izcēla viņas apaļo un spēcīgo stāvu, vecās ķēkšas palīdze, briesmīga koķete, kas vienmēr kaut ko atrada, ko piespraust savai aubei: vai nu lentes galiņu, vai neļķi, vai pat papīriņu, ja nebija kaut kā cita.

«Labdien, Choma!» viņa sacīja, ieraudzījusi filozofu. «Ai, ai, ai! kas tad ar tevi ir?» viņa iesaucās, sasizdama rokas.

«Kā kas, muļķa sieva?»

«Ak, vai dieviņ! tu tak esi pavisam sirms!»

«Ehe, he! Viņa taču saka patiesību!» sacīja Spirids, cieši viņā ieskatīdamies. «Tu tiešām esi kļuvis sirms kā mūsu vecais Javtuchs!»

Filozofs, to izdzirdis, aizskrēja kā bulta uz virtuvi, kur viņš bija ievērojis pie sienas pielīmētu, mušu noraibinātu trīsstūrainu spoguļa gabalu, kā priekšā bija sabāztas neaiz- mirsteles, ziemcietes un pat dievkociņu vītne, kas norādīja uz greznīgas koķetes tualeti. Viņš šausmās ieraudzīja runātāju vārdu patiesību: puse viņa matu tiešām bija balti.

Nokāris galvu, Choma Bruts nodevās pārdomām: «Iešu pie pana,» sacīja viņš beidzot, «izstāstīšu viņam visu un paskaidrošu, ka vairāk negribu lasīt. Lai sūta mani tūlīt pat uz Kijevu.»

Šādās domās viņš uzņēma virzienu uz pana mājas lieveni.

Sotņiks sēdēja gandrīz nekustīgs savā istabā. Tās pašas bezcerīgās skumjas, kādas viņš bija redzējis tā sejā agrāk, bija redzamas tajā arī tagad. Tikai viņa vaigi bija iekrituši daudz vairāk nekā agrāk. Varēja redzēt, ka viņš ļoti maz bija lietojis barību vai, varbūt, pat nebija tai pieskāries. Neparasts bālums piešķīra viņam it kā akmeņainu stingumu.

«Sveiks, bēduli!» teica viņš, ieraudzījis Chomu, kas bija palicis stāvot ar cepuri rokās pie durvīm. «Nu ko, kā tev iet? Vai viss kārtībā?»

«Kārtībā ta' kārtībā; tādi velni ieviesušies, ka' taisni jāņem cepure un jālaižas, kurp kājas nes.»

«Kā tā?»

«Nu, jūsu meitiņa, pan … Ar prātu spriežot, viņa, protams, ir kungu kārtas, tam neviens nerunās pretī; bet, neņemiet par ļaunu, lai dievs dod viņas dvēselei mieru…»

«Ko tad meitiņa?»

«Pielaidusi pie sevis nelabo. Tādas bailes aizdod, ka nekādi raksti nelīdz.»

«Lasi, lasi! Ne velti viņa tevi atsaukusi: viņa rūpējās, mana dūjiņa, par savu dvēseli un gribēja ar lūgsnām aizdzīt visas ļaunās domas.»

«Jūsu vara, pan: nudien, nav pa spēkam!»

«Lasi, lasi!» turpināja tai pašā pierunātāja balsī sotņiks, «tev vēl viena nakts tagad palikusi; tu izdarīsi kristīgu darbu, un es apbalvošu tevi.»

«Lai kādas būtu balvas. .. Kā nu tu gribi, pan. bet es nelasīšu!» sacīja Choma noteikti.

«Klausies, filozof!» sacīja sotņiks, un balss viņam kļuva cieta un barga, «es nemīlu tādus izgudrojumus. Tu vari to darīt jūsu bursā, bet pie manis nav tā: kad es tevi nopēršu, tas nebūs tā kā rektors. Vai tu zini, kādi ir krietni ādas kančuki?»

«Kā nu nezinu!»" sacīja filozofs, pazeminājis balsi, «katrs zina, kas ir ādas kančuki: lielākā skaitā — nepanesama lieta.»

«Jā. Bet tu vēl nezini, kā mani puiši prot pērt!» sacīja bargi sotņiks, celdamies kājās, un viņa sejas izteiksme kļuva pavēlīga un nežēlīga, atklādama visu viņa neiegrožoto raksturu, ko tikai uz laiku iemidzinājušas sēras. «Pie manis pa- priekšu noper, pēc tam ielaista ar degvīnu, un pēc tam atkal. Ej, ej, dari savu darāmo! Nepadarīsi — nepiecelsies, bet izdarīsi — tūkstoš červoncu!»

«Oho, ho! tas jau ir ķēriens!» nodomāja filozofs iziedams, «ar tādu nav ko jokot. Pagaidi, pagaidi, draudziņ: es tā uzasināšu slēpes, ka tu saviem suņiem nepanāksi mani.»

Un Choma nolēma katrā ziņā bēgt. Viņš tikai gribēja nogaidīt pēcpusdienas stundu, kad visiem gājējiem bija paradums nolīst siena šķūņos un atvērtu muti laist vaļā tādu krākšanu un svilpošanu, ka pana sēta kļuva līdzīga fabrikai.

Beidzot šis laiks pienāca. Pat Javtuchs piemiedza acis, izstiepies saulē. Filozofs ar bailēm un drebēšanu devās klusītēm pana dārzā, no kurienes, kā viņam likās, bija ērtāk un nemanāmāk izbēgt laukos. Sis dārzs, pēc paraduma, bija ļoti nolaists un tātad ārkārtīgi noderēja katram slepenam pasākumam. Atskaitot tikai vienu celiņu, kas bija iemīts saimniecisku vajadzību pēc, viss pārējais bija apslēpts biezi saaugušiem ķiršiem, irbenājiem, dadžiem, kas izbāza uz pašu augšu savus garos kātus ar lipīgām rožainām galviņām. Visu šo raibo koku un krūmāju klāstu kā tīkls sedza apīņi un veidoja pār tiem jumtu, kas uzgulās žogam un gāja pa to uz leju vijīgām čūskām kopā ar mežonīgajiem lauku pulkstenī- šiem. Aiz žoga, kas noderēja par dārza robežu, stiepās vesels nezāļu mežs, kurā nevienam nebija ziņkāres ielūkoties, un izkapts sašķīstu gabalos, ja tā gribētu pieskarties ar savu asmeni tā kokainajiem, resnajiem stiebriem.

Kad filozofs gribēja pārkāpt žogu, viņa zobi klabēja un sirds sita tik stipri, ka viņš pats izbijās. Viņa garās chlamidas apakša, šķita, lipa pie zemes, it kā to kāds būtu pienaglojis. Kad viņš kāpa pāri žogam, viņam likās, ka ausīs tam, dulli- noši svilpdama, tarkšķētu kāda balss: «Kurp, kurp?» Filozofs ieklupa nezālēs un metās bēgt, pastāvīgi klupdams pār vecām saknēm un saminot kājām kurmjus. Viņš redzēja, ka viņam, kad viņš izlīda no nezālēm, bija jāpārskrien lauks, aiz kura melnoja biezi meža rožu krūmi, kur viņš uzskatīja sevi •drošībā un ko pārejot viņš, pēc savām domām, cerēja uziet uz tiešo Kijevas ceļu. Lauku viņš pārskrēja vienā mirklī un atradās biezajos meža rožu krūmos. Erkšķājam viņš izlīda cauri, atstādams par mesliem uz katra asā ērkšķa gabalus no sava tērpa, un atradās nelielā ieplakā. Pūpols, sazarojušiem zariem, noliecās tepat gandrīz līdz pašai zemei. Neliels avots mirdzēja tīrs kā sudrabs. Pirmais filozofa darbs bija — apgulties un nodzerties, jo viņš juta neizciešamas slāpes. «Labs ūdens!» sacīja viņš, slaucīdams lūpas, «te varētu atpūsties.»

«Nē, labāk skriesim uz priekšu: tik un tā dzīsies pakaļ!»

Šie vārdi atskanēja viņam pie ausīm. Viņš atskatījās — viņa priekšā stāvēja Javtuchs.

«Velna Javtuchs!» nodomāja klusībā pie sevis filozofs, «es varētu tevi paķert un aiz kājām… Un tavu riebīgo purnu, un visu, kas vien tev ir, es varētu dauzīt ar ozola nūju.»

«Velti tu esi taisījis tādu līkumu,» turpināja Javtuchs, «daudz labāk būtu bijis izvēlēties to ceļu, pa kuru nācu es: taisni garām zirgu stallim. Un bez tam arī svārku žēl. Un laba vadmala. Cik maksāji par aršinu? Galu galā esam diezgan pastaigājušies: tagad laiks mājup.»

Filozofs pakasīdamies devās pakaļ Javtucham. «Tagad nolādētā ragana sados man piparus!» viņš nodomāja. «Bet, tiešām, ko tad es tā? Ko es baidos? Vai tad es neesmu kazaks? Es taču divi naktis esmu nolasījis, dievs palīdzēs arī trešo. Redzams, nolādētā ragana diezgan daudz grēku grēkojusi, ka nešķīstais gars tik ļoti par viņu iestājas.»

Šādas domas viņu nodarbināja, kad tas ienāca pana pagalmā. Stiprinājis sevi ar šādām piezīmēm, viņš izlūdzās Dorošu, kas ar atslēgu glabātāja protekciju drīkstēja dažreiz ieiet pana pagrabos, izstiept lielo pudeli sīvā, un abi draugi, apsēdušies zem šķūņa, iztempa turpat vai pusspaini, tā ka filozofs, pēkšņi piecēlies kājās, sāka saukt: «Muzikantus! katrā ziņā muzikantus!» un, muzikantus nesagaidījis, laidās pagalma vidū atbrīvotā vietā lēkt trepaku. Viņš dejoja līdz tam brīdim, kamēr pienāca launaga laiks, un gājēji, kas bija to apstājuši, kā šādos gadījumos pienākas, aplī, beidzot nospļāvās un gāja projām, teikdami: «Re, cik ilgi cilvēks danco!» Beidzot filozofs tepat arī nolikās gulēt, un tikai krietns spainis auksta ūdens spēja viņu uzmodināt vakariņās.

Vakariņu laikā viņš runāja par to, kas ir kazaks un ka tas nedrīkst baidīties ne no kā pasaulē.

«Ir laiks,» sacīja Javtuchs, «iesim.»

«Sērkociņu tev mēlē, nolādētais kuili!» nodomāja filozofs un, piecēlies kājās, sacīja: «Iesim!»

Iedams pa ceļu, filozofs bez apstājas lūkojās gar malām un mazliet aprunājās ar saviem pavadoņiem. Bet Javtuchs klusēja: pats Dorošs bija nerunīgs. Nakts bija kā elle. Tālumā vesels bars vilku, un pat suņu riešana šķita it kā briesmīga.

«Liekas, it kā kāds cits kauc: tas nav vilks,» sacīja Dorošs. Javtuchs klusēja. Filozofam nebija nekā ko sacīt.

Viņi pienāca pie baznīcas un iegāja zem tās vecajām koka velvēm, kas rādīja, cik maz ciema īpašnieks rūpējas par dievu un par savu dvēseli. Javtuchs un Dorošs atkal aizgāja, un filozofs palika viens.

Viss bija tāpat, viss bija tai pašā pazīstamajā izskatā. Viņš mirkli apstājās. Vidū arvien tikpat nekustīgi stāvēja šausmīgās raganas šķirsts. «Nebaidīšos, nudien, nebaidīšos!» sacīja viņš un, apvilcis pa vecam ap sevi apli, sāka atcerēties visas savas burvības. Klusums bija drausmīgs; sveces drebēja un pārlēja ar gaismu visu baznīcu. Filozofs pāršķīra vienu lapu, pēc tam pāršķīra otru un manīja, ka viņš lasa pavisam ko citu nekā rakstīts grāmatā. Bailēs viņš pārmeta krustu un sāka dziedāt. Tas viņu mazliet iedrošināja; lasīšana veicās uz priekšu, un lapas ņirbēja viena pēc otras.

Pēkšņi… klusumā… ar troksni atsprāga šķirsta dzelzs vāks un piecēlās mironis. Vēl briesmīgāks tas bija nekā pirmo reizi. Tā zobi briesmīgi klabēja rinda pret rindu, tā lūpas raustījās krampjos, un, mežonīgi iekaukdamies, sāka plūst lāsti. Viesulis sacēlās baznīcā, zemē sakrita svētbildes, bira no augšas uz leju sasistie logu stikli. Durvis notrūka no virām, un neredzams briesmoņu spēks ielaidās dieva baznīcā. Briesmīgs spārnu un nagu skrāpēšanas troksnis piepildīja visu baznīcu. Viss lidoja un virpuļoja, meklējot pa visām malām filozofu.

Chomam izgāja no galvas pēdējās reibuma atliekas. Viņš tikai meta krustus un lasīja, kā pagadījās, lūgsnas. Un tai pašā laikā viņš dzirdēja, kā nešķīstie gari mētājās viņam apkārt, gandrīz to aizskarot spārnu un riebīgo astu galiem. Viņam nebija drosmes tos uzlūkot; viņš redzēja tikai, kā veselas sienas lielumā stāvēja kāds milzīgs ērms, iepinies savos sajauktajos matos kā mežā; cauri matu plīvuram briesmīgi raudzījās divi acis, pacēlušas mazliet augšup uzacis. Virs viņa karājās gaisā kaut kas līdzīgs milzu pūslim, ar tūkstoš izstieptām knaiblēm un skorpionu dzeloņiem; melna zeme karājās uz tiem pikām. Visi raudzījās viņā, meklēja un nevarēja ieraudzīt viņu, apņemtu ar noslēpumainu apli. «Atvediet Viju! Ejiet pēc Vija!» atskanēja miroņa vārdi.

Un pēkšņi iestājās klusums baznīcā; varēja sadzirdēt tālumā vilku iegaudošanos, un drīz atskanēja smagi soļi, kas atbalsojās baznīcā. Pašķielējis sānis, viņš ieraudzīja, ka ved kādu plecīgu, lielu, ķetainu cilvēku. Viss tas bija ar melnu zemi. Kā stiegrainas, spēcīgas saknes atšķīrās viņa ar zemi apbērtās kājas un rokas. Viņš gāja smagi, ik brīdi taustīdamies. Garos acu plakstus viņš bija nolaidis līdz pašai zemei. Šausmās Choma ievēroja, ka viņam bija dzelzs seja. Viņu atveda zem rokām un nostādināja taisni pie tās vietas, kur stāvēja Choma.

«Paceliet man plakstus: neredzu!» sacīja zemzemes balsī Vijs, — un visi ķēmi metās pacelt viņam plakstus.

«Neskaties!» pačukstēja filozofam kāda iekšēja balss. Viņš nenocietās un paskatījās.

«Te viņš ir!» sauca Vijs un rādīja uz viņu ar dzelzs pirkstu. Un visi, cik vien to bija, metās uz filozofu. Bez elpas viņš smagi nokrita zemē, un tūlīt pat izskrēja aiz bailēm no viņa dvēsele.

Atskanēja gaiļa dziedāšana. Tas jau dziedāja otrreiz: pirmo gnomi nebija dzirdējuši. Pārbijušies gari metās kur kurais, uz logiem un durvīm, lai drīzāk izlidotu; bet nekas neiznāca: tā viņi tur palika iesprūduši durvīs un logos.

Ienākušais mācītājs apstājās, redzot tādu dieva svētuma apgānīšanu, un neiedrīkstējās noturēt dvēseles aizlūgumu tāda vietā. Tā arī baznīca palika uz mūžīgiem laikiem, ar durvīs un logos iestrēgušiem ērmiem, apauga ar mežu, saknēm, nezālēm, mežonīgiem ērkšķu krūmājiem, un neviens tagad neatradīs uz to ceļu.

Kad baumas par to nonāca līdz Kijevai un dievvārdnieks Chaļava dabūja beidzot dzirdēt par filozofa Chomas likteni, viņš nodevās veselu stundu pārdomām. Ar viņu šai laikā bija notikušas lielas pārmaiņas. Viņam bija uzsmaidījusi laime: pēc mācību kursa beigšanas viņu iecēla par visaugstākā zvanu torņa zvaniķi, un viņš gandrīz vienmēr ieradās ar sa

dauzītu degunu, jo koka kāpnes uz zvanu torni bija pārāk nolaidīgi taisītas.

«Vai tu esi dzirdējis, kas noticis ar Chomu?» sacīja, pie viņa pienācis, Tiberijs Gorobecs, kas tai laikā bija jau filozofs un nēsāja tikko uzaugušas ūsas.

«To viņam dievs nolicis,» sacīja zvaniķis Chaļava. «Iesim uz krogu un pieminēsim viņa dvēseli!»

Jaunais filozofs, kas ar entuziasta dedzību bija sācis izlietot savas tiesības, tā ka pat viņa bikses un svārki, un pat cepure dvesa pēc spirta un tabakas saknītēm, izteica tai pašā mirklī gatavību.

«Lāga cilvēks bija Choma!» sacīja zvaniķis, kad klibais krodzinieks nolika viņam priekšā trešo krūzi. «Gudrs cilvēks bija! Un aizgāja bojā ne par ko.»

«Bet, es zinu, kāpēc viņš aizgāja bojā: tāpēc, ka nobijās; bet, ja nebūtu baidījies, tad ragana nekā nebūtu varējusi ar viņu izdarīt. Vajag tikai pēc krusta pārmešanas uzspļaut viņai uz pašas astes, un tad nekas nebūs. Es jau visu to zinu. Pie mums taču Kijevā visas sievas, kas sēž tirgū, visas ir — raganas.»

Uz to zvaniķis pamāja ar galvu par zīmi vienprātībai. Bet ievērojis, ka viņa mēle nevarēja izteikt neviena vārda, viņš uzmanīgi piecēlās no galda un, līgodamies uz abām pusēm, aizgāja paslēpties vistālākajā vietā nezālēs; turklāt viņš nebija aizmirsis, pēc sava agrākā paraduma, nočiept vecu zābaka zoli, kas bija mētājusies uz sola.

STĀSTS PAR TO, KĀ SAĶILDOJAS IVANS IVANOVIČS AR IVANU NIKIFOROVIČU

I NODAĻA

Ivans Ivanovičs un Ivans Nikiforovičs.

Jauka bekeša Ivanam Ivanovičam! pavisam lieliska! Un kas par jērādiņām! Ak tu traks, kas par jērādiņām! pelēkzilas ar sarmu! Es dodu nezin ko, ja vēl kādam tāda ir! Palūkojieties, dieva dēl, uz tām, it sevišķi, kad viņš ar kādu runāja, palūkojieties no sāniem: kas tas par savienojumu! Nevar aprakstīt: samts! sudrabs! uguns! Ak tu kungs un dievs! Brīnumdarītājs Nikolajs, dieva kalps! kāpēc gan man nav tādas bekešas! Viņš pašuva to jau tad, kad Agafija Fedosejevna vēl nebraukāja uz Kijevu. Jūs pazīstat Agafiju Fedosejevnu? Tā pati, kas nokoda ausi piesēdētājam. Brīnišķīgs cilvēks Ivans Ivanovičs! Kas viņam par māju Mirgo- rodā! Tai apkārt, no visām pusēm, nojume uz ozola stabiem, zem nojumes visur soli. Kad kļūst pārāk karsts, Ivans Ivanovičs nomet no sevis ir bekešu, ir to, kas zem tās, pats paliek vienā kreklā un atpūšas zem nojumes, un raugās, kas notiek pagalmā un uz ielas. Kas viņam par ābelēm un bumbierēm zem pašiem logiem! Atveriet tikai logu — un zari paši no sevis spraucas istabā. Tas viss ir mājas priekšā; bet ja jūs palūkotos, kas viņam dārzā! Kā tur nav? Plūmes, ķirši, ķezberes, visādi dārzāji, saulespuķes, gurķi, melones, pākšaugi, pat rija un smēde.

Brīnišķīgs cilvēks Ivans Ivanovičs! Viņš ļoti mīl melones; tas ir viņa mīļākais ēdiens. Tiklīdz paēd pusdienas un iziet vienos kreklos zem nojumes, tūlīt pavēl Gapkai atnest divi melones, un pēc tam tad pats tās pārgriež, salasa sēklas atsevišķā papīriņā un sāk ēst. Pēc tam liek Gapkai atnest tintnīcu un pats ar savu roku uzraksta uz sēklu papīriņa: «Sī melone apēsta tādā un tādā datumā.» Ja šādā gadījumā bijis arī kāds viesis, tad: «piedalījās tāds un tāds». Mirgorodas nelaiķa tiesnesis arvien tīksminājās, raugoties uz Ivan;i Ivanoviča māju. Jā, mājele nebija slikta. Man patīk, ka tai no visām pusēm bija piebūvēti lieveņi un lievenīši, tā ka, ja uz to skatītos iztālēm, tad redzētu vienīgi jumtus, satupinā- tus vienu uz otra, kas visai līdzinās šķīvim, pilnam ar bli- ņām, vai vēl vairāk piepēm, kas apaug koku. Taču visi jumti nosegti niedrēm; vītols, ozols un divi ābeles atbalstījušās uz tiem saviem izklaidu zariem kā uz elkoņiem. Starp kokiem zib un paveras pat uz ielu nelieli logi ar izgreznotiem balsinātiem slēģiem. Brīnišķīgs cilvēks Ivans Ivanovičs! Viņu pazīst ari Poltavas komisārs! Dorošs Tarasovičs Puchivočka, kad tas brauc no Chorolas, arvien iebrauc pie viņa. Bet protopops tēvs Pēteris, kas dzīvo Koliberdā, kad pie viņa sapulcējas kādi pieci ciemiņi, arvien mēdz teikt, ka viņš nezina neviena cita, kas tā pilda kristīgo pienākumu un prot dzīvot kā Ivans Ivanovičs.

Dieviņ, kā aizskrien laiks! Jau toreiz bija pagājuši vairāk nekā desmit gadu, kopš viņš bija kļuvis par atraitni. Bērnu viņam nebija. Gapkai ir bērni, un tie bieži skraida pa pagalmu. Ivans Ivanovičs arvien dod katram no viņiem vai nu pa kriņģelim, vai pa melones gabaliņam, vai bumbieri. Gapka nēsā viņa kambaru un pagrabu atslēgas; bet lielās lādes, kas stāv viņa guļamistabā, un vidējā kambara atslēgu Ivans Ivanovičs tur pie sevis un nemīl neviena tur ielaist. Gapka — dūšīgs meitietis, staigā garā kreklā, spirgtiem lieliem un vaigiem. Un kas par dievlūdzēju cilvēku ir Ivans Ivanovičs! Katru svētdienu viņš apvelk bekešu un iet uz baznīcu. Iegājis tajā, Ivans Ivanovičs, pēc tam, kad ir izklanījies uz visām pusēm, parasti novietojas klirosā un loti labi velk līdz basu. Bet, kad dievkalpojums beidzas, Ivans Ivanovičs neparko nenociešas, neapgājis visus ubagus. Viņš varbūt pat ir negribētu nodoties tik garlaicīgam darbam, ja viņu uz to nemudinātu iedzimtā labsirdība. «Sveiki, nabadzīte!» viņš parasti sacīja, uzmeklējis viskroplāko sievu noplīsušā, no ielāpiem sašūdi- nātā kleitā. «No kurienes tu esi, nabadzīte?» «Es, kundziņ, no ciema atnākusi: trešo dienu ne dzērusi, ne ēdusi; izdzina mani pašas bērni.» «Nabaga galviņa! ko tad tu šurp nāci?» «Nu tā, kundziņ, dāvanu lūgties, vai neiedos kāds maizei.» «Hm! ko nu, vai tad tev gribas maizes?» parasti jautāja Ivans Ivanovičs. «Kā nu negribēt! Izsalkusi kā suns.» «Hm!» parasti atbildēja Ivans Ivanovičs. «Tad jau tev, varbūt, arī gaļas gribas?» «Nu visu, ko jūsu labestība iedos, ar visu būšu apmierināta.» «Hm! — vai tad gaļa labāka par maizi?» «Ko nu izsalkušajam izvēlēties? Viss, kas jums labpatiks, viss ir labs.» Pie šiem vārdiem vecene parasti izstiepa roku. «Nu, ej taču ar dievu,» runāja Ivans Ivanovičs. «Ko tad tu stāvi? Es tak tevi nesitu?» Un, pievērsies ar šādām iztaujāšanām otram, trešam, beidzot atgriežas mājup vai ieiet izdzert glāzi degvīna pie kaimiņa Ivana Nikiforoviča, vai pie tiesneša, vai pie policijas priekšnieka. Ivans Ivanovičs ļoti mīl, ja viņam kāds pasniedz dāvanu vai ciema kukuli. Tas viņam ļoti patīk.

Ļoti labs cilvēks ari Ivans Nikiforovičs. Viņa sēta ir līdzās Ivana Ivanoviča sētai. Viņi ir tādi draugi savā starpā, kādus pasaule nav redzējusi. Antons Prokofjevičs Pupopuzs, kas vēl līdz šim laikam staigā brūnos svārkos ar gaiši zilām piedurknēm un ēd pusdienas svētku dienās pie tiesneša, parasti mēdza teikt, ka Ivanu Nikiforoviču un Ivanu Ivanoviču pats velns sasaistījis ar aukliņu: kurp viens, turp arī otrs dodas. Ivans Nikiforovičs nekad nav bijis precējies. Lai gan runāja, ka viņš esot precējies, bet tie ir pilnīgi meli. Es ļoti labi pazīstu Ivanu Nikiforoviču un varu sacīt, ka viņam pat nav bijis nodoma precēties. No kurienes nāk visas šīs baumas? Tā, bija izdaudzināts, ka Ivans Nikiforovičs piedzimis ar asti mugurpusē. Bet šī izdoma ir tik aplama un reizē neķītra un nepieklājīga, ka es pat neuzskatu par vajadzīgu to apgāzt gaišo lasītāju priekšā, kam, bez šaubām, ir zināms, ka vienīgi tikai raganām, un arī ne visai daudzām, ir mugurpusē aste. Raganas, starp citu, pieder vairāk sieviešu kārtai nekā vīriešu.

Neraugoties uz lielo pievilcību, šie retie draugi nebija pilnīgi vienādi savā starpā. Vislabāk viņu raksturus var izzināt, ja tos salīdzina. Ivanam Ivanovičam ir neparasti dotumi ārkārtīgi patīkami runāt. Kungs, kā viņš runā! Šo sajūtu var salīdzināt tikai ar to, kad jums ieskā galvu vai lēnītēm velk ar pirkstu pa jūsu papēdi, klausies, klausies — un galvu nokāri. Patīkami! ārkārtīgi patīkami! kā miegs pēc nopeldēša- nās. Ivans Nikiforovičs, turpretī, vairāk klusē; bet toties, ja piemetīs vārdiņu, tad turies vien: noskūs labāk par bārdas nazi. Ivans Ivanovičs ir kalsnējs un gara auguma; Ivans Nikiforovičs nedaudz mazāks, bet toties paplašinās resnumā. Ivana Ivanoviča galva izskatās pēc rutka ar asti uz leju; Ivana Nikiforoviča galva — pēc rutka ar asti uz augšu. Ivans Ivanovičs tikai pēc pusdienas guļ vienos kreklos zem nojūma;

bet pievakarē viņš apvelk bekešu un iet kaut kur, vai nu uz pilsētas magazinu, kam viņš piegādā miltus, vai druvā — paipalas ķert. Ivans Nikiforovičs gul cauru dienu lievenī, — ja nav pārāk karsta diena, tad parasti izslējis muguru saulē, — un nekur negrib iet. Ja sadomās no rīta, tad apies pagalmu, apskatīs saimniecību un atkal pie miera. Agrākus laikus ieiet reizēm pie Ivana Ivanoviča. Ivans Ivanovičs ir ārkārtīgi smalks cilvēks un kārtīgā sarunā nekad neizsacīs nepieklājīga vārda, un tūdaļ ņems ļaunā, ja tādu dzirdēs. Ivans Nikiforovičs dažkārt nenoturas. Tad parasti Ivans Ivanovičs pieceļas no vietas un saka: «Diezgan, diezgan, Ivan Ņikiforovič; labāk drīzāk saulē, nekā runāt tādus dievam netīkamus vārdus.» Ivans Ivanovičs ļoti noskaišas, ja borščā viņam gadās muša: viņš zaudē tad pašsavaldīšanos — pamet šķīvi, un saimnieks arī dabū. Ivans Nikiforovičs ārkārtīgi mīl peldēties, un, kad iesēžas līdz kaklam ūdenī, liek novietot ūdenī arī galdu un patvāri, un ļoti mīl dzert tēju šādā vēsumā. Ivans Ivanovičs dzen bārdu nedēļā divi reizes; Ivans Nikiforovičs vienu reizi. Ivans Ivanovičs ir ārkārtīgi ziņkārīgs: dievs pasargi, ja sāksi viņam ko stāstīt un neizteiksi līdz galam! Bet, ja viņš ir ar ko nemierā, tad tūdaļ liek to manīt. Pēc Ivana Nikiforoviča sejas ārkārtīgi grūti uzzināt, vai viņš ir apmierināts, vai dusmīgs; ja arī par ko priecāsies, tomēr neizrādīs. Ivans Ivanovičs ir mazliet bailīgs pēc dabas. Ivanam Nikiforovičam turpretī biksēm tik platas krokas, ka, ja tās piepūstu, tajās varētu ievietot visu sētu ar klētīm un ēku. Ivanam Ivanovičam ir lielas, izteiksmīgas acis tabakas krāsā, un mute mazliet atgādina ižicu. Ivanam Nikiforovičam mazas, dzeltenīgas acis, kas pilnīgi pazūd starp kuplajām uzacīm un mīkstajiem vaigiem, un deguns izskatās pēc ienākušās plūmes. Ivans Ivanovičs, ja viņš pacienā jūs ar tabaku, vienmēr vispirms nolaizīs ar mēli tabakdozes vāku, tad iesitīs tai ar knipi un, pasniedzis, sacīs, ja jūs ar viņu pazīstami: «Vai drīkstu lūgt, mans kungs, pagodināt?» bet, ja nepazīstami, tad: «Vai drīkstu lūgt, mans kungs, kaut arī man nav tas gods zināt jūsu dienesta pakāpi, vārdu un tēva vārdu, pagodināt?» Bet Ivans Nikiforovičs dod jums taisni rokās savu radziņu un piebilst tikai: «Pagodiniet.» Kā Ivans Ivanovičs, tā arī Ivans Nikiforovičs ļoti nemīl blusas, un tāpēc ne Ivans Ivanovičs, ne Ivans Nikiforovičs nekādā gadījumā nepalaidīs garām žīdu ar precēm, nenopirkuši no viņa dažādās kārbiņās eleksiru pret šiem kukaiņiem, iepriekš krietni viņu nesarājuši.

Taču, neraugoties uz dažām nevienādībām, kā Ivans Ivanovičs, tā arī Ivans Nikiforovičs ir brīnišķīgi cilvēki.

II NODAĻA

no kuras var dabūt zināt, kā iekārojās Ivanam Ivanovičam, par ko bija saruna starp Ivanu Ivanoviču un Ivanu Nikiforoviču un ar ko tā nobeidzās.

No rīta, tas bija jūlija mēnesī, Ivans Ivanovičs gulēja nojumē. Diena bija karsta, gaiss sauss un plūda strāvām. Ivans Ivanovičs jau bija paguvis aizstaigāt aiz pilsētas pie pļāvējiem un uz ciemu, bija paguvis iztaujāt pretimnācējus vīrus un sievas, no kurienes, kurp, kā un kāpēc, bija briesmīgi nogājies un nolikās atpūsties. Gulēdams viņš ilgi noskatīja kambarus, pagalmu, šķūņus, vistas, kas skraidīja pa pagalmu, un domāja pie sevis: «Ak kungs un dievs, kas es par saimnieku! Kā tik man nav? Putni, māja, klētis, visādi labumi, destilēts degvīns, nostādināts; dārzā bumbieri, plūmes; sakņu dārzā magones, kāposti, zirņi… Kā gan vēl man nav? … Es gribētu zināt, kā man nav?»

Uzdevis sev tik dziļdomīgu jautājumu, Ivans Ivanovičs kļuva domīgs; bet viņa acis tai laikā bija uzmeklējušas jaunus priekšmetus, pārkāpušas pār žogu Ivana Nikiforoviča pagalmā un neviļus nodevās interesantam skatam. Liesa sieva nesa laukā pamatīgi sagulējušās drēbes un karināja tās uz izstieptas virves izvēdināties. Drīz vecs mundieris ar nonēsātiem atlokiem stiepa gaisā piedurknes un apkampa brokātā jaku; aiz tā rēgojās muižnieka tērps ar ģerboņa pogām, ar kožu saēstu apkakli; baltas kazimira bikses ar traipiem, kas kādreiz gāja virsū Ivana Nikiforoviča kājām un kuras tagad varētu uzstīvēt varbūt vienīgi uz viņa pirkstiem. Pēc šām drīz izkarināja citas, kas izskatījās pēc burta A, pēc tam zilu kazaku bešmetu, kuru sev pašuva Ivans Nikiforovičs priekš gadiem divdesmit, kad gatavojās iestāties milicijā un bija uzaudzējis jau ūsas. Beidzot, kad jau, tad jau, izlika arī zobenu, kas atgādināja gaisā izslietu torņa smaili. Tad pazibēja kas līdzīgs zāles zaļuma krāsas paltraka krokojumam ar vara pogām piecu kapeiku lielumā. Aiz krokojuma bija saskatāma veste, nošūta zelta pozamentu, ar lielu priekšas izgriezumu. Vesti drīz vien aizsedza nelaiķes vecmāmiņas vecie svārki, ar kabatām, kurās varēja ielikt pa arbūzam. Viss, kopā sajaucoties, sagādāja Ivanam Ivanovičam interesantu skatu, kamēr saules stari, apņemdami vietām zilo vai za|o piedurkni, sarkano apkakli vai zelta brokātā daļu, vai arī, rotājoties uz zobena smailā gala, padarīja to par kaut ko neparastu, līdzīgu tam leļļu teātrim, kādu vadā pa ciemiem apkārt- braucoši klaidoņi, — it sevišķi, kad ļaužu pūlis, cieši kopā saspiedies, noskatās uz ķeizaru Erodu ar zelta kroni vai uz Antonu, kas ved kazu; aiz leļļu teatra čīkst vijole, čigāns trinkšķina ar rokām pa savām lūpām bungu vietā, un saule riet, un dienvidus nakts svaigā vēsma nemanot pieglaužas ciešāk pilnīgo ciema sievu svaigajiem pleciem un krūtīm.

Drīz vecene izlīda no pieliekamā, krekstēdama un stiepdama veclaicīgus seglus ar aprautiem kāpšļiem, ar nodrāztiem pistoļu ādas pārsegiem, ar pasegu, kas kādreiz bijis sārtā krāsā, zelta izšuvumiem un vara kalumiem.

«Kas par muļķa sievu!» nodomāja Ivans Ivanovičs,— «viņa vēl izstieps arī pašu Ivanu Nikiforoviču izvēdināšanai!» Un tiešām: Ivans Ivanovičs ne visai bija kļūdījies savā minējumā. Pēc minūtēm piecām uzradās Ivana Nikiforoviča satina bikses un aizņēma gandrīz pusi pagalma. Pēc tam viņa iznesa vēl cepuri un šauteni. «Ko tad tas nozīmē?» — nodomāja Ivans Ivanovičs, — «es nekad neesmu redzējis šauteni Ivanam Nikiforovičam. Ko viņš šitā? Saut nešauj, bet šauteni tur! Kam tad tā viņam ir? Bet mantiņa laba! Es sen sev esmu gribējis dabūt tādu. Man visai gribētos, kaut man piederētu šī šautenīte; man tīk pakavēt sev laiku ar šaute- nīti.» — «Ei, sieva, sieva!» sāka saukt Ivans Ivanovičs, mezdams ar pirkstu.

Vecene pienāca pie žoga.

«Kas tas tev ir, vecmāmiņ?»

«Redziet paši — šautene.»

«Kas par šauteni?»

«Kas viņu zina, kas par šauteni! Ja tā būtu mana, tad es varbūt arī zinātu, no kā tā ir taisīta; bet tā ir pana.»

Ivans Ivanovičs piecēlās un sāka apskatīt šauteni no visām pusēm un aizmirsa izteikt rājienu vecenei par to, ka viņa to izkārusi kopā ar zobenu izvēdināšanai.

«Tā, jādomā, ir no dzelzs,» turpināja vecene.

«Hm! no dzelzs. Kāpēc gan tā ir no dzelzs?» runāja pie sevis Ivans Ivanovičs. «Un vai tā sen jau panam?»

«Var būt, ka ari sen.»

«Laba mantiņa!» turpināja Ivans Ivanovičs. «Es to izlūgšos. Ko viņš ar to darīs? Vai arī iemainīšu pret kaut ko. Kas ir, vecmāmiņ, vai pans mājās?»

«Mājās.»

«Ko tad šis, gul?»

«Gul.» >

«Nu labi; es aiziešu pie viņa.»

Ivans Ivanovičs apģērbās, paņēma rokās zarainu nūju suņu atgaiņāšanai, tāpēc ka Mirgorodā tos sastop ielās daudz vairāk nekā cilvēkus, un gāja.

Kaut ari Ivana Nikiforoviča pagalms bija līdzās Ivana Ivanoviča pagalmam un varēja pārkāpt no viena otrā pār zedeņu žogu, taču Ivans Ivanovičs devās pa ielu. No šīs ielas bija jāiegriežas šķērsielā, kas bija tik šaura, ka, ja tur gadījās sastapties divi vienzirga aizjūgiem, tad tie nevarēja vairs nekur pabraukt un palika tādā stāvoklī līdz tam laikam, kamēr tos, satvertus aiz pakaļējiem riteņiem, izvilka katru pretējā virzienā uz ielas; bet kājnieks izrotājās kā puķēm ar dadžiem, kas auga abās pusēs gar žogu. Uz šo šķērsielu iznāca no vienas puses Ivana Ivanoviča šķūnis, no otras — Ivana Nikiforoviča klēts, vārti un baložu mājiņa. Ivans Ivanovičs pienāca pie vārtiem, noklaudzināja kliņķi: no iekšas sacēlās suņu reja; bet raibais bars, astes luncinādams, drīz devās atpakaļ, ieraudzījis, ka šī bija pazīstama seja. Ivans Ivanovičs pārgāja pagalmam, ko raiboja mājas baloži, kurus Ivans Nikiforovičs pašrocīgi baroja, arbuzu un meloņu mizas, vietām zālīte, vietām salauzts ritenis vai mucas stīpa, vai arī vārtījās puika nosmulētā kreklā: glezna, kādu mīl mākslinieki! Izkarināto drēbju ēna klāja gandrīz visu pagalmu un sniedza tam zināmu vēsumu. Sieva saņēma viņu ar paklanī- šanos un, pavērtu muti, palika stāvam uz vietas. Mājas priekšu greznoja lievenis ar nojumi uz divi ozola stabiem, nedrošs patvērums no saules, kas šai laikā Mazkrievijā nemīl jokot un aplej ceļinieku no kājām līdz galvai karstiem sviedriem. No tā var redzēt, cik stipra bija Ivana Ivanoviča vēlēšanās iegūt nepieciešamo lietu, kad viņš nolēma iziet.laukā šādā laikā, pārkāpdams pat savu pastāvīgo paradumu, pastaigāties tikai vakarā!

Istaba, kurā Ivans Ivanovičs iegāja, bija pilnīgi tumša, jo slēģi bija aizvērti, un saules stars, iziedams caur caurumu, kas bija ierīkots slēģī, izskatījās varavīksnes krāsā un. atdurdamies pretējā sienā, zīmēja uz tās raibu ainavu ;u niedru jumtiem, kokiem un pagalmā izkarinātām drēbēm, tikai visu ačgārnā veidā. Viss tas piešķīra istabai kaut kādu brīnišķīgu pusgaismu.

«Dievs palīdz!» sacīja Ivans Ivanovičs.

«Ā! labdien, Ivan Ivanovič!» atbildēja balss no istabas kakta. Tikai tagad Ivans Ivanovičs pamanīja Ivanu Nikiforoviču, kas gulēja uz izklātas grīdsegas uz grīdas. «Piedodiet, ka es jūsu priekšā esmu kā no mātes miesām nācis.» Ivans Nikiforovičs gulēja bez itin nekā, pat bez krekla.

«Nekas. Vai jūs nosnaudāties šodien, Ivan Ņikiforovič?^

«Nosnaudos. Un jūs nosnaudāties, Ivan Ivanovič?»

«Nosnaudos.»

«Tad jūs tik tagad piecēlāties?»

«Es tagad piecēlos? Kristus ar jums, Ivan Ņikiforovič! Kā nu var gulēt līdz šim laikam! Es tikko atbraucu no lauku mājas. Skaista labība gar ceļu! brīnišķīga! Un zāle tik audzelīga, mīksta, stiebraina!»

«Gorpina!» uzsauca Ivans Nikiforovičs, «atnes Ivanam Ivanovičam degvīnu un pīrāgus ar krējumu.»

«Labs laiks šodien.»

«Nelieliet, Ivan Ivanovič. Kaut velns to parautu! Nekur glābties aiz karstuma!»

«Vajadzēja nu arī pieminēt velnu. Ek, Ivan Ņikiforovič! jūs pieminēsiet manu vārdu, bet būs jau par vēlu: dabūsiet jūs viņā saulē par dievam pretīgiem vārdiem.»

«Ar ko tad es jums pāri nodarīju, Ivan Ivanovič? Es neesmu aizskāris ne jūsu tēvu, ne māti. Nezinu, ar ko es jums nodarīju pāri.»

«Diezgan jau, diezgan, Ivan Ņikiforovič!»

«Nudien, es jūs neapvainoju, Ivan Ivanovič!»

«Dīvaini, ka paipalas līdz šim laikam vēl nenāk uz svilpīti.»

«Kā nu jūs gribat, domājiet, kā jums tīk, bet es gan jūs neesmu ne ar ko apvainojis.»

«Nezinu, kāpēc tās nenāk,» runāja Ivans Ivanovičs, it kā neklausīdamies Ivanā Nikiforovičā, «vai nu laiks vēl nav tāds… bet laiks liekas tāds, kādam tam jābūt.»

«Jūs sakāt, ka labība ir laba?»

«Lieliska labība, lieliska!»

Pēc tam sekoja klusēšana.

«Ko tad jūs, Ivan Ņikiforovič, drēbes izkarināt?» beidzot sacīja Ivans Ivanovičs.

«Jā, skaistu, gandrīz jaunu tērpu sapūdējis nolādētais ' meitietis: tagad vēdinu; vadmala smalka, brīnišķīga, tikai apgriez — un var no jauna valkāt.»

«Man tur iepatikās viena lietiņa, Ivan Ņikiforovič.»

«Kāda?»

«Sakiet lūdzu, kam jums šī šautene, kas izlikta vēdinā- šanai kopā ar drēbēm?» Te Ivans Ivanovičs pasniedza tabaku. «Vai drīkstu lūgt pagodināt?»

«Nekas, pagodiniet; es iešņaukšu savējo.» Pēc šiem vārdiem Ivans Nikiforovičs pataustījās sev apkārt un dabūja radziņu. «Kas par muļķa sievu? Tad viņa arī šauteni turpat izkārusi? Labu tabaku žīds pagatavo Soročinos. Es nezinu, ko viņš tur liek, bet tik smaržīga! Balzampīpenes mazliet atgādina. Paņemiet, pakošļājiet mazliet mutē: vai nav tiesa, līdzinās balzampīpenei? Paņemiet, pagodiniet!»

«Sakiet, lūdzu, Ivan Ņikiforovič, es visu laiku par šauteni: ko jūs ar to darīsiet? Tā taču jums nav vajadzīga.»

«Kā nav vajadzīga, un ja gadās šaut?»

«Dievs ar jums, Ivan Ņikiforovič, kad tad jūs šausiet? Ja nu pēc pastarās dienas? Jūs, cik es zinu un citi atceras, nevienas pīles vēl neesat nošāvis, un visu jūsu dabu dievs kungs nav tā ierīkojis, lai jūs šautu. Jums ir cienīga iznešanās un augums. Un kā jūs vazāsieties pa purviem, ka jūsu tērps, ko ne katrā sarunā ir pieklājīgi minēt vārdā, vēdinās pat vēl tagad? ko tad nu? Nē, jums ir vajadzīgs miers, atpūta. (Ivans Ivanovičs, kā pieminēts augstāk, neparasti skaisti runāja, ja kāds bija jāpārliecina. Kā viņš runāja! Dievs, kā viņš runāja!) Jā, jums ir vajadzīga pieklājīga izdarība. Paklausieties, atdodiet to man!»

«Kā to var! Tā ir dārga šautene; tādas šautenes tagad nekur neatradīsiet. Es vēl toreiz, kad taisījos uz miliciju, nopirku to pie turka; un tagad nu lai es pēkšņi to atdodu! Kā to var! Tā ir nepieciešama lieta!»

«Kāpēc tad tā ir nepieciešama?»

«Kā kāpēc? Un ja mājai uzbruks razbainieki … Kā tad nav nepieciešama! Ak tu kungs un dievs! Tagad es esmu mierīgs un nebaidos neviena. Un kāpēc? — tāpēc ka es zinu, ka man pieliekamajā stāv šautene.»

«Laba šautene! Bet tai, Ivan Ņikiforovič, aizslēgs bojāts.»

«Kas par to, ka bojāts? Var izlabot; būs tikai jāieziež ar kaņepju eļļu, lai nesarūs.»

«No jūsu vārdiem, Ivan Ņikiforovič, es nekādi nevaru saskatīt draudzīgu noskaņojumu pret mani. Jūs nekā negribat izdarīt manis labā par labvēlības zīmi.»

«Kā nu jūs tā runājat, Ivan Ivanovič, ka es jums neizrādu nekādas labvēlības? Kā jums nav kauna? Jūsu vērši ganās manā stepē, un es ne reizes neesmu tos apķīlājis. Kad braucat uz Poltavu, jūs vienmēr lūdzat manus ratus, un kas ir? vai es kādreiz esmu atsacījis? Jūsu bērneļi lien pāri žogam manā pagalmā un spēlējas ar maniem suņiem, — es nekā nesaku: lai spēlējas vien, ka tik nekā neaiztiek! lai spēlējas vien!»

«Ja negribat uzdāvināt, tad varbūt samainīsimies.»

«Ko tad jūs man dosiet par to?» Pie šiem vārdiem Ivans Nikiforovičs atspieda roku uz elkoņa un paraudzījās Ivanā Ivanovičā.

«Es jums došu par to rudo cūku, to pašu, ko es nobaroju tā, ka spīd. Laba cūka! Redzēsiet, ka nākamgad viņa atnesīs jums sivēnus.»

«Es nezinu, kā jūs, Ivan Ivanovič, varat tā runāt. Kam man jūsu cūka? Vai velna dvēseles aizlūgumam?»

«Atkal! Bez velna tā ir nevar iztikt! Grēks jums; nudien, grēks, Ivan Ņikiforovič!»

«Nu kā tad jūs, tiešām, Ivan Ivanovič, dodat par šauteni velns zina ko: cūku!»

«Kāpēc tad cūka — velns zina kas, Ivan Ņikiforovič?»

«Nu kā tad? padomājiet vien paši tā labi. Tā taču ir šautene, zināma lieta; un tas — velns zina kas: cūka! Ja tas nebūtu jūs, kas to saka, es to varētu uzņemt no apvainojuma puses.»

«Ko tad jūs esat novērojis sliktu cūkā?»

«Par ko tad jūs, galu galā, mani skaitāt? Lai es cūku…»

«Sēstieties, sēstieties! Es vairs ne… Lai jums paliek jūsu šautene, lai sapūst un sarūs, stāvēdama klēts kaktā — negribu vairs par to runāt.»

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums.

«Stāsta,» iesāka Ivans Ivanovičs, «ka trīs karaļi pieteikuši karu mūsu ķeizaram.» «Jā, Pēteris Fjodorovičs man stāstīja. Kas tad tas par karu? un kāpēc tas?»

«Droši nevar pateikt, Ivan Ņikiforovič, kāpēc. Es pieņemu, ka karaļi grib, lai mēs visi pieņemam turku ticību.»

«Redz, muļķi, ko iegribējuši!» teica Ivans Nikiforovičs, mazliet pacēlis galvu.

«Nu redziet, un mūsu ķeizars tad nu pieteica viņiem par to karu. Nē, viņš saka, pieņemiet jūs paši Kristus ticību!»

«Nu ko? Mūsējie taču sakaus viņus, Ivan Ivanovič!»

«Sakaus. Tad jūs negribat, Ivan Ņikiforovič, mainīt šaute- nīti?»

«Man tā savādi, Ivan Ivanovič: jūs, liekas, esat pazīstams kā skolots cilvēks, bet runājat kā pusaudzis. Kas es par tādu muļķi…»

«Sēstieties; sēstieties. Dievs ar to! Lai tā izput; es vairs nerunāšu.»

Sai brīdī atnesa uzkožamos.

Ivans Ivanovičs izdzēra glāzīti un uzkoda pīrāgu ar krējumu. «Klausieties, Ivan Ņikiforovič: es jums došu bez cūkas vēl divi maisus auzu; jūs taču auzas neiesējāt? Šogad tikpat jums būs jāpērk auzas.»

«Nudien, Ivan Ivanovič, ar jums jārunā zirņus pieēdušām.» (Tas vēl nekas: Ivans Nikiforovičs ne tikai tādas frāzes laiž laukā.) «Kur tas ir redzēts, ka kāds mainītu šauteni pret divi maisiem auzu? Droši vien savu bekešu jūs neliksiet pretī.»

«Bet jūs aizmirsāt, Ivan Ņikiforovič, ka es arī cūku jums vēl dodu.»

«Kā! divi maisus auzu un cūku par šauteni?»

«Un ko, vai tad maz?»

«Par šauteni?»

«Protams, par šauteni.»

«Divi maisi par šauteni?»

«Ne jau divi tukši maisi, bet ar auzām; un cūku aizmirsāt?»

«Varat bučoties ar savu cūku, un ja negribat, tad pie velna!» «

«Nu, jums tik pieskaries! Redzēsiet: sadurstīs jums viņā saulē mēli karstām adatām par tādiem bezdievīgiem vārdiem. Pēc sarunas ar jums jānomazgā ir seja, ir rokas, ir pašam jāizsvēpējas.»

«Atļaujiet, Ivan Ivanovič: šautene — dižciltīga lieta, visinteresantākais laika kavēklis, pie tam arī patīkams istabas rotājums …»

«Jūs, Ivan Ņikiforovič, esat tik iedomīgs par savu šauteni, kā muļķis ar izrakstītu tarbu,» sacīja Ivans Ivanovičs sašutumā, jo tiešām sāka jau skaisties.

«Bet jūs, Ivan Ivanovič, esat īsts zostēviņš.»

Ja Ivans Nikiforovičs nebūtu sacījis šā vārda, viņi būtu pastrīdējušies savā starpā un izšķīrušies kā parasti draudzīgi: bet tagad notika pavisam kas cits. Ivans Ivanovičs pilnīgi aizdegās.

«Ko jūs tur sacījāt, Ivan Ņikiforovič?» jautāja viņš, paaugstinājis balsi.

«Es teicu, ka jūs līdzināties zostēviņam, Ivan Ivanovič!»

«Kā jūs iedrošinieties, cienījamais, aizmirsdams pieklājību un cieņu pret cilvēka stāvokli un vārdu, apveltīt to ar tādu lamu vārdu?»

«Kas tad tas par lamu vārdu? Bet ko tad jūs, galu galā, tā vicinieties rokām, Ivan Ivanovič?»

«Es atkārtoju, kā jūs iedrošinieties, pretēji katrai pieklājībai, nosaukt mani par zostēviņu?»

«Uzspļaut jums uz galvas, Ivan Ivanovič! Ko jūs tā kladzināt?»

Ivans Ivanovičs nevarēja vairs savaldīties: viņa lūpas drebēja; mute pazaudēja parasto ižicas stāvokli un kļuva līdzīga O; acis viņš tā mirkšķināja, ka metās bailes. Tas gadījās ar Ivanu Ivanoviču ārkārtīgi reti; lai tas notiktu, viņš bija stipri jāsadusmo. «Nu tad es jums daru zināmu,» sacīja Ivans Ivanovičs, «ka es negribu jūs ne pazīt.»

«Liela nelaime! Nudien, neraudāšu tāpēc!» atbildēja Ivans Nikiforovičs. Meloja, meloja, nudien meloja! Tas viņam bija ļoti nepatīkami.

«Savu kāju nesperšu jūsu mājā.»

«Ehe, he!» teica Ivans Nikiforovičs, aiz nepatikas pats nezinādams, ko darīt, un, pretēji paradumam, piecēlies kājās. «Ei, sieva, puika!» Tūdaļ durvīs parādījās tā pati liesā sieva un neliela auguma zēns, ievīstījies garos un platos svārkos. «Paņemiet Ivanu Ivanoviču pie rokām un izvediet viņu aiz durvīm!»

«Kā! muižnieku?» iesaucās ar cieņas un sašutuma sajūtu Ivans Ivanovičs. «Iedrošinieties tikai! nāciet tuvāk! Es jūs iznīcināšu kopā ar jūsu muļķa kungu! Krauklis neatradīs jūsu vietu!» (Ivans Ivanovičs runāja neparasti spēcīgi, kad viņa dvēsele bija satricināta.)

Visa šī grupa veidoja spēcīgu gleznu: Ivans Nikiforovičs, stāvēdams istabas vidū visā savā skaistumā, bez kādiem izgreznojumiem! Sieva, ar vaļēju muti un pavisam bezjēdzīgu, baiļu pārņemtu sejas izteiksmi! Ivans Ivanovičs ar augšup paceltu roku, kādus tēloja romiešu tribunus! Šis bija neparasts mirklis, lieliska izrāde! Un visam bija tikai viens skatītājs: tas bija zēns neizmērojamos svārkos; viņš stāvēja diezgan mierīgi un knibināja ar pirkstu savu degunu.

Beidzot Ivans Ivanovičs paņēma savu cepuri. «Ļoti labi jūs rīkojaties, Ivan Ņikiforovič! skaisti! To es jums pieminēšu.»

«Ejiet, Ivan Ivanovič, ejiet! un pielūkojiet, nerādieties man: citādi — es jums, Ivan Ivanovič, visu purnu sadauzīšu!»

«Lūk, jums par to, Ivan Ņikiforovič,» atbildēja Ivans Ivanovičs, parādījis viņam pigu un aizcirtis aiz sevis durvis, kas kaucoši iečīkstējās un no jauna atvērās.

Ivans Nikiforovičs parādījās durvīs un gribēja kaut ko piemetināt, bet Ivans Ivanovičs vairs neskatījās atpakaļ un laidās prom no pagalma.

III NODAĻA

Kas notika pēc Ivana Ivanoviča un Ivana Nikiforoviča ķildas?

Tātad divi cienījami vīri, Mirgorodas lepnums un rota, saķildojās savā starpā! un par ko? par niekiem, par zostēviņu. Negribēja redzēt vairs viens otru, sarāva visus sakarus, kamēr agrāk viņi bija pazīstami kā visnešķiramākie draugi! Senāk katru dienu Ivans Ivanovičs un Ivans Nikiforovičs sūtīja viens pie otra apvaicāties par veselību un bieži sarunājās viens ar otru no saviem balkoniem, un teica viens otram tik patīkamas valodas, ka sirdij bija prieks klausīties. Svētku dienās Ivans Ivanovičs štameta bekešā, Ivans Nikiforovičs dzelteni brūnā satina kazakinā dodas gandrīz roku rokā abi divi uz baznīcu. Un ja Ivans Ivanovičs, kam bija ārkārtīgi redzīgas acis, pirmais pamanīja peļķi vai kādu netīrumu ielas vidū, kas dažkārt Mirgorodā pagadās, tad vienmēr teica Ivanam Nikiforovičam: «Piesargieties, neiekāpiet te ar kāju, jo te nav labi.» Ivans Nikiforovičs no savas puses arī izrādīja visaizkustinošākās draudzības zīmes, un lai viņš stāvēja cik tālu, vienmēr pasniedza Ivanam Ivanovičam roku ar radziņu, sacīdams: «pagodiniet!» Un kas par brīnišķīgu saimniecību abiem!… Un šie divi draugi… Kad es dabūju par to dzirdēt, tas mani kā pērkons pārsteidza! Es ilgi negribēju ticēt. Dievs taisnais! Ivans Ivanovičs saķildojies ar Ivanu Nikiforoviču! Tādi cienījami ļaudis! Kas nu vēl ir nesaraujams šai pasaulē?

Kad Ivans Ivanovičs atnāca pie sevis mājās, viņš ilgi bija stipri satraukts. Agrāk viņš vispirms iegāja stallī, paraudzīties, vai ķēve ēd sienu (Ivana Ivanoviča ķēvīte gaiši bēra, ar lauku pieri; ļoti labs zirdziņš); tad pabaroja tītarus un sivēnus pats savām rokām un tikai pēc tam gāja telpās, kur taisīja vai nu koka traukus (viņš ļoti mākslīgi, ne sliktāk par virpotāju, prot pagatavot dažādas lietas no koka), vai lasīja grāmatu, iespiestu pie Ļubija, Harija un Popova (tās nosaukumu Ivans Ivanovičs neatceras, jo istabene jau ļoti sen; noplēsusi titullapas virsējo daļu, bērnu mierinādama), vai arī atpūtās zem nojumes. Bet tagad viņš neķērās ne pie vienas savas parastās nodarbības. Tai vietā, saticis Gapku, sāka ta bārt, kāpēc viņa slaistās bez darba, kaut gan viņa stiepa putraimus uz virtuvi; iesvieda ar nūju gailim, kas bija pienācis pie lieveņa pēc parastās devas, un kad pie viņa pieskrēja nosmulējies puika saplīsušā krekliņā un sauca: «Tēti, tēti! iedod cepumu!» tad viņš tam tik briesmīgi piedraudēja un sāka mīņāties kājām, ka izbiedētais puika aizskrēja diezin kur.

Beidzot taču viņš apdomājās un sāka nodarboties ar vecajām lietām. Pusdienas viņš ēda vēlu un gandrīz jau pievakarē nolikās atpūsties zem nojumes. Labais borščs ar baložiem, ko Gapka bija izvārījusi, pilnīgi izdzēsa rīta notikumu. Ivans Ivanovičs atkal sāka ar labpatiku aplūkot savu saimniecību. Beidzot viņa acis apstājās pie kaimiņu pagalma, un viņš sacīja pats sev: «Šodien es neesmu bijis pie Ivana Nikiforoviča; aiziešu pie viņa.» To sacījis, Ivans Ivanovičs paņēma nūju un cepuri un devās uz ielas, bet tikko izgāja aiz vārtiem, tā atcerējās ķildu, nospļāvās un atgriezās atpakaļ. Gandrīz tāda pati kustība notika arī Ivana Nikiforoviča pagalmā. Ivans Ivanovičs redzēja, kā sieva jau uzlika kāju uz žoga ar nodomu pārkāpt viņa pagalmā, kad pēkšņi atskanēja Ivana Nikiforoviča balss: «Atpakaļ, atpakaļ! nevajag!» Taču Tvanam Ivanovičam sametās ļoti garlaicīgi. Visai iespējams, ka šie cienījamie ļaudis jau otrā dienā būtu izlīguši, ja .sevišķs notikums Ivana Nikiforoviča mājā nebūtu iznīcinājis katru cerību un nebūtu pielējis eļļu naida ugunij, kas dzirās apdzist.

Pie Ivana Nikiforoviča tās pašas dienas pievakarē atbrauca Agafija Fedosejevna. Agafija Fedosejevna nebija Ivanam Nikiforovičam ne asins radiniece, ne tālāka radiniece, pat ne kūma. Varētu likties, ka viņai nebija pilnīgi nekāda iemesla pie viņa braukāt, un arī viņš pats par to ne pārāk priecājās; tomēr viņa pie tā brauca un dzīvoja veselām nedēļām, un dažreiz arī vairāk. Tad viņa atņēma atslēgas un visu māju pārņēma savās rokās. Tas bija ļoti nepatīkami Ivanam Nikiforovičam, tomēr viņš, kā par brīnumu, klausīja viņai kā bērns, un kaut arī dažreiz lūkoja strīdēties, taču arvien Agafija Fedosejevna dabūja virsroku.

Es, atzīšos, nesaprotu, kam tas tā ierīkots, ka sievietes satver mūs aiz deguna tikpat veikli kā tējkannas rokturi: vai nu viņu rokas tā radītas, vai arī mūsu deguni nekam vairs neder. Un, neraugoties uz to, ka Ivana Nikiforoviča deguns bija mazliet līdzīgs plūmei, viņa to tomēr satvēra aiz šī deguna un vadāja aiz sevis kā sunīti. Negribot viņš pat mainīja viņas klātienē savu parasto dzīves veidu: negulēja tik ilgi saulē, un, ja arī gulēja, tad nevis kails, bet vienmēr uzvilcis kreklu un bikses, kaut gan Agafija Fedosejevna nemaz to neprasīja. Viņa nebija ceremoniju mīlētāja un, kad Ivans Nikiforovičs slimoja ar drudzi, viņa pati savām rokām berzēja to no kājām līdz galvai ar terpentinu un etiķi. Agafija Fedosejevna valkāja galvā aubi, trīs kārpa3 uz deguna un kafijas krāsas rīta kleitu ar dzeltenām puķēm. Viss viņas augums izskatījās pēc mucas, un tāpēc atrast viņas taļļas vietu bija tikpat grūti kā ieraudzīt bez spoguļa savu degunu. Kājiņas viņai bija īsiņas, izveidotas pēc divi spilveniem. Viņa mēļoja, un ēda vārītas bietes no rītiem, un lieliski bārās; un visās šais dažādajās nodarbībās viņas seja ne uz mirkli nemainīja savu izteiksmi, ko parasti var uzrādīt vienīgi tikai sievietes.

Tiklīdz viņa atbrauca, viss sāka iet ačgārni: «Tu, Ivan Ņikiforovič, neizlīgsti ar viņu un nelūdz piedošanas; viņš tevi postā grib iedzīt; tas jau tāds cilvēks! Tu vēl viņu nepazīsti.»

ukstēja, čukstēja nolādētā sieva un panāca to, ka Ivans Nikiforovičs pat dzirdēt negribēja par Ivanu Ivanoviču.

Viss kļuva citāds. Ja kaimiņu suns ieskrēja kādreiz pagalmā, tad to dauzīja, ar ko vien pagadījās; bērni, kas kāpa pāri žogam, atgriezās brēkdami, ar augšup saceltiem krekliņiem un žagara zīmēm uz muguras. Pat pati vecene, kad Ivans Ivanovičs gribēja tai kaut ko pajautāt, uzvedās tik nepieklājīgi, ka Ivans Ivanovičs, kā ārkārtīgi delikāts cilvēks, nospļāvās un piebilda tikai: «Kas par draņķīgu sievu! sliktāka par savu kungu!»

Beidzot, vainagojot visus apvainojumus, neieredzētais kaimiņš uzbūvēja taisni viņam pretī, kur parasti bija pār žogu kāpjamā vieta, zosu kūti, it kā ar sevišķu nodomu padziļināt apvainojumu. Šo Ivanam Ivanovičam pretīgo kūti uzcēla velnišķi ātri — vienā dienā.

Tas pamodināja Ivanā Ivanovičā niknumu un vēlēšanos atriebties. Taču viņš neizrādīja nekāda sarūgtinājuma, neraugoties uz to, ka kūts aizņēma daļu viņa zemes; bet sirds viņam tā pukstēja, ka viņam bija pārmērīgi grūti saglabāt šo ārējo mierīgumu.

Tā aizvadīja viņš dienu. Iestājās nakts… Ai, ja es būtu gleznotājs, cik es skaisti parādītu visu nakts krāšņumu! Es parādītu, kā gul visa Mirgoroda; cik nekustīgi uz to noraugās neskaitāmās zvaigznes; kā redzamais klusums tuvu un tālu atbalso suņu rejas; kā viņiem garām aizdrāžas iemīlējies zvaniķis un kāpj pāri pār žogu bruņinieciskā bezbailībā; kā baltās namu sienas, mēness gaismas pārņemtas, kļūst baltākas, tos apņemošie koki tumšāki, koku ēna gulst melnāka, puķes un apklususī zāle smaržīgāka, un sienāži, nerimstošie nakts bruņinieki, draudzīgi visās malās uzņem savas čirkstošās dziesmas. Es parādītu, kā vienā no šīm zemajām māla mājiņām vientuļā gultā nemierīgi svaidās melnskropstaina pilsētniece ar drebošām jaunām krūtīm, kura sapņo par huzara ūsām un piešiem, un mēness gaisma smejas viņas vaigos. Es parādītu, kā pa balto ceļu aizzib sikspārņu melnā ēna, kas metas uz baltajiem māju skursteņiem … Bet diezi vai es spētu parādīt Ivanu Ivanoviču, kas izgāja šai naktī ar zāģi rokā: tik daudz viņa sejā bija ierakstīts dažādu jūtu! Klusi klusītiņām piezagās viņš un palīda zem zosu kūtiņas. Ivana Nikiforoviča suņi vēl nekā nezināja par ķildu starp viņiem un tāpēc atļāva viņam kā vecam draugam pieiet pie kūts, kas visa turējās uz četriem ozola stabiem. Pielīdis tuvākajam stabam, viņš tam pielika zāģi un sāka zāģēt. Troksnis, ko radīja zāģis, spieda viņu uz mirkli atskatīties, .bet. doma par apvainojumu deva no jauna drosmi. Pirmais stabs bija pārzāģēts; Ivans Ivanovičs ķērās pie otra. Viņa acis dega un nekā neredzēja aiz bailēm. Piepeši Ivans Ivanovičs iekliedzās un sastinga: viņam parādījās mironis; bet drīz viņš attapās, redzēdams, ka tā bija zoss, kas bija izbāzusi pie viņa savu kaklu. Ivans Ivanovičs nospļāvās aiz sašutuma un sāka turpināt darbu. Arī otrs stabs pārzāģēts; celtne sagrīļojās. Sirds Ivanam Ivanovičam sāka tik briesmīgi pukstēt, kad viņš ķērās pie trešā, ka viņš vairākas reizes pārtrauca darbu. Jau vairāk nekā pusē stabs bija pārzāģēts, kad pēkšņi kustīgā ēka stipri sašūpojās … Ivans Ivanovičs tikko paguva atlēkt nost, kad tā ar troksni sagruva. Paķēris zāģi, briesmīgi pārbijies, pārskrēja viņš mājās un metās gultā; viņam nebija pat dūšas paraudzīties pa logu uz sava briesmīgā darba sekām. Viņam šķita, ka ir sapulcējusies visa Ivana Nikiforoviča sēta: vecā sieva, Ivans Nikiforovičs, zēns bezgalīgajos svārkos, visi dakšām, ar Agafiju Fedosejevnu priekšgalā nāca nopostīt un lauzt viņa māju.

Visu nākamo dienu Ivans Ivanovičs pavadīja kā drudzī. Viņam visu laiku spokojās, ka ienīstais kaimiņš atriebībā par to vismaz aizdedzinās viņa māju, un tāpēc viņš pavēlēja Gapkai. ik mirkli visu pārbaudīt, vai nav pielikti kur sausi salmi. Beidzot, lai Ivanu Nikiforoviču brīdinātu, viņš nolēma kā zaķis aizsteigties priekšā un iesniegt par viņu sūdzību Mirgorodas apriņķa tiesā. Kāda bija šī sūdzība, to var dabūt zināt nākamajā nodaļā.

IV NODAĻA

Par to, kas notika Mirgorodas apriņķa tiesā.

Brīnišķīga pilsēta Mirgoroda! Kādu tik tur nav ēku! Gan zem salmu, gan zem niedru, pat zem koka jumtiem. Pa labi iela, pa kreisi iela, visur brīnišķīgs zedeņu žogs; gar to vijas apīņi, uz tā karājas podi, aiz tā saulespuķe rāda savu saulei līdzīgo galvu, sarkst magones, zib resni ķirbji… Skaistums! Zogu arvien rotā priekšmeti, kas to dara vēl gleznaināku: vai nu uzspīlēta plachta, vai krekls, vai bikses. Mir- gorodā nav ne zagšanas, ne blēdīšanas, un tāpēc katrs karina uz zedeņiem, kas vien nāk prātā. Ja jūs nāksiet no laukuma puses, tad, droši vien, brīdi apstāsieties, lai patīksminātos gar skatu: tur ir peļķe, apbrīnojama peļķe! vienīgā no visnin tām, kādas jums ir izdevies jebkad redzēt! Tā aizņem gandi 1/ visu laukumu. Lieliska peļķe! Mājas un mājiņas, kuras no tālēm var noturēt par siena gubiņām, apkārt sapulcējušās» brīnās par tās skaistumu.

Bet es esmu ieskatos, ka nav labākas mājas par apriņķa tiesu. Vai tā ir ozola vai bērza — man nav daļas, bet tai. cienītie kungi, ir astoņi logi! astoņi logi pēc kārtas, tieši uz laukumu un uz to ūdens plašumu, par ko es jau runāju un kuru policijas priekšnieks sauc par ezeru! Tā ir vienīgā, kas nokrāsota granita krāsā; visas pārējās rņājas Mirgorodā vienkārši nobalsinātas. Jumts tai viscaur koka un būtu pat nokrāsot- ; sarkanu krāsu, ja vien tam sagatavoto eļļu kancelej- nieki, sajaukuši ar sīpoliem, nebūtu apēduši, kas gadījās, it kā tīši, gavēņa laikā, un jumts palika nekrāsots. Uz laukumu iziet lievenis, pa kuru bieži skraida vistas, jo lievenī gandrīz vienmēr izbārstīti putraimi vai kaut kas cits ēdams, kas, protams, netiek darīts tīši, bet vienīgi aiz lūdzēju neuzmanības. Māja sadalīta divi pusēs: vienā tiesas sēžu telpa, otrā arestantu telpas. Tai pusē, kur tiesas sēžu telpa, atrodas divi tīras, izbalsinātas istabas: viena ir priekšistaba, lūdzējiem, otrā ir galds, izrotāts tintes traipiem; uz galda rīkojumu krājums; četri ozola krēsli, augstām atzveltnēm; gar sienām lādes, apkaltas dzelzi, kurās glabājās apriņķa sūdzību kaudzes. Uz vienas no šīm lādēm stāvēja toreiz ar zābaku ziedi nospodrināts stulmainis.

Tiesas sanāksme sākās jau no rīta. Tiesnesis, diezgan pilnīgs cilvēks, kaut gan mazliet tievāks par Ivanu Nikiforoviču, labsirdīgu seju, taukiem notraipītā uzsvārcī, ar pīpi un tējas tasi, sarunājās ar ierēdni. Tiesnesim lūpas bija zem paša deguna, un tāpēc viņa deguns varēja ostīt virsējo lūpu pēc sirds patikšanas. Šī lūpa kalpoja viņam tabakdozes vietā, jo tabaka, ko adresēja degunam, gandrīz vienmēr izbira uz tās. Tātad tiesnesis sarunājās ar ierēdni. Meiča, kurai bija kailas kājas, turēja nomalis paplāti ar tasēm.

Galda galā sekretārs lasīja lietas lēmumu, bet tik vienmuļā un žēlabainā tonī, ka pats notiesājamais iemigtu klausoties. Tiesnesis, bez šaubām, to būtu izdarījis pats pirmais, ja nebūtu iesaistījies interesantā sarunā.

«Es tīši centos izzināt,» runāja tiesnesis, piestrēbdams-. tēju no jau atdzisušas tases, «kā to dara, lai viņi labi dziedātu. Man bija labs strazds, priekš gadiem divi. Nu un? Pēkšņi pilnīgi samaitājās, sāka dziedāt, dievs zina ko; jo tālāk, sliktāk, sliktāk; sāka šļupstēt, aizsmakt, — kaut .vai ārā svied! Un taču pavisam nieks! Tas notiek, lūk, kāpēc: zem riklītes uzmetas bumbulītis, mazāks par zirnīti. Sis bumbulītis tikai jāpārdur ar adatu. Man to iemācīja Zachars Prokofjevičs, un, proti, ja gribat, es jums izstāstīšu, kā tas notika: atbraucu es pie viņa …»

«Pavēlēsiet, Demjan Demjanovič, lasīt otru?» pārtrauca sekretārs, jau dažas minūtes nobeidzis lasīšanu.

«Vai jūs jau izlasījāt? Iedomājieties, cik ātri! Es pat nekā nedzirdēju! Kur tad tas ir? Dodiet to šurp, es parakstīšu. Kas jums tur vēl ir?»

«Kaz;.ka Bokitjkas lieta par zagto govi.»

«Labi, lasiet! Jā, atbraucu es pie viņa… Es varu pat jums sīki izstāstīt, kā viņš pacienāja mani. Pie degvīna bija pasniegts baliks, viens pats. Jā, ne jau no mūsu balika, ar ko» (pie šiem vārdiem tiesnesis paklakšķināja ar mēli un pasmaidīja, pie kam viņa deguns paostīja savu pastāvīgo tabakdozi) «ar ko pacienā mūsu Mirgorodas kolonialpreču veikals. Siļķi es neēdu, jo, kā jūs paši zināt, man no tās rodas grēmenis pakrūtē; bet ikrus nogaršoju: brīnišķīgi ikri! nav vārdam vietas, lieliski! Pēc tam es izdzēru firziķu šņabi, uzlietu naglenēm. Bija arī ar safranu; bet ar safranu, kā jūs paši zināt, es nelietoju. Tas, redziet, ir ļoti labi: vispirms, kā saka, iekairināt apetitu un pēc tam jau to piepildīt … A! auss lai dzird, acs lai redz …» iesaucās piepeši tiesnesis, ieraudzījis iekšā nākošo Ivanu Ivanoviču.

«Dievs palīdz! Vēlu labu veselību!» sacīja Ivans Ivanovičs, klanīdamies uz visām pusēm ar viņam vienam raksturīgo laipnību. Mīļais dievs, kā viņš prata apburt visus ar savu izturēšanos! Tāda smalkuma es nekur neesmu redzējis. Viņš ļoti labi zināja pats savu vērtību un tāpēc uz vispārējo cieņu skatījās kā uz ko pienācīgu. Tiesnesis pats pasniedza krēslu Ivanam Ivanovičam, viņa deguns ievilka no augšlūpas visu tabaku, kas arvien bija viņa lielās labpatikas pazīme.

«Ar ko pavēlēsiet pacienāt jūs, Ivan Ivanovič?» jautāja viņš, «vai nepavēlēsiet tasi tējas?»

«Nē, ļoti pateicos,» atbildēja Ivans Ivanovičs, paklanījās un apsēdās. *

«Esiet tik laipns, vienu tasīti!» atkārtoja tiesnesis.

«Nē, pateicos. Ļoti priecājos par viesmīlību!» atbildēja Ivans Ivanovičs, paklanījās un apsēdās.

«Vienu tasi!» atkārtoja tiesnesis.

«Nē., nerūpējieties, Demjan Demjanovič!» Pēc šiem vārdiem Ivans Ivanovičs paklanījās un apsēdās.

«Tasīti?»

«Isiu lai tad arī varbūt tasīti,» teica Ivans Ivanovičs un izstiepa roku pret paplāti.

Kungs dievs! kas par smalkuma bezdibeni var slēpties cilvēkā! Nevar izteikt, cik patīkamu iespaidu rada šāda rīcība!

«Vai nepavēlēsiet vēl tasīti?»

«Padevīgi pateicos,» atbildēja Ivans Ivanovičs, likdams uz paplātes apgāzto tasi un klanīdamies.

«Parādiet laipnību, Ivan Ivanovič!»

«Nevaru; ļoti pateicos.» Pēc šiem vārdiem Ivans Ivanovičs paklanījās un apsēdās.

«Ivan Ivanovič! parādiet draudzību, vienu tasīti!»

«Nē, ļoti pateicos par pacienājumu.» To sacījis, Ivans Ivanovičs paklanījās un apsēdās.

«Tikai tasīti! Vienu tasīti!»

Ivans Ivanovičs izstiepa roku pret paplāti un paņēma tasi.

Ak tu piķis! Kā gan var, kā prot cilvēks uzturēt savu cieņu!

«Man, Demjan Demjanovič,» runāja Ivans Ivanovičs, dzerdams pēdējo malku, «man ar jums ir neatliekamas darīšanas: es iesniedzu sūdzību.» Pēc tam Ivans Ivanovičs nolika tasi un izņēma no kabatas aprakstītu zīmogpapīra lapu. «Sūdzību pret manu naidnieku, pret zvērinātu naidnieku.»

«Pret ko tad tas ir?»

«Pret Ivanu Nikiforoviču Dovgočchunu.»

Pie šiem vārdiem tiesnesis gandrīz nokrita no krēsla. «Ko jūs sakāt!» sacīja viņš, sasizdams rokas; «Ivan Ivanovič! vai jūs tas esat?»

«Paši redzat, ka es.»

«Dievs ar jums un visi svētie! Kā! Jūs, Ivan Ivanovič, esat kļuvis par Ivana Nikiforoviča ienaidnieku! Vai jūsu mute to saka? Atkārtojiet vēl! Vai tik kāds aiz muguras jums nav noslēpies, kas runā jūsu vietā? …»

«Kas tad te neticams? Es nevaru uz viņu skatīties: viņš man nodarīja nāvīgu plrestību, apvainoja manu godu.»

«Visusvētā trīsvienība! Kā gan lai es nu pārliecinu māmiņu? Un viņa, vecenīte, katru dienu, līdz ko mēs sanaidojamies ar māsu, saka: «Jūs, bērniņi, dzīvojat savā starpā kā suņi. Kaut jūs ņemtu priekšzīmi no Ivana Ivanoviča un Ivana Nikiforoviča: tie tik ir draugi ka draugi! kas par draugiem! kas par cienījamiem ļaudīm!» Te tev nu bija draugi! Izstāstiet, par ko tad tas? kā?»

«Šī lieta ir delikātā, Demjan Demjanovič! vārdiem to nevar izstāstīt: pavēliet labāk izlasīt lūgumu. Lūk, ņemiet no šīs puses, te pieklājīgāk.»

«Izlasiet, Taras Tichonovič!» sacīja tiesnesis, pagriezies pret sekretāru. Tarass Tichonovičs paņēma lūgumu un, no- šņaucies, kā šņaucas visi sekretāri apriņķa tiesās, ar divi pirkstu palīdzību, sāka lasīt:

«Mirgorodas apriņķa muižnieka un muižtura Ivana, Ivana dēla, Pererepenka lūgums; bet par ko, tam seko punkti:

«1) Visai pasaulei pazīstamais ar savām dievam pretīgām, riebumu radošām un katru mēru pārsniedzošām pretlikumīgām izdarībām muižnieks Ivans, Nikifora dēls, Dovgočchuns, šā 1810. gada jūlija 7. dienā nodarīja man nāvīgu pārestību, kā personīgi, kas attiecas uz manu godu, tā arī tādā pašā mērā pazemodams un apkaunodams manu stāvokli un vārdu. Šis muižnieks pie tam arī pats ir zemiska izskata, viņa raksturs ir ķildīgs un pilns dažāda veida dieva zaimošanām un lamu vārdiem …»

Te lasītājs mazliet apstājās, lai no jauna izšņauktos, bet tiesnesis labvēlībā salika rokas un tik runāja pie sevis: «Kas par drošu spalvu! Dievs kungs! kā šis cilvēks raksta!»

Ivans Ivanovičs lūdza lasīt tālāk, un Tarass Tichonovičs turpināja:

«Šis muižnieks Ivans, Nikifora dēls, Dovgočchuns, kad es ierados pie viņa ar draudzīgiem priekšlikumiem, nosauca mani publiski apvainojošā un manu godu aizskarošā vārdā, un, proti, par «zostēviņu», tai laikā, kad visam Mirgorodas apriņķim ir zināms, ka par šādu nekrietnu dzīvnieku es nekad neesmu saucies un arī uz priekšu saukties neesmu nodomājis Bet kā pierādījums manai dižciltīgai dzimšanai ir tas, ka metriskajā grāmatā, kas atrodas Triju Svētītāju baznīcā, ir ierakstīta tiklab manas dzimšanas diena, kā arī manis saņemtā kristība. Bet «zostēviņš», kā zināms visiem, kas kaut cik saprot no zinātnēm, nevar būt ierakstīts metriskajā grāmatā, jo «zostēviņš» ir nevis cilvēks, bet putns, kas jnu katram, pat tādam, kas nav bijis seminārā, pilnīgi zinām… Bet šis ļaundabīgais dižciltīgais, to visu zinādams, ne ar kādu citu nolūku, kā sagādāt manam stāvoklim un amatam nāvīgu apvainojumu, nolamāja mani šai nekrietnā vārdā.

«2) Šis pats neuzvedīgais un nepieklājīgais muižnieks iekāre ja pie tam manu dzimto, manis saņemto pēc mana tēva, kas sastāvēja garīdznieku kārtā, cienītā nelaiķa Ivana, Onisija dēla, Pererepenka, īpašumu, ar to, ka pretēji visiem likumiem pārnesa pilnīgi pretī manam lievenim zosu kūti, kas tika darīts ne ar kādu citu nodomu, kā pastiprināt man nodarīto apvainojumu, jo šī kūts stāvēja līdz šim piemērotā vietā un bija vēl diezgan izturīga. Bet augšminētā dižciltīgā neķītrais nodoms balstījās vienīgi uz to, lai padarītu mani par nepiedienīgās norises liecinieku: jo ir zināms, ka katrs cilvēks neies kūtī, vēl jo mazāk zosu kūtī, pieklājīgu darīšanu dēļ. Šai pretlikumīgajā darbībā divi priekšējie stabi aizņēma manu personīgo zemi, ko dabūju no sava tēva, viņam vēl dzīvam esot, no cienījamā nelaiķa Ivana, Onisija dēla, Pererepenka, kura sākas no klēts un iet taisnā līnijā līdz tai pašai vietai, kur sievas mazgā podus.

«3) Augšā attēlotais muižnieks, kura vārds un uzvārds vien iedveš visādu riebumu, nēsā dvēselē ļaunu nodomu sadedzināt mani manā mājā. Kā neapšaubāmas pazīmes tam ir zemāk minētais: 1-kārt, šis ļaundabīgais muižnieks sācis bieži iziet no saviem apartamentiem, ko agrāk sava slinkuma un nešķīstā miesas treknuma dēļ nedarīja; 2-kārt, viņa saimes istabā, kas pienāk pie paša žoga, kurš apņem manu personīgo zemi, manis saņemtu no mana mirušā tēva, cienījamā nelaiķa Ivana, Onisija dēla, Pererepenka, ik dienas un neparasti ilgi deg gaisma, kas tam jau ir skaidrs pierādījums; jo līdz šim pēc viņa sīkumainā skopuma vienmēr ne tikai tauku svece, bet pat vilka acs gaismeklis bija izdzēšams.

«Un tāpēc lūdzu šim muižniekam Ivanam, Nikifora dēlam, Dovgočchunam, kā vainīgam dedzināšanā, mana stāvokļa, vārda un ģimenes apvainošanā un īpašuma laupīšanā un piesavināšanā, bet visļaunākais, zemiskā un peļamā «zostēviņa» vārda pievienošanā manam uzvārdam, piespriest sodu, tiesas izdevumu un zaudējumu atlīdzināšanu, un pašu kā pārkāpēju

dzelžos ieslēgt un iekaltu pārsūtīt uz pilsētas cietumu, un pēc šī mana lūguma spriedumu nekavējoties un neizvairoties pasludināt. Rakstījis un sacerējis muižnieks, Mirgorodas muižturis Ivans, Ivana dēls, Pererepenko.»

Pēc lūguma izlasīšanas tiesnesis tuvojās Ivanam Ivanovičam, saņēma viņu aiz fx>gas un sāka ar viņu rimāt gandrīz tā: «Ko gan jūs darāt, Ivan Ivanovič? Bīstieties dieva! Atmetiet sūdzību, lai tā izput! (Velns lai to parauj!) Sadodieties labāk ar Ivanu Nikiforoviču rokas un sabučojieties; un nopērciet santurinieti vai nikopolieti, vai kaut arī sataisiet vienkārši punšu, un pasauciet mani! Sadzersim kopā un aizmirsīsim visu!»

«Nē, Demjan Demjanovič! Tā nav tāda lieta,» sacīja Ivans ivanovičs ar cienību, kas vienmēr viņam tā piestāvēja, «tā nav tāda lieta, ko var atrisināt miera ceļā. Ardievu! Ardievu arī jūs, kungi!» turpināja viņš ar to pašu cienību, pagriezdamies pret visiem, «ceru, ka manam lūgumam būs pienācīgs virziens.» Un aizgāja, atstādams izbrīnā visu tiesas sanāksmi.

Tiesnesis sēdēja, nebilzdams ne vārda; sekretārs šņauca tabaku; kancelejas ierēdņi apgāza sadauzīto pudeles lausku, ko lietoja tintnīcas vietā, un pats tiesnesis izklaidībā iztriepa ar pirkstu pa galdu tintes peļķi.

«Ko jūs teiksiet uz to, Dorofej Trofimovič?» sacīja tiesnesis, brīdi klusējis, pagriezdamies pret piesēdētāju.

«Nekā neteikšu,» atbildēja piesēdētājs.

«Kādas lietas gan nenotiek!» turpināja tiesnesis. Nepaguva viņš to izsacīt, kad durvis sāka brikšķēt un Ivana Nikiforoviča priekšējā puse iespraucās tiesas istabā, pārejā palika vēl priekšistabā. Ivana Nikiforoviča ierašanās, un pie tam tiesā, šķita tik neparasta, ka tiesnesis iesaucās, sekretārs pārtrauca savu lasīšanu, viens kancelejas ierēdnis, friza pusfrakā, paņēma lūpās spalvu, otrs norija mušu. Pat invalids, kas pildīja feldjegera un sarga pienākumu un līdz tam bija stāvējis pie durvīm, kasīdamies savā netīrajā kreklā ar uzšuvumu uz pleca, pat šis invalids atplēta muti un uzkāpa kādam uz kājas.

«Kādi vēji jūs atpūtuši? Kas un kā? Kā jūsu veselība, Ivan Ņikiforovič?»

Bet Ivans Nikiforovičs nebija ne dzīvs, ne miris, jo bija iestrēdzis durvīs un nevarēja paspert ne soli uz priekšu vai atpakaļ. Veltīgi tiesnesis sauca priekšistabā, lai kāds no tiem, kas tur atradās, iestumtu Ivanu Nikiforoviču no muguras tiesas istabā. Priekšistabā atradās tikai viena lūdzēja vecene, kas, neraugoties uz visu savu kaulaino roku pūlēm, nevarēja nekā izdarīt. Tad viens no kancelejas ierēdņiem, ar biezajām lūpām, platiem pleciem, resnu degunu, acīm, kas izskatījās šķības un noreibušas, noplīsušiem elkoņiem, tuvojās Ivana Nikiforoviča priekšējai pusei, salika abas viņa rokas krustis kā bērnam, un pamirkšķināja vecajam invalidam, kas ar savu celi bija atspēries Ivana Nikiforoviča vēderā, un, neraugoties uz žēlajiem vaidiem, viņu izgrūda priekšistabā. Pēc tam atstūma aizbīdņus un atvēra durvju otru pusi, pie kam kancelejas ierēdnis un viņa palīgs invalids no draudzīgās piepūles ar savas mutes elpu bija izplatījuši tik stipru smaku, ka tiesas istaba pārvērtās uz laiku par dzertuvi.

«Vai jūs nesaspaidīja, Ivan Ņikiforovič? Es pateikšu māmuļai, viņa atsūtīs j.ums tinkturu, ar ko ierīvējiet tik viduci un muguru, un viss pāries.»

Bet Ivans Nikiforovičs atkrita krēslā, un ārpus ilgstošiem vaidiem nekā nevarēja pasacīt. Beidzot vājā, aiz noguruma tikko dzirdamā balsī viņš izdvesa: «Vai jūs nevēlaties?» un, izņēmis no kabatas radziņu, piebilda, «paņemiet, pagodiniet!»

«Ļoti priecājos, ka jūs redzu,» atbildēja tiesnesis, «bet arvien vēl nevaru iedomāties, kas spieda jūs uzņemties pūles un pagodināt mūs ar tik patīkamu nejaušību.»

«Ar lūgumu .. .» varēja tikai izteikt Ivans Nikiforovičs.

«Ar lūgumu? ar kādu?»

«Ar sūdzību…» (te elpā radās gara pauze) «Och!… ar sūdzību pret blēdi… Ivanu Ivanoviču Pererepenku.»

«Kungs! Arī jūs to pašu! Tādi reti draugi! Sūdzība pret tik labdarīgu cilvēku!…»

«Viņš — pats sātans!» noteica strupi Ivans Nikiforovičs.

Tiesnesis pārmeta krustu.

«Ņemiet lūgumu, izlasiet.»

«Neko darīt, izlasiet, Taras Tichonovič,» sacīja tiesnesis, griezdamies pie sekretārā ar nepatiku sejā, pie kam viņa deguns negribot paostīja augšējo lūpu, ko parasti agrāk viņš

darīja tikai aiz lielas labpatikas. Tāda deguna patvaļa sagādāja tiesnesim vēl vairāk nepatikšanu: viņš izņēma kabatas lakatu un noslaucīja no augšējās lūpas visu tabaku, lai sodītu tā bezkaunību.

Sekretārs, izdarījis savu parasto ievadījumu, ko viņš vienmēr lietoja pirms lasīt sākšanas, t. i., bez kabatas lakata palīdzības, sāka savā parastajā balsī šādā veidā:

«Lūdz Mirgorodas apriņķa muižnieks Ivans, Nikifora dēls, Dovgučchuns, bet par ko, tam seko punkti:

«lj Pēc sava naidīgā ļaunuma un acīm redzamas nelabvēlības, sevi par muižnieku dēvētājs Ivans, Ivana dēls, Pere- repenko, visādus mēslus, zaudējumus un citas nelietības un šausminošas izdarības man sagādā, un vakardien pēcpusdienā kā razbainieks un zaglis ar cirvjiem, zāģiem, kaltiem un citiem atslēdznieka rīkiem ielīda naktī manā pagalmā un mana paša personīgajā kūtī, kas tajā atrodas, pašrocīgi un zemiskā kārtā to sacirta, uz ko no savas puses es neesmu devis nekāda iemesla tik pretlikumīgai un razbainieciskai rīcībai.

«2) Šis pats muižnieks Pererepenko ir iekārojis pašu manu dzīvību, un līdz 7-ajam datumam pagājušā mēnesī, turēdams šo nodomu slepenībā, atnāca pie manis un sāka draudzīgi un ar viltu izmānīt no manis šauteni, kas atradās manā istabā, un piedāvāja man par to, ar viņam piemītošu skopumu, daudz nederīgu mantu, kā, piemēram: rudo cūku un divi mēriņus auzu. Bet, jau toreiz nojauzdams viņa noziedzīgo nodomu, es visādi pūlējos viņu no tā atvirzīt; bet šis blēdis un nelietis Ivans, Ivana dēls, Pererepenko izlamāja mani kā zemnieks un kopš tā laika sajūt pret mani nesamierināmu ienaidu. Turklāt šis, bieži pieminētais, trakais muižnieks un razbainieks Ivans, Ivana dēls, Pererepenko ir arī visai zemas dzimšanas: viņa māsa bija visai pasaulei pazīstamā vazaņķe un aizgāja līdzi jegeru rotai, kas stāvēja priekš gadiem pieciem Mirgorodā, bet savu vīru ierakstīja zemniekos. Arī.viņa tēvs un māte bija pāri mēram nelikumīgi ļaudis, un abi bija neiedomājami dzērāji. Taču pieminamais muižnieks un razbainieks Pererepenko ar savām lopam līdzīgām un nicināšanas cienīgām izdarībām ir pārspējis visu savu dzimtu un zem godprātības maskas strādā viskārdinošākos darbus. Gavēni neievēro, jo Vilipa dienas priekšvakarā šis dieva atkritējs nopirka aunu un otrā dienā lika to savai nelikumīgai skuķei

Gapkai nokaut, aizbildinoties, it kā viņam tobrīd ievajadzējies tauku lampiņām un svecēm.

«Tāpēc lūdzu šo muižnieku kā razbainieku, svētumu apgānītāju, blēdi, pieķertu jau zādzībā un laupīšanā, dzelžos ieslēgt un cietumā vai valsts cietoksnī iesēdināt, un tur tad pēc ieskatiem, atņemot činas un muižniecību, krietni pletnēm pārmācīt un uz Sibiriju katorgā pēc vajadzības nosūtīt, izdevumus, zaudējumus likt viņam aizmaksāt un pēc mana šī lūguma spriedumu taisīt.

«Sim lūgumam roku pielicis Mirgorodas apriņķa muižnieks Ivans, Nikifora dēls, Dovgočchuns.»

Tiklīdz sekretārs beidza lasīšanu, Ivans Nikiforovičs ķēra pēc cepures un paklanījās, gribēdams iet.

«Kurp tad jūs, Ivan Ņikiforovič?» runāja viņam pakaļ tiesnesis. «Pasēdiet drusku! Iedzersiet tēju! Oriško! ko tu stāvi, muļķa skuķe, un samirkšķinies ar kancelejniekiem? Ej. atnes lēju!»

Bet Ivans Nikiforovičs aiz bailēm, ka tik tālu aizgājis no mājām un izturējis tik bīstamu karantinu, bija paspējis jau izlīst caur durvīm, sacīdams: «Neuztraucieties, es ar patiku …» un aizvēra tās aiz sevis, atstādams nesaprašanā visu tiesas istabu.

Neko darīt. Abi lūgumi bija pieņemti, un lieta gatavojās izvērsties diezgan svarīgā notikumā, kad kāds neparedzēts apstāklis piešķīra tai vēl lielāku interesi. Kad tiesnesis izgāja no tiesas istabas ierēdņa un sekretārā pavadībā, bet kancelejnieki sakravāja maisā lūdzēju sanestās vistas, olas, maizes gabalus, pīrāgus, baltmaizi un citu drazu, šai brīdī ruda cūka ieskrēja istabā un pakampa klātesošajiem par brīnumu nevis pīrāgu un maizes garozu, bet Ivana Nikiforoviča lūgumu, kā lapas karājās pāri galdam uz leju. Saķērusi papīru, rudā urkšķētāja aizskrēja tik ātri, ka neviens no tiesas darbiniekiem nevarēja to panākt, neraugoties uz mestajiem līnealiem un tintnīcām.

Šis ārkārtīgais notikums radīja briesmīgu kņadu, jo pat kopija vēl nebija norakstīta no lūguma. Tiesnesis, t. i., viņa sekretārs, un ierēdnis ilgi iztirzāja šādu nedzirdētu apstākli; beidzot vienojās par to, ka šai sakarā jāuzraksta pilsētas policijas priekšniekam ziņojums, jo šīs lietas izmeklēšana vairāk attiecas uz pilsētas policiju. Rakstu ar Nr. 389 nosūtīja viņam tai pašā dienā, un tāpēc tad arī notika diezgan dīvainā izskaidrošanās, par ko lasītāji var dabūt zināt nākamajā nodajā.

V NODAĻA,

kurā izklāstīta divu Mirgorodā godājamo personu apspriede.

Tiklīdz Ivans Ivanovičs izrīkojās savā saimniecībā un gāja pa paradumam atgulties zem lieveņa, sev par neizteicamu brīnumu viņš ieraudzīja kaut ko sārtu vārtiņos. Tas bija sarkanais pilsētas policijas priekšnieka atloks, kas, tāpat kā arī viņa apkakle, bija dabūjis polituru un gar malām bija pārvērties lakotā ādā. Ivans Ivanovičs nodomāja pie sevis: «Nav slikti, ka Pjotrs Fjodorovičs atnācis parunāties», bet Joti izbrīnījās, redzēdams, ka policijas priekšnieks gāja ārkārtīgi ātri un mētājās rokām, kas parasti ar viņu notika visai reti. Policijas priekšnieka mundierim bija astoņas pogas; devīto, kā iztrūka procesijas laikā, dievnamu iesvētot, priekš diviem gadiem, tā līdz šim policisti nevar sameklēt, kaut gan policijas priekšnieks ikdien pieņemot raportus, ko viņam nodod kvartalu uzraugi, arvien apjautājas, vai nav atrasta poga. Šīs astoņas pogas bija novietotas viņam tādējādi, kā sievas stāda pupas: viena pa labi, otra pa kreisi. Kreisā kāja viņam bija sašauta pēdējā kampanijā, un tāpēc viņš, mazliet klibodams, meta to tik tālu sānis, ka ar to iznīcināja gandrīz visas labās kājas pūles. Jo straujāk rīkojās policijas priekšnieks ar saviem kājniekiem, jo mazāk tie virzījās uz priekšu, un tāpēc, kamēr policijas priekšnieks nonāca Jīdz lievenim, Ivanam Ivanovičam bija pietiekami laika izmaldīties minējumos, kāpēc policijas priekšnieks tik ātri vicina rokas. Vēl jo vairāk tas viņu interesēja tāpēc, ka lieta izlikās neparasti svarīga, jo policijas priekšniekam bija pat jauns zobens.

«Labdien, Pjotr Fjodorovič!» iesaucās Ivans Ivanovičs, kas, kā jau sacīts, bija loti ziņkārīgs un nekā nevarēja novaldīt savu nepacietību, redzot, kā policijas priekšnieks spējā uzbrukumā ieņēma lieveni, bet arvien vēl nepacēla savu acu uz augšu un ķildojās ar sa.viem kājniekiem, kas nekādi nevarēja vienā paņēmienā uziet uz kāpiena.

«Labu dienu novēlu mīļajam draugam un labdarim Ivanam Ivanovičam!» atbildēja policijas priekšnieks.

«Laipni lūdzu sēsties. Jūs, kā redzu, esat piekusis, jo jūsu ievainotā kāja trauc §…»

«Mana kāja!» iesaucās policijas priekšnieks, uzmetis Ivanam Ivanovičam vienu no tiem skatieniem, kādu milzis uzmet pigmejam, skolots pedants danču skolotājam. Pie šiem vārdiem viņš izstiepa savu kāju un uzsita ar to pa grīdu. Taču šī varonība viņam dārgi maksāja, jo viss viņa korpuss sagrīļojās un deguns atsitās pret trepju margām; bet gudrais kārtības sargs, izlikdamies, ka nekas nav noticis, tūdaļ attapās un kampa kabatā, it kā lai dabūtu tabakdozi. «Es jums varu darīt zināmu par sevi, mīļais draugs un labdari Ivan Ivanovič, ka savā mūžā esmu veicis ne tādus vien pārgājienus. Jā, tiešām esmu veicis. Piemēram, 1807. gada kampanijas laikā.. . Ak, es jums pastāstīšu, ar kādu manieri pārlīdu pār žogu pie vienas smukiņas vācietes.» Pie šiem vārdiem policijas priekšnieks piemiedza vienu aci un sataisīja velnišķi šķelmīgu smaidu.

«Kur tad jūs šodien esat bijis?» jautāja Ivans Ivanovičs vēlēdamies pārtraukt policijas priekšnieku un drīzāk uzvedināt viņu uz apmeklējuma cēloni; viņam būtu ļoti ticis pajautāt, ko gan grib pavēstīt policijas priekšnieks; bet smalkā pasaules pazīšana rādīja viņam visu šāda jautājuma nepieklājību, un Ivanam Ivanovičam bija jāsavaldās un jānogaida atminējums, kamēr viņa sirds pukstēja neparasti stipri.

«Bet atļaujiet, es jums izstāstīšu, kur es biju,» atbildēja policijas priekšnieks. «Pirmkārt, varu jums paziņot, ka šodien lielisks laiks…»

Pie pēdējiem vārdiem Ivans Ivanovičs gandrīz nomira.

«Bet atļaujiet,» turpināja policijas priekšnieks, «es atnācu šodien pie jums kādā svarīgā lietā.» Te policijas priekšnieka seja un izturēšanās ieguva to pašu rūpju pilno izteiksmi, ar kādu viņš spēji uzbruka lievenim. Ivans Ivanovičs atdzīvojās un drebēja kā drudzī, nekavēdamies, pēc sava paraduma, jautāt: «Kas tad tur nu svarīgs? vai tad tas nu ir svarīgi?»

«Nu skatiet tik: vispirms atļaušos jums darīt zināmu, mīļais draugs un labdari Ivan Ivanovič, ka jūs… no savas puses es, atļaujat palūkoties, es nekā, bet valdības formas, valdības formas to prasa: jūs esat pārkāpis pienācīgo kārtību!»

«Ko jūs tur runājat, Pjotr Fjodorovič? Es nekā nesaprotu.»

«Apžēlojieties, Ivan Ivanovič! kā jūs nekā nesaprotat? Jūsu personīgais lopiņš aizstiepis ļoti svarīgu valsts papiru, un jūs vēl pēc tam sakāt, ka nekā nesaprotat!»

«Kas par lopiņu?»

«Ar atļauju sacīt, jūsu personīgā rudā cūka.»

«Bet kur tad te mana vaina? Kāpēc tiesas sargs atver durvis?»

«Bet, Ivan Ivanovič, jūsu personīgais lops: tātad jūs vainīgs.»

«Pazemīgi pateicos par to, ka ar cūku mani līdzināt.»

«To nu gan neesmu sacījis, Ivan Ivanovič! Nudien, neesmu sacījis! Atļaujiet pats spriest pēc tīras sirdsapziņas. Jums bez mazākām šaubām ir zināms, ka saskaņā ar priekšniecības rīkojumiem aizliegts pilsētā, vēl jo vairāk galvenajās pilsētas ielās pastaigāties netīriem lopiem. Atzīstiet paši, ka tāda lieta ir aizliegta.»

«Dievs to zina, ko jūs runājat. Liela lieta, ka cūka izgājusi uz ielas!»

«Atļaujiet jums sacīt, atļaujiet, Ivan Ivanovič, tas ir pilnīgi neiespējami. Ko lai dara? Priekšniecība grib — mums jāpaklausa. Nestrīdos, izskrien dažreiz uz ielas un pat laukumā vistai un zosis, ievērojiet: vistas un zosis; bet es jau pagājušajā gadā devu rīkojumu cūkas un āžus neielaist publiskos laukumos, šo rīkojumu es tad pat pavēlēju mutiski nolasīt sapulcē visas tautas priekšā.»

«Nē, Pjotr Fedorovič, es te neredzu nekā cita, kā vienīgi to, ka jūs visi cenšaties mani apvainot.»

«Tc nu gan jūs nevarat sacīt, mīļais draugs un labdari, ka es cenšos apvainot. Atcerieties pats: es neteicu jums neviena vārda pagājušajā gadā, kad jūs izbūvējāt jumtu veselu aršinu augstāk par nosacīto mēru. Taisni otrādi, es rādīju seju, it kā to pavisam nebūtu ievērojis. Ticiet, mīļais draugs, ka arī tagad es būtu pavisam, tā sakot… bet mans pienākums, ar vārdu sakot, uzdevums prasa sekot tīrībai. Spriediet pats, ja pēkšņi galvenajā ielā …»

«Tad ta jūsu galvenās ielas! Turp katra sieva iet izmest to, kas viņai nederīgs.» N

«Atļaujiet jums sacīt, Ivan Ivanovič, ka jūs pats apvainojat mani! Tiesa, tas notiek dažkārt, bet lielāko daļu tikai pie žoga, Šķūņiem vai būdiņām; bet lai galvenajā ielā, laukumā ielauztos cūka, tā ir tāda lieta …»

«Kas tad tur, Pjotr Fedorovič! Cūka — taču dieva radījums'»

«Fiekrītu. Tas visai pasaulei zināms, ka jūs skolots cilvēks, pazīstat zinātnes un dažādus citus priekšmetus. Protams, es nekādas zinātnes neesmu mācījies; ātrraksta rakstību es sāku mācīties savas dzīves trīsdesmitajā gadā. Jo es, kā jums zināms, esmu no ierindniekiem.»

«Hm!» sacīja Ivans Ivanovičs.

«Ja,» turpināja policijas priekšnieks, «1801. gadā es atrados 42. jegeru pulka 4. rotā par poručiku. Rotas komandieris mums bija, ja labpatīk zināt, kapteinis Jeremejevs.» Pie šiem vārdiem policijas priekšnieks ielaida savus pirkstus tabakdozē, ko Ivans Ivanovičs turēja atvērtu, un berza tabaku.»

Ivans Ivanovičs atbildēja: «Hm.»

«Bet mans pienākums,» turpināja policijas priekšnieks, «ir padoties valdības rīkojumiem. Vai jūs zināt, Ivan Ivanovič, ka tas, kas tiesā nolaupījis valsts papīru, ir padots, līdzīgi katrim citam noziegumam, krimināltiesai?»

«Zinu tik labi, ka, ja gribat, varu arī jūs pamācīt. Tas sacīts par cilvēkiem; piemēram, ja jūs būtu nozadzis papīru; bet cūka — dzīvnieks, dieva radījums.»

«Tā ir, bet likums saka: «Vainīgais zādzībā…» Lūdzu jūs ieklausīties uzmanīgāk: vainīgais! Te nemin ne kārtu, ne dzimumu, ne amatu; tātad arī dzīvnieks var būt vainīgs. Kā jums tīk, bet dzīvnieks pirms soda sprieduma pasludināšanas ir nogādājams policijā kā kārtības pārkāpējs.»

«Nē, Pjotr Fjodorovič,» piebilda aukstasinīgi Ivans Ivanovičs, «tas nu gan nenotiks!»

«Kā jūs gribat, bet man tikai jāseko priekšniecības priekšrakstiem.»

«Ko tad jūs mani biedējat? Laikam gribat atsūtīt tai pakaļ bezroci zaldātu? Es noteikšu sētas sievai ar kruķi viņu izvadīt; pēdējo roku viņam pārlauzīs.»

«Es neiedrošinos ar jums strīdēties. Tādā gadījumā, ja jūs to negribat nogādāt policijā, rīkojies ar to kā jums tīk; nokaujiet, ja vēlaties, to uz ziemas svētkiem vai sataisiet no tās šķiņķus., vai arī tāpat apēdiet. Tikai es jūs gribētu lūgt, ja jūs darīsiet desas, atsūtiet man pārīti no tām, kādas jums ar tādu mākslu taisa Gapka no cūkas asinīm un speķa. Mana Agrafena Trofimovna tās ļoti mīl.»

«Desas, ja vēlaties, nosūtīšu pārīti.»

«Būšu jums ļoti pateicīgs, mīļais draugs un labvēli. Tagad atļaujiet jums pasacīt vēl vienu vārdu. Man ir uzdevums gan no tiesneša, gan arī no visiem mūsu paziņām, tā sakot, salabināt jūs ar jūsu draugu Ivanu Nikiforoviču.»

«Kā! ar bezgodi! Lai es salabtu ar šo rupjo tēviņu! Nekad! Tas nenotiks, nenotiks!» Ivans Ivanovičs bija ārkārtīgi noteikts.»

«Kā nu jūs gribat,» atbildēja policijas priekšnieks, pacienādams abas nāsis ar tabaku. «Es jums nedrīkstu dot padomu; taču atļaujiet pasacīt: tagad nu jūs esat saķildojušies, bet kad izlīgsiet…»

Bet Ivans Ivanovičs sāka runāt par paipalu ķeršanu, kas parasti notika tad, kad viņš gribēja pārmainīt sarunu.

Un tā policijas priekšniekam, negūstot nekādus panākumus, bija jāaiziet mājās.

VI NODAĻA,

no kuras lasītājs viegli var uzzināt visu to, kas tajā ir.

Lai kā tiesā centās noslēpt lietu, bet tūlīt otrā dienā visa Mirgoroda dabūja zināt, ka Ivana Ivanoviča cūka aiznesusi Ivana Nikiforoviča lūgumu. Pats policijas priekšnieks pirmais aizmirsās un izpļāpāja. Kad Ivanam Nikiforovičam par to pateica, viņš nekā nesacīja; tikai pajautāja: «Vai tā nebija rudā''» '

Bet Agafija Fedosejevna, kas bija te klāt, sāka atkal neatlaisties no Ivana Nikiforoviča: «Ko tu, Ivan Ņikiforovič? Par tevi smiesies kā par muļķi, ja tu paļausies! Kas tu pēc tam būsi par muižnieku? Tu būsi sliktāks par bābu, kas pārdod saldās maizītes, kuras tu tik ļoti mīli.» Un pierunāja ne- rimīgā! Sameklēja kaut kur vīreli vidējos gados, nosmulētu ar plankumiem pa visu seju, tumši zilos svārkos ar ielāpiem eikoņos, pilnīgu kroņa tintnīcu! Zābakus viņš zieda ar degutu, nēsāja trīs spalvas aiz auss un pie pogas piesietā saitītē stikla pudelīti tintnīcas vietā; viņš apēda ar reizi deviņus pīrāgus, bet desmito lika kabatā, un vienā zīmogpapīrā sarakstīja tik daudz visādu apsūdzību, ka neviens lasītājs nevarēja to vienā paņēmienā izlasīt, nepārtraucis to ar kāsēšanu un šķaudīšanos. Sī niecīgā cilvēka līdzība rakņājās, urbās, rakstīja un beidzot uzcepa šādu papīru:

«Mirgorodas apriņķa tiesai no muižnieka Ivana, Nikifora dēla, Dovgočchuna.

«Tā mana lūguma dēļ, kas no manis, muižnieka Ivana, Nikifora dēla, Dovgočchuna, bija tam domāts, sakarā ar muižnieku Ivanu, Ivana dēlu, Pererepenku, kam arī pati Mirgorodas apriņķa tiesa savu izdabāšanu parādījusi. Un tā pati nekaunīgā rudās cūkas patvaļa, noslēpumā turama un jau no nepiederīgiem ļaudīm līdz ausīm atnākusi. Tālab šī pieļaušana un vainas neievērošana, kā ar ļaunu nolūku izdarīta, neatliekami piekrīt tiesāšanai; jo šāda cūka ir muļķīgs dzīvnieks, un jo vairāk spējīga papīra nolaupīšanai. No kam skaidri redzams, ka bieži pieminētā cūka ne citādi, kā paša pretinieka uz to pamudināta, kas sauc sevi par muižnieku Ivanu, Ivana dēlu, Pererepenku un jau pieķerts laupīšanā, dzīvības apdraudēšanā un dievzaimošanā. Bet šī Mirgorodas tiesa ar tai raksturīgo partejību parādījusi savas peisonas slepeno vienošanos; bez jebkādas vienošanās šī cūka nekādā ziņā nevarētu tikt pielaista pie papīra aiznešanas, jo Mirgorodas apriņķa tiesa ar apkalpotājiem visai apgādāta; tam jau diezgan minēt vienu zaldātu, kas katrā laikā atrodas uzgaidāmajā telpā, kam, kaut arī tam ir viena greiza acs un mazliet bojāta roka, bet lai izdzītu cūku un iesistu tai ar koku, ir visai piemērotas spējas. No tā skaidri redzama šīs Mirgorodas tiesas saudzība un neapšaubāmā žīdiskas peļņas dalīšana pēc kopējas vienošanās. Bet šis augšminētais slepkava un muižnieks Ivans, Ivana dēls, I'ererepenko ir izturējies kā slīpēts blēdis. Tāpēc arī pievedu šai apriņķa tiesai es, muižnieks Ivans, Nikifora dēls, Dovgočchuns, pienācīgai viszināšanai, ja no šīs rudās cūkas vai arī no ar to vienojušās dižciltīgā Pererepenka minētais lūgums netiks piedzīts un pēc tā sprieduma pēc taisnības un manis labā nesekos: tad es, muižnieks Ivans, Nikifora dēls, Dovgočchuns, par šādu šīs tiesas pretlikumīgu saudzību iesniegšu sūdzību palatā, ar pēc formas pienācīgo lietas pārnešanu.

«Mirgorodas apriņķa muižnieks Ivans, Nikifora dēls, Dovgočchuns.»

Šis lūgums radīja savu ietekmi. Tiesnesis bija, kādi ir parasti labsirdīgi cilvēki, no bailīgajiem. Viņš griezās pie sekretārā. Bet sekretārs izlaida caur lūpām biezu «hm» un parādīja savā sejā to vienaldzīgo un velnišķi divdomīgo izteiksmi, kādu pieņem vienīgi tikai sātans, kad redz sev pie kājām pie viņa ieradušos upuri. Atlika viens līdzeklis: samierināt divi draugus. Bet kā to uzsākt, ja visi mēģinājumi līdz šim bijuši bez panākumiem? Taču nolēma vēl pamēģināt; bet Ivans Ivanovičs tieši paziņoja, ka to nevēlas un pat visai noskaitās. Ivans Nikiforovičs atbildes vietā uzgrieza muguru un kaut jel vārdu būtu bildis. Tad prāva risinājās neparastā ātrumā, ar kādu parasti ir slavenas tiesu iestādes. Papīru apzīmēja, pierakstīja, apnumurēja, iešuva, parakstījās, visu vienā un tai pašā dienā, un ielika lietu skapī, kur tā gulēja, gulēja, gulēja gadu, otru, trešu. Daudzas līgavas paguva apprecēties, Mirgorodā izdzina jaunu ielu; tiesnesim izkrita viens dzerokļa un divi sānu zobi; Ivana Ivanoviča pagalmā skraidīja vairāk bērnu nekā agrāk (kur viņi radās, vienīgi dievs to zina); Ivans Nikiforovičs par spīti Ivanam Ivanovičam uzcēla jaunu zosu kūti, kaut gan mazliet tālāk par iepriekšējo, un pilnīgi aizbūvējās no Ivana Ivanoviča, tā ka šie cienījamie ļaudis gandrīz nekad neredzēja viens otru sejā, — un lieta arvien gulēja vislabākā kārtībā skapī, kas izskatījās kā no marmora, tintes traipu pēc.

Pa to laiku notika ārkārtīgi svarīgs notikums visai Mir- gorodai. Policijas priekšnieks rīkoja asambleju! Kur lai es ņemu otas un krāsas, ar ko attēlot sanāksmes daudzveidību un lielisko dzīrošanu? Paņemiet pulksteni, atveriet to un paskatieties, kas tur notiek! Vai nav tiesa, briesmīgs raibums? Nu tad iedomājieties, ka gandrīz tikpat daudz, ja ne vēl vairāk, riteņu stāvēja policijas priekšnieka pagalmā. Kādu bričku un ratu tik tur nebija! Viena — pakaļgals plats, bet priekša šauriņa; otra — pakaļgals šauriņš, bet priekša plata. Viena bija brička un rati kopā; otra ne brička, ne rati; cita izskatījās pēc milzīgas siena gubas vai pēc resnas kupča sievas, otra — pēc izpūruša žīda vai skeleta, kas vēl nav p«visam atbrīvojies no ādas; cita profilā izskatījās pilnīgi pēc pīpes ar čibuku, otra neizskatījās ne pēc kā, līdzinādamās kādai savādai būtei, pilnīgi bezveidīgai un ārkārtīgi fantastiskai. No šā riteņu un buku chaosa izcēlās kas līdzīgs karietei ar istabas logu, kas bija pārsists krustām biezu pārsegu. Kučieri, pēlēkos kazalkinos, puspaltrakos un mētelēnos, jērenēs un dažādu kalibru cepurēs, ar pīpēm rokās, vadāja pa pagalmu izjūgtos zirgus. Kādu asambleju rīKoja policijas priekšnieks! Atjaujiet, es uzskaitīšu visus, kas tur bija. Tarass Tarasovičs, Jevpls Akinfovičs, Jevtichijs Jevtichijevičs, Ivans Ivanovičs, ne tas Ivans Ivanovičs, bet cits, Sava Gavrilovičs, mūsu Ivans Ivanovičs, Jelevferijs Jelev- ferijevičs, Makars Nazarjevičs, Foma Grigorjevičs… Tālāk nevaru… nav pa spēkam! roka nogurst rakstot! Un cik daudz bija dāmu! tumšām un gaišām sejām, gan garas, gan īsiņas, resnas kā Ivans Nikiforovičs un tik tievas, ka likās, katru no tām varētu paslēpt policijas priekšnieka zobena makstī. Kas āubju! kas kleitu! sarkanu, dzeltenu, kafijas brūnu, zaļu, jaunu, pārkrāsotu, pāršūtu, — lakatu, lenšu, rokas somu! Ardievu, nabaga acis! jūs vairs nekam nederēsiet pēc šīs skates. Un cik garš galds bija izvilkts! Un kā vedās sarunas Visiem, kādu troksni sacēla! Kas gan pret to dzirnavas ar visiem saviem dzirnu akmeņiem, riteņiem, zobratiem, miezeriem! Nevaru jums droši pasacīt, par ko viņi runāja, bet vedas domāt, ka par daudzām patīkamām un derīgām lietām, kā, piemēram: par laiku, par suņiem, par kviešiem, par aubēm, par kumeļiem. Beidzot Ivans Ivanovičs, ne tas Ivans Ivanovičs, bet otrs, kam viena acs greiza, sacīja:

«Man pavisam savādi, ka mana labā acs (greizais Ivans Ivanovičs arvien runāja par sevi ironiski) neredz Ivanu Nikiforoviču Dovgočchuna kungu.

«Negribēja nākt!» sacīja policijas priekšnieks.

«Kā tā?»

«Nu jau, paldies dievam, divi gadi, kopš viņi savā starpā saķildojusies, t. i., Ivans Ivanovičs ar Ivanu Nikiforoviču, un kur viens ir, turp otrs neparko neies!»

«Ko jūo sakāt!» Pie tam greizais Ivans Ivanovičs pacēla acis augšup un salika kopā rokas. «Ko tad nu, ja jau cilvēki ar labām acīm nedzīvo saticībā, kur tad nu man mierīgi sadzīvot ar savu greizo aci!» Pie šiem vārdiem visi sāka smieties pilnā mutē. Visi ļoti mīlēja greizo Ivanu Ivanoviču par to, ka viņš prata taisīt jokus pilnīgi šolaiku gaumē. Pats slaids, pavājš cilvēks, mīkstas vilnas auduma svārkos, ar plāksteri uz deguna, viņš līdz šim sēdēja kaktā un ne reizi nemainīja savu sejas izteiksmi, pat tad, kad viņam muša ieskrēja degunā, — šis pats kungs piecēlās no savas vietas un pievirzījās tuvāk pūlim, kas bija ielencis greizo Ivanu Ivanoviču. «Paklausieties!» sacīja greizais Ivans Ivanovičs, kad ieraudzīja, ka viņu apstājusi prāva sabiedrība, «paklausieties: tā vietā, ka jūs tagad pārāk noraugāties manā greizajā acī, ņemsim tā vietā un samierināsim divi mūsu draugus! Pašlaik Ivans Ivanovičs tērzē ar sievām un meiteņiem, — aizsūtīsim klusītiņām pēc Ivana Nikiforoviča un sagrūdīsim viņus kopā.»

Visi vienprātīgi pieņēma Ivana Ivanoviča priekšlikumu un nolēma nekavējoties nosūtīt kādu pie Ivana Nikiforoviča uz mājām un lūgt viņu, lai tad tur vai kas, atbraukt pie policijas priekšnieka uz pusdienām. Bet nopietns jautājums: kam uzdot šo svarīgo uzdevumu? iegrūda visus neizpratnē. Ilgi strīdījās, kas ir spējīgāks un veiklāks diplomātiskajā laukā: beidzot vienprātīgi nolēma uzticēt visu to Antonam Prokofjevičam Golopuzam.

Bet iepriekš mazliet jāiepazīstina lasītājs ar šo brīnišķīgo personu. Antons Prokofjevičs bija pilnīgi tikumīgs cilvēks šā vārda visās nozīmēs: iedos viņam kāds no cienījamiem Mirgorodas ļaudīm kakla lakatu vai apakšveļu, — viņš pateicas; iesitīs viņam kāds viegli ar knipi pa degunu, — viņš arī tad pateicas. Ja viņam jautāja: «Kāpēc gan jums, Anton Prokofjevič, svārki brūni, bet piedurknes gaiši zilas?» tad viņš parasti vienmēr atbildēja: «Bet jums pat tādu nav! Pagaidiet, apnēsāsies, viss būs vienāds!» Un tiešām, gaiši zilā vadmala saules iedarbībā sāka pārvērsties par brūnu un tagad pilnīgi piestāv svārku krāsai. Bet lūk, kas ir savādi, ka Antonam Prokofjevičam ir paradums vadmalas uzvalku nēsāt vasaru, bet naņķa — ziemu. Antonam Prokofjevičam nav savas mājas. Agrāk viņam bija pilsētas galā, bet viņš to pārdeva un par ieņemto naudu nopirka trīs bērus zirgus un nelielu bričku, kurā viņš braukāja ciemoties pie muižniekiem. Bet tā kā ar zirgiem bija daudz rūpju un turklāt bija vajadzīga nauda auzām, tad Antons Prokofjevičs samainīja tos pret vijoli un istabeni, saņemdams piemaksā divdesmit piecu rub]u papīriņu. Pēc tam vijoli Antons Prokofjevičs pārdeva, bet istabeni apmainīja pret safjana tabakas maku, kas bija izšūts ar zeltu, un tagad viņam ir tāds tabakas maks, kāda nevienam nav. Šīs baudas pēc viņš vairs nevar braukāt pa sādžām, bet viņam jāpaliek pilsētā un jāguļ dažādās mājās, sevišķi pie tiem dižciltīgajiem, kuriem sagādāja prieku sist viņam ar knipi pa degunu. Antons Prokofjevičs mīl labi paēst, spēlē pieklājīgi durakus un melderi. Paklausība ir vienmēr bijusi viņa stichija, un tāpēc viņš, paņēmis cepuri un nūju, nekavējoties devās ceļā. Bet iedams sāka pārdomāt, kādā veidā viņam iekustināt Ivanu Nikiforoviču atnākt uz asambleju. Mazliet stūrgalvīgais šā cienījamā cilvēka raksturs darīja viņa pasākumu par gandrīz neiespējamu. Un kā gan arī galu galā lai viņš izšķiras nākt, kad jau piecelties no gultas viņam bija lielas pūles? Bet pieņemsim, ka viņš piecelsies, kā lai viņš iet lurp, kur atrodas — ko, bez šaubām, viņš zina — viņa nesamierināmais ienaidnieks? Jo vairāk Antons Prokofjevičs pārdomāja, jo vairāk atrada šķēršļu. Diena bijā tveicīga, saule dedzināja; sviedri viņam tecēja straumēm. Antons Prokofjevičs, neraugoties uz to, ka viņam sita ar knipi pa degunu, bija diezgan viltīgs cilvēks daudzās lietās. Tikai maiņā viņš nebija visai laimīgs. Viņš ļoti labi zināja, kad vajadzēja izlikties par muļķi, un dažkārt prata būt attapīgs tādos apstākļos un gadījumos, kur reti bija spējīgs izgrozīties gudrais.

Tai bridi, kad viņa rosīgais prāts gudroja līdzekli, kā pārliecināt Ivanu Nikiforoviču, un viņš jau drosmīgi gāja visam pretī, kāds negaidīts apstāklis viņu mazliet apmulsināja. Nav par ļaunu pie tam pastāstīt lasītājam, ka Antonam Prokofjevičam bija, starp citu, vienas bikses ar tik dīvainu īpašību, ka, kad viņš tās uzvilka, tad vienmēr viņam koda suņi lielos. Kā par nelaimi šajā dienā viņš bija uzvilcis tieši šīs bikses, un tāpēc, tikko viņš bija nodevies pārdomām, briesmīga riešana no visām pusēm pārsteidza viņa dzirdi. Antons Prokofjevičs sacēla tādu brēku (stiprāk par viņu neviens neprata kliegt), ka ne tikai pazīstamā sieva un neizmērojamo svārku iemītnieks izskrēja viņam pretī, bet pat puikas no Ivana Ivanoviča pagalma izbira pie viņa, un, lai gan suņi tikai vienā kājā paguva viņam iekost, tomēr tas leti vājināja viņa drosmi, un viņš ar zināmu lēnību tuvojās lievenim.

VII UN PĒDĒJĀ NODAĻA

«A, labdien! Kādēļ jūs suņus ķircināt?» sacīja Ivans Niki- foiovičs, ieraudzījis Antonu Prokofjeviču, jo ar Antonu Prokofjeviču neviens citādi nerunāja, kā jokojoties.

«Kaut viņi visi nosprāgtu! Kas tos ķircina?» atbildēja Antons Prokofjevičs.

«Jūs melojat.»

«Nudien, nē! Jūs lūdza Pjotrs Fjodorovičs uz pusdienām.»

«Hm!»

«Nudien! tik pārliecīgi lūdza, ka ne izteikt nevar. Kas tad tas, saka, Ivans Nikiforovičs bēg no manis kā no naidnieka, nekad neienāk parunāties vai pasēdēt.»

Ivans Nikiforovičs noglaudīja savu pazodi.

«Ja, saka, Ivans Nikiforovičs arī tagad neatnāks, tad es nezinu, ko domāt: droši vien, viņam pret mani ir kas padomā! Esiet tik laipns, Anton Prokofjevič, pierunājiet Ivanu Nikiforoviču! Nu, kas ir, Ivan Ņikiforovič, iesim! Tur sapulcējusies pašlaik lieliska kompānijā!»

Ivans Nikiforovičs bija sācis apskatīt gaili, kas, stāvēdams uz lieveņa, rāva vaļā no visa spēka.

«Kaut jūs zinātu, Ivan Ņikiforovič,» turpināja cītīgais deputāts: «kas par storēm, kas par svaigu kaviaru atsūtīts Pjotram Fjodorovičam!»

Pie šiem vārdiem Ivans Nikiforovičs pagrieza savu galvu un sāka uzmanīgi ieklausīties.

Tas iedrošināja deputātu. «Iesim ātrāk: tur ir arī Foma Grigorjevičs! Nu, ko jūs?» piebilda viņš, redzēdams, ka Ivans Nikiforovičs gulēja visu laiku vienādā stāvoklī: «nu, kas ir, iesim vai neiesim?»

«Negribu.»

Šis «negribu» pārsteidza Antonu Prokofjeviču: viņš jau bija domājis, ka viņa pārliecības pilnā spēle pilnīgi pievei- kusi šo katrā ziņā cienījamo cilvēku; bet tā vietā viņš izdzirda noteiktu: «negribu».

«Kāpēc jūs negribat?» jautāja viņš gandrīz ar sašutumu, kas pie viņa parādījās ārkārtīgi reti, pat tad ne, kad viņam lika uz galvas aizdedzinātu papīru, ar ko sevišķi mīlēja sevi iepriecināt tiesnesis un policijas priekšnieks.

Ivans Nikiforovičs iešņauca tabaku.

«Kā jūs gribat, Ivan Ņikiforovič, es nezinu, kas jūs attur?»

«Ko es iešu?» izdabūja beidzot Ivans Nikiforovičs, «tur būs razbainieks!» Tā viņš parasti sauca Ivanu Ivanoviču. Dievs taisnais! Un vai gan sen …

«Nudien, nebūs! Kā dievs debesīs, ka nebūs! Lai mani šai pašā vietā pērkons nosper!» atbildēja Antons Prokofjevičs, kas bija gatavs dievoties desmit reižu stundā. «Iesim taču, Ivan Ņikiforovič!»

«Jūs taču melojat, Anton Prokofjevič, viņš ir tur?»

«Nudien, nudien nav! Lai es netieku nost no šīs vietas, 'ja viņš ir tur! Un padomājiet paši, kas par vajadzību man melot! Lai man rokas un kājas nokalst!… Ko, arī tagad neticat? Lai es nosprāgstu tepat jūsu priekšā! Lai ne tēvs, ne māte mana, ne es neredzu debesu valstības! Vēl neticat?»

Ivanu Nikiforoviču šie pārliecinājumi pilnīgi nomierināja, un viņš lika savam kamerdineram, bezgalīgajos svārkos, atnest bikses un satina kazakinu.

Es domāju, ka aprakstīt, kā Ivans Nikiforovičs vilka bikses, kā viņam sametināja kakla saiti un beidzot uzvilka kazakinu, kas zem kreisās piedurknes pārplīsa, pilnīgi "lieki. Pietiek, ka viņš visu šo laiku saglabāja pieklājīgu mierīgumu un neatbildēja ne vārda Antona Prokofjeviča priekšlikumam — kaut ko samainīt pret viņa turku tabakas maku.

Tai laikā sanāksme ar nepacietību gaidīja izšķirīgo mirkli, kad ieradīsies Ivans Nikiforovičs un piepildīsies beidzot kopējā vēlēšanās, lai šie cienījamie ļaudis izlīgtu savā starpā. Daudzi bija gandrīz pārliecināti, ka Ivans Nikiforovičs neatnāks. Policijas priekšnieks gandrīz saderēja ar greizo Ivanu Ivanoviču, ka neatnāks; bet derības izjuka tikai tāpēc, ka greizais Ivans Ivanovičs pieprasīja, lai tas derētu uz savu sašauto kāju, bet viņš uz greizo aci, — par ko policijas priekšnieks ļoti apvainojās, bet kompānija klusiņām smējās. Neviens vēl nesēdās pie galda, kaut gan jau sen bija otrā stunda, — laiks, kad Mirgorodā, pat parādes gadījumos, jau sen pusdieno.

Tiklīdz Antons Prokofjevičs parādījās durvīs, tai pašā mirklī viņu visi ielenca. Antons Prokofjevičs uz visiem jautājumiem atkliedza vienu noteiktu vārdu: «Nebūs!» Tiklīdz viņš bija to izteicis, kad bārienu, rājienu un varbūt arī knipju krusa gatavojās izlīt uz viņa galvas par sūtniecības neveiksmi, kad pēkšņi durvis atvērās un — ienāca Ivans Nikiforovičs.

Ja būtu parādījies pats sātans vai mironis, tad tie nebūtu radījuši tādu izbrīnu visā sabiedrībā, kādu izraisīja Ivana Nikiforoviča ierašanās. Bet Antons Prokofjevičs tikai plīsa aiz smiekliem, saķēris sānus, no prieka, ka tā piejokojis visu kompāniju.

Lai būtu kā būdams, bet tas šķita gandrīz neticami visiem, ka Ivans Nikiforovičs tik īsā laikā varējis apģērbties, kā tas muižniekam pieklājas. Ivana Ivanoviča tobrīd nebija: kaut kāda iemesla pēc viņš bija izgājis. Atžilbusi no pārsteiguma, visa publika piedalījās Ivana Nikiforoviča veselības iztaujā un izteica prieku, ka viņš pieņēmies resnumā. Ivans Nikiforovičs bučojās ar ikvienu un runāja: «Ļoti pateicos.» Pa to laiku boršča smarža sāka pludot pa istabu un patīkami kutināja nāsis izsalkušajiem viesiem. Visi gāzās uz ēdamistabu. Runīgo un kluso, vājo un resno dāmu virkne aizstiepās uz priekšu, un garais galds sāka ņirbēt visās krāsās. Nesākšu aprakstīt ēdienus, kādi bija galdā! Nekā neminēšu ne par biezpiena sacepumu krējumā, ne par kopķēzi, ko pasniedza pie boršča, ne par tītaru ar plūmēm un rozinēm, ne par to ēdienu, kas pēc izskata ļoti līdzinājās stulmu zābakiem, izmērcētiem kvasā, ne par to mērci, kas ir veclaiku pavāra gulbja dziesma, par to mērci, ko pasniedza pilnīgi vīna liesmām apņemtu, kas ļoti priecināja un reizē biedēja dāmas. Nerunāšu par šiem ēdieniem, jo man daudz vairāk tīk tos ēst, nekā izplūst par tiem vārdos. Ivanam Ivanovičam ļoti iepatikās zivs, kas bija sagatavota ar mārrutkiem. Viņš sevišķi aizrāvās ar šo veselīgo un barojošo vingrinājumu. Izņēmis vissmalkākās zivs asakas, viņš lika tās uz šķīvja un pavisam nejauši paskatījās sev iepretī: debesu tēvs! cik tas bija dīvaini! Viņam pretī sēdēja Ivans Nikiforovičs! Vienā un tai pašā mirklī paraudzījās arī Ivans Nikiforovičs!. .. Nē!. .. nevaru!… Dodiet man citu spalvu! Mana spalva par sausu, par nedzīvu, ar pārāk smalku šķeltni, lai attēlotu šo gleznu! Viņu sejas, kurās atspoguļojās izbrīns, kļuva kā no akmens. Katrs no viņiem ieraudzīja sen pazīstamu seju, pie kuras, šķita, pašam negribot gatavs pieiet kā pie vislabākā drauga un pasniegt radziņu ar vārdiem: «pagodiniet» vai: «vai drīkstu lūgt pagodināt»; bet ar visu to šī pati seja bija briesmīga kā slikts pareģojums! Sviedri tecēja aumaļām Ivanam [vanovičim un Ivanam Nikiforovičam. Klātesošie, visi, cik to pie galda bija, kļuva mēmi aiz uzmanības un nenovērsa acu no kādreiz bijušajiem draugiem. Dāmas, kas līdz tam brīdim bija aizņemtas diezgan interesanta sarunā par to, kā pagatavot tītaru, pēkšņi pārtrauca sarunu. Viss apklusa! Sī bija glezna, kas cienīga liela mākslinieka otas.

Beidzot Ivans Ivanovičs izņēma kabatas lakatu un sāka šņaukāties, bet Ivans Nikiforovičs palūkojās visapkārt un apturēja acis pie atvērtajām durvīm. Policijas priekšnieks tūdaj ievēroja šo kustību un lika aiztaisīt durvis ciet. Pēc tam abi draugi sāka ēst, un viņi ne reizes vairs nepaskatījās viens uz otru.

Tiklīdz pusdiena beidzās, abi bijušie draugi pietrūkās no sēdekliem un sāka meklēt cepures, lai aizlavītos. Tad policijas priekšnieks pamirkšķināja, un Ivans Ivanovičs — ne tas Ivans Ivanovičs, bet otrs, kam tā greizā acs, — nostājās aiz Ivana Nikiforoviča muguras, bet policijas priekšnieks aizgāja aiz Ivana Ivanoviča muguras, un abi sāka tos piebikstīt no mugurpuses, lai tos reizē dabūtu nost no krēsliem un nelaistu laukā līdz tam laikam, kamēr tie nesadosies rokām. Ivans Ivanovičs, kam tā greizā acs, aizbīdīja Ivanu Nikiforoviču, kaut arī mazliet šķībi, taču vēl pietiekami pareizi, uz to vietu, kur stāvēja Ivans Ivanovičs; bet policijas priekšnieks izdarīja direkciju pārāk sānis, jo viņš nekā nebija varējis tikt galā ar patvaļīgajiem kājniekiem, kas šoreiz neklausīja nekādas komandas un it kā par spīti metās pārāk tālu un pilnīgi uz pretējo pusi (kas, varbūt, notika tāpēc, ka galdā bija bijis ārkārtēji daudz dažādu liķieru), tā ka Ivans Ivanovičs uzkrita dāmai sarkanajā kleitā, kas aiz ziņkārības bija ielīdusi pašā vidū. Sāda zīme nevēstīja nekā laba. Taču tiesnesis, lai šo lietu izlabotu, ieņēma policijas priekšnieka vietu un, ievilcis ar degunu no augšlūpas visu tabaku, atstūma Ivanu Ivanoviču uz otru pusi. Mirgorodā šis ir parastais samierināšanas veids; tas mazliet līdzinās spēlei ar gumijas bumbu. Līdzko tiesnesis pastūma Ivanu Ivanoviču, Ivans Ivanovičs ar greizo aci atspērās no visa spēka un pastūma Ivanu Nikiforoviču, no kā sviedri gāzās kā lietus ūdens no jumta. Neraugoties uz to, ka abi draugi diezgan pretojās, viņus tomēr sagrūda kopā, jo abas darbīgās puses saņēma ievērojamu pastiprinājumu no pārējiem viesiem.

Tad viņus apstāja cieši no abām pusēm un neizlaida līdz tam laikam, kamēr tie bija nolēmuši pasniegt viens otram rokas. «Dievs ar jums, Ivan Ņikiforovič un Ivan Ivanovič!

Sakiet pēc sirdsapziņas: par ko jūs saķildojāties? Vai ne nieku dēļ? Vai tad jums nav kauna cilvēku priekšā un dieva priekšā!»

«Es nezinu,» sacīja Ivans Nikiforovičs, pūzdams aiz noguluma (bija manāms, ka viņš nebija sevišķi pretī izlīgšanai), «es nezinu, ko es tādu esmu nodarījis Ivanam Ivanovičam; kāpēc gan viņš sacirta manu kūti un gudroja mani nomaitāt?»

«Neesmu vainojams nekādos ļaunos nodomos,» runāja Ivans Ivanovičs, nepagriezdams ne acu uz Ivanu Nikiforoviču. «Zvēru gan dieva, gan jūsu priekšā, godājamie muižnieki, es nekā neesmu nodarījis savam ienaidniekam. Par ko tad viņš mani zākā un kaitē manam stāvoklim un činai?»

«Kā tad es jums, Ivan Ivanovič, esmu kaitējis?» sacīja Ivans Nikiforovičs. Vēl vienu izskaidrošanās mirkli, un senais ienaids bija gatavs apdzist. Jau Ivans Nikiforovičs ielīda kabatā, lai dabūtu radziņu un sacītu: «pagodiniet».

«Vai tad tā nav kaitēšana,» atbildēja Ivans Ivanovičs, nepaceldams acu: «ja jūs, cienījamais kungs, apvainojāt manu stāvokli un ģimeni ar tādu vārdu, kādu nepieklājas te sacīt?»

«Atļaujiet jums draudzīgi sacīt, Ivan Ivanovič! (pie tam Ivans Nikiforovičs pieskārās ar pirkstu Ivana Ivanoviča pogai, kas nozīmēja viņa pilnīgu labvēlību): «jūs apvainojāties velns zina par ko: par to, ka es jūs nosaucu par zostēviņu .. .» Ivans Nikiforovičs attapās, ka bijis neuzmanīgs, izsacīdams šo vārdu; bet bija jau par vēlu: vārds bija izteikts. Viss aizgāja pie velna!

Ja jau toreiz, kad šis vārds bija izteikts bez lieciniekiem, Ivans Ivanovičs zaudēja pašsavaldīšanos un kļuva tik nikns, kādu lai dievs nedod redzēt cilvēku, — ko tad tagad, padomājiet, laipnie lasītāji, ko tagad, kad šis slepkavīgais vārds bija izsacīts sanāksmē, kur bija daudz dāmu, pret kurām Ivans Ivanovičs vēlējās būt sevišķi pieklājīgs? Nebūtu Ivans Nikiforovičs rīkojies tādā veidā, būtu viņš sacījis putns, bet nevis zostēviņš, tad to vēl varētu izlabot. Bet — viss pagalam!

Viņš uzmeta Ivanam Nikiforovičam skatienu — un kādu skatienu! Ja šim skatienam būtu piešķirta izpildvara, tad tas būtu pārvērtis pīšļos Ivanu Nikiforoviču. Viesi saprata šo skatienu un pasteidzās paši viņus izšķirt. Un šis cilvēks,

lēnības paraugs, kas nevienu ubadzi nepalaida garām to ne- iztaujājis, izskrēja laukā briesmīgā trakumā. Tik spēcīgas vētras izraisa kaislības!

Veselu mēnesi nekas nebija dzirdams par Ivanu Ivanoviču. Viņš ieslēdzās savā mājā. Pūra lāde bija atvērta, no lādes izņēma — ko tad? dukātus! vecos vectēva dukātus! Un šie dukāti pārgāja nosmulētajās tintes darboņu rokās. Lieta nonāca palatā. Un, kad Ivans Ivanovičs saņēma priecīgo ziņu, ka rīt tā izšķirsies, tikai tad viņš palūkojās laukā un nolēma iziet no mājas. Ak vai! no tās reizes palata katrru cienu ziņoja, ka lieta izbeigsies rītu, un tā desmit gadu.

Priekš gadiem pieciem es braucu cauri Mirgorodas pilsētai. Es braucu sliktā laikā. Toreiz bija rudens ar savu skumji pelēko laiku, dubļiem un miglu. Kaut kāds nedabisks zaļums — garlaicīgā, nepārtrauktā lietus darbs — klāja šķidru plīvuru pār laukiem un druvām, kurām tas tā piedienēja kā palaidnības sirmgalvim, rozes — sirmgalvei. Mani toreiz stipri ietekmēja laiks: es garlaikojos, kad tas bija garlaicīgs. Bet, neraugoties uz to, kad es sāku tuvoties Mirgorodai, tad sajutu, ka man stipri sit sirds. Dieviņ, cik daudz atmiņu! Es divpadsmit gadu nebiju redzējis Mirgorodu. Te dzīvoja toreiz aizkustinošā draudzībā divi izcili cilvēki, divi izcili draugi. Un cik daudz bija izmiris ievērojamu ļaužu! Tiesnesis Dero- jans Demjanovičs jau toreiz bija nelaiķis; Ivans Ivanovičs, kam bija greizā acs, arī bija beidzis dzīvot. Es iebraucu galvenajā ielā: visur rēgojās kārtis ar augšā piesietu salmu kūli: te notika kāda jauna plānošana. Dažas būdas bija nojauktas. Zogu un zedeņu atliekas skumji kvernēja.

Toreiz bija svētku diena; es pavēlēju savu maša kibitku apturēt pie baznīcas un iegāju tik klusu, ka neviens nepagrie- zās atpakaļ. Patiesi, un nebija jau kam: baznīca bija tukša, ļaužu gandrīz nekādu; varēja redzēt, ka pat vislielākie dievlūdzēji bija nobijušies no dubļiem. Sveces šai tumšajā, labāk sakot, slimajā dienā šķita kaut kā savādi nepatīkamas; tumšās telpas bija skumīgas; iegarenie logi ar apaļajiem stikliem laistījās lietainām asarām. Es nogāju sānis altara priekštelpā un uzrunāju cienījamu večuku nosirmojušiem matiem: «Atļaujiet uzzināt, vai Ivans Nikiforovičs ir dzīvs?» Tai mirklī lampiņa svētbildes priekšā uzliesmoja dzīvāk, un gaisma tieši atsitās mana kaimiņa sejā. Cik es biju izbrīnījies, kad, to aplūkodams, ieraudzīju pazīstamus vaibstus!

Tas bija pats Ivans Nikiforovičs! Bet kā pārvērties!

«Vai jūs esat vesels, Ivan Ņikiforovič? Kā jūs gan esat novecojis!»

«Jā, esmu novecojis. Es šodien no Poltavas,» atbildēja Ivans Nikiforovičs.

«Ko jūs sakāt! Jūs braucāt uz Poltavu tik sliktā laiikā?»

«Ko lai dara! Vajadzība …»

Pie šiem vārdiem es negribot nopūtos.

Ivans Nikiforovičs ievēroja šo nopūtu un sacīja: «Neuztraucieties: man ir drošas ziņas, ka lietu izlems nākamajā nedēlā un man par labu.» ,

Es paraustīju plecus un devos uzzināt kaut ko par Ivanu Ivanoviču.

«Ivans Ivanovičs ir te!» kāds man sacīja, «viņš ir klirosā.»

Tad es ieraudzīju kalsenu stāvu. Vai tas ir Ivans Ivanovičs? Seja bija klāta grumbām, mati bija pilnīgi balti; bet bakeša bija arvien tā pati. Pēc pirmajiem apsveicināšanās vārdiem Ivans Ivanovičs, griezdamies pie manis ar jautru smaidu, kas vienmēr tik ļoti piestāvēja viņa pdltuvveidīgajai sejai, sacīja: «Vai lai paziņoju jums patīkamo jaunumu?»

«Kādu jaunumu?» jautāju es.

«Rītu katrā ziņā izlems manu lietu; palatā noteikti sacīja.»

Es nopūtos vēl dzijāk un steidzos ātrāk atvadīties, jo es braucu visai nopietnā darījumā, un iesēdos ratos.

Vājie zirgi, kas Mirgorodā pazīstami ar vārdu kurjerzirgi, sāka vilkties, radīdami ar saviem pakaviem, kas stiga pelēkajā dubju masā, dzirdei netīkamu skaņu. Lietus tecēja straumēm pār žīdu, kas sēdēja uz bukas un bija apsedzies ar mašu. Drēgnums man spiedās cauri. Skumjā pārbrauktuve ar būdu, kurā invalids lāpīja savus pelēkos kankarus, lēnām paslīdēja garām. Atkal tas pats lauks, vietām izrakņāts melns, vietām zaļojošs, slapji kovārņi un vārnas, vienmulīgs lietus, asarainas debesis bez gaismas svītras. — Garlaicīgi šai pasaulē, kungi!

REVIDENTS

KOMĒDIJA

Nevaino spoguli, ja mūlis pašam šķībs.

Tautas paruna.

Nikolajs Gogolis

No krievu valodas tulkojis Andrejs Upīts, 1948

Revidents

1836

PERSONAS

Antons Antonovičs Skvozņiks-Dmuchanovskis— pilsētas priekšnieks.

Anna Andrejevna — viņa sieva.

Marija Antonovna — viņa meita.

Lūkass Lukičs Chlopovs — skolu pārraugs.

Viņa sieva.

Amoss Fjodorovičs Ļapkins-Tjapkins — tiesnesis.

Artemijs Filipovičs Zemļaņika — patversmju aizgādnis.

Ivans Kuzmičs Spekins — pastmeistars.

Pēteris Ivanovičs Dobčinskis— muižnieks

Pēteris Ivanovičs Bobčinskis— muižnieks

Ivans Aleksandrovičs Chļestakovs — ierēdnis no Pēterburgas.

O s i p s — viņa kalps.

Kristijans Ivanovičs Hibners — apriņķa ārsts.

Fjodors Andrej evičs — atvaļināts ierēdņis, cienītās personas pilsētā.

Ļuļukovs Ivans Lazarevičs Rastakovskis— atvaļināts ierēdņis, cienītās personas pilsētā.

Stepans Ivanovičs Korobkins— atvaļināts ierēdņis, cienītās personas pilsētā.

Stepans Iļjičs Uchovertovs— civils pristavs.

Svistunovs — policists.

Pugovicins — policists.

Deržimorda — policists.

Abduļins — tirgotājs.

Fevronija Petrovna Pošļepkina — atslēdznieka sieva.

Kāda apakšoficiera atraitne.

M i š k a — pilsētas priekšnieka kalps.

Viesnīcas sulainis.

Viesi un viešņas, tirgotāji, pilsoņi, lūdzēji.

RAKSTURI UN KOSTĪMI

Aizrādījumi aktieriem.

Pilsētas priekšnieks, dienestā jau novecojis, savā ziņā diezgan gudrs cilvēks. Lai ari kukuļu ņēmējs, taču izturas visai solīdi, diezgan nopietns, drusku pat kā prātotājs; runā ne skani, ne klusu, ne par daudz, ne par maz. Katrs vārds viņam svarīgs. Sejas panti rupji un cieti kā katram, kas grūtu dienestu sācis no zemākajām pakāpēm. Pāreja no bailēm uz priekiem, no nekrietnības uz augstprātību diezgan ātra, kā jau cilvēkam ar rupji attīstītām dvēseles tieksmēm. Parasti viņš ģērbjas mundierī ar zīmotnēm un jājamos zābakos ar piešiem. Mati viņam īsi apcirpti, pasirmi.

Anna Andrejevna, viņa sieva, mazpilsētas koķete, vēl ne pārāk gados; augusi, pusē romānus un albumus lasot, pusē rūpēs par pieliekamo un meitistabu. Ļoti ziņkārīga, gadījumā arī lielīga. Dažreiz dabū virsroku pār vīru tikai tāpēc, ka tas neattopas, ko tai atbildēt; bet viņas vara attiecas tikai uz sīkumiem un izpaužas rājienos un izzobojumos. Pa lugas izrādes laiku viņa četras reizes pārģērbjas dažādās drēbēs.

Chļestakovs, jauns cilvēks, gadus divdesmit trīs vecs, tieviņš, sīciņš, padumjš, un, kā saka, galvā tam vējš — viens no tiem cilvēkiem, ko kancelejās sauc par vistukšākajiem. Runā un rīkojas bez kādas pārlikšanas. Nav spējīgs piegriezt pastāvīgu uzmanību kaut kādai domai. Valoda saraustīta, vārdi pavisam negaidīti sprūk no mutes. Jo vairāk šīs lomas tēlotājs parāda labsirdības un naivuma, jo labāk. Ģērbies pēc modes.

O s i p s, kalps, tāds, kādi parasti ir kalpi jau gados. Runā nopietni, skatās mazliet uz zemi, prātotājs, mīl savā nodabā izsacīt pamācības savam kungam. Balss viņam arvien gandrīz vienlaida, sarunā ar kungu pieņem bargu, strupu, pat mazliet rupju izteiksmi. Viņš ir gudrāks par savu kungu, tāpēc ātrāk visu apķer, bet nemīl daudz runāt un ir kluss blēdis. Apģērbs — pelēki vai zili, nonēsāti svārki.

Bobčinskis un Dobčinskis, abi maza auguma, īsiņi, ļoti ziņkārīgi; viens otram ārkārtīgi līdzīgi; abi ar nelieliem vēderiņiem, abi runā ātri un ārkārtīgi daudz piepalīdz ar žestiem un rokām. Dobčinskis mazlietiņ garāks un nopietnāks par Bob-činski, bet Bobčinskis pašpaļāvīgāks un dzīvāks par Dobčinski.

Ļapkins-Tjapkins, tiesnesis, cilvēks, kas izlasījis piecas vai sešas grāmatas, tāpēc drusku brīvdomīgs. Ļoti mīl apķērību, tāpēc katram savam vārdam piešķir svaru. Viņa tēlotājam jāpatur vienmēr svarīga seja. Runā basā, pagari stiepdams, ar čerkstoņu un šņākoņu kā vecmodīgs sienas pulkstenis, kas papriekšu šņāc un tad vēl tikai sit.

Z e m ļ a ņ i k a, patversmju aizgādnis, ļoti resns, smags, tūļīgs un neveikls cilvēks, bet ar visu to ošķerīgs un blēdīgs. Ļoti pakalpīgs un nemierīgs.

Pastmeistars, vientiesīgs līdz naivumam.

Pārējām lomām sevišķa paskaidrojuma nevajag, tāpēc ka viņu oriģināli gandrīz vienmēr acu priekšā.

Aktieru kungiem jāpiegriež vērība sevišķi pēdējam skatam. Beidzamajam pateiktajam vārdam kā elektriskai dzirkstelei spēji jāsatrauc visi reizē, piepeši. Visai grupai vienā acumirklī jāpārmaina savs stāvoklis. Pārsteiguma saucienam no visu sieviešu mutēm jāatskan reizē, kā no vienas pašas krūts. Šo aizrādījumu neievērošana var samaitāt visu efektu.

PIRMAIS CĒLIENS

Istaba pilsētas priekšnieka nama.

PIRMAIS SKATS

Pilsētas priekšnieks, patversmju aizgādnis, skolu pārraugs, tiesnesis, pristavs, ārsts un divi policisti.

Pilsētas priekšnieks. Kungi, es jūs ataicināju, lai pavēstītu jums gaužām nepatīkamu ziņu: pie mums brauc revidents.

Amoss Fjodorovičs. Kā, revidents?

A r t e m i j s F i 1 i p o v i č s. Kā, revidents?

Pilsētas priekšnieks. Revidents no Pēterburgas, incognito! Un turklāt vēl slepenā uzdevumā.

Amoss Fjodorovičs. Še tev bij!

Artemijs Filipovičs. Ja ķezu nav, tad tīšām jālaiž virsū!

Lūkass Lukičs. Ak kungs un dievs! Un vēl slepenā uzdevumā!

Pilsētas priekšnieks. Es to jau it kā paredzēju: izgājušo nakti man visu nakti sapnī rādījās divas tādas savādas žurkas. Tiešām, savu mūžu tādas neesmu redzējis: melnas, nedabiski lielas! pienāk, aposta — un atkal aiziet prom. Bet es jums labāk izlasīšu vēstuli, ko saņēmu no Andreja Ivanoviča Čmichova — jūs, Artemij Filipovič, viņu pazīstat. Viņš raksta tā: «Mīļais draugs, kūm un labdari (murmina pusbalsī, acīm ātri pārskriedams) … un paziņot tev.» Ā! te ir: «Starp citu steidzos tev paziņot, ka atbraucis ierēdnis ar uzdevumu apskatīt visu guberņu, bet it sevišķi mūsu apriņķi» (nozīmīgi paceļ pirkstu uz augšu). «Es to uzzināju no visticamākiem cilvēkiem, lai ari viņš izliekas par vienkāršu privātpersonu. Zinādams, ka tev kā kuram katram citam savi grēciņi, jo tu esi gudrs cilvēks un garām nelaidīsi neko, kas pats lien rokās …» (apstādamies) nu, te pašu lietās … «tad dodu tev padomu uzmanīties: viņš var atbraukt kuru katru stundu, ja tik nav jau atbraucis un nedzīvo kur incognito… Vakardien es….» Nu, tur nāk ģimenes būšanas: «māsa Anna Kjrilovna līdz ar savu vīru atbraukusi pie mums; Ivans Kjrilovičs ļoti pieņēmies resnumā un vienmēr vēl spēlē vijoli…» un tā tālāk, un tā tālāk. Redziet, kungi, kādas tās lietas!

Amoss Fjodorovičs. Jā, savādas lietas, tiešām savādas. Par velti tas nav.

Luka Lukičs. Bet kādēļ, Anton Antonovič, par ko? Kādēļ pie mums sūta revidentu?

Pilsētas priekšnieks. Kādēļ! Laikam jau tāds likteņa lēmums! (Nopūties.) Līdz šim, paldies dievam, ikreiz nogriezās kādā citā pilsētā; nu pienākusi arī mūsējās reize.

Amoss Fjodorovičs. Man liekas, Anton Antonovič, ka še kāds smalkāks un vairāk politisks iemesls. Lieta, lūk, šitāda. Krievijā … ja … grib iesākt karu, un ministerija, redziet, sūta ierēdni izlūkot, vai kur nav nodevēji.

Pilsētas priekšnieks. Ek nu, kur aizbrauca! Un vēl sakās gudrs cilvēks! Apriņķa pilsētā nodevēji! Vai tad pie robežas dzīvojam, vai? No šejienes vari trīs gadus braukt, ne līdz kādai svešai valstij neaizbrauksi.

Amoss Fjodorovičs. Nē, bet es jums teikšu, jūs neapķerat.. . jūs to nē. .. Valdībai ir smalki plāni: kas par to, ka tik tālu, viņa tomēr ausās.

Pilsētas priekšnieks. Ausās vai neausās, es, kungi, jūs tikai brīdinu. Pielūkojiet, no sevis jau esmu devis kādus rīkojumus, ieteicu arī jums. Sevišķi jums, Artemij Filipovič! Nav šaubu, ka revidējošais ierēdnis gribēs vispirms apskatīt jūsu pārziņā esošās patversmes — tāpēc pieraugiet, lai viss būtu kārtībā: lai naktscepures būtu tīras un slimnieki lai neizskatītos kalējiem līdzīgi, kā tie parasti te staigā.

Artemij s Filipovič s. Nu, tas vēl nebūtu nekas. Tīras naktscepures viņiem var arī uzmaukt.

Pilsētas priekšnieks. Jā. Un virs katras gultas piestiprināt uzrakstu latiņu valodā vai kādā citā valodā … par to nu jums, Kristijan Ivanovič, jāgādā, — par katru slimību: kad kurais saslimis, kādā dienā un datumā … Nav labi, ja jūsu slimnieki pīpē tik stipru tabaku, ka katrreiz jāšķauda, kad ieiet. Labāk ar, ja viņu būtu mazāk: kad tik daudz, tūliņ domās, ka slikti kopj, slikti ārstē.

Artemijs Filipovičs. O! ārstēšanas ziņā mēs ar Kristijanu Ivanoviču esam jau ķērušies pie dažiem līdzekļiem: jo tuvāk dabas paraugam, jo labāk, — dārgu zāļu mēs nelietojam. Cilvēks ir vienkāršs: ja mirs, nomirs tāpat; ja izveseļosies, izveseļosies tāpat. Un pie tam Kristijanam Ivanovičam būtu grūti saprasties ar viņiem: viņš taču nesaprot ne vārda krieviski.

Kristijans Ivanovičs (nodūc kādu skaņu, pa daļai kā i, mazliet kā e).

Pilsētas priekšnieks. Jums, Amos Fjodorovič, ari ieteiktu piegriezt vērību savām tiesas telpām. Jums tur priekšistabā, kur parasti sanāk lūdzēji, sargi tur zosis ar maziem zoslēniem, tie vienmēr šaudās zem kājām. Protams, saimniecību ierīkot teicami katram, un kāpēc tad lai arī sargs to nedarītu, tikai, ziniet, tādā vietā tomēr nepieklājīgi… Jau agrāk taisījos jums to aizrādīt, bet vienmēr nezkā aizmirsās.

Amoss Fjodorovičs. Nu, šodien pat likšu visas viņas stiept uz virtuvi. Ja patīk — atnāciet pusdienās.

Pilsētas priekšnieks. Bez tam slikti, ka jums pašās tiesas telpās tiek izžautas visādas lupatas un taisni virs aktu skapja karājas suņu pātaga. Es zinu, jūs mīlat medības, bet tomēr labāk pagaidām noņemiet to pātagu, pēc, kad revidents būs aizbraucis, manis dēļ varat atkal izkārt. Un tad tas jūsu piesēdētājs… zināms, savu lietu viņš prot, bet no viņa nāk tāda smaka, it kā tikko no degvīna tecinātavas būtu iznācis, — tas ari nav labi. To jums sen gribēju sacīt, bet neatceros, kāpēc neiznāca. Ja tā smaka, kā pats apgalvo, viņam tiešām no dabas, tad tur var līdzēt: ieteikt, lai viņš saēdas sīpolus, ķiplokus vai ko citu. Kristijans Ivanovičs šajā gadījumā var palīdzēt ar dažādiem medikamentiem.

Kristi jans Ivanovičs (nodūc atkal to pašu skaņu).

Amoss Fjodorovičs. Nē, to nav iespējams izdzīt: viņš saka, ka bērnībā aukle viņu piedauzījusi un no tā laika viņš sācis drusku pēc degvīna smirdēt.

Pilsētas priekšnieks. Nu, es jums tikai aizrādīju. Par iekšējiem rīkojumiem un par to, ko Andrejs Ivanovičs savā vēstulē sauc par grēciņiem, es neko nevaru sacīt. Un savādi arī runāt: nav tāda cilvēka, kam nebūtu kaut kādu grēku. To jau pats dievs tā nolicis, un volterianieši velti mēģina to apstrīdēt.

Amoss Fjodorovičs. Bet ko jūs, Anton Antonovič, saucat par grēciņiem? Visi grēciņi nav vienādi. Es visiem atklāti saku, ka ņemu kukuļus, — bet kādus kukuļus? — tikai medību kucēnus. Tā ir pavisam cita lieta.

Pilsētas priekšnieks. Nu, kucēni vai kas — kukuļi paliek kukuļi.

A m o s s F j o d o r o v i č s. Ak nē, Anton Antonovič. Ja kādam, piemēram, kažoks, kas maksā piecsimt rubļu, un sievai šalle…

Pilsētas priekšnieks. Nu kas tad no tā, ja jūs kukuļiem pieņemat tikai medību kucēnus? Par to jūs atkal dievam neticat; baznīcā jūs nekad neejat; es vismaz turos stipri ticībā un ik svētdienas eju uz baznīcu. Bet jūs… O, es jūs pazīstu: kad jūs sākat runāt par pasaules radīšanu, mati taisni stāvus slienas.

Amoss Fjodorovičs. Bet es taču pats esmu ticis pie tādiem ieskatiem, pats ar savu prātu.

Pilsētas priekšnieks. Nu, dažreiz pārāk daudz prāta ir ļaunāk, nekā ja tā nemaz nebijis. Bet es tikai tā starp citu ieminējos par apriņķa tiesu; taisnību sakot, diezin vai kāds tur jebkad ielūkosies: tā jau ir tāda apskaužama vieta, ko dievs pats tur savā aizgādībā. Bet jums, Lūkas Lukič, kā skolu pārraugam gan it sevišķi jārūpējas par skolotājiem. Protams, tie ir mācīti cilvēki, dažādās kolēģijās audzināti, tomēr viņiem piemīt ļoti dīvaini paņēmieni, protams, gan dabiski nešķirami no viņu zinātnieku amata. Tā, par piemēru, viens no viņiem, tas pats ar to resno seju . . . viņa vārdu neatceros, — tas, katedrā uzkāpis, neparko nevar izteikt, nesavilcis šitādu seju (sašķoba tādu), un tad ar roku zem kaklauta sāk ar pirkstiem gludināt bārdu. Protams, ja viņš tādu mūli rāda saviem skolniekiem, tad nu vēl nekas, var jau būt, ka tur tā arī vajadzīgs, par to es nevaru apspriest, bet sakiet paši, ja viņš to taisa apmeklētājam, — tad var iznākt ļoti slikti: revidenta kungs vai cits kāds var domāt, ka tas vērsts pret viņu. Velns zin, kas tur var iznākt.

L u k a L u k i č s. Jā, ko tad es ar viņu lai daru? Jau vairāk reižu esmu viņam sacījis. Vēl tepat nesen, kad klasē ienāca mūsu maršals, viņš savieba tādu mūli, kādu es vēl nekad nebiju redzējis. To viņš darīja no lāga sirds, bet man bij jāsaņem rājiens: kādēļ skolniekiem tiekot iedvesti brīvdomīgi ieskati.

Pilsētas priekšnieks. Tas pats man jāaizrāda arī par jūsu vēstures zinības skolotāju. Gudra galva viņam ir, to var redzēt, zināšanu vairāk, nekā vajag, bet izskaidro skolniekiem tik dedzīgi, ka gluži aizmirstas. Reiz es noklausījos viņu: nu, kamēr runāja par asiriešiem un babiloniešiem — vēl nekas, bet, kā tika pie Maķedonijas Aleksandra, tā — nevaru jums aprakstīt, kas ar viņu notikās. Nudie', domāju, ka nu ugunsgrēks! Noskrēja no katedras un, cik spēka — blāks ar krēslu uz grīdas! Tas jau nu tiesa, ka Maķedonijas Aleksandrs ir varonis, bet vai tādēļ krēsli jālauž? no tā kronim ceļas zaudējumi.

L u k a L u k i č s. Jā, karsts viņš ir! To es viņam vairāk reižu esmu aizrādījis… Bet viņš atbild: «Dariet, ko zināt, par zinātni es esmu gatavs dzīvību atdot.»

Pilsētas priekšnieks. Jā, tāds nu ir likteņa neizprotamais lēmums : gudrs cilvēks vai nu dzērājs, vai saviebj tādu mūli, ka jābēg laukā.

Luka Lukičs. Lai dievs nevienam nedod kalpot izglītības lietai! Vienās bailēs jādzīvo: katrs te bāž savu degunu, katram gribas parādīt, ka ari viņš gudrs cilvēks.

Pilsētas priekšnieks. Viss vēl nebūtu nekas, — bet tas nolādētais incognito! Piepeši ienāks: «Ā, jūs te, putniņi! Bet kurš te,» sacīs, «kurš te tas tiesnesis?» — «Ļapkins-Tjapkins.» — «Ā, lai panāk šurp Ļapkins-Tjapkins! Un kurš patversmju aizgādnis?» — «Zemļaņika.» — «Ā, lai nāk šurp Zemļaņika!» Lūk, tas ir nelāgi!

OTRAIS SKATS

Tie paši un pastmeistars.

Pastmeistars. Sakiet, kungi, kas par lietu — kāds ierēdnis braucot?

Pilsētas priekšnieks. Vai tad jūs neesat dzirdējuši?

Pastmeistars. No Pētera Ivanoviča Bobčinska dzirdēju. Viņš tikko bija pie manis pastkantorī.

Pilsētas priekšnieks. Nu, ko jūs par to domājat?

Pastmeistars. Ko es domāju? — karš ar turkiem būs.

Amoss Fjodorovičs. Taisni kā es! Es arī tā domāju.

Pilsētas priekšnieks. Jā, abi šaujat garām!

Pastmeistars. Kad es jums saku, karš ar turkiem. Tur atkal francūzis kūda.

Pilsētas priekšnieks. Kas par karu ar turkiem? Mums pašiem klāsies slikti, ne turkiem. Tas jau zināms: man ir vēstule .

Pastmeistars. A… ja tā, tad nu gan kara ar turkiem nebūs.

Pilsētas priekšnieks. Nu kā tad, ko jūs, Ivan Koizmič?

Pastmeistars. Ko nu es! Kā jūs, Anton Antonovič?

Pilsētas priekšnieks. Ko tad es? Bail jau man nav, bet tik tāpat mazlietiņ .. . Par tirgotājiem un pilsoņiem man rūpes. Runā, ka es viņus drusku par daudz plucinājis; bet es, nudie', ja ari ko ņēmis no viena otra, tad patiešām bez jebkāda naida. Man pat prātā (ņem viņu zem rokas un noved sāņus), man pat prātā, vai tikai kāds nav nosūdzējis mani. Kādēļ tad gan īsti revidentam jābrauc pie mums? Klausieties, vai jums, Ivan Kuzmič, mūsu visu labā nav iespējams katru vēstuli, kas ienāk un iziet no jūsu pasta kantora, tā mazlietiņ uzplēst un izlasīt? Vai nav tur iekšā kaut kāda sūdzība vai vienkārši sarakstīšanās. Ja nav, tad var atkal aizlipināt; var pat atdot vēstuli tāpat uzplēstu.

Pastmeistars Zinu, zinu … Mani nemāciet, to es jau daru ne aiz uzmanības, bet vairāk tik aiz ziņkāres: man nāvīgi kārojas zināt, kas jauns pasaulē. Es jums teikšu, tā ir visinteresantākā lasīšana. Dažu vēstuli lasi ar tīru baudu — tik smalki apraksta dažādus atgadījumus . .. un kas par pamācību … labāka nekā Maskavas Vēstnesī».

Pilsētas priekšnieks. Bet sakiet, vai tad neko neesat izlasījuši par kaut kādu ierēdni no Pēterburgas?

Pastmeistars. Nē, par Pēterburgas ierēdni nav nekas, par Kostromas un Saratovas ierēdņiem gan daudz raksta. Zēl, ka jūs nedabūjāt vēstules lasīt: gadās ļoti skaistas vietas. Tā nesen kāds poručiks raksta draugam un apraksta balli tik rotaļīgi… ļoti ļoti jauki. «Mana dzīve, mīļais draugs,» viņš raksta, «rit kā debesīs: jaunkundžu daudz, muziķa spēlē, standarts joņo…» Ar lielām lielām jūtām aprakstījis. Es to tīšām uzglabāju. Vai gribat, izlasīšu priekšā.

Pilsētas priekšnieks. Nu, tagad tādām lietām nav laika. Tad esat gan tik laipns, Ivan Kuzmič: ja gadās kāda sūdzība vai norādījums, bez kavēšanās aizturiet.

Pastmeistars. Ar lielāko patiku.

Amoss Fjodorovičs. Palūkojiet tik, gan jūs kādreiz dabūsiet par to.

Pastmeistars. Ak tu tētiņ!

Pilsētas priekšnieks. Nekas, nekas. Cita lieta, ja jūs no tā ko palaistu atklātībā, bet tas taču paliek pašu mājās.

Amoss Fjodorovičs. Jā, nejēdzīga būšana ievārās. Un jāatzīstas, es nācu pie jums, Anton Antonovič, piesolīt kucīti. Miesīga māsa tam šunelim, kuru jūs pazīstat. Jūs taču esat dzirdējuši, ka Ceptovičs ar Varchovinski tiesājās, bet man tas par laimi, varu dzenāt zaķus ij pa viena, ij otra laukiem.

Pilsētas priekšnieks. Ak kungs, lieciet mani tagad mierā ar saviem zaķiem; man tas nolādētais incognito iestrēdzis galvā! Tā tik vien gaidi, pavērsies durvis — un caps …

TREŠAIS SKATS

Tie paši, Bobčinskis un Dobčinskis (abi ienāk aizelsušies).

Bobčinskis. Ārkārtīgs notikums!

Dobčinskis. Negaidītas ziņas!

Visi. Kas, kas tad?

Dobčinskis. Neparedzēta lieta: nonākam viesnīcā…

Bobčinskis (pārtraukdams) . Nonākam ar Pēteri Ivanoviču viesnīcā …

Dobčinskis (pārtraukdams). Ē, atļaujiet, Pēter Ivanovič, es izstāstīšu.

Bobčinskis. Ē, nē, atļaujiet man, es… atļaujiet, atļaujiet…jums arī valoda tā nevedas…

Dobčinskis. Bet jums samisēsies, jūs vēl ko aizmirsīsiet.

Bobčinskis. Atcerēšos, nudie' atcerēšos. Labāk netraucējiet, lai es izstāstu, netraucējiet! Sakiet, kungi, esiet tik laipni, sakiet, lai Pēteris Ivanovičs netraucē.

Pilsētas priekšnieks. Tad runājiet taču, dieva dēļ, kas noticis! Man sirds kāpj pa kaklu. Kungi, sēdieties! Ņemiet krēslus! Pēter Ivanovič, še jums krēsls! (Visi sasēstas apkārt abiem Pēteriem Ivanovičiem.) Nu kas tad, kas tad ir?

Bobčinskis. Atļaujiet, atļaujiet; es visu pēc kārtas. Tikko biju izgājis no šejienes, pēc tam kad jums labpatikās uztraukties dabūtās vēstules pēc, jā … tad es tūliņ noskrēju … lūdzu, Pēter Ivanovič, nepārtrauciet! Es pats zinu visu, visu. Jā, redziet, tad es noskrēju pie Korob-kina. Korobkinu nesastapts mājās, iegriezos pie Rastakovska, bet, Rastakovski nesastapis, nogāju, lūk, še, pie Ivana Kuzmiča, pastāstīt arī viņam jūsu jauno ziņu, jā, un, no turienes nākdams, satikos ar Pēteri Ivanoviču…

Dobčinskis (pārtraukdams). Pie būdas, kur pīrāgus pārdod.

Bobčinskis, Pie būdas, kur pīrāgus pārdod. Jā, Pēteri Ivanoviču saticis, es viņam saku: vai esat jau dzirdējuši jauno ziņu, ko Antons Antonovičs dabūjis ar ticamu vēstuli? Bet Pēteris Ivanovičs to jau dabūjis zināt no jūsu saimnieces Avdotjas, kura nezin pēc kā sūtīta pie Filipa Antonoviča Počečujeva.

Dobčinskis (pārtraukdams). Pēc muciņas franču brandvīnam.

Bobčinskis (viņa roku atbīdīdams). Pēc muciņas franču brandvīnam. Un tā mēs ar Pēteri Ivanoviču gājām pie Počečujeva … Jūs, Pēter Ivanovič … ē … nemaisieties, lūdzami nemaisieties! Gājām pie Počečujeva, bet ceļā Pēteris Ivanovičs saka: «Iegriezīsimies,» viņš saka, «traktieri. Vēders man… no paša rīta nekā neesmu ēdis, vēders man raustās vien …» Jā, Pēterim Ivanovičam tas vēders … «Traktierim,» viņš saka, «tikko atvests svaigs lasis, iesim iekost.» Bet, kā mēs viesnīcā, tā piepeši jauns cilvēks …

Dobčinskis (pārtraukdams). Diezgan patīkama izskata, privatdrēbēs …

Bobčinskis. Diezgan patīkama izskata, privatdrēbēs, staigā pa istabu … šitā … sejā pārdomas … fizionomija … uzstāja, un šite (velk ar pirkstu ap pieri) — daudz daudz kas. It kā jau nojautis, es saku Pēterim Ivanovičam: «Še kaut kas nav tik vienkārši.» Jā. Bet Pēteris Ivanovičs jau pametis ar pirkstu un pasaucis traktiernieku Vlasu, to pašu, kam trīs nedēļas atpakaļ atskrēja jauni dēli… tāds ņiprs puika, arī reiz turēs traktieri tāpat kā tēvs. Pasaucis Vlasu, Pēteris Ivanovičs tam klusītiņām prasa: «Sak, kas tas jaunais cilvēks tāds ir?» bet Vlass uz to atbild: «Tas,» viņš saka … Ē, lūdzu, nepārtrauciet, Pēter Ivanovič, nudien jūs neizstāstīsiet: jūs šļupstat, es zinu, jums viens zobs mutē piesvelpj… «Tas,» viņš saka, «jauns cilvēks, ierēdnis,» j-jā, «no Pēterburgas braukdams, bet pēc uzvārda,» viņš saka, «Ivans Aleksandrovičs Chļestakovs, bet ceļā,» viņš saka, «uz Saratovas guberņu un,» viņš saka, «ļoti dīvaini uzvedas: dzīvo jau otru nedēļu, no viesnīcas nekur neiziet, visu ņem uz rēķina un ne kapeikas negrib maksāt.» Un, kā šis man to pateic, tikpat kā gaisma man atspīd no augšienes. «Ē!» es saku Pēterim Ivanovičam …

Dobčinskis. Nē, Pēter Ivanovič, es sacīju — «ē»!

Bobčinskis. Papriekšu jūs sacījāt, un tad arī es sacīju. «E!» mēs ar Pēteri Ivanoviču sakām. «Kādēļ viņš sēž še, ja ceļš tam uz Saratovas guberņu?» — J-jā. Redziet, tas pats jau ir tas ierēdnis.

Pilsētas priekšnieks. Kas, kāds ierēdnis?

Bobčinskis. Tas ierēdnis, par kuru jurns tika ziņots, — revidents.

Pilsētas priekšnieks (izbijies). Kungs tētiņ, ko jūs runājat! Tas nevar būt viņš.

D o b č i n s k i s. Ir! ne naudu maksā, ne tālāk brauc. Kas tad tas cits, ja ne viņš? Un komandējums ar uz Saratovu izrakstīts.

Bobčinskis. Tas pats, tas pats, nudie' tas pats … Tāds ievērīgs, visu aplūkoja. Pamanījis, ka mēs ar Pēteri Ivanoviču ēdam lasi, it īpaši tāpēc, ka Pēterim Ivanovičam tas vēders … jā, tad viņš pat mūsu šķīvjos ieskatījās. Es tā nobijos.

Pilsētas priekšnieks. Kungs, esi mums, grēciniekiem, žēlīgs! Kur tad viņš tur dzīvo?

Dobčinskis, Piektajā numurā, zem trepēm.

Bobčinskis. Tajā pašā numurā, kur pagājušo gadu sakāvās caurbraucēji oficieri.

Pilsētas priekšnieks. Un sen viņš jau še?

Dobčinskis. Nedēļas divas jau. Vasilija dienā kā atbraucis.

Pilsētas priekšnieks. Divas nedēļas! (Sāņus.) Mīļie, labie! Palīdziet, visi svētie! Pa šīm divām nedēļām apakšoficiera sieva dabūja pērienu! Cietumniekiem pārtika nav izsniegta. Ielās mēslaine, netīrība! Kauns un posts! (Saķer ar rokām galvu.)

Artemijs F i 1 i p o v i č s. Nu ko, Anton Antonovič? — jābrauc uz viesnīcu stādīties priekšā.

Amoss Fjodorovičs. Nē, nē! Vispirms jāiet galvai, garīdzniecībai, tirgotājiem; redziet, arī tai grāmatā «Džona Masona dzīve un darbi»…

Pilsētas priekšnieks. Nē, nē, atļaujiet man pašam! Ir jau arī līdz šim gadījušās dzīvē ļaunas dienas, tāpat aizgājušas, vēl i paldies esmu dabūjis. Varbūt arī šoreiz dievs palīdzēs. (Pie Bobčinska griezdamies.) Jūs sakāt, viņš ir jauns cilvēks?

Bobčinskis. Jauns, gadus divdesmit trīs vai četrus vai drusku vairāk.

Pilsētas priekšnieks. Jo labāk: jaunu drīzāk var izmanīt. Bīstams ir vecs velns, bet jaunam, — kas iekšā, tas uz āru. Jūs, kungi, sagatavojieties katrs savā vietā, bet es došos pats, un, varbūt ar Pēteri Ivanoviču, privāti, pastaigādamies, palūkoties, vai iebraucējiem pie mums nav jāpiedzīvo nepatikšanas. Ei Svistunov!

Svistunovs. Ko vēlaties?

Pilsētas priekšnieks. Aizej tūliņ pie pristava; jeb nē, tu man esi vajadzīgs. Pasaki tur kādam, lai, cik ātri iespējams, atved pristavu, un pats nāc šurp.

(Svistunous steigšus aizskrien.)

Artemijs F i 1 i p o v i č s. Iesim, iesim, Amos Fjodorovič! Patiešām var uzbrukt nelaime.

Amoss Fjodorovičs. No kā nu jums jābaidās? Samauc slimniekiem tīras cepures, citu jau neko nesameklēs.

Artemijs F i l i p o v i č s. Ko nu cepures! Pavēlēts slimniekiem dot auzu putru, bet man pa visiem koridoriem tāda kāpostu smaka, ka elpu rauj ciet.

Amoss Fjodorovičs. Es šajā ziņā gan esmu bez bēdu. Patiešām, kas tad līdīs apriņķa tiesā? Un, ja arī ielūkosies kādā papīrā, otru vairs rokā neņems. Es pats jau piecpadsmito gadu sēžu tiesneša krēslā, bet, kā tik ieskatos kādā sūdzības rakstā — ē! tik ar roku atmetu! Pats Zālamans neizspriedīs, kas tur taisnība, kas netaisnība.

(Tiesnesis, patversmju aizgādnis, skotu pārraugs un pastmeistars iet, durvīs sagrūzdamies ar policistu.)

CETURTAIS SKATS

Pilsētas priekšnieks, Bobčinskis, Dobčinskis un Svistunovs.

Pilsētas priekšnieks. Nu, vai rati jau piebraukti?

Svistunovs. Klāt.

Pilsētas priekšnieks. Ej uz ielas un… jeb nē, pagaidi! Ej atnes… Jā, kur tad citi? Vai tiešām tu viens pats? Es taču pavēlēju, lai ari Prochorovs būtu še. Kur Prochorovs?

Svistunovs. Prochorovs atmājās, bet sūtīt viņu nekur nevarēs.

Pilsētas priekšnieks. Kā tā?

Svistunovs. Nu tā, šorīt viņu nāvīgi piedzērušos pārveduši mājās. Divus toverus ūdens salējuši virsū, līdz šim vēl nav atžirdzis.

Pilsētas priekšnieks (saķerdams galvu). Ak tu posts! Ak tu posts! Ej žiglāk uz ielas — jeb nē — skrien papriekš istabā, dzirdi! Iznes man zobenu un jauno cepuri. Nu, Pēter Ivanovič, brauksim!

Bobčinskis. Es ar, es ar . . . atļaujiet arī man, Anton Antonovič!

Pilsētas priekšnieks. Nē, nē, Pēter Ivanovič, nevar, nevar! Nekā neizskatīsies, un ratos arī nevar sasēsties.

Bobčinskis. Nekas, nekas, es tāpat: kājām, kājām patecēšu ratiem pakaļ. Es jau tik mazdrusciņ pa šķirbiņu, pa durvīm palūkošos, kāda viņam tā uzstāšanās …

Pilsētas priekšnieks (pasniegto zobenu saņemdams, Svistu-novam). Skrien tūliņ, ņem desmitniekus, lai katrs no viņiem ņem … Ek, kā noskrambojies tas zobens! Nolādētais tirgotājs Abduļins —- labi redz, ka pilsētas priekšniekam vecs zobens, bet gaidi, ka atsūtīs jaunu, odžu dzimums! Blēži, es galvoju, ka sūdzības zem. paltrakiem jau glabā… Lai katrs ņem rokā pa ielai… velns lai parauj, pa ielai, — pa slotai! Lai noslauka to ielu, kas ved uz traktieri, bet tik lai noslauka… Dzirdi! Bet pielūko: tu! tu! es tevi pazīstu: tu tur brāļojies, bet sudraba karotītes zodz un bāz aiz zābaku stulmiem, — pielūko, man ausis ir dzirdīgas! … Ko tu esi izdarījis ar tirgotāju Cerņajevu — a? Viņš dod tev divas aršinas tūka mundierim, bet tu paņem visu gabalu. Pielūko! pēc čina tev nav tiesības tik daudz ņemt! Ej!

PIEKTAIS SKATS

Tie paši un pristavs.

Pilsētas priekšnieks. Nu, Stepan Iļjič! Dieva dēļ, sakiet, kur tad jūs bijāt tā nozuduši? Kas tā par būšanu! Pristavs. Tepat aiz vārtiem jau biju!

Pilsētas priekšnieks. Nu klausieties, Stepan Iļjič! No Pēterburgas atbraucis ierēdnis. Ko jūs esat izrīkojuši?

Pristavs. Visu, ko pavēlējāt. Iecirkņa uzraugu Pugovicinu ar desmitniekiem' aizsūtīju trotuārus notīrīt.

Pilsētas priekšnieks. Bet kur Deržimorda?

Pristavs. Deržimorda aizbrauca ugunsgrēku dzēst.

Pilsētas priekšnieks. Prochorovs — piedzēries?

Pristavs. Piedzēries.

Pilsētas priekšnieks. Kā tad jūs to pieļāvāt?

Pristavs. Dievs viņu zina. Vakardien aiz pilsētas bij izcēlusies plūkšanās, — aizbrauca turp kārtību nodibināt, bet pārradās mājās piedzēries.

Pilsētas priekšnieks. Klausieties, jūs man izdariet, lūk, šito: iecirkņa uzraugs Pugovicins … tas ir liela auguma, lai viņš labierīcības dēļ stāv uz tilta. Tad steigšus noplēst veco sētu blakus kurpniekam un uzspraust tur kārti ar salmu kušķi, lai izskatītos, it kā tur kaut kas pēc plāna tiek iegrozīts. Taču, jo vairāk tiek noplēsts, jo vairāk redzama pilsētas vadoņa darbība. Ak kungs! pavisam aizmirsu, ka gar sētu nogāzts vezumu četrdesmit mēslu. Kas tā par neķītru pilsētu! Kā tikai kaut kur uzceļ kādu pieminekli vai vienkāršu sētu, velns viņu sazin no kurienes tūliņ sanes visādus netīrumus! (Nopūšas.) Jā, un, ja revidents prasīs par dienestu: vai mierā? — tā kā lai atbildētu: «Ar visu mierā, jūsu labdzimtība!» bet, ja kāds būs nemierā, tad es viņam vēlāk sadošu tādu nemieru… O, och-ho-ho-ho, tie grēki mani biedē. (Cepures vietā paņem cepures kārbu.) Kaut tikai nu dievs devis, ka ātrāk pārietu, tad es uzspraudīšu tādu sveci, kādu vēl neviens nav spraudis: katram nelieša tirgotājam pavēlēšu dot pa trīs pudi vaska. Ak kungs, ak kungs! Brauksim, Pēter Ivanovič! (Cepures vietā grib maukt galvā papīra kārbu.)

P r i s t a v s, Anton Antonovič, tā jau kārba, nevis cepure.

Pilsētas priekšnieks (kārbu nomezdams). Kad kārba, tad kārba. Velns lai viņu rauj! Jā, un, ja prasīs, kāpēc pie patversmes nav uzcelta baznīca, kurai jau pirms pieciem gadiem piešķirta vajadzīgā suma, tad neaizmirsti pateikt, ka bij jau sākta, bet nodega. Par to es arī raportu nosūtīju. Citādi var gadīties, — kāds aiz muļķības izpļāpā, ka būve nekad nav sākta. Deržimordam pateikt, lai drusku pievalda savas dūres; kārtības dēļ viņš gāž katram, ka zils zem acīm, — vainīgam un nevainīgam. Brauksim, brauksim, Pēter Ivanovič! (Iet, bet atkal atgriežas.) Jā, un zaldātus nelaist uz ielas kā nekā, tie pagāni tik uzvelk mundieri virs krekla, bet apakšā nekā nav.

(Visi aiziet.)

SESTAIS SKATS

Anna Andrejevna un Marija Antonovna (izskrien uz skatuves).

Anna Andrej evna. Kur, kur viņi ir? Ak kungs!… (Durvis atvērusi.) Vīriņ! Antoša! Anton! (Runā ātri.) Tā atkal tikai tava vaina. Tev tikai vīkšīties. «Es tikai kniepadatu, es tikai lakatiņu.» (Pieskrien pie loga un sauc.) Anton, uz kurieni tu, kurp tu? Ko, atbraucis? Revidents? ūsains? ar kādām ūsām?

Pilsētas priekšnieka balss. Vēlāk, vēlāk, mīļā!

Anna Andrej evna. Vēlāk? Kas par jaunu modi — vēlāk? Es negribu vēlāk… tik vienu vārdu: kas viņš ir — palkavnieks? Ko? (Nikni.) Aizbrauca! Nu, to es tev pieminēšu! Un tikai šitā: «Māmiņ, māmiņ, pagaidiet, tikai lakatiņu uz muguras saspraudīšu; es tūliņ.» Te tev nu bij tūliņ! Te tev bij — nekā nedabūjām zināt! Un viss aiz tās nolādētās koķetības: padzirdusi, ka pastmeistars še, nu tik pie spoguļa vaibstīties: griež vienus sānus, griež otrus. Iedomājusies, ka tas šai taisās klāt, bet viņš vienkārši viebjas, kad tu atgriez muguru.

Marija A n t o n o v n a. Nu ko lai dara, māmiņ? Vienalga, pēc pāra stundām tā kā tā visu dabūsim zināt.

Anna Andrej evna. Pēc pāra stundām! Ļoti pateicos. Tā viņa tev atbild. Kā tev neienāca prātā sacīt, ka pēc mēneša — vēl labāk varēs uzzināt! (Izkaras pa logu.) Ei Avdotja! A? Ko, Avdotja, vai esi dzirdējusi, tur kāds atbraucis? … Neesi? Tāda muļķe! Ar roku atmet? Lai met, tomēr varēji viņam izprasīt. Nevarēji to uzzināt! Galvā tikai blēņas, par brūtgāniem vien domā. A? Ātri aizbrauca! Būtu jeb paskrējusi ratiem pakaļ. Ej, ej tūliņ! Dzirdi, skrien, izprasi, uz kurieni aizbrauca: tikai pamatīgi izprasi: kas tas atbraucējs, kāds viņš ir, vai dzirdi? Pa durvju šķirbu palūko, uzzini visu: kādas acis, melnas vai ne, un tūliņ steidzies atpakaļ, dzirdi? Ātrāk, ātrāk, ātrāk, ātrāk!

(Kliedz, kamēr priekškars nolaižas un aizsedz tās abas, pie loga stāvošas.)

OTRAIS CĒLIENS

Maza istabiņa viesnīcā. Gulta, galds, koferis, tukša pudele, zābaki, drēbju suka u. c.

PIRMAIS SKATS

Osips (guļ sava kunga gultā). Velns lai parauj! ēst tā gribas un vēderā tāds troksnis, it kā vesels pulks taurēm pūstu. Lūk, tā tik būs, ka neaizbrauksim mājās. Ko tu padarīsi? Otrais mēnesis jau, kā izbraucām no Pēterburgas. Kundziņš ceļā visu naudiņu izšķiedis, tagad sēž, asti pierāvis un rāms palicis. Būtu pieticis ceļa naudas — un kā vēl; nē, vai tu redzēji, katrā pilsētā šim vajag izplātīties! (Mēdīdams.) «Ej, Osip, pameklē istabu un pusdienas apšūti, vislabākās: sliktas pusdienas es nevaru ēst, man vajag vislabākās pusdienas.» Ja nu tiešām bijis kaut vīrs, bet tikai tāds vienkāršs leģistraterītis! Ko tikai satiek ceļā, ar visiem draudzēties, un tad kārtis — te nu bij, nospēlējās! Ech, apnikusi šitā dzīve. Tiešām uz laukiem labāk: lai nu arī publiskuma nav, bet tāpēc arī rūpestu mazāk, paņem sev sievišķi, visu mūžu guli uz lāvas un ēd pīrāgus. Zināms, neviens jau neliedz, ja taisnība jāsaka, tad vislabākā dzīve gan Pēterburgā. Ja tikai nauda, tad dzīve smalku smalkā: teijateri, suņi, kas danco, un viss, ķo vien vēlies. Valoda — tikai pa smalkam vien, pa smalkam vien; gandrīz tāpat kā muižniekiem; iesi pa Ščukina tirgu — tirgotāji tevi sauc: «Cienīgais!» Celsies pār upi, laivā sēdi blakus činavniekam; kompānijas iekārojas ;— ieej alus bodītē: tev zaldāts ar krustu izstāstīs ij par to, ko nozīmē katra zvaigzne pie debesīm, — kā uz delnas visu. Citreiz tur ieklīst kāda oficiera vecene; citreiz istabmeita, tāda kā … he, he, he! (Pasmejas un nopurina galvu.) Galantīga uzvešanās, velns lai parauj! Nepieklājīgu vārdu nekad nedzirdēsi: katrs tev saka «jūs». Apnīk kājām iet — pasauc ormani un iesēsties kā kungs, bet, ja negribi tam maksāt, kā vēlies: katrai mājai ir vārti ar izeju uz otru ielu, un, kad tu esi sprucis cauri, pats velns tevi neuzies. Viena lieta gan slikta: citreiz pieēdies, cik tīkas, bet citreiz atkal kar zobus vadzī, kā, par piemēru, tagad pat. Un viņš vien tas vainīgais. Ko tu ar viņu darīsi? Atsūta tēvs naudu, un vajadzētu pietaupīt — kas tev to deva! .. . liek vaļā! ar ormani braukā, katru dienu tu skrien, pērc biļeti teijaterī, bet pēc kādas nedēļas, palūk — stiep tikai jauno fraku uz krāmu tirgu pārdot. Citreiz nodzīvo visu līdz pēdējam kreklam, tā ka tikai svārciņi un mētelītis vien paliek mugurā … Nudien, nemeloju! Un drēbe tāda varena, englenderu; sava pusotra simta viena pati fraka iznāk, bet krāmu tirgū par divdesmit rubļiem dod tikai prom; par biksēm kauns ij runāt — tīri par velti jāatdod. Bet kāpēc? — tāpēc, ka nevīžo strādāt: kad vajadzētu uz kantori, viņš tev aiziet pastaigāt pa prospektu, kārtis spēlē. Ec.h, ja vecais kungs to dabūtu zināt! Viņš neskatītos uz to, ka tu esi ierēdnis, bet, krekliņu pacēlis, tā uzskaitītu, ka četras dienas tu kasītos. Ja tu esi dienestā, tad strādā. Lūk, tagad pat traktiernieks nosacīja, sak, nedošu jums ēst, kamēr nesamaksāsiet par veco; un ja nu nesamaksājam? (Nopūzdamies.) Ak jēziņ! Kaut jel pāra karotes kāpostu kur izrāvis! Tā vien liekas, visu pasauli tagad varētu apēst. (Dauzās.) Tur laikam viņš nāk. (Žigli izmetas no gultas.)

OTRAIS SKATS

Osips un Chļestakovs.

Chļestakovs. Na, saņem sitos (atdod cepuri un spieķi) . A, atkal esi vāļājies pa gultu?

Osips. Diez kāpēc es vāļāšos? Vai es gultu neesmu redzējis, vai?

Chļestakovs. Melo, esi vā-ļājies; palūk, kā saņurcīta!

Osips. Kam man tā vajadzīga? Es laikam nezinu, kas gulta ir? Man tak ir kājas: varu tāpat pastāvēt. Kam man jūsu gulta?

Chļestakovs (staigā pa istabu). Paskaties, vai tur kārbiņā vēl nav tabaka!

Osips. No kurienes tā tabaka tur rāsies? Jau ceturtā diena, kā beidzamo izpīpējāt.

Chļestakovs (staigādams dažādi izviebj lūpas; beidzot ierunājas skaņā, noteiktā balsī) . Klausies… ei Osip!

Osips. Ko vēlaties?

Chļestakovs (skaņā, bet vairs ne tik noteiktā balsī). Tu aizej turp.

O s i p s. Kur?

Chļestakovs (pavisam nedrošā un neskaņā balsī, kurā dzirdams gandrīz vai lūgums ) . Lejā, bufetē… Saki tur… lai uznes man pusdienas.

O s i p s. N-nē! es gan negribu iet.

Chļestakovs. Muļķi, kā tu drīksti?

O s i p s. Nu tā; lai ari ietu, viena alga, nekas tur neiznāks. Saimnieks noteica, ka pusdienas vairs nedošot.

Chļestakovs. Kā viņš drīkst nedot? Kas par muļķībām?

O s i p s. Un vēl viņš saka: pie pilsētas priekšnieka iešu; trešā nedēļa jau, kā kungs nemaksā. Jūs ar savu kungu, viņš saka, esat krāpnieki un tavs kungs — blēdis. Mēs, viņš saka, šitādus diedelniekus un neliešus pazīstam.

Chļestakovs. Tu lops! Tev prieks man atkal visu to atstāstīt.

O s i p s. Viņš saka: «Sitā jau dažs labais atbrauc, izdzīvojas, ietaisa parādus, vēlāk ne izdzīt nevar.» «Es,» viņš saka, «joku neprotu, es taisni ar sūdzību, lai ved prom uz iecirkni un tad uz cietumu.»

Chļestakovs. Nu, nu, muļķi, diezgan! Ej, ej, saki viņam! Tāds rupjš kustonis!

O s i p s. Tad jau labāk saimnieku pašu pasaukšu šurp.

Chļestakovs. Kam saimnieku? Ej vien, pasaki pats.

O s i p s. Redziet, kungs, man tiešām …

Chļestakovs. Velns lai parauj! Nu ej, pasauc saimnieku.

(Osips aiziet.)

TREŠAIS SKATS

Chļestakovs (viens).

Briesmīgi gribas ēst. Tā mazlietiņ pastaigājos, domāju, sak, vai nepāries ēstgriba, — nekā, velns lai parauj, nepāriet. Ja nebūtu Penzā uzdzīvojis, naudas pietiktu līdz mājām. Tas infanterijas kapteinis mani nejauki apcirpa: brīnišķīgus ķērienus, maita, prot. Tikai kādu pusstundiņu pasēdēju, bet noplucināja gludi. Bet tomēr man trakiski gribētos vēlreiz ar viņu saraut. Nav tikai tā gadījies. Kas te par nejēdzīgu pilsēteli! Sakņu bodītes nedod uz parāda it neko. Tas taču ir pavisam nelietīgi! (Svelpj — no sākuma no «Roberta», pēc kādu tautas dziesmiņu, beigas ne šo, ne to.) Laikam neviens negrib nākt.

CETURTAIS SKATS

Chļestakovs, Osips un sulainis.

Sulainis. Saimnieks lika prasīt, ko jums vajagot.

Chļestakovs. Labdien, draudziņ! Nu, kā iet, esi vesels?

Sulainis. Paldies dievam!

Chļestakovs. Nu, un kā jums iet ar viesnīcu? Viss iet labi? Sulainis. Jā, paldies dievam, viss labi.

Chļestakovs. Iebraucēju daudz?

Sulainis. Jā, pietiekoši.

Chļestakovs. Klausies, mīļais, man vēl līdz šim nav pusdienas atnestas, tad nu, lūdzams, pamudini, lai drīzāk — redzi, man tūliņ pēc pusdienas ir kāds darbs.

Sulainis. Jā, bet saimnieks sacīja, ka vairāk nedošot. Viņš pat gribēja šodien iet žēloties pilsētas priekšniekam.

Chļestakovs. Kādēļ tad žēloties? Apdomā vien, mīļais, tu pats, kas tā par būšanu; man taču vajag ēst. Šitā es varu pavisam novājoties. Man ļoti gribas ēst; to es tev bez joka saku.

Sulainis. Lai ar. Viņš saka: «Ēst viņam nedošu, kamēr nebūs samaksājis par veco.» Tāda nu bij viņa atbilde.

Chļestakovs. Nu, tu pārliecini viņu, pierunā.

Sulainis. Ko tad es viņam lai saku?

Chļestakovs. Izskaidro viņam pamatīgi, ka man gribas ēst. Nauda, nu, tā par sevi… Viņš domā, ja viņam, zemniekam, tas nekas nav, dienu iztikt bez ēšanas, tad citiem ar tāpat. Kas par iedomām?

Sulainis. Nu labi, pateikšu.

PIEKTAIS SKATS

Chļestakovs (viens).

Tas nu būs slikti, ja viņš pavisam it neko nedos ēst. Tā gribas, kā vēl nekad nav gribējies. Vai no drēbēm vēl kaut ko nevarētu laist pasaulē? Vai nepārdot tās pašas bikses? Nē, labāk tad pabadoties, bet mājās jāpārbrauc Pēterburgas uzvalkā. Žēl, ka Jochims negribēja izīrēt karieti, smalki būtu bijis, velns lai parauj, karietē pārbraukt mājās, piegriezt tā slaidi pie kaimiņu muižnieka lieveņa — priekšā lukturi, uz kāpšļa Osips, livrejā tērpts. Varu iedomāties, kā visi tad satrauktos! «Kas tas tāds, no kurienes?» Ienāk sulainis (izstiepdamies, sulaini tēlodams): «Ivans Aleksandrovičs Chiestakovs no Pēterburgas — pavēlēsiet pieņemt?» Tie tītari pat nezin, ko nozīmē «pavēlēsiet pieņemt.» Tur, ja kādreiz atbrauc kāds mūlāps muižnieks, tūliņ lāčo taisni viesistabā iekšā. Pieej pie kādas glītas jaunkundzītes: «Jaunkundz, kā es …» (berzē rokas un pašvīkstina kāju). Tpū! (spļauj). Tā gribas ēst, ka pavisam nelabi metas.

SESTAIS SKATS

Chiestakovs, Osips, vēlāk sulainis.

Chļestakovs. Nu, kas ir?

Osips. Pusdienas nes!

Chļestakovs (plaukstas sizdams un sēdus palēkdamies). Nes! Nes! Nes!

Sulainis (ar šķīvjiem un salveti). Vēl pēdējo reizi saimnieks jums dod.

Chļestakovs. Nu, saimnieks, saimnieks… Es nospļaujos par tavu saimnieku. Kas tev tur ir?

Sulainis. Zupa un cepetis.

Chļestakovs. Kā, tikai divi ēdieni?

Sulainis. Tikai.

Chļestakovs. Kas par blēņām! es to neņemu pretī. Saki tu viņam, kas tad tā īsteni ir par būšanu! … Tas ir par maz.

Sulainis. Nē, saimnieks saka, ka vēl par daudz.

Chļestakovs. Bet mērces kāpēc nav?

Sulainis. Mērces nav.

Chļestakovs. Kādēļ nav? Es pats pirmiņ, gar virtuvi iedams, redzēju, ka tur daudz tika gatavots. Un ēdamistabā šorīt divi tādi īsiņi cilvēciņi ēda lasi un vēl daudz ko.

Sulainis. Ir jau nu gan, teiksim, bet nav.

Chļestakovs. Kā nav?

Sulainis. Nu tā — nav.

Chļestakovs. Un lasi, un zivis, un kotletes?

Sulainis. Jā, bet tas priekš tādiem, kas labāki.

Chļestakovs. Ak tu muļķis!

Sulainis. I-jā.

Chļestakovs. Sivēns tu gatavais … Kā tad tie ēd, bet es neēdu? Velns lai parauj, kāpēc es nevaru tāpat? Vai tie nav tādi paši iebraucēji kā es?

Sulainis. Zināma lieta, ka nav tādi.

Chļestakovs. Kādi tad?

Sulainis. Par sevi protams, kādi! viņi, kā zināms: viņi maksā naudu.

Chļestakovs. Es ar tevi, muļķi, neiešu strīdēties. (Uzlej zupu un ēd.) Kas tad tā tāda par zupu? Ūdeni tu te bļodā esi ielējis: nekādas garšas nav, tikai smaka. Šitādu zupu es negribu, dod man citu.

Sulainis. Dodiet šurp. Saimnieks sacīja: ja negribat, tad nevajag ar.

Chļestakovs (ar roku aizsargādams ēdienu). Nu, nu, nu … liec mieru, muļķi! Tu esi paradis ar citiem tā apieties: es, brāl, esmu no citas sugas! Ar mani tu pielūko… (Ēd.) Ak kungs, kas tā par zupu! (Ēd.) Man liekas, neviens cilvēks pasaulē nav ēdis tādu zupu: tādas kā spalvas sviesta vietā. (Griež vistas galu.) Ai, ai, ai, kas tā par vistu! Dod šurp cepeti! Tur vēl palikās drusku zupas, ņem, Osip, sev. (Griež cepeti.) Kas tas par cepeti? Tas nav cepetis.

Sulainis. Kas tad tas ir?

Chļestakovs. Velns viņu sazin, kas tas ir, bet cepetis gan ne. Te jau cirvis izcepts gaļas vietā. (Ēd.) Krāpnieki, blēži! Ko viņi dod ēst! Žokļi sāks sāpēt, kamēr apēdīs vienu tādu gabaliņu. (Baksta zobus ar pirkstiem.) Nelieši! Bet gluži tā kā koka miza — nekā nevar izdabūt laukā, zobi paliks melni no šitāda viruma. Krāpnieki! (Noslauka muti salvetē.) Vairāk nekā nav?

Sulainis. Nav.

Chļestakovs. Blēži! Nelieši! Kaut jel mērci devuši vai kādu saldumu. Zuļiki! Plēst tikai zin iebraucējus.

Sulainis (kopā ar Osipu novāc un aiznes traukus).

SEPTĪTAIS SKATS

Chļestakovs, vēlāk 0 s i p s.

Chļestakovs. Tiešām, liekas, it kā nebūtu ēdis; vēl vairāk sagribējās. Bijusi sīka nauda, sūtītu uz tirgu, lai kaut kliņģeri nopērk.

Osips (ienāk). Tur diez kādēļ pilsētas priekšnieks atbraucis, apvaicājas un prasa pēc jums.

Chļestakovs (pārbijies). Še tev! Tas lops, traktiernieks, jau paspējis nosūdzēt. Ja nu viņi mani tiešām stiepj uz cietumu? Nu ko? Pieklājīgā kārtā, es gandrīz… nē, nē, es negribu! Tur patiesībā vazājās oficieri un citādi ļaudis, un es kā par nelaimi jau saskatījos un samirkšķinājos ar kādu tirgotāja meitiņu … Nē, es negribu … Un ko viņš patiešām? kā viņš īstenībā iedrošinās? Vai es" viņam esmu kāds tirgonis vai amatnieks? (Drošinādams sevi, taisni izstiepdamies.) Es viņam teikšu: «Kā jūs iedrošināties? Kā jūs…» (Durvju rokturis pagriežas; Chļestakovs nobāl un saraujas.)

ASTOTAIS SKATS

Chļestakovs, pilsētas priekšnieks un Dobčinskis.

(Pilsētas priekšnieks ienācis apstājas. Abi ar Chļestakovu izbijušies, ieplestām acīm brīdi skatās viens otrā.)

Pilsētas priekšnieks (mazliet saņēmies, rokas gar sāniem). Pazemīgi sveicinām! …

Chļestakovs (palokās). Man ir tas gods! …

Pilsētas priekšnieks. Atvainojiet.

Chļestakovs. Nekas, nekas …

Pilsētas priekšnieks. Man kā šīs pilsētas priekšniekam pienākums rūpēties par to, lai iebraucējiem un visiem labdzimušiem cilvēkiem neceltos nekādas neērtības …

Chļestakovs (sākumā drusku stostās, uz beigām runā skaļi). Jā, ko lai dara? … Nav mana vaina … Es tiešām samaksāšu … Man atsūtīs no muižas. (Bobčinskis iebāž galvu pa durvīm.) Viņš ir vairāk vainīgs: gaļu man dod tik cietu kā koka gabalu; un zupa — velns viņu zina, ko viņš tur bij ielējis, es to izgāzu pa logu laukā. Veselām dienām viņš mani badā mērdē… tēja tāda savāda: pēc zivīm smird, ne pēc tējas. Kādēļ tad mani… Kas par iedomām!

Pilsētas priekšnieks (nobijies). Atvainojiet, es tiešām neesmu vainīgs. Tirgū man gaļa vienmēr laba. Cholmogoras tirgoņi ieved, tie ir krietni cilvēki un uzvedas labi. Es patiešām nezinu, kur viņš ņem tādu. Bet, ja jau jums še nepatīk, tad… Atļaujiet jūs lūgt braukt man līdzi uz citu dzīvokli.

Chļestakovs. Nē, es negribu! Saprotu, ko nozīmē uz citu dzīvokli: tas ir — uz cietumu. Jā, kas jums par tiesību? Kā jūs iedrošināties! … Ziniet… es, es Pēterburgā kalpoju. (Sadūšojas.) Es, es, es …

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Ak kungs un jēziņ, kāds dusmīgs! Visu zina, visu nolādētie tirgoņi izstāstījuši!

Chļestakovs (sadūšodamies). Un, kaut jūs ar visu savu pulku nāktu man pakaļ — neiešu. Es taisni pie ministra! (Ar dūri uz galda sizdams.) Ko jūs iedrošināties!? ko jūs?

Pilsētas priekšnieks (taisni izstiepies, visā augumā trīsēdams). Apžēlojieties, nepazudiniet! Man sieva un mazi bērni… nepadariet cilvēku nelaimīgu!

Chļestakovs. Nē, es negribu! Ko vēl ne! Kas man daļas! Tāpēc, ka jums sieva un bērni, man jāiet cietumā, tad tā joki! (Bobčinskis pabāž galvu pa durvīm un nobijies atraujas.) Nē, pazemīgi pateicos, to es negribu.

Pilsētas priekšnieks (drebēdams). Aiz nezināšanas, nuidie' tikai aiz nezināšanas. Un trūkuma spiests… Padomājiet paši: kroņa algas nepietiek, pat ko tēju un cukuru nopirkt. Ja nu arī bijuši kādi kukuļi, tad tikai paši niecīgākie: kaut kas no ēdamā vai uzvalkam. Un, kas zīmējas uz apakšoficiera atraitni, to, kas nodarbojas ar tirgošanos un kuru es esot licis izpērt… tie ir meli, nudie' meli. To izdomājuši mani ienaidnieki; tie ir tādi ļaudis, kas gatavi mani dzīvu apēst.

Chļestakovs. Ko? Gar tiem man nav nekādas daļas… (Pārdomās.) — Es tomēr nesaprotu, kādēļ jūs man stāstāt par saviem ienaidniekiem un kaut kādu apakšoficiera atraitni… Apakšoficiera atraitne, tas ir pavisam kas cits, bet mani jūs nemēģiniet izpērt, tas jums neizdosies… Ko vēl ne! paskat tik!… Es tak samaksāšu, samaksāšu, tikai tagad man nav. Tāpēc vien jau sēžu šeit, ka man nav ne kapeikas!

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Smalks āķis! Ek, kā grib ķert! Kādu miglu laiž acīs! sazin nu, kur gals, kur mala! No kuras puses ķerties klāt. Nu, bet jāmēģina, lai ir, kas ir. Jāmēģina uz labu laimi, lai iznāk, kas iznāk! (Stipri.) Ja jums tiešām vajadzētu naudas vai kā cita, tad es esmu gatavs tūliņ izpalīdzēt. Iebraucējiem pakalpot — tas mans pienākums.

Ch|estakovs. Aizdodiet, aizdodiet man! Es tūliņ samaksāšu traktierniekam. Man vajadzētu tikai pāra simts rubļu vai pat mazāk.

Pilsētas priekšnieks (naudu pasniegdams). Taisni divi simti rubļu, ij skaitīt nav vajadzīgs.

Chļestakovs (naudu saņemdams). Ļoti pateicos! Mājās nobraucis, tūliņ jums atsūtīšu… man tas tā nejauši… Redzu, jūs esat krietns cilvēks .. . Tagad pavisam cita lieta.

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Paldies dievam! naudu ņēma. Tagad laikam viss būs labi. Divu simtu vietā es viņam četrus iespiedu.

Chļestakovs. Ei Osip! (Osips ienāk.) Pasauc šurp viesnīcas sulaini. (Pilsētas priekšniekam un Dobčinskim.) Bet kāpēc jūs stāvat? Esiet tik laipni, sēstieties! (Dobčinskim.) Pazemīgi lūdzu, sēstieties.

Pilsētas priekšnieks. Nekas, mēs pastāvēsim tāpat.

Chļestakovs. Nu esiet tik laipni, sēstieties. Tagad es nu pamatīgi redzu jūsu atklātību, sirdi un labvēlību, bet, jāatzīstas, pirmiņ es tiešām domāju, ka jūs esat nākuši, lai mani… (Dobčinskim.) Sēstieties!

(Pilsētas priekšnieks un Dobčinskis nosēstas. Bobčinskis palūkojas pa durvīm un klausās.)

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Jābūt tik drošākam. Viņam tīk, ka tur to par incognito. Labi, izlietosim ari mēs savu triku: izliksimies tā, it kā nemaz nezinātu, kas viņš par cilvēku. (Balsī.) Mēs ar Pēteri Ivanoviču Dobčinski, šejienes muižnieku, darīšanās iedami, ar nolūku iegriezāmies viesnīcā pārliecināties, vai iebraucēji tiek labi apkalpoti; es neesmu tāds kā dažs cits pilsētas priekšnieks, kas ne par ko neliekas zinis; man nepietiek ar amata pienākumiem vien, aiz kristīgas cilvēkmīlestības es gribu, lai ikvienam mirstīgajam tiktu parādīta laba uzņemšana — un te nu it kā par atmaksu liktenis pagādā tik patīkamu iepazīšanos.

Chļestakovs. Man pašam arī liels prieks. Taisnību sakot, bez jums man vēl ilgi nāktos še palikt; nekādi nevarēju izdomāt, ar ko samaksāt.

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Jā, stāsti tu man! nezināji, ar ko samaksāt! (Stipri.) Iedrošinos prasīt, uz kurieni un kādām vietām braukdami?

Chļestakovs. Braucu uz Saratovas guberņu, uz savu muižu.

Pilsētas priekšnieks (sāņus, ar seju, kura pieņem ironijas izpausmi). Uz Saratovas guberņu! Ā? — Un pat nenosarkst! O, ar tādu jāuzmanās! (Stipri.) Labu darbu esat uzsākuši. Bet zīmējoties uz ceļu: saka, no vienas puses, nepatikšanas, kad zirgi jāgaida, bet, no otras puses, atkal prātam sava izprieca. Jūs taču vairāk tikai sava paša izpriecas dēļ braucat?

Chļestakovs. Nē, tēvs mani aicina. Vecis saskaities par to, ka es Pēterburgā līdz pat šim vēl neko neesmu uzkalpojis. Viņš domā, — kā atbraucis, tā tūliņ tev Vladimiru kārs pogcaurumā. Nē, es labprāt viņu pašu sūtītu, lai pabružā kanceleju solus.

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Nedod dievs, cik mānīgs! ij veco tēvu pin klāt! (Stipri.) Nu, vai uz ilgu laiku tur braucāt?

Chļestakovs. Tiešām nezinu. Mans tēvs, vecs maita, stūrgalvīgs un ciets kā koks. Bet es viņam taisni teikšu: dariet, ko zināt, bet es bez Pēterburgas dzīvot nevaru. Un par ko īsti man savs mūžs te jānokvern ar zemniekiem? Tagad nav vairs veci laiki; mana dvēsele slāpst pēc gara gaismas.

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Smalki izdomājis! Melo vienā melošanā, bet nekur nesamisas. Un taču tāds neizskatīgs, maziņš, šķiet, ar nagu varētu nospiest. Nu pagaidi vien! gan tu man izpļāpāsi. Gan es tevi piespiedīšu pastāstīt ko vairāk. (Stipri.) Ļoti patiesīgi sacījāt. Ko tādā nomalē lai dara? Tāpat kā še: naktīm neguli, pūlies tēvzemes labā, netaupi it neko, bet atalgojums nezinkad vēl būs. (Aplaiž acis istabai apkārt.) Liekas, šī istaba ir drusku mikla?

Chļestakovs. Nelādzīga istaba, un blaktis tādas, kādas nekur vēl neesmu redzējis, kož kā suņi.

Pilsētas priekšnieks. Lai nu viens saka! tāds izglītots viesis un cieš no kā? no kaut kādām nelieša blaktīm, kuras nezin kāpēc pavisam radušās pasaulē! Jā, pat tumšs šajā istabā?

Chļestakovs. Pavisam tumšs. Saimniekam paradums nevienam nedot sveces. Citreiz gribas kaut ko pastrādāt, palasīt,, kad uznāk fantāzija, kaut ko uzrakstīt, — nav iespējams: tumšs, tumšs!

Pilsētas priekšnieks. Ja drīkstētu jūs lūgt… bet nē, neesmu cienīgs.

Chļestakovs. Nu ko?

Pilsētas priekšnieks. Nē, ne! neesmu cienīgs, neesmu cienīgs!

Chļestakovs. Nu sakiet taču!

Pilsētas priekšnieks. Es gandrīz būtu iedrošinājies… Man mājā priekš jums ir skaista istaba, gaiša, klusa … Bet nē, pats jau apzinos, ka tas būtu par daudz liels gods… Nesaskaistieties vien, nudie', tikai aiz tīras sirds vien ieminējos.

Chļestakovs. Gluži otrādi, lūdzu, es ar lielāko patikšanu. Man daudz tīkamāk privātā mājā nekā šitādā kabakā.

Pilsētas priekšnieks. Ak, man tāds prieks! Ak, kā sieva priecāsies! Tas jau manā dabā: viesmīlīgs esmu no pašas bērnības, it sevišķi, ja viesis izglītots cilvēks. Nedomājiet, ka es to saku glaimodams, nē, tā netikuma man nav, runāju no pilnas sirds.

Chļestakovs. Pazemīgi pateicos! Es pats arī — es nemīlu divkosīgus cilvēkus. Man ļoti pa prātam jūsu atklātība un labvēlība, es, jāsaka, vairāk nekā nevēlētos kā tikai, lai parāda man uzticību un cieņu, cieņu un uzticību.

DEVĪTAIS SKATS

Tie paši un viesnīcas sulainis, Osipa pavadīts. Bobčinskis

ieskatās pa durvīm.

Sulainis. Likāt mani saukt?

Chļestakovs. Jā, dod šurp rēķinu.

Sulainis. Jau sen jums nodevu otro.

Chļestakovs. Es vairs neatminos tavus muļķīgos rēķinus. Saki, cik tur bija?

Sulainis. Jums patikās pirmo dienu pasūtīt pusdienas, otrā dienā jūs uzkodāt lasi, un pēc tam ņēmāt tikai visu uz parāda.

Chļestakovs. Muļķi! ko te tik daudz skaiti! — Cik tev pavisam nākas?

Pilsētas priekšnieks. Lūdzu, nemaz neuztraucieties: gan viņš pagaidīs. (Sulainim.) Ej laukā, nauda tiks atsūtīta.

Chļestakovs. Gluži pareizi, tā gan. (Iebāž naudu atpakaļ.)

(Sulainis aiziet. Pa durvīm ieskatās Bobčinskis.)

DESMITAIS SKATS

Pilsētas priekšnieks, Chļestakovs un Dobčinskis.

Pilsētas priekšnieks. Vai jums tagad nepatiktos apskatīt dažādas iestādes mūsu pilsētā, kā patversmes un vēl citas?

Chļestakovs. Kas tad tur būs?

Pilsētas priekšnieks. Nu, tikai tāpat palūkojiet, kā pie mums darīšanas norit… kāda kārtība …

Chļestakovs. Ar lielāko prieku, es esmu gatavs. (Bobčinskis iebāž galvu pa durvīm.)

Pilsētas priekšnieks. Pēc tam, ja jums patiksies, varam noiet apriņķa skolā palūkot, kādā kārtībā pie mums tiek pasniegtas zinības.

Chļestakovs. Labprāt, labprāt.

Pilsētas priekšnieks. Tad, ja jums būtu vēlēšanās apmeklēt cietoksni un pilsētas cietumu — redzēsiet, kā pie mums cietumnieki tiek turēti.

Chļestakovs, Jā, kādēļ tad cietumā? Tad jau labāk apskatīsim patversmes.

Pilsētas priekšnieks. Kā vēlaties. Kā jūs domājat braukt: savā ekipāžā vai manos ratos?

Chļestakovs. Es labāk braukšu kopā ar jums jūsu ratos.

Pilsētas priekšnieks (Dobčinskim). Nu, Pēter Ivanovič, jums nu vairs nebūs vietas.

Dobčinskis. Nekas, gan jau es.

Pilsētas priekšnieks (Dobčinskim, klusu). Klausieties! aizskrejiet, bet skriešus, cik kājas nes, aiznesiet divas zīmītes: vienu uz patversmi Zemļaņikam, bet otru manai sievai (Chļestakovam). Vai drīkstu lūgt atļauju jūsu klātbūtnē uzrakstīt pāra rindiņas sievai, lai sagatavojas saņemt godājamo viesi?

Chļestakovs. Kam nu tas vajadzīgs? … Bet kā gribat, še ir tinte, tikai papīra — es nezinu … Varbūt tepat uz šī rēķina.

Pilsētas priekšnieks. Jā, tepat uzrakstīšu. (Raksta un tajā pašā laikā runā pie sevis.) Palūkosim, kā tās lietas sviedīsies pēc frīštika un pēc resnvēderes pudelītes. Ir mums pašu guberņas madeira: no izskata gan nav visai pievilcīga, bet pašu ziloni nogāzīs no kājām. Kaut tikai zinājis, kas viņš tāds ir un cik daudz no viņa jābaidās. (Uzrakstījis pasniedz zīmītes Dobčinskim, kas iet pie durvīm, bet šajā acumirklī tās atlec vaļā un lidz ar tām Bobčinskis, kas viņā pusē klausījies, ieklūp uz skatuves. Visi iekliedzas, Bobčinskis trausās kājās.)

Chļestakovs. Ko? Vai kur nodauzījāties?

Bobčinskis. Nekas, nekas, diezgan laimīgi izdevās, tikai virs deguna neliela skramba! Bet es aizskriešu pie Kristjana Ivanoviča: viņam ir tāds plāksteris, no tā drīz vien pāriet.

Pilsētas priekšnieks (nosodoši pamādams Dobčinskim. — Chļestakovam). Tas nekas. Pazemīgi lūdzu, iesim! Bet jūsu kalpam es pateikšu, lai nogādā jūsu somu. (Osipam.) Tu, mīļais, pārnes visas mantas pie manis, pie pilsētas priekšnieka — katrs tev parādīs, kur. — Pazemīgi lūdzu! (Izlaiž Chļestakovu pa priekšu, iet viņam pakaļ, bet atgriezies pārmetoši saka Bobčinskim.) Esat gan jūs! citu vietu nevarējāt atrast, kur krist zemē! Un izstiepās kā velns zin kas. (Aiziet; viņam pakaļ Bobčinskis.)

Priekškars krīt.

TREŠAIS CĒLIENS

Istaba ka pirmajā cēlienā.

PIRMAIS SKATS

Anna Andrejevna, Marija Antonovna (stāv pie loga kā pirmā cēliena beigās).

Anna Andrejevna. Te nu bij, gaidām jau veselu stundu, un tikai aiz tavas muļķīgās knibināšanās: apģērbusies, kā vajag, bet nē! viņa vēl dairās … Uz tādu pavisam nav vērts klausīties. Ak, cik tas nepatīkami! kā par spīti nerādās neviens cilvēciņš! Viss it kā izmiris.

Marija Antonovna. Patiešām, māmiņ, pēc pāra minūtēm visu dabūsim zināt. Avdotja arī drīz būs atpakaļ. (Palūkojas pa logu un Iekliedzas.) Redz, māmiņ, tur kāds nāk no viņa ielas gala.

Anna Andrejevna. Kur nāk? Tev jau vienmēr tādas iedomas. Nu jā, nāk. Kas tas tāds var būt? Neliela auguma . . . frakā . . . Kas tas ir? Ko? Kad tevi nolāpīts! Kas tas tāds bij?

Marija Antonovna. Tas, māmiņ, bij Dobčinskis.

Anna Andrejevna. Kas par Dobčinski! Tu arvien iedomājies, kā pavisam nav. . . Nebij vis Dobčinskis. (Vēcina ar lakatiņu.) Ei jūs tur, nāciet šurp! žigli!

Marija Antonovna. Dobčinskis gan, māmiņ.

Anna Andrejevna. Nu tu atkal tīšām, lai tikai strīdētos. Es tev saku, tas nav Dobčinskis.

Marija Antonovna. Nu kas tad? Kas tad, māmiņ? Redziet, ka Dobčinskis.

Anna Andrejevna. Nu jā, Dobčinskis, tagad es pati redzu, — ko tad tu strīdies? (Sauc pa logu.) Žiglāk, žiglāk, ko tik lēni nākat! Nu ko, kur viņi ir? Ko? Nu stāstiet vien turpat, viss viena alga. Ko? Ļoti bargs? Ko? Bet mans vīrs? (Drusku atkāpdamās no loga, sapīkusi.) -Tāds muļķis, ātrāk viņš tev neko nestāstīs, kamēr ienāks istabā.

OTRAIS SKATS

Tās pašas un Dobčinskis.

Anna Andrejevna. Nu sakiet, lūdzami: nu vai jums nav kauna? Es uz jums paļāvos kā uz vienīgo kārtīgo cilvēku: visi piepeši aizskrēja, un arī jūs tiem pakaļ! un es līdz pat šim ne no viena nekādu skaidrību nevaru dabūt. Kaunieties jel! Es jūsu Vaņičkam un Ļizankai gāju par krustmāti, bet, lūk, kā jūs man atmaksājat!

Dobčinskis. Nudie', krustmāt, es tā skrēju jums savu padevību apliecināt, ka elpu nevaru atvilkt. — Jūsu padevīgais kalps, Marija Antonovna!

Marija Antonovna. Sveiki, Pēter Ivanovič!

Anna A n d r e j e v n a. Nu ko! Nu stāstiet tak, kas un kā tur?

Dobčinskis. Antons Antonovičs atsūtīja jums zīmīti.

Anna Andrejevna. Nu kas tad viņš tāds ir? Ģenerālis?

Dobčinskis. Nē, ģenerālis gan nav, bet tikpat kā ģenerālis: tāda izglītība un cienīga uzstāšanās!

Anna Andrejevna. Ā! tad tas ir tas pats, par kuru manam vīram bij rakstīts.

Dobčinskis. Tas pats. Es pirmais to uzzināju kopā ar Pēteri Ivanoviču.

Anna Andrejevna. Nu tad izstāstiet, kas un kā.

Dobčinskis. Jā, paldies dievam, viss ir kārtībā. No sākuma Antonu Antonoviču saņēma tā pabargi, j-jā; skaitās un sacīja, ij ka viesnīcā viss nav labi, ij ka pie viņa nebrauks, ij ka negrib viņa vietā cietumā sēdēt; bet, kad pārliecinājās, ka Antons Antonovičs nav vainīgs, izrunājās sīkāk ar viņu, tūliņ pārmainīja savas domas, un tā, paldies dievam, viss izgāja labi. Viņi tagad aizbrauca pārlūkot patversmes … Bet no sākuma, jāteic, Antons Antonovičs gan domāja, ka vai tikai nav bijusi slepena sūdzība; es pats ar biju tā mazlietiņ nobijies.

Anna Andrejevna. Kas tad jums ko baidīties? Jūs taču nestāvat dienestā.

Dobčinskis. Ja, redziet, kad tāds augstmanis runā, tūliņ sajuti bailes.

Anna A n d r e j e v n a. Nu jā … tie tomēr tikai nieki vien. Sakiet, kāds viņš izskatās, ko? vecs vai jauns?

Dobčinskis. Jauns, pavisam jauns cilvēks, tā ap divdesmit trīs gadi, bet runā kā. nezinkāds vecais. «Kā jums patīkas,» viņš saka, «varu braukt ij tur, ij citur …» (vēcinās ar rokām) . Viņam tas iznāk tik vareni. «Es,» viņš saka, «mīlu ij uzrakstīt, ij palasīt; tikai tas,» viņš saka, «traucē, ka istaba mazliet par tumšu.»

Anna Andrejevna. Bet kāds viņš pats: brūnēts vai blonds?

Dobčinskis. Nē, vairāk tā vidū starp abiem, un acis tādas ņipras kā pelei, jāsamulst, kad paskatās.

Anna Andrejevna. Jā — ko šis man raksta tajā zīmītē? (Lasa.) «Steidzos tev, sirsniņ, paziņot, ka mans stāvoklis bij pavisam bēdīgs; bet, paļaudamies uz dieva žēlastību par diviem skābētiem gurķiem atsevišķi un pusporciju kavijara rublis divdesmit piecas kapeikas…» (Apstājas.) Es neko nesaprotu; kas tie par skābētiem gurķiem un kavijaru?

Dobčinskis. A, Antons Antonovičs steigā uzrakstīja uz kaut kāda papīra gabaliņa: tur laikam bij kāds rēķins.

Anna Andrejevna. Ā, tiešām gan. (Turpina lāsīt.) «Bet, paļaudamies uz dieva žēlastību, ceru, ka galu galā viss būs labi. Sagatavo žigli ievērojamam viesim to istabu, kas izlipināta ar dzeltenām tapetēm: par pusdienām sevišķi nerūpējies, tāpēc ka mēs iekodīsim patversmē pie Artemija Fiļipoviča, bet vīna pagādā papilnam: paziņo tirgotājam Abduļinam, lai sūta to vislabāko; ja ne, es pats izmaisīšu visu viņa pagrabu. Tavu rociņu, sirsniņ, skūpstīdams, palieku tavs: Antons Skvozņiks-Dmuchanovskis…» Ak dievs! Bet tad taču vajag ātrāk! Ei, kas tur ir? Miška!

Dobčinskis (skrien pie durvīm un kliedz). Miška, Miška! Miška! (Miška ienāk.)

Anna Andrejevna. Klausies: aizskrien pie tirgotāja Abdu-ļina … pagaidi, es tev iedošu zīmīti līdzi (sēžas pie galda, raksta zirnīti, pie tam runā): nodod šo zīmīti kučierim Sidoram, lai viņš ar to skrien pie tirgotāja Abduļina un atnes vīnu. Un pats tūliņ ej, labi krietni uzpos *to'istabu viesim. Tur vajag ienest gultu, mazgājamo galdiņu un visu, kā klājas.

Dobčinskis. Nu, Anna Andrejevna, es tagad žigli skriešu paskatīties, kā viņš tur revidē.

Anna Andrejevna. Ejiet vien, ejiet! Es jūs neturu.

TREŠAIS SKATS

Anna Andrejevna un Marija Antonovna.

Anna Andrejevna. Nu, Mašeņka, tagad mums jārūpējas par tualeti. Tas no galvaspilsētas švītiem. Lai dievs pasarg, kad tik nezobotos vien par ko. Tu vislabāk velc gaišzilo kleitu ar sīkajiem kruzuļiem.

Marija Antonovna. Fui, māmiņ, gaišzilo! Tā man pavisam nepatīk, ij Ļapkin-Tjapkinietei ir gaišzila, ij Zemļaņikas meitai gaišzila. Nē, es labāk vilkšu puķoto.

Anna Andrejevna. Puķoto! … Tiešām — tu runā tikai, lai būtu otrādi. Bet puķotā tev stāvēs gan labāk, tāpēc ka es gribu vilkt dzelteno; man dzeltens ļoti patīk.

Marija Antonovna. Ak māmiņ, jums dzeltens nekā nestāv!

Anna Andrejevna. Man dzeltens nestāv?

Marija Antonovna. Nestāv; dariet, ko zināt, bet nestāv! tur vajag, lai acis būtu pavisam tumšas.

Anna Andrejevna. Tas tik ir jauki! un man acis nav tumšas — pavisam tumšas? Kam runā niekus! Kā tad nav tumšas, kad, kārtis liekot, man vienmēr iznāk uz krusta dāmu?

Marija Antonovna. Ak māmiņ! jūs tak vairāk esat sirds dāma!

Anna Andrejevna. Nieki, skaidrie nieki! Es nekad neesmu bijusi sirds dāma. (Steigšus abas aiziet ar Mariju Antonovnu un runā aiz kulisēm.) Kas viņai piepeši neienāk prātā! Sirds dāma! Ni šā, ni tā!

(Pēc viņu aiziešanas paveras otras durvis un Miška slauka pa tām mēslus. Pa citām durvīm ienāk Osips ar ceļasomu uz galvas.)

CETURTAIS SKATS

Miška un Osips.

O s i p s. Kur te lai iet?

Miška. Šurp, onkulīt, šurp!

O s i p s. Pagaidi, papriekš drusku atpūtīšos. Ak tu sūrā, grūtā dzīve! Ar tukšu vēderu katra nasta liekas smaga.

Miška. Bet sakiet, onkulīt, vai ģenerālis drīz būs klāt?

O s i p s. Kāds ģenerālis?

Miška. Nu, jūsu kungs.

O s i p s. Kungs? kas tad šis par ģenerāli?

Miška. Ak tad nav vis ģenerālis?

O s i p s. Ģenerālis gan, tikai no citas puses.

Miška. Vai tad lielāks vai mazāks par īstu ģenerāli?

O s i p s. Lielāks.

Miška. Vai tu redz! tāpēc te pie mums visu sagriež apkārt.

O s i p s. Klausies, draugs; tu, kā redzu, esi veikls puisis; paraugi man ko neko ēst.

Miška. Jā, bet priekš jums, onkulīt, nekas vēl nav gatavs. Vienkāršu ēdienu jūs negribēsiet ēst, bet, kad jūsu kungs sēdīsies pie gaida, jums pasniegs to pašu, ko viņam.

O s i p s. Nu, bet kas jums ir no tā vienkāršā?

Miška. Kāposti ir, biezputra un pīrāgi.

O s i p s. Nu dod šurp tos kāpostus, biezputru un pīrāgus! Neko nekait, ēdīsim visu. Nu, ienesīsim to somu! Ko vai tur ir otra izeja?

Miška. Ir. (Abi ienes ceļasomu blakus istabā.)

PIEKTAIS SKATS

Policisti atver divpušu durvis. Ienāk C h ļ e s t a k o v s; aiz viņa pilsētas priekšnieks, tad patversmju pārzinis, skolu pārraugs, Dobčinskis un Bobčinskis, pēdējais ar plākstera plankumu uz deguna. Pilsētas priekšnieks parāda policistiem papīra gabaliņu uz grīdas — tie skrien, steigā viens otru grūstīdami, paceļ papīru.

Chļestakovs. Krietnas iestādes. Man patīk, ka pie jums iebraucējiem izrāda visu, kas pilsētā. Citās pilsētās man nekas netika rādīts.

Pilsētas priekšnieks. Iedrošinos aizrādīt, ka citās pilsētās pilsētu priekšnieki un ierēdņi vairāk rūpējas par savu labumu, bet pie mums, var teikt, nav citas domāšanas kā tikai ar čaklību un modrību izpelnīties priekšniecības ievērību.

Chļestakovs. Brokastis bij ļoti labas; es gandrīz vai pārēdos. Ko, vai jums katru dienu tādas?

Pilsētas priekšnieks. Tikai šodien, tādam patīkamam viesim par godu,

Chļestakovs. Es mīlu krietni paēst. Tādēļ vien tak dzīvojam pasaulē, lai baudītu, kas baudāms. Kas tā bij par zivi?

Artemijs Filipovičs (pieskriedams). Laberdans (*Svaigi sālīta menca) .

Chļestakovs. Ļoti garšīgs. Kur mēs tur brokastojām? Slimnīcā, vai?

Artemijs Filipovičs. Jā gan, patversmē.

Chļestakovs. Atminos, atminos, tur gultas vis bij. Nu, un slimie izveseļojušies? tur viņu, šķiet, nebij visai daudz.

Artemijs Filipovičs. Cilvēku desmit atlicis, ne vairāk; pārējie visi izveseļojušies. Tas mums tā ierīkots, kārtība tāda. Jums tas varbūt liksies pat neticami, bet no tā laika, kā esmu uzņēmies priekšniecību, visi kā mušas izveseļojušies. Slimais pat lāgā nepagūst ienākt slimnīcā, kad jau vesels; un tas ne tik daudz no zālēm, cik no godīgas rūpības un kārtības.

Pilsētas priekšnieks. Šā vai tā, iedrošinos jums ziņot, cik grūts pilsētas priekšnieka uzdevums! Cik nav rūpju ar to vienu pašu tīrību, izlabojumiem, izlāpījumiem… vārdu sakot, pašam gudrākajam cilvēkam padoma aptrūktu, bet, paldies dievam, viss iet kārtīgi. Cits pilsētas priekšnieks, zināms, lūkotos arī pats uz savu peļņu, bet es, ticat vai nē, pat, gulēt iedams, vēl domāju: «Ak tu mans kungs un dievs, kaut nu tik varētu tā ierīkot, ka priekšniecība ievērotu manu centību un būtu apmierināta?!» Vai nu piešķir man kādu balvu vai nē, tas, zināms, viņas ziņā, bet man vismaz sirds būs mierīga. Kad tik pilsētā visur kārtība, ielas noslaucītas, cietumnieki tiek labi turēti, piedzērušos maz … ko tad man vēl vairāk? Nudie', ij atzinību nekādu negribu. Tas, zināms, vilinoši, bet pret labiem darbiem viss tikai pīšļi un blēņas.

Artemijs Filipovičs (sāņus). Ek, nolāpīts, kā iztēlo! Bet tad ir ar mute!

Chļestakovs. Taisnība. Atzīstos, es pats arī mīlu reizēm tā paprātot: dažreiz prozā, bet citreiz ij pantiņi iznāk.

Bobčinskis (Dobčinskim). Taisnība, tas viss taisnība. Pēter Ivanovič! Kas par izteikšanu… tūliņ var redzēt, ka zinības mācījies.

Chļestakovs. Sakiet, lūdzami, vai jums te nav kādas nekādas izpriecas, biedrības, vai, kur, par piemēru, varētu kārtis paspēlēt.

Pilsētas priekšnieks (sāņus). Ehe, sitos putnus tik viegli neķer! (Skani.) Dievs pasarg! mēs ij dzirdējuši neesam par tādām biedrībām. Es kārtis savā rokā vēl neesmu ņēmis; pat nezinu, kā ar tām kārtīm spēlē. Paskatīties uz viņām nekad nevaru, un, ja gadās kur redzēt kaut kādu kārava ķēniņu vai ko citu, tad man kļūst tik pretīgi, ka vienkārši jānospļaujas. Reiz, man ar bērniem spēlējoties, nezkā tur gadījās uztaisīt namiņu no kārtīm, pēc tam, nolādētās, visu nakti sapnī rādījās! Lai dievs ar viņām! Kas nu ies ar tām tik dārgu laiku tērēt.

Luka Lukičs (sāņus). Bet man, nelietis, vēl vakar novinnēja simts rubļu.

Pilsētas priekšnieks. Es labāk savu laiku ziedoju valsts labā.

Chļestakovs. Nu tas, jāsaka, gluži tā nav … Viss atkarājas no tā, no kādas puses kurais skatās uz šo lietu. Ja, par piemēru, tu pasē, kad visiem trim vajag trumpēt.. . tad nu, zināms .. . Nē, nesakiet vis, citreiz ļoti vilinoši saspēlēt.

SESTAIS SKATS

Tie paši, Anna Andrejevna un Marija Antonovna.

Pilsētas priekšnieks. Iedrošinos stādīt priekšā ģimeni: mana sieva un meita.

Chļestakovs (klanīdamies). Cik es laimīgs, kundze, ka man savā ziņā prieks jūs redzēt.

Anna Andrejevna. Mums vēl patīkamāk redzēt tādu augstu personu.

Chļestakovs (dižodamies). Bet atļaujiet, kundze, pavisam otrādi: man vēl patīkamāk.

Anna A n d r e j e v n a. Nu kā nu tā! Jūs to sakāt tikai tā, komplimenta dēļ. Pazemīgi lūdzu, sēstieties.

Chļestakovs. Jūsu tuvumā stāvēt ir jau laime; tomēr, ja nu jūs katrā ziņā gribat, es apsēdīšos. Cik es esmu laimīgs, ka beidzot sēžu jums blakus!

Anna Andrejevna. Atvainojiet, ka es nedrīkstu ticēt, ka jūs to uz mani… Es domāju, jums pēc dzīves galvaspilsētā ceļošana likās visai nepatīkama.

Chļestakovs. Ārkārtīgi nepatīkama. Paradis dzīvot, comprenezvous , spožā sabiedrībā, piepeši atrodies ceļā: netīri traktieri, neizglītības tumsa … Atzīstos, ja netrāpījies šāds gadījums, kas man … (lūkojas uz Annu Andrejevnu) tā atlīdzina par visu . .

Anna A n d r e j e v n a. Nē, patiešām, cik jums gan vajag būt nepatīkami.

Chļestakovs. Tomēr, kundze, šajā acumirklī man ļoti patīkami.

Anna Andrejevna. Ak ko nu! Jūs man parādāt par daudz goda. Es to nepelnu.

Chļestakovs. Kādēļ nepelnāt? Jūs, kundze, pelnāt gan.

Anna Andrejevna. Es dzīvoju uz laukiem.

Chļestakovs. Nu jā, bet tomēr ari laukiem ir savi uzkalniņi, strautiņi. . . zināms, kas to nu gribēs salīdzināt ar Pēterburgu! Pēterburga! tiešām, kas tur par dzīvi! Jūs varbūt domājat, ka es tur esmu tikai tāds pārrakstītājs; nē, pats nodaļas priekšnieks man draugos. Šitā uzsit uz pleca: «Atnāc, brālīt, pusdienās.» Es tikai uz pāra minūtēm noeju departamentā un tad arī tikai, lai pasacītu: tu dari to un tu atkal to. Pārrakstīšanas ierēdnis tur, tāds spalvas grauzējs, tas ar to savu spalvu tikai — trr … trr . . . laiž vaļā. Pat par kolēģiju asesoru gribēja mani celt, bet es domāju, kam to? Sargs pa kāpnēm man skrien ar suku pakaļ. «Atļaujiet,» saka, «Ivan Aleksandrovič, es jums zābakus nospodrināšu.» (Pilsētas priekšniekam.) Ko jūs, kungi, stāvat? Lūdzu, sēstieties!

Pilsētas p r i e k š n i e k s. Čina tāda, ka vēl var pastāvēt kājās. (Reizē)

Artemijs Filipovičs. Mēs tāpat pastāvēsim. (Reizē)

Luka Lukičs. Nemaz nerūpējieties! (Reizē)

Chļestakovs. Bez činām! Lūdzu, sēstieties. (Pilsētas priekšnieks un visi citi apsēžas.) Es nemīlu ceremonijas. Pavisam otrādi, pat cenšos, cenšos pakļūt garām neievērots. Bet nekādi nav iespējams noslēpties, nekādi! Līdzko tik kur ieeju, tūliņ čukst: «Lūk, kur,» saka, «Ivans Aleksandrovičs nāk!» Reiz pat mani noturēja par virspavēlnieku: zaldāti lēca no hauptvaktes un ar šautenēm tā. Vēlāk oficieris, mans labs paziņa, saka: «Nu, brālīt, mēs tevi pavisam noturējām par virspavēlnieku!»

Anna Andrejevna. Sakiet nu!

Chļestakovs. Mani jau visur pazīst. Ar smukākām aktrisēm esmu pazīstams. Es jau pats arī šādas tādas ludziņas … Ar literātiem bieži satiekos. Puškins man liels draugs. Es viņam arvien saku: «Nu, ko tu, Puškin, brāl?» — «Nu, neko, brāl,» šis atbild, «tāpat pa vecam…» Liels savādnieks!

Anna Andrejevna. Ak tad jūs rakstāt ar? Cik patīkami gan laikam tādam sacerētājam! Jūs droši vien žurnālos arī drukājat?

Chļestakovs. Jā, arī žurnālos drukāju. Man ir jau daudz sacerējumu: «Figaro kāzas, Velna Roberts, Norma …» Ij nosaukumus vairs neatminos. Un viss tas tā nejauši: nemaz negribēju rakstīt, bet teātra direkcija saka: «Lūdzams, brālīt, uzraksti kaut ko.» Nodomāju pie sevis: «Na, kas tur liels, ņems un uzrakstīs.» Un tad, liekas, vienā pašā vakarā visu uzrakstīju, visus pārsteidzu. Man ārkārtīgi vieglas domas. Viss, kas nācis klajā ar barona Brambeusa vārdu, «Kuģis Cerība» un «Maskavas Telegrāfs»… tas viss manis sarakstīts.

Anna Andrejevna. Sakiet, tātad jūs bijāt tas Brambeuss?

Chļestakovs. Nu kā tad, es viņiem visiem dzejoļus izlaboju. Smirdins man par to maksā četrdesmit tūkstošus.

Anna Andrejevna. Tad laikam arī Jurijs Miloslavskis jūsu sacerējums?

Chļestakovs. Jā, tas ir mans sacerējums.

Anna Andrejevna. Es jau tūliņ domāju.

Marija Antonovna. Bet, māmiņ, tur sacīts, ka to Zagoskina kungs sarakstījis.

Anna Andrejevna. Nu kā tad, es jau domāju, ka arī te tu sāksi strīdēties.

Chļestakovs. Ak jā, taisnība gan: sitas ir Zagoskina darbs, bet ir vēl viens otrs Jurijs Miloslavskis, un tas tad ir mans.

Anna Andrejevna. Nu, es katrā ziņā būšu to jūsējo lasījusi. Cik jauki uzrakstīts!

Chļestakovs. Jāsaka, es no literatūras vien tikai pārtieku. Mans nams pirmajā vietā Pēterburgā. Malu malās pazīstams: Ivana Aleksandroviča nams. (Pret visiem griezdamies.) Esiet tik laipni, kungi, kad atbraucat Pēterburgā, lūdzu, lūdzu, iegriezieties pie manis, es balles arī rīkoju.

Anna Ivanovna. Varu gan iedomāties, ar kādu gaumi un greznumu jūs rīkojat balles!

Chļestakovs. Labāk ij nerunāt. Uz galda, par piemēru, arbūzs — septiņi simti rubļu viens pats arbūzs. Zupa tā pat kastrolī taisni no Parizes ar tvaikoni atbraukusi; kā attaisa vāku — garaiņi, kuriem līdzīgu dabā nevar atrast. Un katru dienu pa ballēm. Tur mums pie vista pašiem sava kompānija: ārlietu ministrs, franču sūtnis, angļu, vācu sūtnis un es. Un tad spēlējot tā nopūlas, ka vai bez jēgas. Ko tikai uzskriesi pa kāpnēm savā istabiņā ceturtajā stāvā, tā pakliedz ķēkšai: «Na, Mavruška, saņem mēteli . . .» Ko es melšu — pavisam aizmirsu, ka es dzīvoju apakšstāvā. Kāpnes vien man maksā … Bet interesanti paskatīties manā priekšistabā no rīta, kamēr es vēl neesmu uzcēlies: grafi un kņazi, ka ņudz vien, un san kā kamenes, tik vien dzirdi kā ž… ž… ž… Citreiz pats ministrs … (Pilsētas priekšnieks un pārējie nobijušies saceļas no saviem krēsliem.) Man pat uz vēstulēm raksta: jūsu ekselence. Vienreiz man pat viss departaments bij jāpārvalda. Tā savādi gadījās: direktors aizbraucis — kur aizbraucis, neviens nezin. Nu, saprotama lieta, "sākās apspriešana: kā, ko, kas lai izpilda viņa vietu? Daudziem ģenerāļiem gribējās un mēģināja — bet, kā sāk — nē, neiet. Liekas viegla lieta, bet, kad ieskatās — vienkārši velns lai .parauj! Vēlāk šie redz, ka nekā nevar izdarīt — nu pie manis. Un tajā pašā acumirklī pa ielām ziņneši, ziņneši, ziņneši… varat iedomāties, trīsdesmit pieci tūkstoši ziņnešu vien! Sakiet nu, ko man darīt: «Ivan Alekšandrovič, nāciet pārvaldīt departamentu!» Es, jāsaka, drusku apjuku: biju iznācis rīta svārkos, gribēju atteikties, bet nodomāju, dabūs vēl ķeizars zināt… jā, un dienesta grāmatiņa tak arī… «Ja vēlaties, kungi, es uzņemos šo pienākumu, uzņemos,» es saku, «lai tad ar notiek,» es saku, «es uzņemos, tikai tad pie manis: ni, ni, ni! man ausis dzirdīgas! gan es jūs…» Un tiešām: kā eju departamentam cauri — taisni kā zemestrīce, visi dreb un trīs kā lapas. (Pilsētas priekšnieks un pārējie trīs no bailēm; Chļestakovs Iekaist vēl vairāk.) O, es jokus neprotu; es viņiem visiem sadevu mācību! Pati valsts padome manis baidās. Jā, kas tad man tur? Tāds nu es vienreiz esmu! es ne uz vienu neskatīšos … es visiem saku: «Es pats zinu, kas es esmu, pats.» Es esmu visur, visur. Uz ķeizara pili katru dienu braucu. Mani rītu pat cels par feldmarš . . . (paslīd un tikko nepakrīt uz grīdas, bet ierēdņi to godbijīgi satur).

Pilsētas priekšnieks (visā augumā trīsēdams, pieiet, pūlas izrunāt). E … jūs-jū-jū … jū …

Chļestakovs (ātri, aprautā balsī). Kas ir?

Pilsētas priekšnieks. E… jū-jū-jū … jū…

Chļestakovs (tādā pašā balsī). Blēņas, nekā nesaprotu.

Pilsētas priekšnieks. Jū-jū-jū … su ekselence, vai nepavēlēsiet atpūsties?… te, lūk, ir istaba un viss, kas vajadzīgs.

C h ļ e s t a k o v s. Blēņas — atpūsties! Kā jums patīkas, esmu gatavs atpūsties ar. Brokastis pie jums, kungi, labas… es esmu apmierināts, esmu apmierināts. (Kā deklamēdams.) Labardan! Labardan! (Ieiet blakus istabā, pilsētas priekšnieks viņam pakaļ.)

SEPTĪTAIS SKATS

Tie paši bez Chļestakova un pilsētas priekšnieka.

Bobčinskis (Dobčinskim). Palūk, Pēter Ivanovič, kur cilvēks! Tad, re, ko nozīmē cilvēks! Savu mūžu neesmu bijis tik ievērojamas personas tuvumā, tikko nenomiru no bailēm. Kā jūs domājat, Pēter Ivanovič, kas viņš varētu būt tā no činas puses?

Dobčinskis. Es domāju, būs tepat vai ģenerālis.

Bobčinskis. Nu, es domāju, ģenerālis viņam ij līdz papēžiem nesniegs; bet, ja arī ģenerālis, tad katrā ziņā pats ģeneralisimuss. Dzirdējāt: kā viņš valsts padomi samiedzis? Iesim pastāstīsim drīzāk Amosam Fedorovičam un Korobkinam. Ardievu, Anna Andrejevna!

Dobčinskis. Ardievu, mīļā! (Abi prom.)

Artemijs Filipovičs (Lūkam Lukičam). Bailes vien māc, bet pats īsti nezini, par ko. Mums pat mundieru nav mugurā. Kas tad būs, kad izgulēsies un ziņojumu uz Pēterburgu prom? (Grūtās domās līdz ar skolu pārraugu aiziet, pateikdams:) Ardievu, kundze!

ASTOTAIS SKATS

Anna Andrejevna un Marija Antonovna.

Anna Andrejevna. Ak, cik patīkams!

Marija Antonovna. Ak, cik mīļš!

Anna Andrejevna. Un kas par smalku uzvešanos! tūliņ redzams galvaspilsētas kavalieris. Stāja un viss … Ak, cik labi! Es pārlieku mīlu šitādus jaunus cilvēkus! Es esmu gluži kā apmāta. Es viņam gan ļoti patīku: es ievēroju — viņš uz mani vien skatījās.

Marija Antonovna. Ak, māmiņ, viņš taču uz mani skatījās!

Anna Andrejevna. Lūdzu, nebāzies tu ar saviem niekiem! Tie te pavisam nevietā.

Marija Antonovna. Nē, bet par tiesu, māmiņ!

Anna Andrejevna. Še tev nu! Dievs pasarg, kā tad nu bez strīdiem! neparko nevar! Kur tad viņš skatījās uz tevi? Un kādēļ viņš lai skatītos uz tevi?

Marija Antonovna. Patiešām, māmiņ, visu laiku skatījās. Kā sāka runāt par literatūru, tā paskatījās uz mani, un vēlāk, kad stāstīja, kā ar sūtņiem vistu spēlējis, tad atkal paskatījās uz mani.

Anna Andrejevna. Nu jā, var jau būt, kādu vienu reizi, bet ari tad tikai tā. Sak: «nu, kas tur liels, paskatīšos uz viņu ar!»

devītais skats

Tās pašas un pilsētas priekšnieks.

Pilsētas priekšnieks (uz pirkstu galiem ienāk). S … š …

Anna Andrejevna. Kas ir?

Pilsētas priekšnieks. Labāk nebūtu piedzirdījis. Nu ko, ja arī kaut tik puse taisnības no tā, ko viņš sacīja. (Nogrimst domās). Jā, kā nu nebūs taisnība? Iereibis cilvēks visu izstāsta: kas uz sirds, tas uz mēles. Saprotams, drusku piemeloja klāt; bet bez piemelošanas neiznāk nekāda runa. Ar ministriem kārtis spēlē, uz ķeizara pili brauc… tiešām, jo vairāk domā, jo … velns viņu zin, nemaz saprast, kas viss jaucas pa galvu: tā, it kā tu stāvētu augsta torņa galā vai ari tevi nupat taisītos pakārt.

Anna Andrejevna. Man nu gan nepavisam nebij bail; es vienkārši redzēju viņā izglītotu, smalku labāko šķiru cilvēku; gar viņa činām man nav nekādas daļas.

Pilsētas priekšnieks. Nu, ko jūs — sievietes! ar to pašu vienu vārdu jau pietiek! Jums viss tikai nieki. Ne aiz šā, ne aiz tā izgrūž vārdu nevietā; jūs nopērs un vairāk neko, bet vīru — ir neredzēsiet vairs. Tu, mana mīļā, izturējies ar viņu tik brīvi kā ar kaut kādu Dobčinski.

Anna Andrejevna. Dodu jums padomu par tām lietām nerūpēties. Mēs kaut ko tādu zinām… (Skatās meitā.)

Pilsētas priekšnieks. Nu, ko tur ar jums runāt! … Tad nu gan nestunda! Vēl vienmēr nevaru atjēgties no bailēm. (Atver durvis un sauc.) Miška, pasauc Svistunovu un Deržimordu; viņi būs tepat netālu kaut kur aiz vārtiem. (Pēc neilgas klusēšanas.) Tagad pasaulē viss tik dīvaini iekārtojies: kad tad būtu arī no auguma ko redzēt, bet tā — sīciņš, tieviņš, kā lai zina, kas viņš tāds ir? Kara mundierī vēl cik necik izskatīsies, bet, kā uzvilks fraciņu — nu, tīri kā muša apcirptiem spārniem. Bet pirmiņ traktierī ilgi turējās, tēloja tādas alegorijas un niķus, ka savu laiku nebūtu izdibinājis. Bet beidzot tomēr pieveicu. Jā, un vēl izpļāpāja vairāk, nekā vajag. Redzams, ka vēl jauns cilvēks.

DESMITAIS SKATS

Tie paši un Osips (visi, ar pirkstiem mādami, skrien Osipam pretī).

Anna Andrejevna. Nāc šurp, mīļais!

Pilsētas priekšnieks. Sš… ko? ko? guļ?

Osips. Vēl ne, drusku staipās.

Anna Andrejevna. Klausies, kā tevi sauc?

Osips. Osips, kundze.

Pilsētas priekšnieks (sievai un meitai). Palieciet jūs mierā! (Osipam.) Nu, draugs, vai tevi labi paēdināja?

Osips. Pabaroja, pazemīgi pateicos; labi pabaroja.

Anna Andrejevna. Nu, bet saki: pie tava kunga laikam daudz kņazu un grafu brauc viesos?

Osips (sāņus). Ko lai saku? Ja jau tagad labi paēdināja, tad vēlāk ēdinās vēl labāk. (Skani.) Jā, gadās arī grafi.

Marija Antonovna. Osip, brālīt! Kāds glītiņš tavs kungs!

Anna Andrejevna. Bet saki, lūdzams, Osip, kā viņš …

Pilsētas priekšnieks. Lūdzamas, mitējieties taču! Jūs ar savu tukšo pļāpāšanu mani tikai traucējat. Nu ko, draugs? …

Anna Andrejevna. Bet kāda čina tavam kungam?

Osips. Čina … nu, vispārīgi tāda.

Pilsētas priekšnieks. Ak mans dievs, jūs arvien ar savu muļķīgo taujāšanu! nevienu lietišķu vārdu neļaujat parunāt. Nu ko, draugs, kā tavs kungs? . . . bargs? Mīl tā sadrebināt, vai ne?

Osips. Jā, kārtību viņš mīl. Viņš tev lūko, lai viss būtu, kā piederas.

Pilsētas priekšnieks. Man ļoti patīk tava seja. Tev, draugs, jābūt krietnam cilvēkam. Nu kā …

Anna Andrejevna. Klausies, Osip, kā tavs kungs tur — mundierī iet, vai? …

Pilsētas priekšnieks. Rimstieties tak, tarkšķēs tādas. Te ir kas svarīgāks: lieta grozās ap cilvēka dzīvību… (Osipam.) Nu ko, draugs, tu man tiešām ļoti patīc. Ceļā, kā zini, nekait dažu glāzīti tējas iedzert, — tagad tāds vēss laiks, — tad še tev pāris rubļu dzeramnaudas.,

Osips (naudu saņemdams). Pazemīgi pateicos, kungs! Lai dieviņš jums dod veselību! Nabaga cilvēkam palīdzējāt.

Pilsētas priekšnieks. Labi, labi, man pašam ari prieks. Nu ko, draugs …

Anna Andrejevna. Klausies, Osip, bet kādas acis tavam kungam vairāk patīk?

Marija Antonovna. Osip, brālīt! Kāds smuks deguntiņš tavam kungam!

Pilsētas priekšnieks. Pagaidiet, tak, lai es!… (Osipam.) Nu ko, draugs, saki, lūdzams: uz ko tavs kungs visvairāk griež vērību, tas ir, kas viņam ceļā visvairāk patīk?

Osips. Patīk viņam … tas, kā nu kuro reizi gadās. Visvairāk viņam patīk laba uzņemšana, ēdiens lai būtu labs.

Pilsētas priekšnieks. Labs?

Osips. Jā, labs. Tāpat par mani, lai arī esmu dzimtcilvēks, bet lūko tāpat, lai arī man būtu labi. Nudie'! Gadās, esam kaut kur bijuši. «Nu, Osip, vai tevi krietni pamieloja?» — «Slikti, jūsu labdzimtība!» — «Ech Osip,» viņš saka, «tas ir slikts saimnieks. Tu,» viņš saka, «atgādini man, kad nobrauksim mājās.» — «Nu,» es domāju (atmet ar roku), «dievs ar viņu! esmu vienkāršs cilvēks.»

Pilsētas priekšnieks. Labi, labi, tu runā prātīgi. To es tev iedevu tējai, še bez tam vēl barankām.

Osips. Pazemīgi pateicos, jūsu labdzimtība! (Iebāž naudu kabatā.) Tad iemetīšu ar uz jūsu veselību.

Anna Andrejevna. Ienāc, Osip, pie manis, arī dabūsi.

Marija Antonovna. Osip, brālīt, nobučo savu kungu! (No otras istabas dzirdams Chļestakova klepus.)

Pilsētas priekšnieks. Sš! (Paceļas pirkstgalos, visu turpmāko runā pusbalsī.) Lai dievs jūs sarga trokšņot! Ejiet jel! Ko jūs te …

Anna Andrejevna. Iesim, Mašeņka! Es tev pateikšu, ko pie viesa tādu pamanīju, to tikai divatā var pateikt.

Pilsētas priekšnieks. Nu, tur tad tik būs ko dzirdēt! Man šķiet, ej tikai paklausies — pēc ausis bāzīsi ciet. (Pret Osipu griezdamies.) Nu, draugs …

VIENPADSMITAIS SKATS

Tie paši, Deržimorda un Svistunovs.

Pilsētas priekšnieks. Sš! Ek lāči tādi, dauzās zābakiem! Brikšķ, it kā kāds četri birkavi gāztu no ratiem laukā! Kur velna jūs dauzāties?

Deržimorda. Pēc jūsu pavēles …

Pilsētas priekšnieks. Sš! (Aiztur viņam muti.) Ek, ķērc kā vārna! (Mēda.) Pēcjūsu pavēles! Mauro kā no kubula. (Osipam.) Nu, draugs, tu ej, paraugi visu, kas tavam kungam vajadzīgs. Prasi visu, kas vien tikai mājā dabūjams. (Ostps prom.) Un jūs stāvēsiet uz lieveņa! Un ne no vietas! Un nevienu svešu nelaist iekšā, it īpaši tirgoņus! Ja kaut tikai vienu pašu no tiem ielaidīsiet, tad… Ko tikai pamanāt, ka kāds nāk ar sūdzību, un lai arī ne ar sūdzību, b#t izskatās pēc tāda cilvēka, kas grib iesniegt sūdzību par mani, — aiz apkakles! Un šitā — krietni! (Rāda ar kāju, kā.) Dzirdat? Sš … Sš… (Uz pirkstu galiem aiziet policistiem pakaļ.)

Priekškars.

CETURTAIS CĒLIENS

Tā pati istaba pilsētas priekšnieka nama.

PIRMAIS SKATS

Uzmanīgi, gandrīz pirkstgalos, ienāk: Amoss Fjodorovičs, Artemijs Filipovičs, pastmeistars, Luka Lukičs, Dobčinskis un Bobčinskis, visi parādes mundieros. Visas sarunas norit pusbalsī.

Amoss Fjodorovičs (stāda visus lokā). Kungi, dieva dēļ, stājieties ātrāk lokā un ieturiet kārtību! Ar viņu nav joki: uz ķeizara pili brauc, valsts padomi bramē! Stāvat tā kā zaldāti, taisni kā zaldāti! Jūs, Pēter Ivanovič, pateciet no šīs puses, bet jūs Pēter Ivanovič, stājieties, lūk, tur. (Abi Pēteri Ivanoviči uz pirkstu galiem aiztek.)

Artemijs Filipovičs. Kā gribat, Amos Fjodorovič, bet mums tomēr vajadzētu kaut ko uzsākt.

Amoss Fjodorovičs. Bet ko tad īsti?-

Artemijs Filipovičs. Nu, vai tad nu nezināms, ko?

Amoss Fjodorovičs. Iesmērēt?

Artemijs Filipovičs. Nu jā, kauc arī iesmērēt.

Amoss Fjodorovičs. Bailīga lieta, velns lai parauj! sāks vēl bļaut: valdības vīrs. Varbūt labāk dāvanas veidā no muižniecības priekš kāda pieminekļa?

Pastmeistars. Vai: «sak, pa pastu pienākusi nauda, nezinkam piederīga.»

Artemijs Filipovičs. Pielūkojiet tik, ka viņš jūs pa pastu neaizsūta kaut kur tālāk. Klausieties: labi ierīkotā valstī šitādas lietas tā netiek darītas. Kam mūsu te vesels eskadrons? Pa vienam vajag stādīties priekšā un tad zem četrām acīm arī to… kas nu tur vajadzīgs, — lai pat auss nedzirdētu! Lūk, tā dara labi ierīkotā sabiedrībā. Jūs, Amos Fjodorovič, iesāciet pirmais.

Amoss Fjodorovičs. Labāk jau jūs paši: jūsu pārvaldītā iestādē augstais viesis uzkoda.

Artemijs Filipovičs. Tad drīzāk Luka Lukičs kā jaunās paaudzes apgaismotājs.

Luka Lukičs. Es, kungi, nevaru, nevaru! Atzīstos, esmu tā audzināts, ka, ja mani uzrunā cilvēks, lai tikai vienu činu augstāks, man vienkārši visa dūša zābakos un mēle brien kā pa dubļiem. Nē, kungi, mani atlaidiet, patiešām atlaidiet.

Artemijs Filipovičs. Jā, Amos Fjodorovič, jums vien jāiet. Un katrs vārds jums kā pašam Ciceronam lido no mēles.

Amoss Fjodorovičs. Ko jūs! Ko jūs runājat: Cicerons! Palūk, ko izdomājuši! Ja arī kādreiz drusku aizraujos, runādams par māju suni vai zaķu dzinēju …

Visi (viņam uzmākdamies.) Nē, jūs ne tikai par suņiem, bet arī par Bābeles torni… Nē, Amos Fjodorovič, nepametiet mūs, esiet mūsu tēvs! … Nē, Amos Fjodorovič!

Amoss Fjodorovičs. Lieciet mieru, kungi! (Sājā acumirkli Chļestakova istabā tiek dzirdami soļi un klepošana. Visi aizgūtnēm steidzas uz durvīm, mēģina tikt laukā un grūsta cits citu. Pusbalsī atskan kliedzieni.)

Bobčinska balss. Ai! Pēter Ivanovič, neminiet uz kājas!

Zemļaņikas balss. Palaidiet, kungi, nespiediet tak pavisam nost! (Vēl Izceļas vairāki saucieni: ai! ai! beidzot visi izspraucas laukā un istaba patiek tukša.)

OTRAIS SKATS

Chļestakovs (viens, sagulētām acīm iznāk no savas istabas). Liekas, esmu krietni nokrācies. Diez no kurienes savākuši tādus matračus un pēļus? pat nosvīdis esmu. Šķiet, vakar pie brokastīm viņi gan laikam man ko bij piegrūdusi! vēl tagad galvā dauzās vien. Še, kā redzams, var patīkami pavadīt laiku. Es mīlu viesmīlību, un, atzīstos, man labāk patīk, kad uzņem tā no skaidras sirds, ne aiz kaut kādiem aprēķiniem. Un pilsētas priekšnieka meita nemaz nav smādējama, jā, arī māmiņa tāda, ka vēl varētu .. . Nē, es nezinu, bet tāda dzīve man tiešām patīk.

TREŠAIS SKATS

Chļestakovs un tiesnesis.

Amoss Fjodorovičs (ienāk, apstājas, pie sevis). Ak kungs, ak, kungs! izglāb mani žēlīgi; ceļi ļimst vien. (Skani, izstiepies, ar roku zobenu pieturēdams.) Man ir tas gods stādīties priekšā: šejienes apriņķa tiesnesis, kolēģiju asesors Ļapkins-Tjapkins.

Chļestakovs. Lūdzu, sēstieties. Tātad jūs še esat tiesnesis.

Amoss Fjodorovičs. 816-tā gadā pēc muižniecības gribas tiku izvēlēts uz trim gadiem n tā kalpoju līdz pat šim.

Chļestakovs. Nu, bet vai ienesīgs tas tiesneša amats?

Amoss Fjodorovičs. Pa šiem trim gadiem esmu izpelnījies priekšniecības atzinību un ceturtās šķiras Vladimiru. (Sāņus.) Bet nauda man saujā, un sauja kā vienās ugunīs.

Chļestakovs. Man arī patīk Vladimirs. Trešās šķiras Anna jau vairs nav tas.

Amoss Fjodorovičs (mazliet izstiepdams uz priekšu dūrē savilktu roku. Sāņus). Ak kungs! pats neatjēdzu, kur sēžu. Taisni kā karstas, ogles apakšā.

Chļestakovs. Kas jums tur rokā?

Amoss Fjodorovičs (galīgi apmulsis izmet naudu uz grīdas). N-nekas…

C.h ļestakovs. Kā nekas? Es redzu, jums nauda izkrita.

Amoss Fjodorovičs (visā augumā trīsēdams). N-nē, nē! (Sāņus.) Ak kungs! Nu es nāku zem tiesas! arī rateļi klāt, ko aizvest mani!

Chļestakovs (paceldams). Jā, tā ir nauda.

Amoss Fjodorovičs (sāņus). Nu ir pagalam — esmu beigts! beigts!

Chļestakovs. Vai zināt ko? aizdodiet man šito.

Amoss Fjodorovičs (steigšus). Kā tad, kā tad … ar lielāko patikšanu! (Sāņus.) Nu tik drošāk! Nu tik drošāk! Palīdzi, svētā dievmāte.

Chļestakovs. Redziet, man ceļā visa nauda izgājusi: šis un tas . .. Muižā pārbraucis, es jums tūliņ atsūtīšu.

Amoss Fjodorovičs. Bet, lūdzami, kam nu to! man jau tā gods … Zināms, ar saviem vājiem spēkiem, ar uzticību un padevību priekšniecībai… centīšos iegūt… (Paceļas no krēsla. Izstiepies, rokas gar sāniem.) Neiedrošinos ilgāk traucēt ar savu klātbūtni. Nekādas pavēles nebūs?

Chļestakovs. Kādas pavēles?

Amoss Fjodorovičs. Es domāju tā, vai nedosiet kādas pavēles šejienes apriņķa tiesai?

Chļestakovs. Kādēļ? Man taču tagad neko nevajag no viņas; nē, it neko. Pazemīgi pateicos.

Amoss Fjodorovičs (klanās un Iet laukā; sāņus). Nu mednis rokā!

Chļestakovs (pēc tam kad tiesnesis izgājis). Tiesnesis ir krietns cilvēks!

CETURTAIS SKATS

Chļestakovs un pastmeistars (ienāk, taisni izstiepies, mundierī tērpies,

zobenu pieturēdams).

Pastmeistars. Man ir tas gods stādīties priekšā: pastmeistars, galma padomnieks Spekins.

Chļestakovs. A, ļoti priecājos! Es mīlu patīkamu sabiedrību. Sēstieties. Jūs taču pastāvīgi dzīvojat še?

Pastmeistars. Jā gan.

Chļestakovs. Man šī pilsētiņa patīk. Zināms, iedzīvotāju nav tik daudz — bet kas par to? Nav jau galvaspilsēta. Nu, vai nav taisnība: galvaspilsēta tā nav?

Pastmeistars. Pilnīga taisnība.

Chļestakovs. Tikai galvaspilsētā taču pilnīgi valda smalkais tonis, tur nav provinces zostēviņu. Kā jūs domājat, vai nav tā?

Pastmeistars. Taisni tā! (Sāņus.) Tomēr viņš nemaz nav lepns: par visu izprašņā.

Chļestakovs. Bet tomēr, sakiet paši, vai arī mazā pilsētiņā nevar laimīgi nodzīvot?

Pastmeistars. Taisni tā.

Chļestakovs. Pēc manām domām, kas tad vajadzīgs: tikai ka tevi ciena un patiesīgi mīl — vai nav taisnība?

Pastmeistars. Taisni tā.

Chļestakovs. Atzīstos, man prieks, ka jūs domājat tāpat kā es. Varbūt mani sauks par savādnieku, bet man nu reiz tāds raksturs. (Viņam acis lūkodamies, runā pie sevis.) Bet palūgšu arī sitam pastmeistaram aizdot. (Skaņi.) Kāds savāds atgadījums: ceļā esmu iztērējis beidzamo kapeiku. Vai nevarat aizdot man trīssimt rubļu?

Pastmeistars. Kāpēc ne? Ieskatu par lielāko laimi. Lūdzu, te būs. No visas sirds esmu gatavs pakalpot.

Chļestakovs. Ļoti pateicos. Atzīstos, man ne pagalam netīkas ceļā kaut ko pieciest. Vai ne?

Pastmeistars. Taisni tā. (Pieceļas, izstiepjas un pietur zobenu.) Neiedrošinos ilgāk traucēt ar savu klātbūtni… Vai nebūs kādi norādījumi attiecībā uz pasta pārvaldi?

Chļestakovs. Nē, nekādi.

(Pastmeistars klanās un aiziet.)

Chļestakovs (cigāru aizsmēķēdams). Man liekas, pastmeistars arī ir ļoti labs cilvēks; vismaz pakalpīgs. Tādi cilvēki man patīk.

PIEKTAIS SKATS

Chļestakovs un Luka Lukičs.

Luka Lukičs (kuru gandrīz grūšus iegrūž pa durvīm, aiz viņa gandrīz skaļi dzirdama baiss: «Ko baidies?»).

Luka Lukičs (trīsēdams viņš izstiepjas un pietur zobenu). Man ir tas gods stādīties priekšā: skolu pārraugs, titularpadomnieks Chlopovs.

Chļestakovs. Ā, lūdzu, lūdzu! Sēstieties, sēstieties! Vai nevēlaties cigāru? (Sniedz viņam cigāru.)

Luka Lukičs (pie sevis, nezinādams, ko darīt). Še tev! To nu es nekādā ziņā nesagaidīju. Ņemt vai neņemt?

Chļestakovs. Ņemiet, ņemiet; tas ir labs cigārs. Zināms, tāds jau nav kā Pēterburgā. Tur, draudziņ, tiku pīpējis cigārus par divdesmit-pieci rubļi simtā — es jums saku, izpīpējis aplaizies vien. — Te būs uguns, aizpīpējiet vien. (Pasniedz viņam sveci.)

Luka Lukičs (trīsēdams mēģina aizpīpēt).

Chļestakovs. To galu taču nē!

Luka Lukičs (nobīlī nomet cigāru, nospļaujas, atmet ar roku, pie sevis). Velns lai parauj visu! Nolādētā bailība! nu esmu pagalam…

Chļestakovs. Kā redzu, jūs neesat vis no pīpētājiem. Jāatzīstas, tā ir mana vājība. Gluži tāpat kā ar sieviešu dzimumu, neparko nevaru būt vienaldzīgs. Kā jūs? Kādas jums visvairāk patīk — brunetes vai blondas?

Luka Lukičs (vislielākā nesaprašanā, ko atbildēt).

Chļestakovs. Nē, sakiet vien droši: brunetes vai blondas?

Luka Lukičs. Neiedrošinos zināt.

Chļestakovs. Nē, nē bez kādām izrunām! Es katrā ziņā gribu zināt jūsu garšu.

Luka Lukičs. Iedrošinos ziņot.. . (Sāņus.) Nu, pats nezinu, ko runāju.

Chļestakovs. Aha! negribat teikt! Droši vien pats kādā brunetē mazliet ieķēries. Atzīstieties, esat ieķērusies?

Luka Lukičs (klusē).

Chļestakovs. Ahā! Nosarkāt! Redziet, redziet! Kādēļ jūs nerunājat?

Luka Lukičs. Esmu nobijies, jūsu lab … augst… eksel… (Sāņus.) Iegāza, nolādētā mēle, iegāza!

Chļestakovs. Nobijaties? Jā, manās acīs tiešām ir kaut kas, kas uzdzen bailes, vismaz to es zinu, ka neviena sieviete tās nevar izturēt, vai nav taisnība?

Luka Lukičs. Taisni tā.

Chļestakovs. Man tāds dīvains atgadījums: ceļā esmu iztērējis visu naudu. Vai jūs nevarat aizdot man trīssimt rubļu?

Luka Lukičs (pa kabatām grābstīdamies, pie sevis). Tā tik būtu ķeza, ja nebijis! Ir, ir! (Izvelk un drebēdams sniedz papīrnaudas gabalus.)

Chļestakovs. Pazemīgi pateicos.

Luka Lukičs. Neiedrošinos ilgāk traucēt ar savu klātbūtni.

Chļestakovs, Sveiki!

Luka Lukičs (gandrīz skriešus dodas taukā un runā sāņus). Nu paldies dievam! Varbūt uz skolu nenāks!

SESTAIS SKATS

Chļestakovs un Artemijs Filipovičs, taisni izstiepies, zobenu pieturēdams.

Artemijs. Filipovičs. Man ir tas gods stādīties priekšā: patversmju aizgādnis, galma padomnieks Zemļaņika. Chļestakovs. Sveiki, pazemīgi lūdzu sēsties.

Artemijs Filipovičs. Man bij tas gods jūs pavadīt un personīgi uzņemt manai aizgādībai uzticētā iestādē.

Chļestakovs. Ak jā! atminos. Jūs mani ļoti brangi pacienājāt ar brokastīm.

Artemijs Filipovičs. Pēc iespējas pūlos tēvijas dienestā.

Chļestakovs. Atzīstos, tā mana vājība — tīk man labi paēst. Sakiet, lūdzami, man liekas, vakar jūs bijāt tā kā drusku mazāks augumā, vai nav taisnība?

Artemijs Filipovičs. Var gan būt. (Pēc brīža klusēšanas.) Varu sacīt, ka es netaupu pūļu un dedzīgi izpildu savu dienestu. (Pievirzās tuvāk ar savu krēslu un runā pusbalsī.) Bet šejienes pastmeistars gan itin neko nedara: visas pasta lietas uz to beidzamo nolaistas — sūtījumi tiek tīšām aizturēti… lūdzu, izmeklējiet paši. Tiesnesis ar, tas pats, kas te nupat priekš manis bij, tikai zaķus dzenā, iestādes, telpās tur suņus, un uzvešanās, jāatzīstas jums — lai viņš arī mans radinieks un draugs, tomēr tēvzemes labā man tas jādara — uzvešanās viņam pavisam nepielaižama. Še ir kāds muižnieks Dobčinskis, ko jūs jau esat redzējuši, un, ko. tikai sitas Dobčinskis kaut kur aiziet no mājas, tā šis tūliņ tur un ciemojas pie viņa sievas — es esmu gatavs kaut pazvērēt… un paskatieties vien uz viņa bērniem: it neviens no tiem nelīdzinās Dobčinskim, bet visi, pat mazā meitenīte, kā izspļauts tiesnesis.

Chļestakovs. Sakiet jel! es to nekad nebūtu domājis.

Artemijs Filipovičs. Tāpat šejienes skolas pārraugs… Es nezinu, kā priekšniecība varēja viņam uzticēt tādu uzdevumu. Viņš ir sliktāks par jakobinieti un iepotē jaunajai paaudzei tik nevēlamus ieskatus, ka pat izteikt grūti. Vai varbūt pavēlēsiet, es-to visu izlikšu uz papīra?

Chļestakovs. Labi, kaut arī uz papīra. Man būs ļoti patīkami. Ziniet, es garlaicības brīžos mīlu palasīt kaut ko interesantu… Kā jūsu vārds? es vienmēr aizmirstu.

Artemijs Filipovičs. Zemļaņika.

Chļestakovs. Ak jā, Zemļaņika! Bet sakiet, lūdzami, vai jums pašam bērniņi ir?

Artemijs Filipovičs. Kā nē! pieci gabali; divi jau lieli.

Chļestakovs. Sakiet jel, lieli! Nu, kā viņi… kā viņi tā? …

Artemijs Filipovičs. Tas ir, jūs laikam gribat prasīt, kā viņus sauc?

Chļestakovs. Jā, jā, kā viņus sauc?

Artemijs Filipovičs. Nikolajs, Ivans, Elizabete, Marija un Perepetuja.

Chļestakovs. Tas ir labi.

Artemijs Filipovičs. Nedrīkstēdams ilgāk traucēt ar savu klātbūtni, atraut laiku, kas nodomāts svētiem pienākumiem… (Klanās un taisās Iet.)

Chļestakovs (pavadīdams). Nekas, nekas. Viss tas ir ļoti jocīgi, ko jūs sacījāt. Lūdzu, tāpat vien arī citu reizi… Man tas ļoti patīkami. (Atgriežas un, durvis atvēris sauc viņam pakaļ.) Ei jūs! kā jūs? Es vienmēr piemirstu, kā jūsu vārds un tēva vārds?

Artemijs Filipovičs. Artemijs Filipovičs.

Chļestakovs. Esiet tik laipni, Artemij Filipovič, man tāds savāds atgadījums: ceļā visu naudu esmu iztērējis. Vai nevarat aizdot man kādus četrsimt rubļus?

Artemijs Filipovičs, Varu.

Chļestakovs. Sakiet, cik brangi! Pazemīgi pateicos!

septītais skats

Chļestakovs, Bobčinskis un Dobčinskis.

Bobčinskis. Man ir tas gods stādīties priekšā: šīs pilsētas iedzīvotājs Pēteris Ivana dēls Bobčinskis.

Dobčinskis. Muižnieks Pēteris Ivana dēls Dobčinskis.

Chļestakovs. Ak, bet es jūs jau esmu redzējis. Jūs laikam toreiz pakritāt? Nu, ko jūsu deguns?

Bobčinskis. Paldies dievam! nemaz nerūpējieties: apkaltis, tagad jau pavisam apkaltis.

Chļestakovs. Labi, ka apkaltis. Man prieks… (Spēji un strupi.) Naudas jums nav?

Dobčinskis. Naudas? Kādas naudas?

Chļestakovs. Kāds tūkstotis rubļu, ko aizdot?

Bobčinskis. Tādas sumas nudie' nav. Bet vai jums nav, Pēter Ivanovič?

Dobčinskis. Klāt man nav, tāpēc ka mana nauda, ja jums patīkas zināt, noguldīta pilsētas bāriņu kasē.

Chļestakovs. Nu, ja tūkstoša nav, varbūt kāds simts.

Bobčinskis (pa kabatām meklēdams). Vai jums, Pēter Ivanovič, nav simts rubļu? Man tikai četrdesmit papīra naudā.

Dobčinskis (makā lūkodamies). Divdesmit pieci rubļi, vairāk nav.

Bobčinskis. Nu pameklējiet vien labāk, Pēter īvanovič! Es zinu, jums tur labajā pusē kabata pārplīsusi, un varbūt nauda pa plīsumu kaut kā aizkritusi.

Dobčinskis. Nē, nudie', arī plīsumā nav.

Chļestakovs. Nu, viena alga. Es jau arī tikai tā. Labi, lai būtu arī sešdesmit pieci rubļi… viss viens. (Saņem_ naudu.)

Dobčinskis. Iedrošinos jūs lūgt kādā ļoti vārīgā lietā.

Chļestakovs. Nu, kas par lietu?

Dobčinskis. Ļoti vārīgas dabas lieta: mans vecākais dēls, atļaujiet ziņot, bij man uzradies jau pirms kāzām.

Chļestakovs. Jā?

Dobčinskis. Tas ir, visi tā tikai runā, bet īstenībā viņš mums piedzima tikpat kā laulībā, un visu to es, kā pienākas, nokārtoju ar likumīgām laulības saitēm. Redziet, tad es nu gribētu, lai viņš tagad būtu pavisam, tas ir, mans likumīgais dēls un tāpat kā es sauktos par Dobčinski.

Chļestakovs. Labi, lai saucas, to jau var.

Dobčinskis. Nebūtu jūs nemaz apgrūtinājis, bet tās galvas žēl. Puika tāds… lielas cerības dod: visādas dziesmiņas skaita no galvas un, ja tik kur trāpa nazīti, izgriež mazus ratiņus tik veikli kā nezkāds meistars. Lūk, še, Pēteris Ivanovičs arī var sacīt.

Bobčinskis. Jā, puikam ir lielas dāvanas.

Chļestakovs. Labi, labi! Es par to parūpēšos, es parunāšu… es ceru, ka tas tiks izdarīts, jā, jā … (Pie Bobčinska griezdamies.) Vai jums arī ir kas, ko man sacīt?

Bobčinskis. Kā ne, man ir viens ļoti pazemīgs lūgums .

Chļestakovs. Nu kāds, par ko?

Bobčinskis. Vispadevīgi jūs lūdzu, kad nobrauksiet Pēterburgā, sakiet tur dažādiem augstmaņiem: senatoriem un admirāļiem, ka, sak, jūsu gaišība vai ekselence, tādā un tādā pilsētā dzīvo Pēteris Ivanovičs Bobčinskis. Tā tikai pasakiet: dzīvo Pēteris Ivanovičs Bobčinskis.

Chļestakovs. Ļoti labi.

Bobčinskis. Un, ja gadās jums satikt ķeizaru, tad sakiet arī ķeizaram, sak, jūsu ķeizariskā augstība, tādā un tādā pilsētā dzīvo Pēteris Ivanovičs Bobčinskis.

Chļestakovs. Ļoti labi.

Dobčinskis. Atvainojiet, ka jūs tā apgrūtinājām ar savu klātbūtni.

Bobčinskis. Atvainojiet, ka jūs tā apgrūtinājām ar savu klātbūtni.

Chļestakovs. Nekas, nekas! Man bij ļoti patīkami. (Izvada viņus.)

ASTOTAIS SKATS

Chļestakovs (viens).

Chļestakovs. Še ir daudz ierēdņu. Man tomēr liekas, ka viņi mani tur par kādu valdības vīru. Laikam vakar būšu samuldējis. Bet tad tik ir muļķa galvas! Aizrakstīšu par visu Trjapičkinam Pēterburgā; viņš raksta avīzēm, lai tad sitos ar krietni paplucina. Ei Osip, atnes man tinti un papīru! (Osips pabāž galvu pa durvīm un saka: «tūliņ».) Bet, ja Trjapičkinam kas gadās pa zobam, lai piesargās; ja sāks rakstīt, miesīgu tēvu netaupīs, un naudu arī mīl. Bet tomēr šitie ierēdņi ir labi cilvēki; tā viņiem ir laba īpašība, ka aizdeva man naudu. Pārskaitīšu, cik tad īsti man ir naudas. Šie trīs simti no tiesneša; šie trīs no pastmeistara … seši simti, septiņi simti, astoņi simti. . . Kāds notaukots papīrs! Astoņi simti, deviņi simti… Oho! pāri tūkstotim… Nu, tagad, kaptein, nāc tagad man priekšā! Palūkosim, kurš kuro!

DEVĪTAIS SKATS

Chļestakovs un Osips ar tinti un papīru.

Chļestakovs. Nu, muļķi, vai redzi, kā mani še mielo un uzņem? (Sāk rakstīt.)

O s i p s. Jā, paldies dievam! Tikai vai zināt ko, Ivan Aleksandrovič?

Chļestakovs. (rakstīdams). Nu ko?

O s i p s. Brauciet prom no šejienes. Nudie', ir laiks!

Chļestakovs. (rakstīdams). Blēņas! Kādēļ?

O s i p s. Tāpat vien. Lai dievs ar viņiem visiem! Padzīvojām še divasdieniņas' — pietiek. Ko ar tiem tik daudz pīties? Nospļaujieties uz viņiem! ko var zināt: atbrauks vēl kāds cits … nudie', Ivan Aleksandrovič! Un zirgi še brangi — tā aizvizinātu!

Chļestakovs. (raksta). Nē, man gribas še vēl padzīvoties. Aizbrauks rītu.

O s i p s. Kāpēc ritu! Nudie', brauksim, Ivan Aleksandrovič! Lai nu ar jums še liels gods, bet tomēr, vai zināt, labāk aizbraukt ātrāk: jūs te katrā ziņā ieskata par ko citu … un tētiņš arī dusmosies, ka tik ilgi nokavējušies. Tiešām, tā slaveni aizlaistum! Lieliskus zirgus mums te dotu.

Chļestakovs (raksta). Nu labi. Papriekš tikai aiznes šo vēstuli, tad, manis dēļ, ar to reizi pagādā arī zirgus. Tikai pielūko, lai tie būtu labi! Kučieriem saki, ka došu pa rublim, lai izbrauc spoži kā feldjegeri un dziesmu dzied! … (Turpina rakstīt.) Varu iedomāties, kā Trjapičkins plīsīs no smiekliem …

O s i p s. Es, kungs, to vēstuli labāk aizsūtīšu ar šejienes kalpu, bet pats sakravāšu lietas, lai laiks nepaiet velti.

Chļestakovs.(raksta). Labi, atnes tikai sveci.

Osips (aiziet, runā aiz kulisēm). Ei, klausies, brāl! Aiznes vēstuli, uz pastu un saki pastmeistaram, lai paņem tāpat bez naudas, un saki, lai tūliņ sūta kungam pašu labāko trijjūgu, ātro; un par vedumu, saki, kungs nemaksās: saki, brauciens uz kroņa rēķina. Bet tā kā būtu žigli, citādi kungs skaišas, Pagaidi, vēstule vēl nav gatava.

Chļestakovs (turpina rakstīt). Interesanti zināt, kur viņš tagad dzīvo — Pasta vai Zirņu ielā? Viņš taču arī mīl pārcelties no viena dzīvokļa uz otru un nemaksāt. Uz labu laimi rakstīšu Pasta ielā. (Saloka un raksta adresi.)

Osips (Ienes sveci. Chļestakovs aizlipina vēstuli. Sājā acumirkli dzirdama Deržimordas balss: «Kur lien, bārzdaini? Sacīts, ka nevienu nav brīv laist»).

Chļestakovs (sniedz vēstuli Osipam). Še, aiznes.

Tirgoņu balsis. Pielaidiet, tētiņ! Jūs nevarat nelaist: darīšanās nākam.

Deržimordas balss. Prom, prom! Nepieņem, guļ! (Troksnis pieņemas.)

Chļestakovs. Kas tur ir, Osip? Paskaties, kas tas par troksni.

Osips (pa logu skatīdamies). Nezkādi tirgoņi grib nākt iekšā, bet policists nelaiž. Vēcina ar papīriem, laikam jūs grib redzēt.

Chļestakovs (pie loga piegājis). Kas jums ir, mīļie?

Tirgoņu balsis. Pie tavas žēlastības nākam. Lielskungs, pavēliet pieņemt lūgumu.

Chļestakovs. Laidiet viņus, laidiet, lai nāk! Osip, saki viņiem, lai nāk! (Osips aiziet.)

Chļestakovs (pa logu saņem lūgumrakstus, atloka un lasa). «Viņa augstlabdzimušai gaišībai finanču kungam no tirgotāja Abduļina . . .» Velns lai to saprot. Tādas činas arī nemaz nav!

DESMITAIS SKATS

Chļestakovs un tirgoņi ar kurvi vīna pudeļu un cukurgalvām.

Chļestakovs. Nu, ko jūs, mīļie?

Tirgoņi. Nākam apliecināt savu padevību jūsu žēlastībai.

Chļestakovs. Ko jums vajag?

Tirgoņi. Nepazudini, lielskungs! Pavisam bez iemesla tiekam spaidīti.

Chļestakovs. Kas jūs spaida?

Viens tirgonis. Tas pats šejienes pilsētas priekšnieks. Tāda pilsētas priekšnieka, lielskungs, nekad vēl nav bijis. Tādas netaisnības dara, ka aprakstīt nevar. Tā nomocījis mūs, ka taisni cilpa kaklā jāmauc. Nemaz nerīkojas ar prātu. Saķer aiz bārdas, kliedz: «Ak tu tatārs tāds!» Nudie'l Ja nu mēs vēl būtu kaut kā necienīgi izturējušies pret viņu, bet vienmēr tak kārtību izpildām: kas cienmātei un preilenei pienākas uzvalkiem — mēs pretī neesam. Bet nē, paskat, ar to viņam nepietiek! Ienāk veikalā, ņem visu, kas tikai pagadās priekšā. Ieraudzīs gabalu vadmalas: «Ei mīļais, tā laba vadmaliņa: atnes man to.» Nu ko darīsi, nes tik, bet baķi daudz netrūkst no piecdesmit aršinām.

Chļestakovs. Vai patiešām? Skat, kas viņš par blēdi!

Tirgotāji. Nudie'! Tāda pilsētas priekšnieka vēl nav bijis. Kā tikai viņu ieraugi, tā slēp nost visu, kas veikalā. Tas ir, neteiksim, ka kaut ko tādu smalku, beidzamo draņķi, ņem nost: plūmes tādas, ka septīto gadu jau mucā guļ, mans komijs tādas neēdīs, bet viņš arī no tām veselu sauju pagrābsies. Vārda diena viņam Antonos, tad nu, šķiet, esi sanesis visu, kas vien var noderēt; bet nē, dod viņam vēl: sak, ari Onufrijos tam vārda diena. Ko tu darīsi? Arī uz Onufrijiem nes atkal.

Chļestakovs. Bet tas jau tad ir gatavs razbainieks!

Tirgoņi. Kā tad, kā tad! Bet pamēģini pretī runāt, iekortelēs tavā mājā veselu pulku zaldātu. Un, ja ko — liek tikai aizslēgt durvis. «Es tevi,» viņš saka, «nelikšu,» viņš saka, «nelikšu ar miesas sodu sodīt vai arī spīdzināt, tas,» viņš saka, «likumā aizliegts, bet tu man, mīļais, paēdīsies siļķes!»

Chļestakovs. Ak kas par nelieti! Par tādām lietām var dabūt Sibiriju.

Tirgoņi. Kur nu jūsu žēlastība viņu aizdzīs, visur būs labi, kaut tikai tālāk prom no mums. Neapsmādē, tētiņ, mūsu sāl' ar maizi: pieņem no mums cukuriņu un kurvīti vīna.

Chļestakovs. Nē, to jūs nedomājiet; es pavisam it nekādus kukuļus neņemu. Ja jūs, piemēram, būtu piesolījuši man aizdot simtus trīs naudas, — nu, tad pavisam cita lieta: naudu aizņemties es varu.

Tirgoņi. Lūdzam, tētiņ mūsu! (Izvelk naudu.) Ko nu trīs simtus' Labāk jau ņem piecus, tikai palīdzi.

Chļestakovs. Lūdzu: tur es ne vārdu — aizņemties varu.

Tirgoņi (uz sudraba paplātes pasniedz viņam naudu). Lūdzam, ņemiet jau paplāti arī.

Chļestakovs. Nu, var paplāti arī.

Tirgoņi (klanīdamies). Tad jau pie vienas reizes paņemiet cukuriņu arī.

Chļestakovs. O nē, es nekādus kukuļus …

O s i p s. Jūsu augstlabdzimtība! kāpēc jūs neņemat? Ņemiet! ceļā viss noderēs. Dod šurp cukurgalvas un kurvi! Visu dod šurp! noderēs. Kas tev vēl tur ir? Aukla? Dod šurp auklu, — ari aukla ceļā noderēs: salūst rati vai kas cits, var sasiet.

Tirgoņi. Tad nu gan parādiet tādu žēlastību, jūsu gaišība! Ja jau jūs, kā teikt, nepalīdzēsiet mūsu lūgumam, tad jau cits nekas neatliks kā maukt cilpu kaklā.

Chļestakovs. Katrā ziņā! Katrā ziņā! Es palūkošu. (Tirgotāji aiziet. Dzirdama sievietes balss: «Nē, tu nedrīksti mani nelaist! Es par tevi žēlošos viņam pašam. Tu negrūsties tik stipri!»)

Chļestakovs. Kas tur ir? (Pieiet pie loga.) Ko tu, māmiņ, gribi?

Divu sieviešu balsis. Tētiņ, tavu žēlastību lūdzam! Pavēli, lielskungs, ielaist.

Chļestakovs (pa logu). Laist viņu iekšā.

VIENPADSMITAIS SKATS

Chļestakovs, atslēdznieka sieva, apakšoficiera atraitne.

Atslēdznieka sieva (ceļos mezdamās). Žēlastību lūdzu .. . Apakšoficiera atraitne. Žēlastību lūdzu…

Chļestakovs. Kas jūs tādas esat?

Apakšoficiera atraitne. Apakšoficiera atraitne Ivanova.

Atslēdznieka sieva. Atslēdznieka sieva, šejienes pilsone Febronija Petrovna Pošļopkina, mans tēvs…

Chļestakovs. Pagaidi, lai runā viena pati. Ko tev vajag?

Atslēdznieka sieva. Žēlastību lūdzu, par pilsētas priekšnieku nāku sūdzēties. Lai dievs viņu visādi nosoda! Lai ne viņa bērniem, ne viņam pašam, blēdim, ne viņa krustmātēm nekur nebūtu nekāda labuma.

Chļestakovs. Kāpēc tad?

Atslēdznieka sieva. Viņš lika manam vīram nodzīt matus un nodot zaldātos, un pēc taisnības viņam nemaz nebij kārta, blēdis tāds! un pēc likuma manu vīru nemaz nevar: viņš ir precējies.

Chļestakovs. Kā tad viņš to varēja izdarīt?

Atslēdznieka sieva. Izdarīja, blēdis, izdarīja, — lai dievs viņu soda tajā un šajā pasaulē! Lai viņam, ja viņam ir krustmāte, lai arī krustmātei visāds posts un nelaime^ un, ja tēvs viņam dzīvs, lai arī tas, sātans, nosprāgst vai uz mūžu aizrijas, blēdis tāds! Vajadzēja noņemt drēbnieka dēlu, tas jau žūpa vis bij, bet vecāki iedeva labus kukuļus, tad šis nu piesējās tirgones Panteļejevas dēlam, bet, kā Panteļejeva ari aizsūtīja šā sievai gabalus trīs audekla, tā šis pie manis. «Priekš kā,» viņš saka, «tev vīrs? viņš tev tā kā tā neder.» Es gan pati zinu, vai viņš der vai neder; tā ir mana darīšana: blēdis tāds! «Tavs vīrs,» viņš saka, «zaglis; ja ari tagad vēl nav zadzis, viena alga,» viņš saka, «tad vēl zags, nākošo gadu viņu tā kā tā noņems rekrūšos.» Bet kā es lai bez vira dzīvoju, blēdis tāds! Kaut tu galu dabūtu ar visiem saviem ratiem! Un, ja tev ir sievasmāte, lai arī sievasmātei…

Chļestakovs. Labi, labi! Nu, bet tu? (Izvada veceni pa durvīm.) Nu un tu?

Atslēdznieka sieva (iziedama). Neaizmirsti mūs, tētiņ! esi žēlīgs!

Apakšoficiera atraitne. Par pilsētas priekšnieku, tētiņ, atnācu žēloties…

Chļestakovs. Nu, kas ir, par ko? Runā īsi.

Apakšoficiera atraitne. Tētiņ, izpērt lika!

G h ļ e s t a ķ o v s. Kā?

Apakšoficiera atraitne. Aiz kļūdas. Tirgū mūsu sievas sāka kauties, policija nepiesteidzās laikā, ņēma saķēra mani un tā no-sloksnēja! … divi dienas nevarēju sēdēt.

C h ļ e s t a k o v s. Ko tur tagad vairs lai dara?

Apakšoficiera atraitne. Darīt jau nu vairs neko nevar. Bet par to kļūdu liec viņam sodu samaksāt. Es neiešu savu laimi garām laist, un nauda man tagad ļoti noderētu.

Chļestakovs. Labi, labi! Ejiet, ejiet! gan es zināšu. (Pa logu sniedzas rokas ar sūdzības rakstiem.) Kas tur vēl? (Iet pie loga.) Negribu, negribu! Nevajag, nevajag! (Atiedams.) Apnikuši, velns lai parauj! Osip, nelaid iekšā!

Osips (kliedz pa logu). Projām visi, projām! Tagad vairs nav laika, nāciet rītu! (Durvis atveras, tajās parādās cilvēks nešķērētas vadmalas mēteli, nedzītu bārzdu, uzpampušu lūpu un apsietu vaigu; aiz tā redzami vēl daži citi.) Laukā, laukā! kur lien? (ar rokām atsperas pirmajam vēderā, izstumj to līdz ar citiem priekšistabā un aizcērt aiz sevis durvis.)

DIVPADSMITAIS SKATS

Chļestakovs un Marija Antonovna.

Marija Antonovna. Ak!

Chļestakovs. No kā jūs tā izbijāties, jaunkundz?

Marija Antonovna. Nē, es nemaz neizbijos.

Chļestakovs (dižodamies). Lūdzu, jaunkundz, man ļoti patīkami, ka jūs mani noturējāt par tādu cilvēku, no kura … Vai drīkstu jautāt: kurp jūs gribējāt iet?

Marija Antonovna. Es tiešām nekur negāju.

Chļestakovs. Nu, bet kāpēc jūs, par piemēru, nekur negājāt?

Marija Antonovna. Es domāju, ka varbūt māmiņa še …

Chļestakovs. Nē, bet man gribētos zināt, kāpēc jūs nekur negājāt?

Marija Antonovna. Es jūs iztraucēju. Jūs nodarbojāties ar svarīgām lietām.

Chļestakovs (dižodamies). Jūsu acis ir labākas nekā visas svarīgās lietas… Jūs mani nekā nevarat traucēt, it nekādā veidā nevarat; pavisam otrādi, jūs varat darīt man patikšanu.

Marija Antonovna. Jūs runājat tā kā galvaspilsētā.

Chļestakovs. Tādai daiļai būtnei kā jūs. Vai drīkstu būt tik laimīgs un piesolīt jums krēslu? Bet nē, jums nevajag krēslu, bet troni.

Marija Antonovna. Es patiešām nezinu… man tā kā bij jāiet. (Nosēstas.)

Chļestakovs. Kāds jums smuks lakatiņš!

Marija Antonovna. Jūs zobgaļi, jūs tikai smejaties par maz-pilsētniecēm.

Chļestakovs. Ak jaunkundz, kā es vēlētos būt jūsu lakatiņš, lai varētu apkampt jūsu lilijas kakliņu.

Marija Antonovna. Es pavisam nesaprotu, par ko jūs runājat: kas par lakatiņu… Kāds šodien savāds laiks!

Chļestakovs. Bet jūsu lūpiņas, jaunkundz, ir labākas nekā jebkāds laiks.

Marija Antonovna. Jūs tikai tā vien runājat… Es jūs lūgtu labāk ierakstīt man albumā kaut kādus pantiņus par piemiņu. Jūs droši vien viņu daudz zināt.

Chļestakovs. Jums, jaunkundz, visu, ko gribat. Prasiet, kādus pantus jūs vēlaties?

Marija Antonovna. Nu, kaut kādus, tādus — labus, jaunus.

Chļestakovs. Ko nu par pantiem! Es viņu daudz zinu.

Marija Antonovna. Nu sakiet, kādus jūs man ierakstīsiet?

Chļestakovs. Nu kas tur vēl ko sacīt? Es jau viņus tāpat zinu.

Marija Antonovna. Es tos ļoti mīlu . . .

Chļestakovs. Man viņu daudz un dažādi. Nu, teiksim, es jums kaut šito: «Ko, cilvēk, savā bēdu lejā uz dievu velti dusmojies…» vai arī citus … tagad nevaru atcerēties; tas viss tomēr nav nekas. Tā vietā es jums labāk dāvināšu savu mīlestību, kūra no jūsu skatiena … (Pievirza krēslu tuvāk.)

Marija Antonovna. Mīlestību! Es nesaprotu, mīlestību… es nekad neesmu zinājusi, kas tā par mīlestību… (Atvirza krēslu.)

Chļestakovs. Kādēļ tad jūs atvirzāt savu krēslu? Labāk sēdēsim tuvu blakus viens otram.

Marija Antonovna (atvirzīdamās). Kādēļ tad tuvu? Tāpat var jau ari tālu.

Chļestakovs (pievirzīdamies). Kādēļ tad tālu? Tāpat jau var arī tuvu.

Marija Antonovna (atvirzīdamās). Kam tad nu tā?

Chļestakovs (pievirzīdamies). Jums tikai tā liekas, ka tuvu; bet iedomājieties, ka tālu … cik laimīgs es būtu, jaunkundz, ja varētu jūs piespiest savā apskāvienā.

Marija Antonovna (skatās logā). Kas tur tā it kā aizlaidās garām? Žagata vai kāds cits putns.

Chļestakovs (noskūpsta viņas plecu un skatās logā). Tā ir žagata.

Marija Antonovna (saniknota pieceļas). Nē, tas nu par daudz . . . Tāda nekaunība! . ..

Chļestakovs (aizturēdams viņu). Piedodiet, jaunkundz: es to darīju aiz mīlestības, tiešām aiz mīlestības.

Marija Antonovna. Jūs laikam turat mani par tādu provincieti… (Grib aiziet.)

Chļestakovs (vēl vienmēr aizturēdams). Aiz mīlestības, tiešām aiz mīlestības. Es tikai tā pajokoju; nedusmojieties, Marija Antonovna! Esmu gatavs uz ceļiem izlūgties piedošanu. (Nokrīt ceļos.) Piedodiet jel, piedodiet! Jūs redzat, es stāvu ceļos.

TRĪSPADSMITAIS SKATS

Tie paši un Anna Andrejevna.

Anna Andrejevna (Chļestakovu ceļos Ieraudzījusi). Ak, kas tas!

Chļestakovs (pieceldamies). A, velns lai parauj!

Anna Andrejevna (meitai). Ko tas nozīmē, cienītā? Kas tā par uzvešanos?

Marija Antonovna. Es, māmiņ …

Anna A n d r e j e v n a. 'Ej prom no šejienes! Vai dzirdi, projām! projām! Un neiedrošinies vairāk acīs rādīties. (Marija Antonovna raudādama iziet.) Atvainojiet, bet es esmu pārsteigta …

Chļestakovs (sāņus). Bet šitā arī nav gluži smādējama, tīri glīta. (Krīt ceļos.) Kundze, jūs redzat, es degu aiz mīlestības.

Anna Andrejevna. Kā! jūs ceļos? Ak, celieties augšā, celieties, grīda še nav visai tīra.

Chļestakovs. Nē, uz ceļiem, katrā ziņā uz ceļiem es gribu dzirdēt, kas man ir nolemts, dzīvība vai nāve!

Anna Andrejevna. Bet atļaujiet, es vēl labi neizprotu jūsu vārdu nozīmi. Ja nemaldos, jūs man atklājat savas jūtas pret manu meitu.

Chļestakovs. Nē, jūsos es esmu iemīlējies! Mana dzīvība karājas mata galā. Ja jūs apnicināt manu mūžīgo mīlestību, tad man vairs nav vērts dzīvot zemes virsū. Ar liesmu pilnu krūti izlūdzos jūsu roku.

Anna Andrejevna. Bet atļaujiet piezīmēt: es savā ziņā… esmu jau apprecēta.

Chļestakovs. Tas nav nekas! Mīlestība nepazīst robežu; jau Karamzins sacīja: «Likumi nosoda.» Mēs aizbēgsim tālu strauta ēnā … Jūsu roku, izlūdzos jūsu roku!

ČETRPADSMITAIS SKATS

Tie paši un Marija Antonovna (piepeši ieskrien).

Marija Antonovna. Māmiņ, papiņš sacīja, lai jūs … (Ierauga Chļestakovu uz ceļiem, iekliedzas.) Ak, kas tas!

Anna Andrejevna. Nu ko tu? ko tu nāc? ko tev vajag? Kas tā par aušību! Ieskrien piepeši kā aizsvilusies kaķe. Nu kas tev te ko brīnīties? Nu ko tu gan iedomājies? Skaidri tā kā trīs gadus vecs bērns. Nemaz, nemaz, nemaz tā neuzvedas, tā neizskatās, ka viņai būtu astoņpadsmit gadu. Es nezinu, kad tu kļūsi saprātīgāka, kad tu sāksi uzvesties tā, kā pieklājas labaudzinātai meitai; kad tu zināsi, kas ir pieklājība un solida uzvešanās.

Marija Antonovna (caur asarām). Es, māmiņ, tiešām nezināju …

Anna Andrejevna. Tev mūžam kaut kāds caurvējš skraida pa galvu, tu mācies no Ļapkina-Tjapkina meitām. Kas tev uz viņām jāskatās! uz viņām tev nav jāskatās. Tev ir citi paraugi — tavā priekšā ir tava māte. Lūk, kādiem paraugiem tev jāseko.

Chļestakovs (meitas roku saķerdams). Anna Andrejevna, nepretojieties mūsu laimei, dodiet savu svētību mūžīgai mīlestībai!

Anna Andrejevna (pārsteigta). Tātad jūs viņu …

Chļestakovs. Nolemiet: dzīvību vai nāvi?

Anna Andrejevna. Nu redzi, muļķe, nu redzi: tevis, tādas draņķes dēļ viesim labpatika stāvēt ceļos; bet tu tūliņ kā traka skrien iekšā. Nu tiešām būtu vērts, ka es noraidītu: tu neesi tādas laimes cienīga.

Marija Antonovna. Vairāk tā nedarīšu, māmiņ, nudie', turpmāk vairs nedarīšu.

PIECPADSMITAIS SKATS

Tie paši un pilsētas priekšnieks (steigšus).

Pilsētas priekšnieks. Jūsu ekselence! esiet žēlīgi! esiet žēlīgi!

Chļestakovs. Kas jums kaiš?

Pilsētas priekšnieks. Te tirgoņi žēlojas jūsu ekselencei. Ar goda vārdu apgalvoju, ka ij puse nav no tā, ko viņi stāstīja. Viņi paši ar svaru un mēru krāpj ļaudis. Apakšoficiera atraitne melo, ka es licis viņu izpērt; melo, nudie' melo. Viņa pati sevi izpērusi.

Chļestakovs. Lai tā apakšoficiera atraitne iet ratā — kas man gar viņu!

Pilsētas priekšnieks. Neticiet, neticiet! Tās ir tādas meles… viņām, lūk, šitāds bērns ar neticēs. Visa pilsēta viņas pazīst par melēm. Un par tām blēdībām iedrošinos ziņot, tie ir tādi blēži, kādus visa pasaulē nesameklēs.

Anna Andrejevna. Vai zini, kādu godu mums Ivans Aleksandrovičs parāda? Viņš lūdz mūsu meitas roku.

Pilsētas priekšnieks. Kur nu! kur nu! … Prātu pazaudējusi, mīļā! Nedusmojieties, jūsu ekselence: viņa mazliet tāda paglupja, tāda pati viņas māte arī bij.

Chļestakovs. Jā, es tiešām lūdzu roku. Esmu iemīlējies.

Pilsētas priekšnieks. Nevaru ticēt, jūsu ekselence.

Anna Andrejevna. Nu kad tev saka!

Chļestakovs. Es runāju bez jokiem!… Aiz mīlestības es varu prātu pazaudēt.

Pilsētas priekšnieks. Nedrīkstu ticēt, neesmu tāda goda cienīgs.

Chļestakovs. Ja jūs liegsiet man Marijas Antonovnas roku, tad es velns zin uz ko esmu gatavs…

Pilsētas priekšnieks. Nevaru ticēt, jūsu ekselence; jūs tikai jokojat!

Anna Andrejevna. Ak, patiešām, kas tas par tītaru! Nu, bet kad tev saka!

Pilsētas priekšnieks. Nevaru ticēt.

Chļestakovs. Neliedziet, neliedziet! Es esmu ātrs cilvēks, uz visu esmu gatavs: ja nošaušos, jūs nodos tiesai.

Pilsētas priekšnieks. Ak kungs! Es patiešām ar miesu un dvēseli esmu nevainīgs! Neļaunojieties! Lūdzu, dariet tā, kā jūsu žēlastībai patīkas! Man galvā tagad patiešām… es pats nezinu, kas tur notiekas… Par tādu muļķi esmu kļuvis, kāds nekad neesmu bijis.

Anna Andrejevna. Nu, dod svētību.

Chļestakovs ar Maīiju Antonovnu (pienāk).

Pilsētas priekšnieks. Lai dievs jūs svētī! bet es neesmu vainīgs! (Chļestakovs ar Mariju skūpstās, pilsētas priekšnieks skatās viņos.) Velns viņu zina! vai tad patiešām! (Izberzē acis.) Bučojas! Ak kungs, bučojas! Taisni kā īsts brūtgāns. (Iekliedzas un palecas no prieka.) Ech Anton! Ech Anton! Ech pilsētas priekšniek! Tad re, kā tās lietas izgriezās!

SEŠPADSMITAIS SKATS

Tie paši un Osips.

0 s i p s. Zirgi klāt.

Chļestakovs. Ā, labi, es tūliņ.

Pilsētas priekšnieks. Kā, jums labpatiks braukt?

Chļestakovs. Jā, es braukšu.

Pilsētas priekšnieks. Bet kad tad, tas ir… Jums pašiem labpatikās minēt… Šķiet, tā kā par kāzām?

Chļestakovs. Nu, tas… Tikai uz acumirkli, uz vienu dienu pie krusttēva — bagāts vecis; rītu būšu atpakaļ.

Pilsētas priekšnieks. Nekādi neuzdrošināmies aizturēt un ceram uz laimīgu atgriešanos.

Chļestakovs. Kā tad, kā tad, es drīz. Palieciet vesela, mana mīļā … nē, nevaru izteikt! Vesela, sirsniņ! (Skūpsta viņai roku.)

Pilsētas priekšnieks. Nu, vai jums kaut ko nevajag ceļam? Jums laikam bija tā kā naudas trūkums?

Chļestakovs. O nē, kam nu to? (Drusku padomājis.) Bet galu galā … jā, gandrīz.

Pilsētas priekšnieks. Cik jūs vēlaties?

Chļestakovs. Jā, toreiz jūs man iedevāt divi simti, tas ir, ne divi, bet četri simti, — es negribu izmantot jūsu kļūdu, — tad tagad ari varbūt tikpat daudz, lai būtu apaļi astoņi simti.

Pilsētas priekšnieks. Tūliņ! (Ņem naudu no maka.) It kā zinājis, gluži jauni papīri.

Chļestakovs. Jā! (Paņem un apskata kredītbiļetes.) Tas ir labi. Saka taču, ka jauna nauda uz jaunu laimi.

Pilsētas priekšnieks. Taisni tā.

Chļestakovs. Ardievu, Anton Antonovič! Ļoti pateicos par jūsu viesmīlību! No visas sirds atzīstos: nekur neesmu ticis tik labi uzņemts. Ardievu, Annna Andrejevna! Ardievu, sirsniņ Marija Antonovna! (Visi iziet)

Aiz kulisēm.

Chļestakova balss. Ardievu, mans dvēseles eņģelīt Marija Antonovna!

Pilsētas priekšnieka balss. Bet kā tad jūs tā? Taisni pasta ratos braucat?

Chļestakova balss. Jā, esmu tā paradis. No atsperēm man galva sāp.

Kučiera balss. Tpru …

Pilsētas priekšnieka balss. Bet kā tad jūs tā? Taču vismaz kaut ko uzsegt vajadzēja, nu, kaut paklājiņu. Vai nepavēlēsiet, es likšu atnest paklājiņu.

Chļestakova balss. Nē, kam to? nav vajadzīgs: bet galu galā . .. gandrīz, lai dod ar to paklājiņu.

Pilsētas priekšnieka balss. Ei Avdotja! Ieskrien pieliekamajā, dabū vislabāko paklāju — ar zilo pamatni, persiešu paklāju, bet žigli!

Kučiera balss. Tpru—

Pilsētas priekšnieka balss. Nu kad tad pavēlat gaidīt jūs atpakaļ?

Chļestakova balss. Rītu vai parīt.

Osipa balss. Ak tā, tas paklājs? Dod šurp, liec šitā! Tagad no viņas puses pabāz sienu.

Kučiera balss. Tpru …

Osipa balss. No šīs puses! te! vēl! labi! Tagad būs lieliski (Sit ar roku pa paklāju.) Sēstieties nu, jūsu labdzimtība.

Chļestakova balss. Ardievu, Anton Antonovič!

Pilsētas priekšnieka balss. Ardievu, jūsu ekselence!

Sieviešu balsis. Ardievu, Ivan Aleksandrovič!

Chļestakova balss. Ardievu māmiņ!

Kučiera balss. Nu, aiziet!

(Pulkstentiņš zvana; priekškars krīt.)

PIEKTAIS CĒLIENS

Tā pati istaba.

PIRMAIS SKATS

Pilsētas priekšnieks, Anna Andrejevna un Marija Antonovna.

Pilsētas priekšnieks. Nu ko, Anna Andrejevna? Vai tu kādreiz domāji kaut ko par to? Kas par brangu ķērienu, taisni cūkas laime! Nu atzīsties atklāti: tev ne sapnī nebij rādījies — ka tu no kaut kādas pilsētas priekšnieces ar reizi… ech, cūkas laime… ar tādu velnu tiksi rados!

Anna Andrejevna. Pavisam nē; es to jau sen zināju. Tev tas liekas dīvaini, tāpēc ka tu esi vienkāršs cilvēks, kārtīgus ļaudis nekad neesi redzējis.

Pilsētas priekšnieks. Es, māmiņ, pats esmu kārtīgs cilvēks. Bet patiešām, padomā tik, Anna Andrejevna, kas mēs abi nu esam tikuši par putniem! Ko, Anna Andrejevna? Augstu mēs uzlaidusies, velns parauj! Pagaidi tik, tagad es sadošu piparus visiem tiem lūdzējiem, un sūdzētājiem! Ei, kas tur ir? (Ienāk policists.) Ā, tu tas esi, Ivan Karpovič! Pasauc, brāl, šurp tirgoņus. Es viņiem, maitas gabaliem! Žēloties par mani! Vai tu redzēji, nolādētā jūdasu suga! Pagaidiet man, balodīši! Līdz šim es jūs baroju ar zirņiem, nu es pabarošu ar pupām, Pieraksti visus, kas te bij sūdzēties par mani, bet visvairāk tos rakstītājus, kas viņiem lūgumrakstus taisīja. Un pastāsti visiem, lai zina: ka, lūk, kādu godu dievs piešķīris pilsētas priekšniekam, sak, izdos savu meitu nevis kaut kādam vienkāršam cilvēkam, bet tādam, kāda pasaulē vēl nav bijis, kas spēj izdarīt visu, visu, visu! Visiem paziņo, lai visi zin. Uz ielas visiem kliedz, ar zvaniem lai zvana, velns parauj! Kad līksmot, tad līksmot!(Policists aiziet.) Tad palūk kā, Anna Andrejevna, a? Kā tad nu mēs, kur mēs nu dzīvosim? Se vai Pēterburgā?

Anna Andrejevna. Saprotams, kā Pēterburgā. Ko mēs te vairs darīsim!

Pilsētas priekšnieks. Nu, kad Pēterburgā, tad Pēterburgā, bet tepat ar nebūtu slikti. Es domāju, pilsētas priekšnieka amatu nu metīsim pie velna, — kā tu saki, Anna Andrejevna!

Anna Andrejevna. Saprotams, kas tas nu par amatu!

Pilsētas priekšnieks. Kā tu, Anna Andrejevna, domā, bet man liekas, ka tagad var tikt lielā činā, tāpēc ka viņš ar visiem ministriem tuvos draugos, uz ķeizara pili brauc, var izgādāt tādu vietiņu, ka ar laiku ģenerāļos uzrāpsies. Kā tu, Anna Andrejevna, domā: vai varēs uzrāpties ģenerāļos?

Anna Andrejevna. Kā nu ne! Zināms, ka varēs.

Pilsētas priekšnieks. Velns lai parauj, lieliski būt par ģenerāli. Ordeņa kavaliera lentu uzkar tev šķērsu pār plecu … Bet kādu labāk, sarkanu vai zilu?

Anna Andrejevna. Saprotams, ka labāk zilu.

Pilsētas priekšnieks. E? redzi, ko viņa tev kāro! Sarkana arī nav slikta. Vai tu zini, kādēļ tā gribas tikt par ģenerāli? — tādēļ, ka, ja gadās kur braukt, feldjegeri un adjutanti visur auļo pa priekšu: «zirgus!» Un tad tur stacijās nevienam citam nedos, visiem jāgaida: visiem šiem titularajiem, kapteiņiem un pilsētu priekšniekiem, bet tu neliecies ne protot. Ēd pusdienas pie kāda gubernatora, bet pilsētas priekšnieciņš — tas stāv un gaida. He, he, he! (Gluži vai pamirst aiz smiekliem.) Lūk, tad ir vilinoši!

Anna Andrejevna. Tev tikai patīk viss, kas tāds rupjš. Tev jāliek vērā, ka dzīve būs pavisam jāpārgroza, ka tev vairs nebūs tādu paziņu kā kaut kāds piķieris tiesnesis, ar kuru tu ej zaķus dzenāt, vai arī tāds Zemļaņika; gluži otrādi, tavi paziņas būs ar vissmalkākām manierēm: grafi un visi no labākās sabiedrības… Bet man tiešām bailes par tevi: tu kādreiz izmetīsi tādu vārdu, kādu labākā sabiedrībā nekad nedzird.

Pilsētas priekšnieks. Kas par to? vārds nevienam nekait.

Anna Andrejevna. Jā, labi gan, kamēr tu biji pilsētas priekšnieks; bet tur tak pavisam cita dzīve.

Pilsētas priekšnieks. Jā, stāsta, tur esot tikai divas zivis: sīga-un salaka, bet tad tādas, ka siekalas vien tekot, kad sāk ēst.

Anna Andrejevna. Viņam tikai tās zivis! Es citādi neesmu ar mieru, ka mūsu nams ir vispirmais galvaspilsētā, un manā istabā lai smaržo ambra, ka ienākt nevar, iekams acis šitā nesamiedz. (Aizmiedz acis un osta.) Ak, cik jauki!

OTRAIS SKATS

Tie paši un tirgoņi.

Pilsētas priekšnieks. A! Sveiki, mīlīši!

Tirgoņi (klanīdamies). Veselību tev, tētiņ, vēlam!

Pilsētas priekšnieks. Nu, balodīši, kā nu klājas? kā jums iet ar veikaliem? Ko, patvārnieki, aršinnieki, — jūs man žēloties! Pasauls blēži, nelieši, rīkļu rāvēji, žēloties! Na, lielas lietas izdarījāt? Domājāt, ka mani cietumā iesēdinās!… Vai jūs zināt, kaut jūs parāvuši septiņi velni un viena ragana, ka …

Anna Andrejevna. Ak kungs! Kādiem vārdiem tu, Anton, mētājies!

Pilsētas priekšnieks (sapīcis). Kas tagad par vārdiem domās! Vai jūs arī zināt, ka tas pats ierēdnis, kuram jūs par mani sūdzējāties, tagad precēs manu meitu? Ko? ko tagad teiksiet? Tagad es jūs! … Uch! Ļaudis krāpt… Noslēdz līgumu ar kroni — par simts tūkstošiem apkrāpj to, iegrūž sapuvušu vadmalu, pēc tam uzdāvina divdesmit aršīnas un tad vēl tu dod viņiem balvu par to. Na, ja zinājuši, tad tevi . . . Bet bāžas vēl priekšā: tirgoņi, viņiem tu nepiedūries. «Mēs,» saka, «neesam sliktāki par muižniekiem.» Bet muižnieks … ak tu ķēms tāds; muižnieks zinības mācās: lai arī viņu skolā per, tad zin, par ko, lai iemācās, kas derīgs. Bet ko tu? — ar blēdību iesācis no paša gala, tevi saimnieks kuļ par to, ka nemāki krāpt. Puika vēl, «mūsu tēvs» neprot izskaitīt, bet mēru jau norauj; un, kā tikai uzbaro vēderu un esi pierausis pilnas kabatas, tā kļūsti lepns! Tpi tu, ķēms! Lepojies ar to, ka tu sešpadsmit patvārus dienā izloc! Bet man nav vērts nospļauties uz tavas galvas un tavas lepnības!

Tirgoņi (klanīdamies). Esam vainīgi, Anton Antonovič!

Pilsētas priekšnieks. Žēloties! Bet kas tev palīdzēja blēdīt, kad tu būvēji tiltu un uzrakstīji pār baļķiem divdesmit tūkstošus, kur ij simts rubļu nevajadzēja? Es tev, āža bārda, palīdzēju! To tu jau esi aizmirsis? Ja es šito paziņotu… Uz Sibiriju tevi varētu aizdzīt. Ko nu tu teiksi? A?

Viens no tirgoņiem. Dieva priekšā esam vainīgi, Anton Antonovič! Velns mūs uzkūdīja. Un apsolāmies turpmāk nekad vairs nežēloties. Ko prasīsi, dosim, tikai nedusmojies vairāk.

Pilsētas priekšnieks. Nedusmoties! Te nu tu tagad valsties man pie kājām. Kāpēc? — tāpēc, ka es esmu stiprāks; bet būtu tu jel kaut cik iespējis, nelieti, pašos dubļos mani iemītu un vēl baļķi virsū uzveltu.

Tirgoņi (klanās līdz zemei). Žēlo mūs, Anton Antonovič!

Pilsētas priekšnieks. «Žēlo!» Tagad: «žēlo!» Bet ko pirmiņ jūs? Ņēmis tik visus… (Atmet ar roku.) Nu, lai dievs jums piedod! pietiek! Es ilgi neturu ļaunu prātu; tikai tagad pieraugiet! Nevis kādam vienkāršam muižniekam izdodu meitu: kāzu dāvanas lai būtu … saprotat? Nedomājiet man tikt vaļā ar kaut kādu lasi vai cukurgalvu… Nu ejiet, ardievu!

(Tirgotāji aiziet.)

TREŠAIS SKATS

Tie paši, Amoss Fjodorovičs, Artemijs Filipovičs, pēc tam

Rastakovskis.

Amoss Fjodorovičs. (vēl durvīs). Vai taisnība, ko runā, Anton Antonovič? jums gadījusies necerēta laime?

Artemijs Filipovičs. Man ir tas gods novēlēt laimes uz neredzētiem priekiem. Es no sirds nopriecājos, kad dabūju dzirdēt. Anna Andrejevna! (Skūpsta Annai Andrejevnai roku.) Marija Antonovna! (Skūpsta Marijai Antonovnai roku.)

Rastakovskis (ienāk). Antonam Antonovičam laimes vēlu. Lai dievs dod ilgu mūžu jums un jaunajam pārim, lai dod jums daudz pēcnācēju, bērnus un bērnubērnus! Anna Andrejevna! (Skūpsta roku.) Marija Antonovna! (Skūpsta roku.)

CETURTAIS SKATS

Tie paši, Korobkins ar sievu, Ļuļukovs.

Korobkins. Man ir tas gods Antonam Antonovičam laimes novēlēt! Anna Andrejevna! (Skūpsta Annai Andrejevnai roku.) Marija Antonovna! (Skūpsta Marijai Antonovnai roku.)

Korobkina sieva. No sirds noveļu laimes uz jaunajiem priekiem, Anna Andrejevna.

Ļ u ļ u k o v s. Man ir tas gods laimes novēlēt, Anna Andrejevna! (Skūpsta roku, pēc tam, pret skatītājiem pagriezies, lielīgi klakšķina mēli.) Marija Antonovna! Man ir tas gods laimes novēlēt! (Skūpsta roku, pēc tam atkal, pret skatītājiem pagriezies, izrāda to pašu lielību.)

PIEKTAIS SKATS

Daudz viesu svārkos un frakās, vispirms skūpsta Annai Andrejevnai roku, nosacldami: «Anna Andrejevna!», pēc tam iet pie Marijas Antonovnas, sacīdami: «Marija Antonovna!». Bobčinskis un Dobčinskis spraucas visiem cauri.

Dobčinskis. Anton Antonovič! Man k tas gods novēlēt laimes!

Bobčinskis. Uz laimīgo notikumu!

Dobčinskis. Anna Andrejevna!

Bobčinskis. Anna Andrejevna! (Abi reizē noliecas pie rokas un sabadās.)

Dobčinskis. Marija Antonovna! (Skūpsta roku.) Man ir tas gods laimes novēlēt. Jums būs liela liela laime, zelta drēbēs staigāsiet un visādas delikātas zupas ēdīsiet, ļoti jauki pavadīsiet savu laiku.

Bobčinskis (pārtraukdams). Marija Antonovna, man ir tas gods laimes novēlēt! Lai dievs dod jums visādu bagātību, naudu un dēliņu — tādu maziņu, lūk, šitādiņu! (Rāda ar roku.) Tādu, ka uz delnas var uzsēdināt, j-jā! Tad bļaus puika: vē, vē, vē!

SESTAIS SKATS

Vēl daži viesi, kas nāk rokas skūpstīt, Luka Lukičs līdz ar sievu. Luka Lukičs. Man ir tas gods …

Luka Lukiča sieva (skrien klāt). Novēlu jums laimes, Anna Andrejevna! (Skūpstās.) Es tiešām kļuvu tik priecīga. Man saka: «Anna Andrejevna izdod meitiņu pie vīra.» — «Ak mans dievs,» es domāju un kļūstu tik priecīga, ka saku vīram: «Klausies, Lukanič, kas par laimi Annai Andrejevnai!» — «Nu,» domāju pie sevis, «paldies dievam!» Un saku viņam: «Man ir tāds prieks, ka vai svilstu nepacietībā pateikt to personīgi Annai Andrejevnai …» «Ak mans dievs!» es domāju pie sevis: «Anna Andirejevna tieši gaidīja savai meitai labu partiju, un nu tāds liktenis: taisni tā noticis, kā viņa vēlējās,» es patiešām kļuvu tik priecīga, ka nemaz parunāt. Apraudājos — raudāju, raudāju. Lūkass Lukičs prasa: «Kam tu, Nasteņka, šņuksti?» — «Lukančik,» es saku, «es pati nezinu, tikai asaras pašas plūst kā ar straumi.»

Pilsētas priekšnieks. Pazemīgi lūdzu, sēstieties, kungi! Ei Miška, ienes še vēl krēslus! (Viesi sēstas.)

SEPTĪTAIS SKATS

Tie paši, pristavs un policisti.

P r i s t a v s. Man ir tas gods jūsu augstdzimtībai novēlēt laimes, labklājību un ilgu mūžu.

Pilsētas priekšnieks. Paldies, paldies! Lūdzu, sēstieties, kungi! (Viesi sēstas.)

Amoss Fjodorovičs. Bet, lūdzami, sakiet, Anton Antonovič, kādā kārtā tas viss iesākās un kā tas viss, tas ir, visa tā lieta, pakāpeniski norisinājās?

Pilsētas priekšnieks.. Lietas norisinājums pavisam ārkārtīgs: viņam labpatikās pašpersonīgi lūgt mūsu meitas roku.

Anna Andrejevna. Ļoti pieklājīgā un vissmalkākā veidā! Ārkārtīgi labi viņš runāja. «Es,» viņš saka, «Anna Andrejevna, vienīgi aiz godbijības pret jūsu cienījamām īpašībām.» Un tāds patīkams, labi audzināts cilvēks ar viscēlākajiem tikumiem! — «Man, ticat vai ne, Anna Andrejevna, man visa dzīve nav ne kapeikas vērts; es tikai tāpēc vien, ka cienīju jūsu krietnās īpašības.»

Marija A n t o n o v n a. Ak māmiņ! To taču viņš man sacīja.

Anna Andrejevna. Klusi, tu nekā nezini, nemaisies, kur nenākas! — «Anna Andrejevna, es esmu pārsteigts …» un ar tādiem glaimīgiem izteicieniem vien… Un, kad es gribēju sacīt: «Mēs pavisam nedrīkstam cerēt uz tādu godu,» viņš piepeši nokrita ceļos un tādā vissmalkākā kārtā: «Anna Andrejevna! nedariet mani par nelaimīgu cilvēku! neatraidiet manas jūtas, ja nē, tad nāve darīs manai dzīvībai galu.»

Marija Antonovna. Patiešām, māmiņ, viņš par mani to teica.

Anna Andrejevna. Jā, zināms … par tevi ar bij, es neko no tā nenoliedzu.

Rastākovskis. Cilvēks nevar, bet dievam visas lietas iespējamas.

Amoss Fjodorovičs. Lielam kuģim vajag dziļa ūdens,

Artemijs Filipovičs. Alga pēc nopelna.

Amoss Fjodorovičs (sāņus). Tad tik būtu joks, ja sitas reiz tiešām tiktu par ģenerāli. Tam gan ģenerāļa čina tā piestāvētu kā govij sedli! Nu nē, līdz tam vēl tālu! Ir vēl citi, drusku cienīgāki nekā tu, bet līdz ģenerālim vēl nav tikuši.

Artemijs Filipovičs (sāņus). Velns lai parauj, jau ģenerāļos lien! Kas zin, reiz varbūt tiks ar par ģenerāli. Viņam, velnam, cienīgas uzstāšanās pietiek. (Pie viņa griezdamies.) Tad, Anton Antonovič, neaizmirstiet arī mūs.

Tiesnesis. Nu, ja, piemēram, gadīsies kaut kāda vajadzība amata būšanās, neaizliedzieties piepalīdzēt,

Korobkins. Esmu nodomājis nākamā gadā vest dēlu uz Pēterburgu, lai kalpo valsts labā, tad, lūdzami, neliedziet viņam protekciju, esiet bārenītim tēva vietā.

Pilsētas priekšnieks. Esmu gatavs no savas puses, gatavs

izpalīdzēt. i

Anna Andrejevna. Tu, Antoša, arvien esi gatavs solīties. Vispirms tev nebūs laika domāt par tādām lietām. Un kāpēc, kas par labumu sevi apgrūtināt ar tādiem solījumiem?

Pilsētas priekšnieks. Kādēļ nē, sirsniņ? dažreiz jau var.

Anna Andrejevna. Zināms, ka var, bet vai nu visiem lupatlašiem izkalposi.

Korobkina sieva. Dzirdiet, kā viņa mūs godina?

Kāda viešņa. Tāda jau viņa vienmēr bijusi, es viņu pazīstu: nosēdini pie galda, viņa arī kājas cels …

ASTOTAIS SKATS

Tie paši un pastmeistars, steigšus, ar atplēstu vēstuli rokā.

Pastmeistars. Brīnišķīga lieta, kungi! Ierēdnis, kuru mēs noturējām par revidentu, nemaz nebij revidents. Visi. Kā, nebij revidents?

Pastmeistars. Nepavisam nebij revidents … es to dabūju zināt no šīs vēstules!

Pilsētas priekšnieks. Ko… ko jūs! no kādas vēstules?

Pastmeistars. No viņa paša vēstules. Atnes man pastā vēstuli. Paskatos adresi, redzu: «Pasta ielā.» Es tikpat kā pļauku dabūju. «Nu,» domāju pie sevis, «laikam gan pasta būšanās uzgājis nekārtības un nu ziņo priekšniecībai.» Ņēmu un atplēsu.

Pilsētas priekšnieks. Kā tad jūs tā? …

Pastmeistars. Pats nezinu, kāds pārdabisks spēks mani pamudināja. Gribēju jau saukt kurjeru, lai vēstuli nosūtītu ar stafeti; bet tad mani pārņēma tāda ziņkārība, kādu vēl nekad nebiju izjutis. Nedrīkstu, nedrīkstu, es dzirdu, ka nedrīkstu! bet tā vien velk un velk! Ar vienu ausi dzirdu: «Sargies, neplēs vaļā! pagalam būsi kā vista,» bet otrā kā pats velns čukst: «Plēs vaļā, plēs vaļā, plēs vaļā!» Un, kā saliecu laku — pa visām dzīslām tīrs uguns, bet atplēsu — aukstums, nudie', aukstums. Rokas tā dreb, acīs viss miglā.

Pilsētas priekšnieks. Jā, bet kā jūs iedrošinājāties atplēst tādas pilnvarotas personas vēstuli?

Pastmeistars. Tad tas jau ir tas joks, ka viņš nav nekāds pilnvarotais un nekāda persona!

Pilsētas priekšnieks. Bet kas tad viņš tāds ir pēc jūsu domām?

Pastmeistars. Ne šis, ne tas, velns viņu zina, kas! i

Pilsētas priekšnieks (ieskaities). Kā ne šis, ne tas? Kā jūs iedrošināties viņu nosaukt par ne šo, ne to un vēl velns zin par ko? Es jūs likšu iespundēt…

Pastmeistars. Kas? Jūs?

Pilsētas priekšnieks. Jā, es!

Pastmeistars. Nestāv jūsu varā.

Pilsētas priekšnieks. Vai jūs arī zināt, ka viņš precēs manu meitu, ka es pats būšu tāds augstmanis, ka likšu jūs aizdzīt uz pašu Sibiriju!

Pastmeistars. Ech Anton Antonovič! Ko nu par Sibiriju runāt, — Sibīrija ir tālu. Labāk es jums palasīšu. Kungi! vai vēlaties, lai nolasu vēstuli?

Visi. Lasiet, lasiet!

Pastmeistars (lasa). «Steidzos tev, draudziņ Trjapičkin, paziņot, kādi man brīnišķīgi piedzīvojumi. Ceļā kāds infanterijas kapteinis mani noplucināja tik pliku, ka traktiernieks taisījās jau cietumā ietupināt; bet te, laikam pēc mana Pēterburgas uzvalka un izskata, visa pilsēta piepeši iedomājās, ka es esmu pats ģenerālgubernators. Un tā nu es tagad dzīvoju pie pilsētas priekšnieka, esmu bez bēdu, lieliski amizējos ar viņa sievu un meitu; nevaru tikai izšķirt, ar kuru iesākt — domāju, vispirms ar māti, tāpēc ka tā liekas gatava uz visiem pakalpojumiem. Vai atminies, kādā nabadzībā mēs abi reizēm bijām? Ēdām, kā patrāpījās, un ka reiz maiznieks saķēra mani aiz apkakles par pīrādziņiem, ko apēdām uz angļu karaļa rēķina. Tagad pavisam cita dzīve! Visi man aizdod, cik tikai es gribu. Briesmīgi savādnieki: tu vai nobeigtos aiz smiekliem. Zinu, tu raksti avīzēs, ieliec arī sitos savā literatūrā. Vispirms: pilsētas priekšnieks — glups kā pērnais auns…»

Pilsētas priekšnieks. Nevar būt! Tā tur nav.

Pastmeistars (rāda vēstuli). Lasiet paši.

Pilsētas priekšnieks (lasa). «Kā pērnais auns…» Nevar būt! To jūs pats esat ierakstījis.

Pastmeistars. Kā tad es to būtu ierakstījis?

Artemijs Filipovičs. Lasiet!

Luka Lukičs. Lasiet!

Pastmeistars (lasa tālāk). «Pilsētas, priekšnieks — tas ir glups kā pērnais auns …»

Pilsētas priekšnieks. Velns lai parauj! vēl viņam jāatkārto. It kā tas tur jau nestāvētu.

Pastmeistars (lasa tālāk). Hm Hm hm … hm … «pērnais auns. Pastmeistars arī labs cilvēks…» (Pārtraukdams lasīšanu.) Nu, te viņš ari par mani izsakās nepieklājīgi.

Pilsētas priekšnieks. Nē, lasiet!

Pastmeistars. Nu kam nu to lasīs!

Pilsētas priekšnieks. Nē, velns lai parauj, kad.jau lasīt, tad lasīt! Lasiet visu!

Artemijs Filipovičs. Dodiet šurp, es izlasīšu. (Uztiek brilles un lasa.) «Pastmeistars uz mata tāds kā departamenta durvju sargs Michejevs, blēdis, laikam tāpat dzer arī sīvuli.»

Pastmeistars (uz skatītājiem). Nu, nelietis puika, nopērt tādu vajadzētu,-vairāk nekā!

Artemijs Filipovičs (lasa tālāk). «Patversmju aizgādnis… ī… I… ī… (Stostās.)

Korobkins. Ko jūs apstājāties?

Artemijs Filipovičs. Neskaidrs raksts … bet var jau redzēt, kas viņš par nelieti.

Korobkins. Dodiet man! Es domāju, man labākas acis. (Ņem vēstuli.)

Artemijs 'Filipovičs (nedod). Nē, šito vietu var izlaist, bet tālāk ir skaidri rakstīts.

Korobkins. Atļaujiet tik, es zinu pats.

Artemijs Filipovičs. Izlasīt jau es pats arī izlasīšu! tālāk tiešām viss salasāms.

Pastmeistars. Nē, lasiet visu! No sākuma taču arī visu lasīja.

Visi. Atdodiet, Artemij Filipovič, atdodiet vēstuli. (Korobkinam.) Lasiet!

Artemijs Filipovičs. Tūliņ! (Atdod vēstuli.) Redziet, še… (Ar pirkstu aizslēpdams.) Lasiet to no šīs vietas. (Visi spiežas viņam virsū.)

Pastmeistars. Lasiet! Lasiet! Kas par niekošanos, visu lasiet!

Korobkins (lasa). «Patversmju aizgādnis Zemļaņika ir gatavais cūkcepure.»

Artemijs Filipovičs (skatītājiem). Nekādas asprātības nav! Cūkcepure! Kas tad redzējis cūku ar cepuri?

Korobkins (lasa tālāk). «Skolu pārraugs jau pa gabalu smird pēc sīpoliem.»

Luka Lukičs (skatītājiem). Nudie', nekad sīpolus neesmu mutē ņēmis!

Amoss Fjodorovičs (sāņus). Paldies dievam, vismaz par mani nekas nav …

Korobkins (lasa). «Tiesne …»

Amoss Fjodorovičs. Te nu bij … (Skani.) Kungi, man liekas, ka vēstule pārāk gara. Un velns lai viņu parauj, kam mums tādas draņķības lasīt!

Luka Lukičs. Nē!

Pastmeistars. Nē, lasiet!

Artemijs Filipovičs. Nē, kad lasīt, tad lasīt!

Korobkins (lasa tālāk). «Tiesnesis Ļapkins-Tjapkins vislielākā mērā movetons (*Rupjš cilvēks) …» (Apstādamies.) Laikam kāds franču vārds.

Amoss Fjodorovičs. Velns viņu zin, ko tas nozīmē! Labi vēl, ka tikai blēdis, bet var jau būt, ka vēl kas ļaunāks.

Korobkins (lasa tālāk). «Bet vispārīgi — viesmīlīgi un labsirdīgi ļautiņi. Sveiks, draudziņ Trjapičkin. Es pats pēc tava parauga arī gribu nodarboties ar literatūru. Garlaicīgi, brāl, šitā dzīvot. Beidzot arī garam gribas savas barības. Redzu, ka patiešām jāsāk ar ko augstāku nodarboties. Raksti man uz Saratovas guberņu, bet no turienes uz Podkatilovkas ciemu.» (Apgriež vēstuli un lasa adresi.) «Viņa labdzimtībai, cienījamam Ivanam Vasiļjevičam Trjapičkina kungam, Sanktpēterburgā, Pasta ielā, namā numurs deviņdesmit septiņi, pa vārtiem iegriežoties, trešajā stāvā pa labi.»

Viena dāma. Kāds negaidīts skandāls!

Pilsētas priekšnieks. Viņš mani pavisam nokāvis! Pagalam, pagalam, gluži pagalam! Neko vairs neredzu: kaut kādi cūku purni seju vietā, vairāk nekā… Ķert rokā, ķert viņu rokā! (Vēcina ar roku.)

Pastmeistars. Kur to vairs noķers! Kā par nelaimi es pavēlēju dot viņam to pašu labāko trijjūgu; pats velns mani dīdīja dot rīkojumu arī tālākam ceļam.

Korobkina sieva. Bet tas nu gan… tā jau nedzirdēta blamāža!

Amoss Fjodorovičs. Velns lai parauj! Kungi! un viņš no manis aizņēmās trīssimt rubļu.

Artemijs Filipovičs. No manis ar trīssimt rubļu.

Pastmeistars (nopūšas). Ak! arī no manis trīssimt rubļu.

Bobčinskis. No mums ar Pēteri Ivanoviču sešdesmit piecus papīrnaudā … i-jā.

Amoss Fjodorovičs (nesaprašanā iepleš rokas). Bet kā tā, kungi? Kā mēs patiešām varējām būt tik dulni?

Pilsētas priekšnieks (sit sev pa pieri). Kā es — nē, kā es, vecs muļķis? Gluži kā glupjš auns, prātu biju izdzīvojis! … Trīsdesmitais gads jau dienestā, neviens tirgotājs, neviens uzņēmējs mani nav varējis apšmaukt; visus blēžus esmu piemānījis, notvēris makšķerē tādus zagļus un žuļikus, kas gatavi visu pasauli apzagt. Trīs gubernatorus apmuļķoju! … Ko gubernators! (Atmet ar roku.) Par gubernatoriem nav ij ko runāt…

Anna Andrejevna. Bet, Antoša, tas tak nevar būt: viņš saderinājies ar Mašeņku …

Pilsētas priekšnieks (nikni). Saderinājās! Knipi tev degunā — tā viņš saderinājās! Lien vēl man acīs ar savu saderināšanos! . . (Briesmīgā uzbudinājumā.) Lai skatās, lai skatās visa pasaule, lai skatās visi kristītie, visi skatieties, kā apmuļķots pilsētas priekšnieks! Muļķis viņš ir, muļķis, vecais blēdis! (Draud pats sev ar dūri.) Ech tu platdeguni! Piena puiku, lupatu noturēji par lielu vīru! Tagad nu viņš ceļā smejas pilnā kaklā. Pa visu pasauli iznēsās neslavu. Nepietiks ar to, ka padarīs par apsmieklu, — atgadīsies kāds sprukstiņš papīra smērētājs, komēdijā tevi ieliks. Tas ir tas nejaukākais! Ne tavu činu, ne amatu netaupīs, un visi atņirgs zobus un sitīs plaukstas. Par ko jūs smejaties? paši taču par sevi smejaties. Ech jūs! (Niknumā sit kājas uz grīdas.) Es viņus visus, sitos papīra smērētājus! O… sprukstiņi, liberāļi nolādētie! Velna sēkla! Mezglā es jūs visus sasietu, miltos jūs visus saberztu un velnam rīklē sabērtu! zem papēža visus! (Parāda ar dūri, kā bāž, ar papēdi dauza grīdu.)

(Pēc īsas klusēšanas.)

Līdz šim nevaru vēl atjēgties. Jā, tas ir gan taisnība: ko dievs grib samaitāt, tam viņš vispirms atņem prātu. Nu kas tad tam vēja grābeklim bij no revidenta. It nekā nebij! Tiešām, ne par puspirkstiņu viņš tam nebij līdzīgs — bet piepeši visi kliedz: revidents, revidents! Nu, kas pirmais izlaida, ka viņš ir revidents? Atbildiet!

Artemijs Filipovičs (paplēš rokas). Sitiet kauču nost, nevaru un nevaru izskaidrot, kā tas viss notikās. It kā ar miglu bijām aplaisti, pats velns dzina jokus ar mums.

Amoss Fjodorovičs. Jā, kas izlaida — lūk, kas izlaida: šitie zeļļi! (Rāda uz Dobčinski un Bobčinski.)

Bobčinskis. Es gan nē! ij ne prātā nav nācis…

D o b č i n s k i s. Es neko, pavisam it nekā …

Artemijs Filipovičs. Zināms, ka jūs,

Luka Lukičs. Saprotams. Kā prātā jukuši atskrēja no traktiera: «Atbraucis, atbraucis, ne naudu maksā, nekā …» Lielu putnu atraduši!

Pilsētas priekšnieks. Zināms, ka jūs, pilsētas pļāpu kules, meļi nolādētie!

Artemijs Filipovičs. Kaut velns jūs parāvis ar jūsu revidentu un visām jūsu pļāpām!

Pilsētas priekšnieks. Tik arī ir, ka tekājat pa pilsētu un visiem galvas sajaucat, tarkšķi nolādētie! Valodas tikai zināt taisīt, žagatas bez astēm!

Amoss Fjodorovičs. Ķēzekļi nolādētie!

Luka Lukičs. Midzeņi!

Artemijs Filipovičs. Strupvēderi! Ķerveļi! (Visi spiežas ap tiem.)

Bobčinskis. Nudie', es nē, raug še, Pēteris Ivanovičs.

D o b č i n s k i s. Ech Pēter Ivanovič, jūs taču pirmais…

Bobčinskis. Nē, nē, jūs pirmais.

PĒDĒJAIS SKATS

Tie paši un žandarms.

Žandarms. Uz visaugstāko pavēli no Pēterburgas atbraucis ierēdnis un pavēl jums tūliņ ierasties pie viņa. Viņš apmeties viesnīcā. (Šie vārdi visus ķer kā pērkona spēriens. Pārsteiguma sauciens vienbalsīgi izlaužas visām dāmām pār lūpām; visa grupa, spēji pārmainījusi stāvokli, paliek kā pārakmeņota.)

KLUSĀ SCĒNA

Vidū pilsētas priekšnieks, nekustoši kā stabs, ar izplestām rokām un atpakaļ atmestu galvu. Labajā pusē viņam sieva un meita, visā augumā sasvērušās uz viņa pusi; aiz viņām pastmeistars pārvērties par jautājuma zīmi, pret skatītājiem pavērstu; aiz tā Luka Lukičs, visnevainīgākā kārtā apmulsis; aiz viņa, pašā skatuves matā, trīs dāmas, cita citai piespiedušās, ar visironiskāko izpausmi sejās, kas vērsta tieši pret pilsētas priekšnieka ģimeni. Kreisajā pusē pilsētas priekšniekam: Zemļaņlka, galvu mazliet sāņus noliecis, it kā kaut ko klausītos, aiz viņa tiesnesis izplestām rokām, gandrīz līdz zemei satuples, lūpas savilcis, it kā taisītos svilpt vai teikt: «Še tev, brālīt, vasarsvētki!» Aiz viņa Korobklns ar piemiegtu aci un dzēlīgu, pilsētas priekšniekam domātu vaibstu, pret skatītājiem pagriezies; aiz tā, pašā malā, Bobčinskis un Bobčinskis ar roku kustību, kas tiecas vienam pret otru, atplestām mutēm, vienam pret otru izvalbītām acīm. Pārējie viesi stāv tikai sastinguši kā mieti. Gandrīz pusotras minūtes pārakmeņojusles grupa paliek šādā stāvokli.

Priekškars nolaižas.

MIRUŠĀS DVĒSELES

POĒMA

PIRMAIS SĒJUMS

I NODAĻA

Pa NN guberņas pilsētas viesnīcas vārtiem iebrauca diezgan glīta, neliela atsperu puskariete, kādā mēdz braukāt neprecējušies cilvēki: atvaļināti apakšpulkveži, štabskapteiņi, muižnieki, kam pieder ap simt zemnieku dvēseļu, vārdu sakot, visi tie, kurus sauc par kungiem ar vidēju rocību. Puskarietē sēdēja kungs, ne skaistulis, bet ne arī neglīts no vaiga, ne visai resns, kaut gan arī ne gluži tievs; nevar sacīt, ka vecs, tomēr arī ne visai jauns. Viņa iebraukšana pilsētā nesacēla nekādu troksni un nebija ne ar ko sevišķu saistīta; tikai divi krievu zemnieki, kuri stāvēja viesnīcai pretī, pie kroga durvīm, taisīja dažādas piezīmes, kas gan attiecās vairāk uz ekipāžu nekā uz tanī sēdošo. «Vai re,» viens sacīja otram: «palūk, kāds ritenis! kā tu domā, vai ar tādu riteni, ja gadītos, varētu līdz Maskavai nobraukt vai ne?» — «Varētu gan,» otrs atbildēja. «Bet līdz Kazaņai, es domāju, nevarētu nobraukt?» — «Līdz Kazaņai nu gan ne,» atbildēja otrs. Ar to saruna arī beidzās. Tad vēl, kad puskariete piebrauca pie viesnīcas, tai gāja garām kāds jauns cilvēks baltās, bet ļoti šaurās, īsās kanifasa biksēs un frakā, kas bija mēģināta šūt pēc modes; zem frakas bija redzama krūteža, ko rotāja Tulas adata ar bronzas galvu pistoles veidā. Jaunais cilvēks apgriezās, aplūkoja ekipāžu, pieturēja ar roku cepuri, ko vējš tikko nenopūta, un aizgāja savu ceļu.

Kad ekipāžā iebrauca sētā, kungu sagaidīja traktiera sulainis jeb «polovoj», kā viņus sauc krievu traktieros, kas bija tik dzīvs un kustīgs, ka pat nebija iespējams ievērot viņa seju. Viņš izskrēja žigli ar servjeti rokā, pats garš un garos demikotona svārkos, kuru taļļa sniedzās gandrīz līdz pakausim, sapurināja matus un veikli veda kungu augšā pa koka gaiteni ierādīt viņam dieva doto istabu. — Istaba bija iekārtota pēc zināma veida, jo arī viesnīca piederēja pie zināmas šķiras viesnīcām, tas ir, taisni tāda, kādas mēdz būt viesnīcas guberņu pilsētās, kur par divi rubļiem diennaktī ceļinieki dabū mierīgu istabu ar tarakaniem, kas kā melnas plūmes lūkojas no visiem kaktiem, un ar kumodi aizkrautām durvīm uz blakus telpu, kur ierīkojies kaimiņš, kluss un mierīgs, bet ļoti ziņkārīgs cilvēks, kas vēlas izzināt visus sīkumus par ceļinieku. — Viesnīcas ārpuse atbilda tās iekšpusei: tā bija ļoti gara, divos stāvos; apakšstāvs nebija apmests, bet rēgojās tumši sarkaniem, netīriem ķieģeļiem, kas bija vēl vairāk nomelnējuši no straujajām laika pārmaiņām; augšstāvs bija nokrāsots mūžīgi dzeltenajā krāsā; apakšā bija bodītes ar sakām, virvēm un barankām. Stūra bodītē jeb, labāk sakot, logā sēdēja medus dzēriena pārdevējs blakus sarkanam vara patvārim, viņa seja bija tikpat sarkana kā patvāris, tā ka no tālienes izlikās, it kā logā stāvētu divi patvāri, ja vienam patvārim nebūtu bijusi tik melna bārda kā piķis.

Kamēr atbraukušais kungs aplūkoja savu istabu, tika ienestas viņa lietas: vispirms jau labi novazāta baltas ādas soma, kas liecināja, ka tā nav pirmo reizi ceļā: somu ienesa kučieris Selifans, zems, kažociņā ģērbies vīrelis, un sulainis Petruška, puisis gadu trīsdesmit, ar mazliet dusmīgu seju, ļoti lielām lūpām un lielu degunu; mugurā viņam bija lieli, jau apvalkāti svārki, kas agrāk, kā redzams, bija kalpojuši kungam. Pēc somas tika ienesta neliela sarkankoka lādīte, izrotāta ar Karelijas bērza plāksnītēm, kurpnieka liestes un zilā papīrā ietīta cepta vista. Kad tas viss bija ienests, kučieris Selifans aizgāja uz stalli apkopt zirgus, bet sulainis Petruška sāka ierīkoties mazajā priekšistabā, ļoti tumšā kambarītī, kur jau bija paguvis ienest savu šineli un līdz ar to savu sevišķu smaku, kas piemita arī maisam ar dažādām sulaiņa lietām, ko pēc tam ienesa. Sajā kambarītī viņš pielika pie sienas šauru triskāju gultu, ielika tanī no viesnīcas saimnieka izlūgtu kaut ko līdzīgu matracei, nomīcītu un plakanu kā bļina, un varbūt tikpat notaukotu kā bļina.

Kamēr kalpi rīkojās un pūlējās, kungs iegāja kopējā zālē. Kādas ir šīs kopējās zāles, to katrs ceļinieks it labi zina: tās pašas ar eļļas krāsu krāsotās sienas, augšā tabakas dūmiem nokvēpušas un apakšā ceļinieku un vēl vairāk vietējo tirgotāju muguru noberztas, jo tirgotāji še nāca pa tirgus dienām, pa seši septiņi barā, izdzert parastās pāris glāzes tējas; tie paši nokvēpušie griesti; tā pati nokūpējusī lustra ar daudzajiem stikla karuļiem, kas kustējās un skanēja katru reizi, kad viesnīcas sulainis skrēja pa izmītiem paklājiem, sparīgi šūpodams paplāti, uz kuras bija tikpat daudz tējas tasu kā putnu jūras krastā; tās pašas eļļas krāsas bildes visā sienas lielumā, ar vārdu, viss tas pats, kas visur; tikai ar to starpību, ka uz vienas bildes bija attēlota nimfa ar tik milzīgām krūtīm, kādas lasītājs laikam nekad gan nebūs redzējis. Tamlīdzīgus dabas untumus sastopam gan arī dažādās vēsturiskās bildēs, kas nezin kad, no kā un no kurienes ievestas pie mums Krievijā; dažreiz pat mūsu lielmaņi, mākslas mīļotāji, pirkuši tās Itālijā pēc savu vedēju kurjeru ieteikumiem. Kungs noņēma cepuri un attina varavīksnes krāsas vilnas kakla lakatiņu, kādu precētiem ļaudīm pašrocīgi darina viņu laulātās draudzenes, pieklājīgi pamācīdamas, kā ievīstīties, bet neprecētiem — patiesi nezinu pasacīt, dievs zina, kas viņiem par to gādā: es nekad tādus lakatiņus neesmu nēsājis. Kakla lakatu attinis, kungs lika pasniegt sev pusdienu. Kamēr viņam pasniedza dažādus traktieros parastus ēdienus, kā: kāpostus ar gaļas pīrāgiem, kas bija vairāk nedēļu taupīti ceļiniekiem, smadzenes ar zirņiem, desiņas ar kāpostiem, treknas vistas cepeti, sālītus gurķus un mūžīgos saldos sviesta pīrāgus, ko vari katru brīdi dabūt; kamēr viss tas tika vai nu sasildīts, vai arī pasniegts viņam nesildīts, viņš lika viesnīcas sulainim stāstīt visādus niekus par to, kam agrāk piederējis traktieris un kam tas tagad pieder, vai daudz tas ienes un vai saimnieks ir liels blēdis, uz ko sulainis pēc ieraduma atbildēja: ak kungs, liels blēdis. Kā izglītotā Eiropā, tā arī izglītotā Krievijā ir daudz tādu godājamu vīru, kas nevar traktierī paēst, neparunājuši ar sulaini vai dažu reizi krietni nepiejokojuši to. Mūsu ceļinieks gan netaujāja par tukšiem niekiem vien; viņš ļoti smalki izprasīja, kas pilsētā ir gubernators, kas palatas priekšsēdētājs, kas prokurors — ar vārdu, nelaida garām neviena ievērojama ierēdņa, bet vēl sīkāk, ja ne pat ar līdzdalību, apjautājās par visiem ievērojamākiem muižniekiem, cik katram pieder zemnieku dvēseļu, cik tālu dzīvo no pilsētas, pat kāds katram raksturs un cik bieži brauc uz pilsētu; uzmanīgi iztaujāja par novada stāvokli: vai viņu guberņā nav bijušas kādas slimības, karstumguļas, ļauni drudži, bakas vai tamlīdzīgs, un par visu viņš gribēja zināt tik smalki, ka varēja vērot kaut ko vairāk par vienkāršu ziņkārību. Kungs izturējās ļoti solidi un ar lielu troksni šņauca degunu. Nav zināms, kā viņš to darīja, bet viņa deguns skanēja kā taure. Ar šo, kā liekas, gluži nevainīgo īpašību viņš tomēr ieguva daudz cienības no viesnīcas sulaiņa, tā ka tas, šo skaņu izdzirdis, katru reizi sapurināja matus, nostāiās godbijīgāk un, pieliecis no augstienes savu galvu, jautāja: vai nav kaut kas vajadzīgs? Pēcpusdienas kungs iebaudīja tasi kaiijas un apsēdās uz uīvana, palicis aiz muguras spilvenu, ko krievu viesnīcās elastīgās vilnas vietā pilda ar kaut ko līdzīgu ķieģeļiem un ielas akmeņiem. Te viņš sāka žāvāties un lika sevi pavadīt uz ierā dīto numuru, kur atgūlies aizmiga uz pāris stnndām. Atpūties viņš, traktiera kalpotāja lūgts, uzrakstīja uz papīra gabaliņa savu činu, vārdu un uzvārdu, kas bija jāziņo, kur vajadzīgs, policijai. Pa trepēm kāpdams, kalpotājs uz papīriņa saburtoja sekojošo: kolēģiju padomnieks Pāvels Ivanovičs Čičikovs, muižnieks, ceļo savās darīšanās. Kamēr sulainis vēl vienmēr burtoja zīmīti, pats Pāvels Ivanovičs Čičikovs devās aplūkot pilsētu, ar kuru, kā likās, bija apmierināts, jo atrada, ka pilsēta nebūt nebija sliktāka par citām guberņu pilsētām: stipri dūrās acīs dzelteni krāsotie mūra nami, bet pelēkās koka mājas izlikās vienkāršākas. Nami bija viena, divu, pusotra stāvu, vienmēr ar mezoninu, kas pēc guberņas architektu domām izskatījās ļoti skaisti. Vietām mājas likās pazūdam plašajā, laukam līdzīgajā ielā ar bezgalīgajiem koka žogiem; vietām tās bija sadzinušās čupā, un še manīja dzīvāku ļaužu kustību. Pagadījās lietus gandrīz noskalotas izkārtnes ar kliņģeriem un zābakiem, vietām ar uzzīmētām zilām biksēm, zem kurām stāvēja kaut kāds Aršavas drēbnieka vārds; citur bija cepuru veikals ar uzrakstu: ārzemnieks Vasilijs Fjodorovs; citur atkal bija uzzīmēts biljarda galds ar diviem spēlētājiem frakās, kādās pie mums teātros mēdz ģērbties viesi, kas beidzamā skatā parādās uz skatuves. Spēlētājiem bija grūšanai paceltas ķeijas, rokas atliektas drusku atpakaļ un greizas kājas pēc tikko kā gaisā izdarītā antrašā. Un zem visa tā bija parakstīts: «Un, lūk, iestāde.» Vietām taisni uz ielas stāvēja galdi ar riekstiem, ziepēm un piparkūkām, kas bija līdzīgas ziepēm: citur bija redzama ēdnīca ar uzzīmētu resnu zivi un tanī iedurtu dakšiņu. Bet visbiežāk varēja vērot nobrūnējušus divgalvainus valsts ērgļus, kuru vietu tagad jau aizstāj lokonisks uzraksts: dzērienu pārdotava. Bruģis viscaur bija slikts. Viņš ieskatījās arī pilsētas dārzā, kur auga tievi, vāji iesakņojušies kociņi, kas bija piestiprināti pie trīsstūrīgiem balstiem, ļoti glīti zaļā eļļas krāsā izkrāsotiem. Lai gan šie kociņi nebija augstāki par niedrēm, tomēr, uguņošanu aprakstot, avīzēs bija par tiem teikts, ka, pateicoties pilsētas galvam, mūsu pilsētu rotā dārzs ar lieliem, kupliem kokiem, kuru ēnā dienas karstumā var baudīt vēsumu, un ka pie tam aizgrābjoši bijis redzēt, kā pilsētas iedzīvotāju sirdis drebējušas aiz pateicības pret pilsētas galvas kungu, ka no acīm plūdušas pateicības asaras. Sīki iztaujājis ielas sargu, kur atrodas baznīca, iestādes, gubernators un kā tos visīsākā ceļā sasniegt, viņš devās aplūkot upi, kas tecēja pa pilsētas vidu, ceļā viņš norāva pie staba piesistu afišu, lai, mājās pārnācis, to labāk izlasītu, uzmanīgi aplūkoja pa koka trotuāru ejošu diezgan glītu dāmu, kurai sekoja zēns militārā livrejā ar sainīti rokās, un, vēlreiz pār visu skatienu pārlaidis, it ka vēlēdamies vietu jo labi iegaumēt, devās mājās un, viesnī cas sulaiņa pieturēts, pa trepēm uzkāpa savā istabā. Tēju padzēris, viņš piesēdās pie galda, lika pasniegt sveci, izvilka no kabatas afišu, pielika to tuvāk pie sveces un, labo aci drusku piemiedzis, sāka lasīt. Bet afišā ievērojama daudz nebija: izrādīja Kocebu kunga drāmu, kurā Rolla lomu tēloja L. Popļevins, Koras — Zjablovas jaunkundze, pārējās personas bija vēl mazāk ievērojamas, tomēr viņš izlasīja it visu, apskatījās cenas parterī un uzzināja, ka afiša bija iespiesta guberņas valdes tipogrāfijā, pēc tam apgrieza to uz otru pusi — palūkot, vai tur arī kaut kā nav, bet, nekā neatradis, izslaucīja acis, kārtīgi salocīja un ielika savā lādītē, kur, pēc ieraduma, uzglabāja it visu, kas tik nāca priekšā. Diena, liekas, tika noslēgta ar porciju aukstas teļa gaļas, pudeli putojoša kvasa un ciešu miegu; gulēja viņš kā nosists, kā mēdz izteikties plašās krievu valsts dažās vietās.

Visa nākošā diena tika ziedota vizitēm; iebraucējs apciemoja visus pilsētas augstākos ierēdņus. Apliecināja savu augstcienību gubernatoram, kurš tāpat kā Čičikovs nebija ne resns, ne arī tievs, ar Annu kaklā un, kā runāja, ar drīzām izredzēm uz zvaigzni; vispār viņš bija lāga vīrs un šad un tad pats izšuva uz tila. Pēc tam devās pie vicegubernatora, tad pie prokurora, pie palatas priekšsēdētāja, pie policij meistara, pie akcizes uzrauga, pie kroņa fabriku priekšnieka… žēl, ka grūti atminēties visus šīs pasaules varenos; bet pietiek teikt, ka atbraucējs viesos iešanā bija neparasti čakls: viņš ieradās apliecināt savu augstcienību pat slimnīcu pārvaldes inspektoram un pilsētas architektam. Un pēc tam viņš ve* Lgi sedeja puskarietē, pārdomādams, kas vēl apciemojams, bet pilsētā nebija vairāk neviena ierēdņa. Ar šiem varas vīriem sarunājoties, viņš mācēja katram veikli paglaimot. Gubernatoram viņš aplinkus piezīmēja, ka viņa guberņā iebraucot kā paradizē, ka ceļi esot kā no samta un ka tās valdības, kas ieceļ gudrus ierēdņus, pelnot lielu uzslavu. Policijmeistaram viņš pateica kaut ko ļoti glaimojošu par ielas uzraugiem; bet, ar vicegubernatoru un palatas • priekšsēdētāju sarunājoties, viņš kļūdīdamies tos pāris reizes nosauca par jūsu ekselence, kas tiem ļoti patika, lai gan viņi bija tikai valsts padomnieki. Sekas bija tās, ka gubernators viņu ielūdza tās pašas dienas vakarā uz mājas balli, citi ierēdņi arī no savas puses vai nu uz pusdienu, vai uz bostonu, vai arī uz glāzi tējas.

Par sevi atbraucējs, kā likās, izvairījās daudz runāt; un, ja runāja, tad vispārīgiem teikumiem, acīm redzami kautrējoties, un viņa runa tādās reizēs likās it kā no grāmatas nolasīta: viņš esot šīs pasaules niecīgs tārps un necienīgs, lai par viņu daudz rūpētos, savā mūžā daudz esot cietis, dienestā taisnības dēļ daudz grūtumu panesis, viņam bijuši arī daudz naidnieku, kas pat tīkojuši pēc viņa dzīvības, bet tagad, vēlēdamies apmierināties, meklējot sev dzīves vietu un, šai pilsētā apstājies, turot par pienākumu apliecināt savu cieņu ievērojamākiem vietējiem ierēdņiem. Lūk, viss, ko pilsētā dabūja zināt par šo jauno personu, kas drīzumā neaizmirsa sevi parādīt gubernatora ballē. Uz šo balli sataisoties, pagāja vairāk nekā divas stundas, un še atbraucējs parādīja tādu uzmanību savai tualetei, kāda ne visur ir sastopama. Pēc īsas diendusas viņš lika ienest ūdeni un ļoti ilgi berzēja ar ziepēm abus vaigus, tos no iekšpuses ar mēli atspiedis; pēc tam, paņēmis no traktiera kalpa pleca dvieli un, sākdams no aizausim, noslaucīja ar to savu tuklo ģīmi, vispirms pāris reižu iesprauslājis traktiera sulainim taisni sejā. Tad spoguļa priekšā uzlika krūtežu, izrāva no deguna divas izlīdušas spalviņas un tūliņ uzvilka fraku brūkleņu krāsā ar dzirksteli. Tā uzģērbies, viņš savā paša ekipāžā aizbrauca pa bezgalīgi platām, tikai no dažiem logiem vāji apgaismotām ielām. Gubernatora nams turpretī bija apgaismots kā jau balles vakarā; ekipāžas ar vējlukturiem, pie parādes durvīm divi žandarmi, foreitoru saucieni tālumā — ar vārdu, viss, kā pienākas. Zālē iegājis, Čičikovs bija spiests uz mirkli aiztaisīt acis, jo lampu un sveču gaisma, kā arī dāmu drēbju spožums bija briesmīgs. Viss bija apliets ar gaismu. Vai nu pa vienai, vai bariem melnās frakas zibēja un šaudījās šurp un turp kā mušas karstā jūlija dienā pār mirdzošu cukura galvu, kad vecā ekonome vaļēja loga priekšā to skalda un sadala spožos gabalos; bērni sapulcējušies ap to un ziņkārīgi aplūko viņas raupjās rokas, kas cilā veseri, bet mušu gaisīgie eskadroni, viegla vējiņa nesti, droši ielido pa logu kā pilnīgi saimnieki, un, vecenes tuvredzību, kā arī spožo saules gaismu, kas apstulbo tai acis, sev par labu izlietodami, kur izklaidus, kur bieziem pulkiem apsēž gardos gabalus. Ar visādiem gardumiem, kuru vasarā nav trūkums, pamielojušās, tās ne barības dēļ atlidojušas, bet lai sevi izrādītu un pa cukura gabaliem šurp un turp pastaigātos, viena gar otru paberzētu priekšas vai pakaļkājas vai pakasītos ar tām zem spārniņiem, vai arī, izstiepjot abas priekškājas, nogludinātu sev galvu, izgozētos, aizlaistos, lai atkal atlidotu ar jauniem uzmācīgiem eskadroniem. Čičikovs vēl nebija paspējis apskatīties, kad gubernators viņu saķēra pie rokas un tūliņ stādīja gubernatorienei priekšā. Atbraukušais viesis ir te ieturēja cieņu: viņš pateica komplimentu, kāds ļoti piestāv pusmūža cilvēkam, kam ne visai augsta, bet ne arī visai zema čina. Kad dejai sastājušies pāri piespieda visus pie sienas, viņš, rokas uz muguras salicis, pāris minūtes tos ļoti uzmanīgi aplūkoja. Daudz dāmu bija glīti pēc modes tērpušās, citas bija apģērbušas, ko dievs guberņas pilsētai piešķīris. Vīriešus kā visur, tā arī te varēja iedalīt divās grupās: vieni bija tievi; tie pastāvīgi grozījās ap dāmām; daži no tiem bija tādi, kurus būtu grūti atšķirt no pēterburdzniekiem: tiem tāpat bija rūpīgi un ar gaumi uzsukāta vaigu bārda vai gludi noskūta, glīta, iegarena seja, tie tāpat vaļīgi nosēdās pie dāmām, tāpat runāja franciski un smīdināja dāmas, tāpat kā Pēterburgā. Otras grupas vīrieši bija resni vai tādi kā Čičikovs, tas ir, ne jau nu visai resni, tomēr arī ne tievi. Šie turpretī labprāt grieza dāmām ceļu un lūkojās uz visām pusēm, vai gubernatora sulainis kaut kur nenostāda zaļo galdu vistām. Viņu sejas bija tuklas un apaļas, uz dažām pat bija kārpiņas, viens otrs bija arī mūsains; viņi nemēdza nēsāt ne cekulainus, ne sprogainus matus, ne arī pēc ā la velns lai mani parauj, kā franči saka; mati viņiem bija īsi cirpti vai gludi piesukāti, bet sejas vaibsti stiprāki un apaļāki. Tie bija pilsētas ievērojamākie ierēdņi. Ak vai! resnie šai pasaulē māk labāk ierīkot savas darīšanas nekā tievie. Tievie allaž dien sevišķiem uzdevumiem vai ari tikai skaitās tur un šaudās gan še, gan te; viņu dzīves veids ir ļoti viegls, gaisīgs un visai nedrošs. Resnie turpretī nekad neieņem netiešas vietas, bet vienmēr tiešas un, ja kur iesēžas, tad iesēžas droši un stingri, ka drīzāk vieta zem viņiem sāk krakšķēt un šķobīties, bet viņi jau nu gan neizlidos. Arēja spožuma viņi nemīl; viņu īrakas nav tik labi pašūtas kā tievajiem, bet par to viņiem lādēs ir dieva svētība. Tievajiem triju gadu laikā vairs nebūs nevienas dvēseles, kas nebūtu ieķīlāta lombardā; resnajam — palūk — kaut kur pilsētas malā it drīz paceļas uz sievas vārda pirkts nams, pēc tam otrā malā otrs nams, tad pilsētas tuvumā sādžiņa, vēlāk arī ciems līdz ar visiem zemes gabaliem. Beidzot resnais, dievam un ķeizaram nokalpojis un vispārēju cieņu iemantojis, atstāj dienestu, pārvietojas un top par muižnieku, ievērojamu, viesmīlīgu krievu kungu, un dzīvo un labi dzīvo. Bet viņa mantinieki, kas pieder pie tievajiem, pēc krievu ieraduma, ātri vien izputina visu tēva mantu. Nevar slēpt, ka gandrīz tamlīdzīgas pārdomas nodarbināja Čičikovu tanī laikā, kad viņš aplūkoja sabiedrību, un tā sekas bija tās, ka beidzot viņš pievienojās resnajiem, kur sastapa gandrīz visas pazīstamas personas: prokuroru ar ļoti melnām un biezām uzacīm, kura kreisā acs pastāvīgi drusku mirkšķināja, it kā gribētu teikt: «iesim, brāl, otrā istabā, tur es tev ko pasacīšu,» — bet citādi tas bija kluss un nopietns cilvēks; pastmeistaru, zemu vīriņu, bet joku mīļotāju un filozofu; palatas priekšsēdētāju, ļoti prātīgu un mīlīgu cilvēku, visi tie apsveicināja Čičikovu kā vecu pazinu, uz ko viņš drusku sāniski, tomēr ne bez veikluma, paklanījās. ?e viņš iepazinās arī ar visai saticīgo un laipno muižnieku Maņilovu un pēc izskata mazliet lempīgo Sobakeviču, kas viņam tūliņ uzmina uz kājas, piebilzdams: «lūdzu piedošanas.» Tūliņ viņam iespieda rokā kārtis vistām, ko viņš, tāpat laipni paklanīdamies, pieņēma. Viņi piesēdās pie zaļā galda un neatstāja to līdz vakariņām. Visas sarunas pilnīgi izbeidzās, kā tas notiek vienmēr, kad tiek sākts kāds nopietns darbs. Kaut gan pastmeistars bija ļoti runīgs, bet arī tas, paņēmis rokās kārtis, tūliņ sataisīja domātāja seju, izstiepa apakšlūpu pār virslūpu un palika tādā stāvoklī visu spēles laiku. Kārti izspēlēdams, viņš stipri sita ar dūri uz galda, noteikdams, gadījumā, ja tā bija dāma: «lai iet popa vecā gaspaža!» ia tas bija karalis: «lūk, Tambovas mužiks!» Bet priekšsēdētājs piemetināja: «Bet es viņam pa ūsām! Bet es viņai pa ūsām!» Dažkārt, sitot kārtis galdā, skanēja izteicieni: ā! lai iet, kā iet, ja cita nav, tad ar kāravu! — Vai vienkārši izsaucieni: sirds! sirdsēsti! pīķencija vai pīķendrass! pīķčuruščuks! pīčura! un pat vienkārši: pīčuks! — nosaukumi, kādos viņi savā sabiedrībā nosauca kārtis. Spēli izbeidzot, kā parasts, diezgan skaļi strīdējās. Mūsu iebraucējs viesis arī strīdējās, bet kaut kā foti veikli, un visi redzēja, ka viņš strīdas, bet tomēr ļoti patīkami strīdas. Nekad viņš nesacīja: jūs izspēlējāt, bet jūs bijāt tik laipns izspēlēt, man bija tas gods nosist jūsu divi- nieku un tamlīdzīgi. Lai savus pretiniekus par kaut ko vēl vairāk samierinātu, viņš jo bieži piedāvāja tiem savu emaljēto sudraba tabakas dozi, kuras dibenā varēja redzēt divas vijolītes, tur ieliktas smaržas dēļ. Vislielāko vērību atbraucējs veltīja muižniekam Maņilovam un Sobakevičam, par kuriem iepriekš bija minēts. Viņš tūliņ apjautājās par tiem, atsaucis drusku sāņus priekšsēdētāju un pastmeistaru. Daži jautājumi, ko viņš uzdeva, parādīja ne tikvien kā ziņkārību, bet kaut ko vairāk; jo vispirms viņš iztaujāja, cik katram pieder zemnieku, kādā stāvoklī viņu muižas, un tikai pēc tam, kāds vārds un tēva vārds. Visīsākā laikā viņš visus paspēja apburt. Maņilovs, vēl diezgan jauns cilvēks, ar cukursaldām acīm, ko vienmēr piemiedza, kad smējās, bija par viņu ļoti aizgrābts. Viņš ļoti ilgi spieda tā roku un sirsnīgi lūdza parādīt viņam godu un atbraukt uz sādžu, līdz kurai no pilsētas aizšķēršļa esot tikai piecpadsmit verstu. Čičikovs uz to, laipni pieliecis galvu un sirsnīgi roku spiezdams, atbildēja, ka ne tikai labprāt gatavs to izpildīt, bet ka to turot par svētāko pienākumu. Sobakevičs arī mazliet lakoniski piebilda: «ir pie manim lūdzu,» pievilkdams kāju, apautu tik lielā zābakā, kāds gan nevienam citam nederēs, īpaši mūsu laikos, kad. arī Krievijā milžu skaits iet mazumā.

Otrā dienā Čičikovs devās pusdienot un uz vakaru pie poli cij meistara, kur pulksten trijos pēc pusdienas piesēdās pie vista un spēlēja līdz diviem naktī. Starp citu, še viņš iepazinās arī ar muižnieku Nozdrevu, vīru, gadus trīsdesmit vecu, veiklu cilvēku, kas pēc trim četriem vārdiem uzrunāja viņu ar tu. Ar policijmeistaru un prokuroru Nozdrevs ari bija uz tu un apgājās ar tiem pa draugam; bet, kad sākās augsta spēle, policijmeistars un prokurors uzmanīgi aplūkoja katru viņa metienu un uzmanīja gandrīz katru kārti, ko viņš izspēlēja. Nākošajā dienā Čičikovs pavadīja vakaru pie palatas priekšsēdētāja, kas drusku nosmulētā chalatā saņēma savus viesus, un to starpā arī kādas divas dāmas. Pēc tam viņš viesojās pie vicegubernatora, bija uz lielām pusdienām pie akciznieka, uz nelielām pusdienām pie prokurora, kas gan bija lielo vērtas; pēc pusdienas dievkalpojuma pie pilsētas galvas iekost, kas arī bija pusdienu vērtas. Vārdu sakot, viņam nebija laika ne stundas palikt mājās, un uz viesnīcu viņš brauca tikai, lai nosnaustos. Atbraucējs visur bija it kā mājās un prata izrādīt sevi par pieredzes bagātu augstākas sabiedrības cilvēku. Lai par ko runāja, viņš visur varēja runāt līdzi: ja runa bija par ķēvnīcu — viņš runāja par ķēvnīcu; ja runāja par labiem suņiem, •viņš arī par to piezīmēja kaut ko ļoti prātīgu; ja sprieda par kroņa palatas izmeklēšanām, — viņš parādīja, ka arī tiesas darīšanas viņam nav svešas; ja aplūkoja biljarda spēli — arī biljarda spēlē viņš nevīlās; ja runāja par labdarību — arī par labdarību viņš sprieda ļoti labi, pat ar asarām acīs; par karstvīna pagatavošanu — par karstvīnu viņam arī bija jēga; par muitas ierēdņiem un uzraugiem — viņš arī par tiem sprieda tā, it kā pats būtu bijis gan ierēdnis, gan uzraugs. Bet brīnišķīgi, ka viņš visu to prata ietērpt tādā kā cienīgumā, prata labi izturēties. Viņš nerunāja ne dikti, ne klusi, bet gluži tā, kā pienākas. Ar vārdu, no visām pusēm bija ļoti kārtīgs cilvēks. Visi ierēdņi bija apmierināti ar jaunās personas ierašanos. Gubernators par viņu atsaucās, ka viņš esot godājams cilvēks; prokurors, ka viņš lietišķs cilvēks; žandarmērijas pulkvedis sacīja, ka viņš esot mācīts cilvēks; palatas priekšsēdētājs, ka viņš esot izglītots un cienījams cilvēks; policijmeistars viņu nosauca par cienījamu un laipnu cilvēku; policijmeistara sieva, ka viņš vislaipnākais un vispieklājīgākais cilvēks. Pat Sobakevičs, kas reti kad par otru kādu teica labu vārdu, no pilsētas pārbraucis diezgan pavēlu un izģērbies, savai pavājajai sievai blakus piegūlies, teica viņai: «Es, sirsniņ, biju pie gubernatora uz balli un pie policijmeistara uz pusdienu, iepazinos ar kolēģiju padomnieku Pāvelu Ivanoviču Čičikovu: ļoti patīkams cilvēks!» Uz to sieva atbildēja: «Hm!» un pagrūda viņu ar kāju.

Tādas visai glaimojošas domas par sevi viesis atstāja pilsētā, un tās turējās līdz tam laikam, kamēr kāda viņa dīvaina īpašība un kāds pasākums vai, kā provincēs saka, pasaža sacēla visā pilsētā pilnīgu nesaprašanu, par ko lasītājs drīz dabūs zināt.

II NODAĻA

Jau vairāk nekā nedēju iebraucējs kungs bija nodzīvojis pilsētā, braukādams uz ballēm un viesībām un, kā mēdz sacīt, tā pavadot ļoti patīkami laiku. Beidzot viņš apņēmās arī ārpus pilsētas paviesoties, apciemot muižnieku Maņilovu un Sobakeviču, kā to bija solījies. Varbūt viņu uz to pamudināja svarīgāks iemesls, nopietnākas sirdij tuvu stāvošas darīšanas … Bet par visu to lasītājs dabūs zināt pamazīti- ņām un savā laikā, ja tikai viņam būs pacietība izlasīt šo piedāvājamo stāstu, ļoti garu, kurš, tuvojoties visa vainagojošām beigām, izplešas plašumā. Kučierim Selifanam bija pavēlēts agri no rīta iejūgt zirgus jau pazīstamajā puskarietē; Petruškam bija pavēlēts palikt mājā, uzskatīt istabu un somu. Lasītājam nebūs lieki iepazīties ar šiem mūsu varoņa diviem dzimtļaudīm. Kaut gan, zināms, viņi nav tik ievērojamas personas, bet pieder pie tā sauktās otrās vai pat trešās šķiras, lai gan poēmas galvenie notikumi un atsperes nebalstās uz viņiem un varbūt tikai vietu vietām tos viegli aizķer, -— tomēr autors ļoti mīl visās lietās būt pamatīgs un šai ziņā, neskatoties uz to, ka pats ir krievu cilvēks, grib būt tik akurats kā vācietis. Tas, starp citu, neaizņems daudz laika un telpas tāpēc ka maz kas piezīmējams pie tā, ko lasītājs jau zina, tas ir, ka Petruškam bija paplati, brūni, kunga jau apvalkāti svārki un viņa kārtas ļaudīm piemēroti liels deguns un lūpas. Pēc rakstura viņš bija vairāk kluss nekā runīgs, viņam pat piemita cēla tieksme pēc izglītības, proti, mīlēja lasīt grāmatas, ar kuru saturu neapgrūtināja sevi: viņam bija vienalga, vai mīlestības romāns vai ābece, vai lūgšanas grāmata: — visu viņš lasīja ar vienādu uzmanību; ja viņam kāds būtu iedevis ķimiju, viņš arī no tās neatteiktos. Viņam patika nevis tas. par ko lasīja, bet vairāk pati lasīšana vai, labāk sakot, pati lasīšanas gaita, proti, ka no burtiem mūžīgi iznāk kaut kāds vārds, kurš dažreiz velns zina ko īsti nozīmē. Sī lasīšana notika vairāk guļus, priekšistabā, gultā uz matraces, kāpēc tā arī bija kļuvusi cieta un plāna kā plācenis. Bez kaislības uz lasīšanu viņam vēl biia divas paražas, kas arī jāpieskaita pie viņa rakstura īpašībām: viņš mēdza gulēt neizģērbies, tā, kā stāv, tajos pašos svārkos un pastāvīgi nēsāt sev līdzi savu īpatu gaisu, savu paša smaku, kas mazliet atgādināja dzīvojamu istabu, tāpēc viņam tikai vajadzēja kaut kur novietot savu gultu, kaut arī līdz tam neapdzīvotā istabā, un ienest tur savu šineli un lietas, un jau izlikās, it kā tanī istabā ļaudis būtu dzīvojuši mazākais desmit gadu. Čičikovs, būdams ļoti jūtelīgs cilvēks un dažos gadījumos pat untumains, rītos ar svaigu degunu ievelkot gaisu, tikai viebās un kratīja galvu, runādams: «tu, brāl, velns tevi zina, vai svīsti vai. Būtu kaut aizgājis uz pirti.» Petruška uz to nekā neatbildēja un tūliņ centām iesākt kaut kādu darbu: vai nu oiegāja ar suku kunga frakai, kas turpat karājās, vai tāpat kaut ko kārtoja. Ko viņš i.ai briaī domaja, kad cieta klusu? varbūt viņš pie sevis runāja: «un tu arī esi labs, tev nav apnicis četrdesmit reižu vienu un to pašu atkārtot» — dievs lai zina, grūti izzināt, ko domā kalps dzimtcilvēks tai brīdī, kad kungs viņam izsaka pamācības. Un tā, lūk, pagaidām viss, ko varējām sacīt par Petrušku. Kučieris Selifans bija gluži citāds cilvēks … Bet autors kautrējas kavēt tik ilgi lasītājus pie zemas šķiras ļaudīm, jo viņš pēc piedzīvojumiem zina, cik nelabprāt tie iepazīstas ar zemākiem slāņiem. Tāds jau ir krievu, cilvēks: viņam piemīt stipra kaislība iepazīties ar to, kas kaut činu par viņu augstāks, un pat attāla pazīšanās ar grafu vai kņazu viņam daudz tīkamāka par ikkatru vistuvāko, draudzīgāko satiksmi. Autoram pat uznāk bažas par savu varoni, kas ir tikai kolēģijas padomnieks. Galma padomnieki ar viņu, varbūt, vēl iepazīsies, bet tie, kas jau tikuši līdz ģeneraļa činām, tie, dievs zina, varbūt pat pametīs vienu no tiem nicīgiem skatieniem, kādus lepni met cilvēks uz visu, kas vien ložņā pie viņa kājām, vai, kas vēl ļaunāk un autoram vēl nepaciešamāk, tie aizies vienaldzīgi garām. Lai cik bēdīgi būtu viens kā otrs, tomēr vajag atgriezties pie varoņa. Tātad, nodevis vajadzīgās pavēles jau vakarā, viņš, piecēlies rītā ļoti agri, nomazgājies, noberzējies no galvas līdz kājām ar slapju sūkli, ko darīja tikai svētdienas rītos, un tai dienā bija gadījusies svētdiena, noskuvies, tā ka vaigi kļuva tīri kā atlass, ja runā par gludumu un spožumu, apvilcis fraku brūkleņu krāsā un lielu lāčādas kažoku, viņš nokāpa pa trepēm, te vienā, te otrā pusē no traktiera sulaiņa pieturēts, un iesēdās puskarietē. Ar troksni puskariete izbrauca pa viesnīcas vārtiem uz ielu. Pops, kas gāja garām, noņēma cepuri, vairāk zēnu netīros kreklos pastiepa rokas, sacīdami: «kungs, atmet ko bārenītim!» Ievērojis, ka viens no viņiem bija liels meistars uzmesties uz pakaļkāpšļa, kučieris uzcirta tam ar pātagu, un puskariete lēkāja tālāk pa akmeņiem. Ne bez prieka tālumā saskatīja svītroto šķērsi, kas liecināja, ka bruģim līdz ar visām citām mokām drīz beigas; un, vēl dažas reizes ar galvu pret karietes griestiem diezgan stipri atsities, Čičikovs beidzot aizbrauca pa mīkstu zemi. Tiklīdz pilsēta bija aiz muguras, kā gar abām ceļa malām sākās mums pazīstamais skats: ciņi, egliene, zemas, panīkušas, jaunas priedītes, veco apdegušie stumbri, viršu lauki un tamlīdzīgas blēņas. Vietām arī bija redzamas kā ar šņori novilktas sādžas, kuru ēkas līdzinājās vecām malkas grēdām, pelēkiem jumtiem ar kokā grebtiem rotājumiem, kas karājās zem tiem kā izšūti dvieļi. Daži zemnieki aitādas ka- žoķeļiem mugurā pa ieradumam dēdēja vārtu priekšā uz soliem. Pa augšas logiem skatījās sievas apaļām sejām un pārsietām krūtīm; bet apakšā teļš bija izbāzis savu galvu vai cūka stulbo snuķi. Vārdu sakot, pazīstamas ainavas. Kad piecpadsmit verstis bija nobrauktas, viņš atcerējās, ka šeit pēc Maņilova vārdiem vajag būt viņa sādžai, bet arī sešpadsmitā versts aizsteidzās garām, bet sādža arvien vēl nebija redzama, un, ja pretim nepagadītos divi zemnieki, diezin vai nebūtu nomaldījušies. Uz jautājumu, vai tālu līdz Zamaņilovkai, zemnieki noņēma cepures, un viens no viņiem, kas bija gudrāks un nēsāja ķīļa veidīgu bārdu, atbildēja: «varbūt Maņilovka, bet ne Zamaņilovka?»

«Nuja, Maņilovka.»

«Maņilovka! kad nobrauksiet vēl vienu versti, tad še tev. tas ir, tad taisni pa labi.»

«Pa labi?» kučieris atkārtoja.

«Pa labi,» teica zemnieks. «Tas tev būs ceļš uz Maņi- lovku; bet Zamaņilovkas nekādas nav. To sauc tā, tas ir, viņu sauc par Maņilovku, bet Zamaņilovkas te nepavisam nav. Tur taisni uz kalna ieraudzīsi divstāvu mūra namu — kunga māju, tas ir, kurā dzīvo pats kungs. Lūk, tā tev būs Maņilovka, bet Zamaņilovkas te nebūt nav un ari nav bijis.»

Brauca meklēt Maņilovku. Divi verstis nobraukuši, ieraudzīja nogriežamies lauku celiņu, bet nu jau ir divas, ir trīs, ir četras un varbūt vēl vairāk verstis bija pagājušas, bet divstāvu mūra nams vēl nebija redzams. Te Čičikovs atcerējās, ka, ja draugs uzaicina ciemoties pie sevis piecpadsmit verstis attālā muižā, tad tas nozīmē, ka līdz tai droši būs ap trīsdesmit. Maņilovkas sādža nevarēja vis daudzus vilināt ar savu atrašanās vietu. Kungu nams kā vientulis stāvēja klajā vietā, tas ir, uz pakalna, un bija pieietams visiem vējiem, kādi vien iedomātos pūst; pakalna nogāze, uz kuras tas stāvēja, bija klāta apcirptām velēnām. Se bija pēc angļu modes rīkots parks, kas sastāvēja no diviem trim ceriņu un dzelteno akaciju krūmiem; vietvietām pieci seši pudurīši nelielu bērziņu stiepa uz augšu savas sīklapainās, šķidrās galotnes. Zem diviem bērziem bija redzama lapene ar plakanu, zaļu jumolu, zilām koka kolonām un uzrakstu: «vientuļu pārdomu templis»; lejāk bija dīķis ar sazaļojošu ūdeni, kā to nereti sastopam krievu muižnieku angliskajos dārzos. Šā pakalna pakājē un pa daļai arī pa nogāzi bija krustām šķērsām izmētātas pelēkas balku mājiņas, kuras mūsu varonis, nav zināms aiz kāda iemesla, tūliņ sāka skaitīt un saskaitīja vairāk par divi simti; nekur starp tām nebija neviena kociņa vai kāda zaļuma; visur raudzījās tikai baļķi. Ainavu dzīvāku padarīja divas sievas, kas, gleznaini lindrakus sacēlušas un no visām pusēm tos saspraudušas, brida līdz ceļiem pa dīķi, pie kārtīm vilkdamas saplīsušu tini, kurā bija ieķērušies divi vēži un spīdēja iekļuvusi rauda; sievas, kā likās, bija sanākušas strīdā un par kaut ko bārās. Tālumā, nomalē kaut kādā garlaicīgā zilā krāsā tumsa priežu mežs. Arī laiks bija gadījies tāds pats: ne gaiša, ne arī apmākusies diena, bet tādā kā gaiši pelēkā krāsā, kāda ir veciem mundieriem, ko nēsā garnizona zal- dati, šis parasti ļoti miermīlīgais, tikai svētdienās mazliet iedzēries karaspēks. Lai ainava būtu pilnīgāka, netrūka ari laika pārmaiņas pareģotāja gaiļa, kas dziedāja ļoti skaļi un sita pat ar spārniem, nodriskātiem kā veca maša; viņš bija ļoti dūšīgs, nevērojot to, ka citi gaiļi, aiz ģimenes naida, bija pāršķēluši viņam galvu līdz smadzenēm. Pagalmam tuvojoties, Čičikovs ieraudzīja pašu saimnieku, kas, zaļos šalona

svārkos ģērbies, stāvēja uz lieveņa un turēja roku pie pieres virs acīm kā saules sargu, lai jo labāk aplūkotu piebraucēja ekipāžu. Jo tuvāk puskariete nāca lievenim, jo priecīgākas kļuva viņam acis, jo smaids plauka vairāk un vairāk.

«Pāvel Ivanovič!» viņš beidzot iesaucās, kad Čičikovs izkāpa no puskarietes. «Taču esat mūs reiz atcerējies!»

Abi draugi ļoti cieši saskūpstījās, un Maņilovs veda savu viesi istabā. Kaut gan laiks, kamēr viņi ies pa lievenēm, priekšnamu un ēdamo istabu, mazliet par īsu, bet pamēģināsim, vai kaut kā to nevarētu izmantot un teikt kādu vārdu par mājas tēvu. Bet te autoram jāatzīstas, ka tāda apņemšanās ļoti grūta. Daudz vieglāk ir zīmēt lielu apmēru raksturus: te var ar brīvu roku vilkt otu pa audeklu: melnas, liesmojošas acis, nekarājušās uzacis, pieri šķeļ grumba, pār pleciem melns vai uguns sarkans apmetnis, un portrets gatavs, bet, lūk, visi šie kungi, kuru ir daudz pasaulē, pēc izskata viens otram ļoti līdzīgi, bet tomēr, ia vērīgāk ieskā* tīsies, redzēsi daudz tikico uztveramu īpašību. — šādu kungu portreti ļoti grūti zīmējami. Te nāksies stipri sasprindzināt uzmanību, lai tavā priekšā iznirtu visi smalkie, gandrīz nesaskatāmie vaibsti, un vispār nāksies stipri piepūlēt jau pētīšanā ievingrināto skatienu.

Tikai vienīgi dievs varbūt varētu pasacīt, kāds raksturs bija Maņilovam. Ir ļaužu šķ: ra, par kuriem mēdz teikt: ne šis, ne tas, ne pilsētā Bogdans, ne uz laukiem Selifans, ar sakāmvārdu runājot. Varbūt arī Maņilovu vajag pieskaitīt tiem. No izskata viņš bija stalts cilvēks: viņa vaigam netrūka glītuma, bet šim glītumam, likās, piemita par daudz cukura; viņa izturēšanās un runā bija kaut kas pieglaimīgs, kas meklēja labvēlību un pazīšanos. Viņš smaidīja vilinoši, bija gaišmatis, zilām acīm. Pirmā minūtē ar viņu sarunājoties, nevari neizsauklies: cik patīkams un labs cilvēks! Pēc tam sekojošā minūtē nekā neteiksi, bet trešajā sacīsi: velns viņu zina, kas tas ir! un aiziesi tālāk, bet, ja neaiziesi, tad sajutīsi nāvīgu garlaicību. No viņa nesagaidīsi neviena dzīva vai pat skarba vārda, ko var dzirdēt gandrīz no katra, ja aizskarsi priekšmetu, kas viņam tuvs. Ikvienam sava kaislība: viens mīl medību suņus; otram liekas, ka viņš liels mūzikas cienītājs un apbrīnojami izprot visas tās dziļākās vietas; trešais meistars labi paēst; ceturtais grib spēlēt kaut tikai par veršoku augstāku lomu, nekā viņam nolemts; piektais, ar aprobežotākām vēlēšanām, guļ un sapņo, kā varētu ar fliģeladjutantu kopā pastaigāties un tā sevi izrādīt saviem draugiem, pazīstamiem un pat svešiem; sestais apveltīts ar tādu roku, kas jūt pārdabisku vēlēšanos atliekt stūri kādam kārava dūzim vai diviniekam, bet septītajam roka tā vien tiecas kaut ko nokārtot, pūlas tikt jo tuvāk stacijas uzraugam vai ormaņiem, ar vārdu, katram ir kaut kas savs, bet Maņilovam nebija nekā. Mājās viņš ļoti maz runāja un pa lielākai daļai tikai fantazēja un domāja, bet, par ko viņš domāja, arī laikam tikai vienīgi dievam bija zināms. Nevar sacīt, ka viņš nodarbotos ar saimniecību, viņš pat nekad nebrauca uz lauku, saimniecība gāja it kā pati no sevis. Kad muižas pārvaldnieks sacīja: «labi būtu, kungs, to un to darīt»; «jā, nebūtu slikti,» viņš parasti atbildēja, pīpi smēķēdams, pie kā bija pieradinājies, kad dienēja armijā, kur viņu uzskatīja par pieticīgāko, delikātāko un izglītotāko oficieri, «jā, nebūtu gan slikti,» viņš atkārtoja. Kad pie viņa atnāca zemnieks un, ar roku pakausi pakasījis, prasīja: «Kungs, atļauj izpalikt no darba, jāiet nodokļi sapelnīt,» «ej,» viņš atbildēja, pīpi smēķēdams, un viņam pat prātā nenāca, ka zemnieks gāja dzert. Dažreiz no lieveņa uz pagalmu un dīķi lūkodamies, viņš runāja, cik labi būtu, ja pēkšņi no mājas ierīkotu apakšzemes eju vai pār dīķi uztaisītu akmens tiltu, uz kura gar abām pusēm būtu veikali, un lai tajos sēdētu tirgotāji un pārdotu dažādas sīkas, zemniekiem vajadzīgas preces. Pie tam viņa acis kļuva ārkārtīgi saldas un sejā radās liela apmierinājuma izteiksme. Taču visi šie projekti izbeidzās ar runām. Viņa kabinetā vienmēr gulēja kāda grāmata, kuru viņš pastāvīgi jau divus gadus lasīja, bet tikai līdz 14. lappusei bija aizlasījis. Viņa mājā pastāvīgi kaut kā trūka: viesistabā stāvēja skaistas mēbeles, pārvilktas ar greznu zīda drānu, kura droši vien maksāja dārgi; bet diviem atzveltnes krēsliem tās bija pietrūcis, tāpēc tie bija apvilkti vienkārši ar maisu; jau vairāk gadu mājas tēvs atgādināja saviem viesiem: nesēdieties uz šiem krēsliem, tie vēl nav gatavi. Dažās istabās nebija nekādu mēbeļu, kaut gan pirmās dienās pēc kāzām tika teikts: «sirsniņ, rīt jāparūpējas, lai arī šajā istabā kaut uz laiku ieliek mēbeles.» Vakaros uz galda tika likts lepns tumšas bronzas lukturis, rotāts trim antikām gracijām un greznu perlamutra vairogu, un blakus tam nostādīja klibu, uz vienu pusi sašķiebušos, vispār taukiem notecējušu kaut kādu īstu vara invalidu, neviens to neievēroja, ne pats kungs, ne kundze, ne arī kalpi. Viņa si^va… nu, viņi bija viens ar otru Joti mierā. Nevērojot to, ka pēc kāzām jau bija pagājuši astoņi gadi, viņi viens otram vēl pienesa vai ābola gabaliņu, vai konfekti, vai riekstu un sacīja aizkustinoši maigā balsī, kas pauda vislielāko mīlu: «atplēt, sirsniņ, savu mutīti, es tur ielikšu šo kumosiņu.» Pats par sevi saprotams, ka mutīte šādā gadījumā tika atvērta Joti graciozi. Uz dzimšanas dienu tika sagatavotas dāvanas: kāds pērļu maciņš zobu birstei. Un ļoti bieži, uz dīvana sēdot, piepeši, nemaz nezinot, aiz kāda iemesla, viens atstāj pīpi, otra darbu, ja tāds gadās tobrīd rokā, un uzspiež viens otram tik tvīkstošu un garu skūpstu, ka pa to laiku it viegli var izsmēķēt nelielu cigāru. Vārdu sakot, viņi bija laimīgi. Zināms, varētu piezīmēt, ka mājā daudz citu darbu bez gariem skūpstiem un dāvanām, un vispār par daudz ko varētu jautāt. Kāpēc, piemēram, virtuvē muļķīgi bez kādas jēgas tiek gatavoti ēdieni? kāpēc pieliekamais kambaris diezgan patukšs? kāpēc ekonome zog? kāpēc sulaiņi dzērāji un netīri? kāpēc visa saime bez žēlastības guļ un pārējo laiku vazājas apkārt? Tomēr tās visas ir tik zemas lietas, bet Maņilova labi audzināta. Bet labu audzināšanu, kā zināms, iegūst pansionos. Bet pansionos, kā zināms, par cilvēces tikumības pamatu uzskata trīs galvenos priekšmetus: franču valodu, kas nepieciešama ģimenes dzīves laimei; klavieres, ar ko laulātam draugam sagādāt patīkamus brīžus, un, beidzot, pašu saimniecības daļu: naudas maku un citu dāvanu adīšana. Tiesa, audzināšanas metode, īpaši mūsu laikos, tiek visādi papildināta un dažādota; tas viss lielāko tiesu atkarīgs no pansionu priekšnieču saprātības un gara dāvanām. Citos pansionos ir tā, ka pa- priekšu klavieres, tad franču valoda un, beidzot, saimniecības būšanas. Bet dažreiz arī mēdz būt tā, ka papriekšu saimniecības būšanas, tas ir, dāvanu adīšana, tad franču valoda un beidzot klavieres. Metodes jau ir dažādas. Nebūs lieki piezīmēt, ka Maņilova … bet jāatzīstas, es ļoti baidos runāt par dāmām, un pie tam man laiks atgriezties pie mūsu varoņiem, kuri jau dažas minūtes stāvēja pie viesistabas durvīm, viens otru lūgdami ieiet pa priekšu iekšā.

«Esiet tik laipns, neļaujiet traucēties manis dēļ, es iešu aiz jums,» Čičikovs sacīja.

«Nē, Pāvel Ivanovič, nē, jūs esat viesis,» Maņilovs teica, ar roku uz durvīm rādīdams.

«Nepūlieties, lūdzami nepūlieties. Lūdzu, ejiet,» sacīja Čičikovs.

«Nē, atvainojiet, tādam patīkamam un izglītotam viesim neļaušu iet pēdējam.»

«Kāpēc izglītotam? . . . Lūdzami, ejiet.»

«Esiet tik labs un ejiet jel pats.»

«Kādēļ tad?»

«Nu, lūk, tādēļ!» Maņilovs, laipni smaidīdams, atteica.

Beidzot abi draugi, viens otru drusku piespiezdami, sāniski iegāja reizē pa durvīm.

«Atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu sievu,» Maņilovs teica. «Sirsniņ! Pāvels Ivanovičs!»

Čičikovs ieraudzīja dāmu, kuru, ar Maņilovu durvju priekšā klanīdamies, nepavisam nebija ievērojis. Viņa bija puslīdz skaista, piemērīgi ģērbusies. Bālas krāsas zīda mājas kleita viņai labi piestāvēja; viņas mazā, tievā rociņa kaut ko ātrumā nosvieda uz galda un satvēra batista mutautiņu ar izšūtiem stūriem. Viņa piecēlās no dīvana, uz kura bija sēdējusi. Čičikovs ne bez patikšanas noliecās pie viņas rokas. Maņilova, drusku svepstēdama, teica, ka viņš Joti iepriecinājis viņus ar savu atbraukšanu un ka viņas vīrs katru dienu esot par viņu atminējies.

«Jā,» Maņilovs piebilda: «viņa jau man vienmēr jautāja: «kāpēc tavs draugs neatbrauc?» — «Pagaidi, sirsniņ, atbrauks.» Un beidzot jūs arī pagodinājāt mūs ar savu apciemojumu. Lielu prieku mums sagādājis, maija dienu .. . sirds svētkus.»

Dzirdēdams, ka jau par sirds svētkiem tiek runāts, Čičikovs pat drusku apjuka un pieticīgi atbildēja, ka viņa vārds neesot ievērojams, ka viņam neesot augsta ranga.

«Jums viss ir,» Maņilovs viņu, tāpat laipni smaidīdams, pārtrauca: «viss ir, pat vēl vairāk.»

«Kā jums patīk mūsu pilsēta?» jautāja Maņilova. «Vai jūs tur patīkami pavadījāt laiku?»

«Ļoti laba pilsēta, skaista pilsēta,» Čičikovs atbildēja. «Joti patīkami arī pavadīju laiku: sabiedrība ļoti jauka.»

«Bet ko jūs spriežat par mūsu gubernatoru?» jautāja Maņilova.

«Vai nav tiesa, ka ļoti cienījams un visai mīļš cilvēks?» Maņilovs piemetināja.

«Gluži pareizi,» atbildēja Čičikovs: «ļoti cienījams cilvēks. Un cik krietni viņš izpilda savu amatu, cik labi saprot to! Kaut mums būtu daudz tādu vīru.»

«Un kā viņš māk ar katru apieties, cik delikāts visā savā rīcībā,» Maņilovs smaidīdams piebilda un labpatikā gandrīz pavisam aizmiedza acis kā runcis, kad tam aiz ausīm drusku pakutina ar pirkstu.

«Ļoti saticīgs un patīkams cilvēks,» Čičikovs turpināja: «un kāds mākslinieks! es to nekad nebūtu varējis iedomāties. Cik labi prot izšūt dažādus rokdarbus. Viņš man parādīja paša izšūtu naudas maku: reta dāma var tik mākslīgi izšūt.»

«Bet vicegubernators, vai nav tiesa, kāds mīļš cilvēks?» Maņilovs teica, acis atkal drusku piemiegdams.

«Ļoti ļoti teicams vīrs,» atbildēja Čičikovs.

«Bet atļaujiet, bet kā jums patika policijmeistars? Vai nav tiesa, ka ļoti patīkams cilvēks?»

«Ārkārtīgi patīkams un cik gudrs, cik izglītots cilvēks! Mēs pie viņa ar prokuroru un palatas priekšsēdētāju līdz pašai gaismai spēlējām vistu. Ļoti ļoti cienījams vīrs!»

«Nu, bet kādās domās jūs par policijmeistara sievu?» Maņilova piebilda. «Vai nav tiesa, ka ļoti mīļa sieviete?»

«O, tā ir viena no viskrietnākajām dāmām, kādas tik es pazīstu,» atbildēja Čičikovs.

Pēc tam neizlaida palatas priekšsēdētāju, pastmeistaru un tā pārcilāja gandrīz visus pilsētas ierēdņus, kas visi izrādījās par viscienījamākiem ļaudīm.

«Vai jūs vienmēr dzīvojat uz laukiem?» Čičikovs beidzot jautāja no "Savas puses.

«Pa lielākai daļai uz laukiem,» atbildēja Maņilovs. «Dažu reizi gan aizbraucam uz pilsētu, lai satiktos ar izglītotiem ļaudīm. Var jau kļūt par mežoni, tādā kaktā dzīvojot.»

«Tiesa, tiesa,» Čičikovs apstiprināja.

«Zināms,» turpināja Maņilovs: «cita lieta, ja būtu labi kaimiņi, ja, piemēram, būtu tāds cilvēks, ar ko savā ziņā varētu parunāt par laipnību, par labu apiešanos, iztirzāt kaut kādu tādu zinību, kas garu ierosinātu, kas dvēselei, tā sakot, dotu lidojumu, kas …» Te viņš gribēja vēl kaut ko teikt, bet, redzēdams, ka aizrunājies visai tālu, paurbināja tikai ar roku gaisu un turpināja: «tad, protams, lauku dzīve un vien- tuliba savā ziņā būtu ļoti patīkama. Bet, tiešām nav neviena … Tikai dažu reizi vari palasīties Tēvijas dēlu.»

Čičikovs tam pilnīgi piekrita un piebilda, ka nekas nevar būt patīkamāks kā dzīvot vientulībā, baudīt dabas jaukumus un dažreiz palasīt kaut kādu grāmatu …

«Bet vai zināt,» Maņilovs piebilda: «tomēr, ja nav drauga, ar ko varētu dalīties …»

«O, pareizi, gluži pareizi!» Čičikovs pārtrauca, «ko tad līdz visas pasaules mantas! Ja tev nav naudas, apgādājies labus draugus, saka kāds prātnieks.»

«Un vai zināt, Pāvel Ivanovič,» Maņilovs, pārlaizdams sejai ne tikai saldu, bet pat salkanu izteiksmi, līdzīgu tai mikstūrai, kuru veikls aristokratu ārsts, iedomādamies iepriecināt pacientu, bija nežēlīgi sasaldinājis, sacīja: «tad tas ir savā ziņā garīgs baudījums … Lūk, kā, piemēram, tagad, kad man gadījusies tik reta, var sacīt, priekšzīmīga laime runāt ar jums un tīksmināties par jūsu patīkamo sarunu …»

«Apžēlojieties, kas par patīkamu sarunu?… Niecīgs cilvēks un vairāk nekas,» atbildēja Čičikovs.

«O! Pāvel Ivanovič, atļaujiet man būt vaļsirdīgam: es ar prieku atdotu pusi no savas mantas, ja varētu iegūt kaut daļu no tām īpašībām, kādas ir jums! .. .»

«Gluži otrādi, es no savas puses ieskatītu par vislielāko …»

Nav zināms, cik tālu abi draugi būtu atklājuši viens otram savas jūtas, ja nebūtu ienācis sulainis un paziņojis, ka ēdiens gatavs.

«Pazemīgi lūdzu,» teica Maņilovs.

«Atvainojiet, ka pie mums nav tik labas pusdienas kā lepnos namos un galvas pilsētās: pie mums vienkārši, pēc krievu paražas, kāposti, ko ar priecīgu sirdi piedāvājam. Pazemīgi lūdzu.»

Te viņi vēl kādu laiciņu pastrīdējās par to, kam pa priekšu ieiet, un beidzot Čičikovs sāniski iegāja ēdamistabā.

Ēdamistabā jau stāvēja divi zēni, Maņilova dēli, kas bija tajos gados, kad bērnus jau sēdina pie galda, bet pagaidām augstos krēslos. Pie viņiem stāvēja skolotājs, kurš laipni un ar smaidu paklanījās. Nama māte piesēdās pie viras bļodas; viesi nosēdināja starp saimnieci un saimnieku, sulainis apsēja bērniem servjetes ap kaklu.

«Cik mīļi bērni,» Čičikovs teica, paskatījies uz tiem: «un cik veci jau?»

«Vecākajam astoņi gadi, bet jaunākais vakar kļuva tikai seši gadi vecs,» sacīja Maņilova.

«Temistoklus!» Maņilovs teica, pagriezies pret vecāko dēlu, kurš pūlējās atbrīvot savu smakru, ko sulainis bija apsējis ar servjeti. Čičikovs sarāva drusku uzacis, izdzirdējis tādu pa daļai grieķu vārdu, kam, nav zināms, kādēļ, Maņilovs bija pielicis galotni «us», bet tūliņ pacentās atgūt sejā parasto izteiksmi.

«Temistoklus, saki man, kāda ir ievērojamākā Francijas pilsēta?»

Te skolotājs pievērsa visu savu uzmanību Temistoklusam un, likās, gribēja viņam acīs ielēkt, bet beidzot pilnīgi apmierinājās un pamāja ar galvu, kad Temistokluss sacīja: «Parize».

«Bet kāda mums ir ievērojamākā pilsēta?» Maņilovs atkal jautāja.

Skolotājs atkal kļuva uzmanīgs.

«Pēterburga,» atbildēja Temistokluss.

«Bet vēl?»

«Maskava,» atbildēja Temistokluss.

«Kāds gudrinieks!» Teica Čičikovs. «Sakiet tomēr…» viņš turpināja griezdamies it kā izbrīnījies pie Maņilova. «Man jums jāsaka, ka šim bērnam būs lielas gara spējas.»

«O, jūs viņu vēl nepazīstat!» Maņilovs atbildēja: «viņš ir ļoti asprātīgs. Lūk, mazais Alkids, tas nav tik veikls, bet šim, kādu vabolīti vai tārpiņu ieraugot, tūliņ acis zib; viņš uz pēdām tiem pakaļ un tūliņ aplūko. Es domāju viņu par diplomātu izskolot. Temistoklus!» viņš turpināja, no jauna pievērsies dēlam, «vai gribi būt par sūtni?»

«Gribu,» Temistokluss atbildēja, maizi ēzdams un galvu uz vienu un otru pusi šūpodams.

Tanī brīdī sulainis, kas stāvēja aiz muguras, noslaucīja sūtnim degunu un tas bija ļoti prātīgi darīts, jo citādi liels nevajadzīgs piliens būtu iekritis virā. Pie galda sāka runāt par mierīgas dzīves patīkamām pusēm, pie kam namamāte reižu reizēm to pārtrauca ar piezīmēm par pilsētas teātri un aktieriem. Skolotājs ļoti uzmanīgi skatījās uz runātājiem un, tikko ievēroja, ka tie gatavi nosmīnēt, tūliņ atvēra muti un sāka no sirds smieties. Viņš laikam bija atzinīgs cilvēks un ar to gribēja saimniekam pateikties par labu apiešanos, lleiz gan viņa vaigs kļuva bargs, un viņš stingri uzsita pa galdu, raudzīdamies pretī sēdošajos bērnos. Un tas bija arī vajadzīgs, tāpēc ka Temistokluss bija iekodis Alkidam ausī un Alkids, acis piemiedzis un muti atplētis, gribēja sākt visnožēlojamākā kārtā raudāt, bet, nojautis, 'ka tā viegli var paspēlēt ēdienu, salika lūpas kā agrāk un ar asarām sāka grauzt aitas kaulu, no kā abi vaigi jau spīdēja no taukiem. Mājas māte it bieži griezās pie Čičikova ar vārdiem: «Jūs nekā neēdat, jus ļoti maz paņēmāt.» Uz to Čičikovs katru reizi atbildēja: «Pazemīgi pateicos, esmu paēdis, patīkama saruna labāka par ikkuru ēdienu.»

Jau bija piecēlušies no galda. Maņilovs bija ārkārtīgi apmierināts un, ar roku pieturēdams sava viesa muguru, gribēja viņu tā ievadīt viesistabā, te pēkšņi viesis ar visai nopietnu izskatu paziņoja, ka gribot ar viņu runāt par kādu ļoti svarīgu lietu.

«Tādā gadījumā atļaujiet man jūs lūgt manā kabinetā,» teica Maņilovs un ieveda viesi nelielā istabā ar logu uz zilo- jošā meža pusi. «Lūk, mans kaktiņš,» Maņilovs teica.

«Patīkama istabiņa,» teica Čičikovs, acis pār to pārlaidis. Istabiņa tiešām arī nebija bez sava jaukuma: sienas bija izkrāsotas kaut kādā zilganā krāsā, kas izskatījās pelēcīga, četri krēsli, viens atzveltnes krēsls, galds, uz kura gulēja grāmata ar ieliektu lapu, par kuru mums jau bija gadījums runāt, daži pierakstīti papīri, bet visvairāk bija tabakas. Tā bija dažādos veidos: gan saiņos, gan tabakdozē un beidzot it vienkārši uzbērta uz galda kaudzē. Uz abiem logiem bija novietotas no pīpēm izbērto pelnu kaudzītes, kas ne bez centības bija sakārtotas skaistās virknēs. Varēja redzēt, ka tas mājastēvam dažu labu reizi bijis par laika kavēkli.

«Atļaujiet jūs palūgt atlaisties šai atzveltnes krēslā,» teica Maņilovs. «Te jums būs ērtāk.»

«Atļaujiet, es sēdēšu krēslā.»

«Atļaujiet man jums to neatļaut,» sacīja Maņilovs ar smaidu. «Sis atzveltnes krēsls man ir asignēts tikai viesiem: vai patīk, vai nepatīk, bet jāsēd.»

Čičikovs apsēdās.

«Atļaujiet man jums piedāvāt vienu pīpi.»

«Nē, nesmēķēju,» Čičikovs laipni un it kā nožēlodams atbildēja.

«Kāpēc?» Maņilovs ari laipni un nožēlodams teica.

«Neesmu pieradis, baidos; saka, ka no smēķēšanas topot vājš.»

«Atļaujiet man jums piezīmēt, ka tie ir aizspriedumi. Man pat liekas, ka smēķēt pīpi ir daudz veselīgāk nekā šņaukt tabaku. Mūsu pulkā bija poručiks, vispatīkamākais, visizglītotākais cilvēks, kas neizlaida pīpi no zobiem ne tik vien pie galda, bet pat, atļaujiet izteikties, it visās citās vietās. Un, lūk, viņam tagad jau vairāk par četrdesmit gadiem, bet, paldies dievam, līdz šim vēl tik vesels, ka labāk nevajag.»

Čičikovs piezīmēja, ka tas patiesi var gadīties un ka dabā daudz tādu lietu, ko pat visgudrākais nevar izskaidrot.

«Bet atļaujiet man vispirms ko lūgt…» viņš sacīja balsī, kurā jaucās dīvaina vai gandrīz dīvaina pieskaņa, un tūliņ, nezin kādēļ, atskatījās atpakaļ. Maņilovs arī, nezin kādēļ, atskatījās atpakaļ. «Vai jau sen, kopš pēdējo reizi iesniedzāt revizijas listi?»

«Jau diezgan sen; bet, pareizāk sakot, neatminos.»

«Un vai no tā laika jums daudz zemnieku miruši?»

«Nevar teikt: par to, es domāju, vajag pajautāt pārvaldniekam. Ei sulain, pasauc pārvaldnieku, viņam šodien jābūt te.»

Pārvaldnieks ienāca. Viņš bija gadu četrdesmit vecs, skuva bārdu, valkāja svārkus, un varēja redzēt, ka viņam ļoti mierīga dzīve, tāpēc ka viņa seja bija ti'k tukla, it kā pietūkuši, bet iedzeltenā ādas krāsa un mazās acis liecināja, ka spilveni un pēļi viņam pārāk labi pazīstami. Tūliņ varēja redzēt, ka viņš savu dzīves ceļu bija staigājis līdzīgi visiem muižu pārvaldniekiem: sākumā mājā bijis vienkārši lasīt pratējs zēns, pēc tam apprecējis kaut kādu Agašku ekonomi, cienmātes favoriti, tad pats kļuvis par ekonomu un beidzot arī par pārvaldnieku. Bet, kļuvis par pārvaldnieku, izturējās, zināms, kā visi citi pārvaldnieki: sādžā sagājās un draudzējās tikai ar bagātākiem, bet nabagiem viņu klaušas padarīja vēl smagākas, uzcēlies ap pulksten deviņiem rītā, gaidīja patvāri un dzēra tēju.

«Klau, mīļais! cik zemnieku mums miruši no tā laika, kad pēdējo reizi iesniedzām revizijas listi?»

«Kā — cik? No tā laika daudzi miruši,» pārvaldnieks atbildēja un pie tam nožagojās, roku kā vairogu mutei priekšā pielicis.

«Jā, atzīstos, es pats arī tā domāju,» Maņilovs piekrita: «taisni ļoti daudz miruši!» Tad viņš atgriezās pret Čičikovu un vēl piebilda: «nudien, ļoti daudz.»

«Bet cik, piemēram, pēc skaita?» Čičikovs jautāja

«Jā, cik pēc skaita?» Maņilovs uztvēra.

«Jā, cik lai saka pēc skaita? Nav taču zināms, cik miruši, viņus neviens neskaitīja.»

«Jā, tā ir,» Maņilovs teica, pret Čičikovu atgriezies: «e? arī domāju, liela mirstība; pavisam nav zināms, cik miruši.»

«Tu, lūdzams, saskaiti viņus,» teica Čičikovs: «un sastādi visiem sīku sarakstu pēc vārda.»

«Jā, visus pēc vārda,» Maņilovs piebilda.

Pārvaldnieks atbildēja: «klausos!» un aizgāja.

«Bet kam jums to vajag zināt?» jautāja Maņilovs, kad pārvaldnieks bija aizgājis.

Likās, viesim bija grūti uz šo jautājumu atbildēt, viņa sejā radās kaut kāda sasprindzināta izteiksme, no kutas viņš pat nosarka, — pūles kaut ko izteikt, kas bija grūti pasakāms vārdiem. Un, patiesi, Maņilovs beidzot dabūja dzirdēt tādas dīvainas un neparastas lietas, kādas neviena cilvēka auss vēl nebija dzirdējusi.

«Jūs jautājāt, kam man to vajag zināt? iemesli, lūk, šādi: gribu pirkt zemniekus …» teica Čičikovs, sāka stomīties un nebeidza teikumu.

«Bet atļaujiet jūs vaicāt,» teica Maņilovs: «kā jūs vēlaties pirkt zemniekus: vai ar zemi, vai bez zemes, tas ir, jūs tos pārvedīsiet uz citurieni?»

«Nē, tā ne, es negribu gluži zemniekus,» teica Čičikovs: «es gribu mirušus …»

«Ko? atvainojiet. .. esmu drusku pakurls, es izdzirdēju ļoti čfīvainu vārdu . . .»

«Es gribu iegūt mirušus, kuri tomēr pēc revizijas listes tiek skaitīti pie dzīvajiem,» teica Čičikovs.

Te Maņilovam nokrita pīpe ar visu kātu uz grīdas, un, kā atvēra muti, tā arī palika vairākas minūtes ar izplestu muti. Abi draugi, kas tikko bija sprieduši par draudzīgas sadzīves jaukumiem, palika nekustīgi, cieši lūkojoties viens otram acīs, kā tie portreti, ko agrākos laikos mēdza kārt vienu pret otru abpus spogulim. Beidzot Maņilovs pacēla pīpi ar garo kātu no grīdas un paskatījās viņam no apakšas sejā, cenzdamies pārliecināties, vai uz viņa lūpām nav manāms smīns, vai viņš nav jokojies, bet nekas tāds nebija redzams, turpretim seja izlikās pat nopietnāka nekā parasti; pēc tam nodomāja, vai viesis nav piepeši prātā jucis, un ar bailēm uzmeta viņam pētījošu skatienu; bet viesa acis bija gluži skaidras, tanīs nebija mežonīgas, nemierīgas uguns, kas kvēlo ārprātīga cilvēka acīs; viss bija pieklājīgi un kārtībā. Lai gan Maņilovs visādi gudroja, kā viņam būt un ko viņam darīt, bet nekā cita nevarēja izdomāt kā izlaist mutē palikušos pīpes dūmus ļoti tievā strūkliņā.

«Tātad es vēlētos zināt, vai jūs man varat tādus, patiesībā mirušus, bet pēc likuma dzīvus, zemniekus atdot, dāvāt vai kā nu jums pašam labpatiktos?»

Bet Maņilovs bija tā apjucis un samulsis, ka tikai skatījās viņā.

«Man liekas, jūs šaubāties?» piezīmēja Čičikovs.

«Es?… tā nu nē,» Maņilovs teica: «bet es nevaru saprast… atvainojiet… es, zināms, neesmu tik spožu izglītību baudījis, kāda, tā sakot, redzama katrā jūsu kustībā; neprotu augstā valodā runāt… Varbūt še … tajā, jūsu nupat izteiktā … slēpjas kaut kas cits… Varbūt jūs tā atļāvāties izteikties valodas jaukuma dēļ?»

«Nē,» Čičikovs atbildēja: «nē, es lietu saprotu tā, kāda tā ir, tas ir, tās dvēseles, kas jau tiešām mirušas.»

Maņilovs pavisam apjuka. Viņš juta, ka viņam kaut kas jādara, kaut kas jājautā, bet kas — velns viņu zina. Viņš beidza ar to, ka izlaida atkal pīpes dūmus, šoreiz ne no mutes, bet nāsīm.

«Tātad, ja nav šķēršļu, tad ar dieva palīgu varētu ķerties pie pirkšanas līguma apstiprināšanas,» teica Čičikovs.

«Kā, par mirušām dvēselēm pirkšanas līgumu?»

«Ak, nē!» Čičikovs atbildēja: «Mēs uzrakstīsim, ka viņas ir dzīvas, tā kā patiesībā stāv revizijas listē. Es esmu ieradis nekur neatkāpties no civillikumiem, kaut gan par to dienestā esmu daudz cietis, bet atvainojiet: pienākums man svēta lieta, likums — esmu mēms likuma priekšā.»

Pēdējie vārdi Maņilovam patika, bet pašu lietu viņš tomēr nesaprata un atbildes vietā sāka sūkt savu pīpi tik stipri, ka tā beidzot *feāka gārgt kā fagote. Likās, it kā viņš gribētu no tās izsūkt izskaidrojumu par tik nedzirdētām lietām; bet pīpe gārdza un vairāk nekā.

«Varbūt jums ir kaut kādas šaubas?»

«O! apžēlojieties, nemaz! Es nerunāju par to, ka man būtu kaut kādi, tā sakot, kritiski aizspriedumi pret jums. Bet atjaujiet jautāt, vai šis pasākums jeb, vēl skaidrāk, tā sacīt, runājot, negocija, vai šī negocija nebūs pretrunā ar Krievijas civillikumiem un citiem iestādījumiem?»

Te Maņilovs, mazliet sakustinājis galvu, ieskatījās Čičiko- vam Joti uzmanīgi sejā, izrādot ar visiem savas sejas pantiem un sakniebtajām lūpām tik dziju izteiksmi, kāda varbūt vēl nekad nebija bijusi cilvēka sejā lasāma, izņemot varbūt tikai kādu pārāk gudru ministru un tad arī vienīgi vissarežģītāko jautājumu brīdī.

Bet Čičikovs atbildēja vienkārši, ka tāds pasākums vai negocija nebūt nebūs pretruna civillikumiem un citiem Krievijas iestādījumiem, bet tad pēc brīža piezīmēja, ka valsts- kasei no tā būšot pat peļņa, jo dabūšot likumīgos nodokļus.

«Tad jūs domājat? …»

«Es domāju, ka tas būs labi.»

«Bet ja labi, tad cita lieta: man tur nekas nav pretim,» atbildēja Maņilovs un pilnīgi nomierinājās.

«Tagad atliek norunāt par cenu …»

«Par cenu?» atkal iejautājās Maņilovs un apklusa. «Vai tad jūs domājat, ka es ņemšu naudu par dvēselēm, kas dažā ziņā jau beigušas savu dzīvi? Ja nu jums radusies tāda, tā sakot, fantastiska vēlēšanās, tad es no savas puses atdodu jums viņas par velti un gādāšu arī par pirkšanas līgumu.»

So notikumu vēsturnieks būtu pelnījis lielu pārmetumu, ja aizmirstu piezīmēt, ka viesi apņēma prieks pēc tādiem vārdiem, ko izteica Maņilovs. Lai cik viņš bija rāms un saprātīgs, bet te tikko nepalēcās kā āzis, kas, kā zināms, notiek tikai vislielākā prieka uzplūdos. Viņš tik stipri pagriezās atzveltnī, ka pārplēsa vilnas drēbi, ar ko bija apvilkts spilvens; pats Maņilovs paskatījās viņā it kā nesapratnē. Atzinības pamudināts, viņš turpat izsacīja tik daudz pateicības, ka tas apjuka, nosarka, nepiekrizdams kratīja galvu un beidzot pateica, ka tas gluži nekas, ka viņš patiesi kaut kā gribētu pierādīt savu mīlestību, dvēseles magnētismu, bet mirušās dvēseies dažā ziņā esot tīrais mēsls.

«Nebūt nav mēsls,» atbildēja Čičikovs, viņa roku spiezdams. Te tika izlaista ļoti dziļa nopūta. Likās, viņš bija noskaņots izkratāt savu sirdi un beidzot arī ne bez jūtām un. valodas daiļuma izsacīja sekojošus vārdus:

«Ja jūs zinātu, kādu pakalpojumu jūs esat izdarījis cilvēkam bez cilts un dzimtas, ar šo acīm redzamo mēslu! Jā, nu patiesi, ko es esmu izcietis? kā kāda laiva niknās bangās …. Kādas vajāšanas, kādas mokas esmu cietis, kādas bēdas esmu pieredzējis, bet par ko? par to, ka mīlēju taisnību, ka turēju tīru savu sirdsapziņu, ka sniedzu roku ir nespēcīgai atraitnei, ir bārenim bēdulim? …» Te viņš pat noslaucīja ar lakatu iz- ritējušo asaru.

Maņilovs bija gluži aizgrābts. Abi draugi ilgi spieda viens, otram roku un, klusu ciešot, ilgi skatījās viens otram acīs, kurās bija redzamas asaras. Maņilovs nekādi negribēja laist vaļā mūsu varoņa roku un turpināja spiest to tik karsti, ka tas vairs nezināja, kā to izglābt. Beidzot, to paklusām atbrīvojis, viņš teica, ka nebūtu par sliktu jo drīzāk apstiprināt pirkšanas līgumu un labi būtu, ja viņš pats brauktu uz pilsētu. Pēc tam paņēma cepuri un sāka atvadīties.

«Ko? jūs gribat braukt?» teica Maņilovs, piepeši atjēdzies un gandrīz izbijies.

Tanī brīdī kabinetā ienāca Maņilova.

«Līziņ,» Maņilovs mazliet žēlā balsī teica: «Pāvels Ivanovičs mūs atstāj!»

«Tāpēc, ka esam apnikuši Pāvelam Ivanovičam,» atbildēja Maņilova.

«Kundze! šeit,» teica Čičikovs: «lūk, kur šeit,» te viņš uzlika roku uz sirds: «jā, šeit glabāsies priecīgie brīži, ko ar jums pavadīju! un, ticiet, man nebūtu lielākas laimes kā c'zīvot ar jums, ja nu arī ne vienā namā, tad mazākais vistuvākos kaimiņos.»

«Un vai zināt, Pāvel Ivanovič.» teica Maņilovs, kam tāda doma ļoti iepatikās, «patiesi, cik labi būtu, ja tā varētu dzīvot kopā zem viena jumta vai kādas gobas ēnā pafilozofēt par kaut ko, iedziļināties!…»

«O! tā būtu paradizes dzīve!» Čičikovs nopūzdamies atbildēja. «Ardievu, kundze!» viņš turpināja, Maņilovas rokai tuvojoties. «Ardievu, cienījamais draugs! Neaizmirstiet, lūgumu!»

«O, esiet pārliecināts!» atbildēja Maņilovs. «Es no jums: šķiros ne vairāk kā uz divām dienām.»

Visi iegāja ēdamistabā

«Ardievu, mīļie bērni!» sacīja Čičikovs, ieraudzīdams Al- kidu un Temistoklusu, kuri nodarbojās ap kādu koka huzaru, kam vairs nebija ne roku, ne deguna. «Ardievu, mani mazulīši. Atvainojiet mani, ka neatvedu jums kukuļa, tāpēc ka, atzīstos, nemaz nezināju, vai jūs dzīvojat pasaulē; bet tagad, kad citā reizē atbraukšu, visādā ziņā atvedīšu. Tev atvedīšu zobenu; vai gribi zobenu?»

«Gribu,» atbildēja Temistokluss.

«Bet tev bungas; vai ne tā, tev bungas?» viņš turpināja, noliecies pie Alkida.

«Punkas,» galvu nokāris, čukstēdams atbildēja Alkids.

«Labi, es tev atvedīšu bungas. Tādas varenas bungas, tā vien ies: turrr … ru … tra ta ta, ta ta ta … Ardievu, mīļais! Ardievu,» te viņš noskūpstīja viņam galvu un griezās pie Maņilova un viņa kundzes ar nelieliem smiekliem, ar kādiem parasti mēdz apliecināt viņu bērnu nevainīgās vēlēšanās.

«Nudien palieciet, Pāvel Ivanovič!» Maņilova teica, kad visi jau bija izgājuši uz lievenēm. «Paskatieties, kādi mākoņi.»

«Tie mazi mākonīši,» atbildēja Čičikovs.

«Bet vai zināt ceļu uz Sobakeviču?»

«Par to jums gribēju jautāt.»

«Atļaujiet, es tūliņ izstāstīšu jūsu kučierim.» Te Maņilovs visu tikpat laipni izstāstīja kučierim un vienu reizi pat pateica viņam: jūs.

Kučieris, izdzirdis, ka jābrauc garām diviem ceļiem un jānogriežas pa trešo, atbildēja: «atradīsim, jūsu labdzimtība,» un Čičikovs aizbrauca, un saimnieki, uz pirkstgaliem pacēlušies, viņu pavadīja ar klanīšanos un lakatu vēcināšanu.

Maņilovs ilgi stāvēja uz lieveņa, ar acīm aizripojošo puskarieti pavadīdams, un, kad tā vairs nemaz nebija redzama, viņš tomēr vēl stāvēja, pīpi smēķēdams. Beidzot viņš iegāja istabā, apsēdās krēslā un iegrima domās, no sirds priecādamies, ka sagādājis savam viesim nelielu prieku. Pēc tam nemanot viņa domas pārlidoja uz citiem priekšmetiem un beidzot aizlidoja dievs zina kur. Viņš domāja par draudzīgas dzīves labumu, par to, cik labi būtu dzīvot ar draugu uz kādas upes krasta, pēc tam pār šo upi tika būvēts tilts, pēc tam milzīgs nams ar tik augstu belvederu, ka no turienes var redzēt pat Maskavu, un tur tīrā gaisā vakaros dzert tēju un spriest par kaut kādām patīkamām lietām. — Pēc tam, ka viņi abi kopā ar Čičikovu labās karietēs aizbrauc uz kādām viesībām, kur visus apbur ar savu smalko uzvešanos, un it kā pats ķeizars, dabūjis zināt par tādu viņu draudzību, paaugstina viņus par ģenerāļiem un beidzot dievs zina par ko vēl, ir pats to nekādi nevarēja saprast. Čičikova dīvainais lūgums piepeši pārtrauca visus viņa sapņus. Viņš nekā nevarēja tikt galā ar domām par to: lai kā arī viņš tās grozīja, taču nekā sev nevarēja izskaidrot, un viņš sēdēja visu laiku un smēķēja pīpi; tas vilkās līdz pašam vakaram.

III N O D A Ļ A

Bet Čičikovs lielā labsajūtā sēdēja savā puskarietē, kas jau sen ripoja pa lielceļu. No iepriekšējās nodaļas jau redzams, kas bija viņa gaumes un tieksmju galvenais priekšmets, un tāpēc nav brīnums, ka drīz vien viņš tam pilnīgi nodevās ar miesu un dvēseli. Nodomi, aprēķini un apsvērumi, kas klīda pa viņa seju acīm redzot bija ļoti patīkami; jo ik brīdi iezīmēja apmierināta smīna pēdas. Ar tiem aizņemts, viņš neievēroja, ka viņa kučieris, ar Maņilova saimes ļaužu uzņemšanu apmierināts, taisīja visai prātīgas piezīmes labajā pusē piejūgtajam lāsainajam zirgam. Sis lāsumainais zirgs bija liels viltnieks un izlikās tikai, it kā vilktu, turpretī ilksīs ejošais bēris un kreisā pusē piejūgtais gaiši brūnais, ko sauca par priekšsēdētāju, tāpēc ka bija pirkts no kāda priekšsēdētāja, pūlējās ar visu sirdi, tā ka pat viņu acīs varēja vērot patiku, kuru viņi no tā ieguva. «Blēžojies vien, blēžojies! gan es tevi pār- blēdīšu!» runāja Selifans, paceldamies un sliņķim ar pātagu uzcirzdams. «Zini savu darbu, lupatu vācietis! Bēris cienījams zirgs, viņš izpilda savu pienākumu, es viņam labprāt kādu mēriņu piemetīšu, tāpēc ka viņš cienījams zirgs un priekšsēdētājs arī labs zirgs … Nu, nu! ko skurini ausis? Tu, muļķi, klausies, ja runā! es tev, mežoni, slikta nemācīšu. Re, kur nu lien!» Te viņš atkal uzcirta viņam ar pātagu, piebilzdams: «Ū, barbar, tu nolādētais Bonaparts!…» Pēc tam uzkliedza visiem: «ei, jūs, mīlīši!» un uzišāva visiem trim, šoreiz nevis sodīdams, bet lai parādītu, ka ar viņiem ir apmierināts. Guvis tādu baudu, viņš vērsās atkal ar runu pie lāsumainā: «tu domā, ka apslēpsi savu uzvešanos. Nē, dzīvo pēc taisnības, ja gribi, lai tevi cienītu. Lūk, tam muižniekam, pie kā mēs bijām», ir labi ļaudis. Es labprāt parunāju, ja cilvēks ir labs; ar labu cilvēku vienmēr esmu biedros, tuvs draugs: vai glāzi tējas kopā izdzert, vai uzkost — labprāt, ja ir labs cilvēks. Labu cilvēku katrs godās. Lūk, mūsu kungu katrs godā, tāpēc ka viņš, vai dzirdi, ir ķeizaram kalpojis, viņš ir kaleģu padomnieks …»

Tā spriedelēdams, Selifans beidzot nokļuva pie vistālākajām abstrakcijām. Ja Čičikovs būtu ieklausījies, viņš izdzirdētu dažādus uz viņa personu attiecošos sīkumus; bet viņa domas tā bija aizņemtas ar savu priekšmetu, ka vienīgi tikai stiprs pērkona grāviens piespieda viņu atmosties un paraudzīties visapkārt: visa debess bija klāta mākoņiem un uz putekļainā pasta ceļa krita iietus lāses. Beidzot pērkons norībēja vēl stiprāk un tuvāk, un pēkšņi lietus sāka gāzt kā no spaiņa. No sākuma, šķībi iegriezies, tas cirta kulbas virsai pa vieniem sāniem, tad pa otriem, pēc tam, grozījis uzbrukuma veidu, sākdams taisni no augšas, bungoja tai pa virsu; beidzot šļakatas sāka līt viņam sejā. Tas lika viņam aizvilkt ādas priekškaru ar diviem apaļiem lodziņiem, kas bija ietaisīti, lai varētu aplūkot ceļa skatus, un pavēlēja Selifanam braukt ātrāk. Selifans, arī pašā runas vidū pārtraukts, noskārta, ka. tiešām nevajag kavēties, izvilka no bukas apakšas kādu paltraku no pelēkas vadmalas, uzvilka to mugurā, saķēra grožus rokās un uzkliedza savam trijjūgam, kas tikko tikko vilka kājas, jo juta patīkamu nogurumu no pamācīgām runām. Bet Selifans nekādi nevarēja atminēties, vai diviem vai trim pagriezieniem bija garām pabraucis. Apdomājis un atcerējies vairāk ceļu, viņš saprata, ka daudz ir bijis pagriezienu, kuriem visiem aizbraucis garām. Taču krievu cilvēks izšķirīgos brīžos arvien atjautīs, kas darāms, neielaižoties tālā spriedelēšanā, tad, pagriezis pa pirmo krusta ceļu pa labi, viņš uzkliedza: «ei jūs, cienījamie draugi!» un aizaulekšoja, ko spēja, nemaz nedomādams, uz kurieni izvēlētais ceļš aizvedīs.

Lietus, kā likās, bija sataisījies uz ilgu līšanu. Ceļa putekļi ātri pārvērtās par dubļiem, un zirgiem ar katru brīdi bija grūtāk vilkt puskarieti. Čičikovs jau sāka stipri uztraukties, tik ilgi neredzēdams Sobakeviča sādžu. Pēc viņa aprēķina jau sen bija laiks to sasniegt. Viņš apskatījās uz visām pusēm, bet bija tik tumšs, ka nevarēja nekā saredzēt.

«Seiifan!» viņš beidzot sacīja, izliecies no karietes.

«Ko, kungs?» atsaucās Selifans.

«Paskaties, vai nav redzama sādža!» §

«Nē, kungs, nekur nav redzama!» Pēc tam Selifans, ar pātagu vicinādams, uzsāka dziesmu, ne dziesmu, bet kaut ko tik garu, kam ir gala nebija. Tanī bija viss kas: visi uzmu

dinošie un pamācošie izsaucieni, ar kuriem Krievijā no viena gala līdz otram apveltī zirgus, visāda veida īpašības vārdi bez kādas izvēles, kas tikai pirmais gadās uz mēles. Tā nonāca tiktāl, ka beidzot viņš savus zirgus sāka saukt par sekretāriem.

Pa tam Čičikovs sāka ievērot, ka puskariete šūpojas uz visām pusēm un apveltī viņu stipriem grūdieniem; tas lika viņam nojaust, ka viņi ir nogriezušies no ceļa un acīm redzot brauc pa uzecētu lauku. Selifans to arī, kā likās, noskārta, bet nesacīja ne vārda.

«Ko, blēdi, pa kādu ceļu tu brauc?» jautāja Čičikovs.

«Nu ko tad, kungs, lai dara, tāds laiks; ne pātagu nevari redzēt, tāda tumsa!» To teicis, viņš tā sagāza puskarieti uz sāniem, ka Cičikovam bija ar abām rokām jāpieturas. Nu tikai viņš ievēroja, ka Selifans ir iedzēries.

«Turi, turi, apgāzīsi!» viņš tam kliedza.

«Nē, kungs, kā nu var, lai es apgāztu,» atbildēja Selifans. «Apgāzt nav labi, to es pats zinu: es neparko neapgāzīšu.» Pēc tam viņš sāka lēnām griezt puskarieti, grieza, grieza un beidzot arī pavisam apgāza to uz sāniem. Čičikovs ar rokām un kājām iekrita dubļos. Selifans zirgus tomēr apturēja; kaut gan viņi arī paši būtu apstājušies, jo bija stipri nokusuši. Tāds negaidīts gadījums viņu pavisam pārsteidza. No bukas nokāpis, viņš, rokas sānos iespiedis, nostājās puskarietes priekšā, kamēr kungs kārpījās pa dubļiem, pūlēdamies no tiem izrāpties, un, drusku padomājis, piebilda: «Paraug, apkrita gan!»

«Tu esi piedzēris kā kurpnieks!» teica Čičikovs.

«Nē, kungs, kā nu es varu būt piedzēris! Es zinu, ka nav laba lieta būt piedzērušam. Ar draugu parunāju, tāpēc ka ar labu cilvēku var parunāt, tur nav nekā slikta; un kopā uzkodām. Uzkošana nav slikta lieta; ar labu cilvēku var uzkost.»

«Bet ko es tev pēdējo reizi teicu, kad biji piedzēris? ko? vai esi aizmirsis?» teica Čičikovs.

«Nē, jūsu labdzimtība, kā nu es varu aizmirst. Es jau savu lietu zinu. Es zinu, ka nav labi būt piedzērušam. Ar labu cilvēku parunāju, tāpēc ka …»

«Kad es tevi iepēršu, tad zināsi, kā ar labu cilvēku jārunā.»

«Kā jūsu žēlastībai labpatiksies,» atbildēja Selifans, būdams ar visu mierā, «kad izpērt, tad izpērt; es nemaz tam nepretojos. Kāpēc tad neizpērt, ja vajadzīgs, tā ir kunga griba. Vajag izpērt, tāpēc ka zemnieks izlaižas, kārtība jāievēro. Ja esmu pelnījis, tad kul mani; kāpēc tad nekult?»

Uz tādu spriedelējumu kungs nepavisam neattapās, ko atbildēt. Bet tanī brīdī, likās, pats liktenis par viņu nolēmis apžēloties. Tālumā bija dzirdama suņu riešana. No tā iepriecinātais Čičikovs lika braukt uz priekšu. Krievu kučierim acu vietā ir laba nojauta, tāpēc gadās, ka viņš, acis aiztaisījis, dažreiz aulekšo cik jaudas un vienmēr kaut kur aizbrauc. Selifans, nekā neredzēdams, uzbrauca taisni ciemam un apstājās tikai tad, kad puskariete ar ilksīm atsitās pret žogu un galīgi vairs nekur nebija iespējams braukt. Čičikovs caur lietus gāzi ieraudzīja tikai kaut ko jumtam līdzīgu. Viņš sūtīja Selifanu uzmeklēt vārtus, kas, bez šaubām, būtu vilcies ilgi, ja Krievijā šveicaru vietā nebūtu niknu suņu, kuri pieteica viņu tik skaļi, ka viņš pielika pirkstus pie ausīm. Vienā lodziņā pazibēja uguns un ar miglainu straumi aizsniedza žogu, parādot mūsu ceļiniekiem vārtus. Selifans sāka klauvēt, un drīz kāds svārkā ietinies stāvs atvēra vārtiņus, izbāza pa tiem galvu, un kungs līdz ar kalpu izdzirdēja aizsmakušu sievietes balsi: «kas tur klauvē? ko trokšņo?»

«Ceļinieki, māmiņ, ielaid pārgulēt,» teica Čičikovs.

«Lūk, cik žigls,» atbildēja vecene: «kādā laikā atbraucis! Te tev nav vis iebraucamā vieta, te dzīvo muižniece.»

«Ko darīt, māmiņ, redz, no ceļa nomaldījāmies. Nevaram taču tādā laikā stepē gulēt.»

«Jā, laiks tumšs, nelāga laiks,» piezīmēja Selifans.

«Klusi, muļķi,» teica Čičikovs.

«Bet kas jūs tāds esat?» jautāja vecene.

«Muižnieks, māmiņ.»

Vārds muižnieks, šķiet, lika vecenei mazliet pārdomāt. «Pagaidiet, es pasacīšu cienmātei,» viņa noteica un pēc pāris minūtēm atgriezās ar vējlukturi rokā. Vārti atvērās. Uguns atspīdēja arī otrā logā. Sētā iebraukusi, puskariete apstājās neliela namiņa priekšā, ko tumsā lāgā nevarēja saskatīt. Tikai tā viena puse bija apgaismota no uguns, kas spīdēja pa logiem; nama priekšā bija redzama arī peļķe, uz ko tieši krita tā pati gaisma. Lietus skaļi grabēja pa koka jumtu un čurkstošām straumēm tecēja apakšā noliktajā mucā. Suņi pa tam rēja visvisādās balsīs, kādas vien iespējamas: viens, galvu uz augšu pacēlis, vilka tik gari un ar tādu rūpību, it kā viņš par to dabūtu dievs zina kādu algu; otrs ņēmās ātri kā zva

niķis; tam pa starpu kā pasta zvārgulis skanēja laikam kāda jauna kucēna neapklusināmais diskants, un visu to noslēdza bass, kas varbūt piederēja vecim ar īsta, nopietna suņa dabu, tāpēc ka viņš sēca aizsmacis, līdzīgi dziedātāja kontrabasam, kad koncerts pilnā spēkā, tenori pieceļas uz pirkstgaliem, stipri vēlēdamies izvilkt augsto noti, un visi, galvas atmetuši, stiepjas uz augšu, bet vienīgi viņš, neskūto smakru kakla lakatā iebāzis, nosēdies un gandrīz līdz zemei noliecies, laiž no turienes savu noti, no kuras stikli trīc un dreb. Jau no suņu riešanas vien, kas sastāvēja no tādiem muzikantiem, varēja noskārst, ka sādža nav maza; bet mūsu slapjais un nosalušais varonis par citu neko nedomāja kā tikai par gultu. Puskariete vēl nebija pilnīgi apstājusies, ka viņš jau uzlēca palievenī, paklupa un tikko nepakrita. Uz lieveņa atkal iznāca kāda sieviete, jaunāka kā pirmējā, bet tai loti līdzīga. Viņa ieveda viņu istabā. Čičikovs pārlaida pār to pāris skatienu: istaba bija tapsēta ar vecām svītrotām tapetēm; bildes, uz kurām bija kaut kādi putni, logu starpā; veclaicīgi, mazi spoguli ar tumšiem ietvariem, saritinājušos koku lapu veidā, aiz katra spoguļa bija aizbāzta vai nu vēstule, vai vecu kāršu spēle, vai arī zeķe; sienas pulkstenis ar puķēm uz ciparnīcas … vairāk viņš nekā nevarēja apjaust. Viņš juta, ka acis līp ciet, it kā kāds tās būtu iesmērējis ar medu. Pēc brītiņa ienāca mājasmāte, jau padzīvojusi sieviete, ar ātri uzsietu nakts cepuri galvā un flaneli ap kaklu; viņa piederēja pie tām māmiņām, nelielu muižu īpašniecēm, kas gaužas par neražu, zaudējumiem un mēdz pašķiebt galvu drusku uz vieniem sāniem, taču tanī pašā laikā pamazām pilda ar naudu svītrotus maisiņus, ko glabā kumodu atvilktnēs. Vienā maisiņā tiek salikti rubļi, otrā pusrubli, trešā kvarti, kaut gan no skata liekas, ka kumodē vairāk nekā nav kā tikai veļa, nakts jakas, dziju kamolīši un izārdīti rīta svārki, kuriem nolemts pārvērsties par kleitu, ja vecajā, svētku karašas un visādus sviesta raušus cepot, izdeg caurums vai arī pati no sevis noplīst. Bet kleita nesadeg, un ari pati no sevis nenoplīst: vecene ir taupīga, un rīta svārkam ilgi jānoguļ izārdītā veidā, iekām to līdz ar citām lupatām pēc testamenta manto māsas mazbērni kopā ar dažādiem citiem krāmiem.

Čičikovs atvainojās, ka traucējis viņu ar tik negaidītu ierašanos. «Nekas, nekas,» mājasmāte atbildēja. «Dievs pasargi, kādā laikā esat atbraukuši! Tāds negaiss un slapjdraņķis, pēc ceļa vajadzētu gan kaut ko iekost, bet nakts laiks, nekā nevar pagādāt.»

Mājasmātes vārdus pārtrauca dīvaina šņākšana, tā ka viesis gandrīz izbijās; pēc trokšņa likās, it kā visa istaba būtu pilna ar čūskām; bet, uz augšu paskatījies, viņš apmierinājās, jo noprata, ka sienas pulkstenis taisās sist. Šņākšanai tūliņ sekoja krāciens, un, beidzot, visus spēkus saņēmis, tas nosita divi tādā skaņā, it kā kāds ar nūju dauzītu pa saplīsušu podu, pēc tam pendelis atkal turpināja tikšķēt pa labi un kreisi.

Čičikovs pateicās mājasmātei, sacīdams, ka viņam nekā nevajag, lai viņa ne par ko nepūlas, ka viņš vairāk nekā negrib kā tikai gultu, un vienīgi mēģināja uzzināt, kur atbraucis un vai tālu līdz muižniekam Sobakevičam, uz ko vecene atbildēja, ka tāda vārda neesot pat dzirdējusi un ka tāda muižnieka nemaz neesot.

«Vismaz Maņilovu jūs taču pazīstat?» jautāja Čičikovs.

«Kas tas Maņilovs tāds ir?»

«Muižnieks, māmiņ.»

«Nē, neesmu dzirdējusi, tāda muižnieka nav.»

«Kādi tad ir?»

«Bobrovs, Svinjins, Kanapatjevs, Charpakins, Trepakins, Pļešakovs.»

«Vai bagāti ļaudis, vai?»

«Nē, mīļais, pārāk bagātu nav. Kam divdesmit, kam trīsdesmit, bet tādu, kam simt dvēseļu, tādu nav.»

Čičikovs noprata, ka viņš iebraucis visai nomaļā kaktā. «Bet vismaz vai tālu līdz pilsētai?»

«Verstis sešdesmit būs. Cik žēl, ka man nav ko dot jums iekost; vai negribat, mīļais, tēju?»

«Pateicos, māmiņ. Nekā nevajag, tikai vienīgi gultu.»

«Taisnība, pēc tāda ceļa ļoti derīgi atpūsties. Lūk, mīļais, liecieties uz šī dīvana. Ei Fetiņja, atnes pēļus, spilvenus un palagu. Kādu laiku uzsūtījis dievs: tāds pērkons — man visu nakti dega svece svētbildes priekšā. Ek mīļo manu, tev jau kā veprim visa mugura un sāni dubļos! kur tā novārtījāties?»

«Paldies dievam, ka tikai novārtījos, jāpateicas, ka ribas neielauzu.»

«Ak kungs, kādas briesmas! Vai nevajadzētu ar kaut ko muguru ierīvēt?»

«Paldies, paldies. Nepūlieties, bet lieciet savai meitai izžāvēt un iztīrīt manas drēbes.»

«Vai dzirdi, Fetiņja!» mājasmāte sacīja sievietei, kas bija iznākusi uz lieveņa ar sveci pretī un kas jau bija paspējusi ienest pēli, ko purinādama ar rokām no abām pusēm, palaida istabā veselus spalvu plūdus. «Tu paņem viņu svārkus un bikses, papriekš izžauj tos uguns priekšā, kā to darīji ar nelaiķa kunga drēbēm, tad izberzē un krietni izdauzi.»

«Klausos, cienmāt!» atbildēja Fetiņja, pēli ar palagu apklādama un spilvenus uzlikdama.

«Nu, lūk, tev gulta gatava,» teica mājasmāte. «Ardievu, mī]ais, vēlu labu nakti. Bet vai vēl ko nevajag? Varbūt, tu, mijais, esi ieradis, lai kāds pirms iemigšanas pakasītu kāju pēdas. Mans nelaiķis bez tā nemaz nevarēja iemigt.»

Taču viesis atsacījās arī no kāju pēdu kasīšanas. Mājasmāte aizgāja, un viņš tūliņ steidza izģērbties un atdeva Fetiņjai visu savu apģērbu, kā virs, tā arī apakšdrēbes, un Fetiņja, arī no savas puses labu nakti novēlējusi, aizstiepa šīs slapjās bruņas. Viens palicis, viņš ne bez prieka aplūkoja savu guļas vietu, kas sniedzās gandrīz līdz griestiem. Fetiņja, kā redzams, bija meistariene uzpurināt pēļus. Kad, krēslu pielicis, viņš ierāpās gultā, tā zem viņa noslīka gandrīz līdz pašai grīdai, un spalvas, no savas vietas izspiestas, izlidoja pa visiem istabas kaktiem. Sveci izpūtis, viņš apsedzās ar kokvilnas segu un, zem tās kliņģeri saritinājies, tūliņ ari aizmiga. Otrā rītā viņš atmodās diezgan vēlu. Saule spīdēja pa logu taisni viņam acīs, un mušas, kas vakar bija mierīgi gulējušas pie sienām un griestiem, visas tagad aplenca viņu: viena bija uzsēdusies viņam uz lūpas, otra uz auss, trešā mēģināja nomesties uz pašas acs, bet to, kas aiz neuzmanības nosēdās tuvāk pie nāsīm, viņš pusmiegā ievilka degunā; tas lika viņam stipri šķaudīt, — apstāklis, kas bija par cēloni viņa atmodai. Pār istabu skatienu pārlaidis, viņš tagad ievēroja, ka ne uz visām bildēm bija putni: to starpā karājās ari Kutuzova ģīmetne un kāds eļļas krāsā gleznots vecis, mundierī ar sarkaniem aplokiem, kādus nēsāja Pāvila Petroviča laikā. Pulkstenis atkal izlaida šņācienu un nosita desmit; pa durvīm kāda sieviete iebāza galvu, bet tūliņ atkal pazuda, jo Čičikovs, vēlēdamies labāk izgulēties, bija pilnīgi visu noģērbis. Pavīdējusī seja viņam likās tā kā drusku pazīstama. Viņš sāka atcerēties: kas tā varēia būt, un beidzot atminējās, ka tā ir mājasmāte. Viņš apģērba kreklu; drēbes, jau izžāvētas un iztīrītas, atradās viņam blakus. Apģērbies, viņš piegāja pie spoguļa un nošķaudījās atkal tik stipri, ka tanī brīdī pie loga pienākušais tītars, logs bija ļoti zems, piepeši, ātri savā dīvainā valodā sāka viņam kaut ko stāstīt, kas laikam nozīmēja «esiet vesels,» bet Čičikovs viņu nosauca par muļķi. Pie loga piegājis, viņš sāka apskatīt ainavu: loga priekšā, kā likās, bija vistu kūts, vismaz šaurais pagalms bija putnu un visādu mājloDu pPns. Tītariem un vistām nebija skaita; viņu starpā mēreniem soļiem staigāja gailis, seksti purinādams un galvu sānis noliekdams, it kā kaut ko uzmanīgi klausīdamies; tur netrūka arī cūkas ar visu saimi; turpat, mēslu čupu rakņādama, viņa, garām iedama, apēda cāli un, tā nemaz neievērojusi, turpinaja mierīgi pēc savas ieražas rīt arbuzu mizas. Ap šo nelielo pagalmu vai vistu kūti bija dēļu sēta, aiz kuras stiepās 'ieli sakņu dārzi ar kāpostiem, sīpoliem, kartupeļiem, bietēm un citiem saimniecībā vajadzīgiem dārzeņiem. Sakņu dārzā šur tur bija izsvaidītas dažas ābeles un citi augļu koki, ar tīkliem pārvilkti, lai aizsargātu tos no žagatām un zvirbuļiem, pēdējie lieliem, slīpiem mākoņiem lidoja no vienas vietas uz otru. Tā paša nolūka dēļ uz gariem mietiem bija uzstiprināti baidekļi ar izplestām rokām; vienam bija galvā pat saimnieces naktscepure. Aiz sakņu dārziem nāca zemnieku istabas, kuras kaut gan bija saceltas juku jukām un nevirknējās pareizās ielās, tomēr pēc Čičikova vērojuma tās liecināja par zemnieku turību, jo bija uzkoptas, kā pienākas: vecu dēļu vietā uz jumtiem visur bija ielikti jauni; vārti nekur nebija sašķiebušies; viņam tuvāk esošajos labi apjumtajos zemnieku šķūņos viņš ieraudzīja vai nu vienus, citur arī divus gandrīz jaunus ratus. «Viņai nav vis maza sādžiņa,» viņš sacīja un tūliņ apņēmās ar mājasmāti tuvāk aprunāties un iepazīties. Viņš paraudzījās pa durvju šķirbu, pa kuru viņa nesen bija iebāzusi galvu, un, ieraudzījis viņu pie tējas galda sēžam, iegaja pie tās ar jautru un laipnu seju…

«Labrīt, mīļais. Kā labi gulējāt?» sacīja mājasmāte pieceldamās. Viņa bija labāk apģērbusies nekā vakar, tumšās drēbēs, un nakts cepures galvā arī vairs nebija, tikai ap kakki tāpat bija kaut kas aptīts.

«Labi, labi,» atbildēja Čičikovs, atzveltnes krēslā atsēzdamies. «Un kā jūs, māmiņ?»

«Slikti, mīļais.»

«Kā tā?»

«Bezmiegs. Vienmer krusti sāp un kāja virspus skriemeļa, tā i lauza.»

«Pāries, pāries, māmiņ. Par to nebēdājieties.»

«Lai dievs dotu, ka pārietu. Es gan smērēju ar cūku taukiem un ar terpentinu arī slapināju. Bet ar ko jūs dzersiet tēju? Pudelē ir augļu liķieris.»

«Nav par ļaunu, māmiņ, iedzersim ari liķieri.»

Es domāju, lasītājs jau būs atjautis, ka Čičikovs, nevērojot ^ipno seju, tomēr runāja daudz brīvāk nekā ar Maņilovu un nebūt tā neievēroja ceremonijas. Jāatzīstas, ka pie mums Krievijā, ja arī mēs neesam visur panākuši ārzemniekus, taču tālu esam tos pārspējuši mākslā izturēties. Dažādos mūsu izturēšanās smalkumus un nokrāsas nevar ne uzskaitīt. Francūzis vai vācietis ne mūžam neapķers un nesapratīs visas tās īpatības un atsķirības; viņš ganunz tādā pašā balsī, tādā pašā valodā runā kā ar miljonāru, tā ar tabakas sīktirgotāju, kaut gan, zināms, savā sirdī pirmā priekšā attiecīgi pieglaimosies. Bet pie mums nav tā: mums ir tādi gudrinieki, kas ar muižnieku, kam pieder divsimt dvēseļu, runās pavisam citādi nekā ar to, kam to ir trīssimt, bet ar to, kam to ir trīssimt, runās atkal ne tā kā ar to, kam pieci simti, bet ar to, kam pieci simti, pavisam citādāk nekā ar to, kam astoņi simti, ar vārdu, varam kāpt vai līdz miljonam, bet arvien atradīsies nianses. Teiksim, piemēram, kādā vietā, nevis te, bet trejdevītā valstī, atrodas kāda kanceleja, bet kancelejā, teiksim, ir kancelejas priekšnieks. Lūdzu apskatīt viņu, kad viņš sēž savu apakšnieku vidū — no bailēm ne vārda neteiksi! lepnība, dižciltība un kas tik nav viņa vaigā lasāms! ņem tik otu un zīmē: Prometejs kas Prometejs! Skatās kā ērglis, staigā stalti un cēli. Bet, kad tas pats ērglis, istabu tikko .atstājis, tuvojas sava priekšnieka kabinetam, tad, papīriem padusē, tekalē gluži kā irbīte, ka ne izturēt nevar. Viesībās vai ballē, kur visiem neliela čina, Prometejs tāpat paliek Prometejs, bet, tiklīdz kāds augstāks par viņu, ar Prometeiu notiek tāda pārvērtība, kādu pat Ovidijs nevar izdomāt: muša, pat mazāks par mušu, niecīgs smilšu graudiņš! «Tas taču nav Ivans Petrovičs,» sacīsi, viņu aplūkojis. «Ivans Petrovičs ir lielāka aueuma, bet šis maziņš, sīciņš, tas runā skaļi, basā un nekad nesmejas, bet šis, velns zina kas: pīkst kā putns tin vienmēr smeias.» Pieej tuvāk, apskaties, nudien Ivans Petrovičs! «Ai-ja-jā'» tu nodomāsi pie sevis… Bet pievērsīsimies mūsu darb'bas

personām. Čičikovs, kā mēs redzējām, bija nolēmis atmest ceremonijas un tāpēc, tējas tasi paņēmis un tur ielējis liķieri, sāka šādu sarunu:

«Jums, māmiņ, laba sādžiņa. Cik tanī dvēseļu?»

«Dvēseļu tanī, mīļais, būs bezmaz 80,» saimniece atbildēja, «tikai posts, slikti laiki, lūk, arī pērngad bija neraža, dievs lai pasarga.»

«Tomēr pēc izskata zemnieki jums spēcīgi, ēkas stipras. Bet atļaujiet uzzināt jūsu vārdu. Es biju tik izklaidīgs … iebraucu nakts laikā …»

«Korobočka, kolēģiju serkretariene.»

«Pazemīgi pateicos. Bet vārds un tēva vārds?»

«Nastasja Petrovna.»

«Nastasja Petrovna? labs vārds Nastasja Petrovna. Manu mātes māsu arī sauc par Nastasju Petrovnu.»

«Bet jūsu vārds?» jautāja muižniece. «Jūs, šķiet, esat piesēdētājs?»

«Nē, māmiņ,» smiedamies atbildēja Čičikovs: «neesmu vis piesēdētājs, bet tāpat ceļoju savās darīšanās.»

«A, tad jūs esat uzpircējs! Cik gan žēl, ka es tirgotājiem visu medu tik lēti pārdevu, bet tu, mīļais, droši vien būtu man to atpircis.»

«Medu gan nebūtu pircis.»

«Ko tad citu? Vai kaņepes? Bet, lūk, arī kaņepju man tagad tā pamaz: tikai puspuda pavisam.»

«Nē, māmiņ, man vajadzīga cita prece: sakiet, vai jums zemnieki ir miruši?»

«Ak mīļais, astoņpadsmit cilvēku!» vecene nopūzdamās atbildēja. «Un tādi labi vīri nomira, visi strādnieki. Pēc tam, tiesā, citi gan radās klāt, bet kas nu no tiem par jēgu, tādi vien sīki. Bet atbrauc piesēdētājs un prasa, lai par katru dvēseli samaksā. Cilvēki miruši, bet maksā par viņiem kā par dzīvajiem. Pagājušā nedēļā man sadega kalējs, tāds labs kalējs, ari atslēdznieka amatu mācēja.»

*Bet vai tad pie jums bija ugunsgrēks, māmiņ?»

«Dievs pasargāja no tādas nelaimes, ugunsgrēks būtu vēl ļaunāk; pats sadega, mīļais. Iekšā viņam sāka degt, pārlieku bija iedzēris, tikai zila uguns iznāca pa muti laukā, visgarām sagruzdēja, sagruzdēja un palika melns kā ogle, bet bija gan krietns kalējs! un tagad es vairs nekur nevaru izbraukt, nav kas zirgus apkaļ.»

«Tas viss dieva prāts, māmiņ!» teica Čičikovs nopūzdamies; npret dieva gribu nevar nekā teikt… Atdodiet viņus man, Nastasja Petrovna?»

«Ko tad, mīļais?»

«Lūk, visus tos, kas nomiruši.»

«Kā tad jums varu viņus atdot?»

«It vienkārši. Vai varbūt pārdodiet. Es jums došu naudu par viņiem.»

«Bet kā tad, es, nudien, nevaru saprast? Vai tad tu patiesi gribi izrakt viņus no zemes?»

Čičikovs redzēja, ka vecene bija ķērusi par tālu un ka nepieciešams viņai izskaidrot, kas par lietu. Viņš nedaudz vārdos viņai paskaidroja, ka pirkšana skaitīsies tikai uz papīra un ka dvēseles pierakstīs par dzīvām.

«Bet kam tev tās vajag?» platām acīm viņu uzlūkodama, vecene jautāja.

«Nu, tā ir mana darīšana.»

«Bet viņi jau miruši.»

«Kas tad saka, ka viņi dzīvi? Tāpēc jau arī jums zaudējums, ka miruši: jums par viņiem jāmaksā, bet es tagad izglābšu jūs no pūlēm un maksājumiem. Saprotat? Un ne tikai izglābšu, bet došu vēl klāt piecpadsmit rubļu. Nu, tagad skaidrs?»

«Nudien, nezinu,» mājasmāte stomīdamās atbildēja. «Es taču mirušus vēl nekad neesmu pārdevusi.»

«Ko vēl nē! Tas būtu brīnums, ja jūs kādam tos būtu pārdevusi. Vai tad jūs domājat, ka no viņiem tiešām kāds labums?»

«Nē, to es nedomāju. Kas nu no viņiem par labumu, labuma nekāda nav. Mani tikai tas samulsina, ka viņi jau miruši.»

«Nu, vecene liekas cietpaure!» pie sevis nodomāja Čičikovs, «Paklausieties, māmiņ! Tad apdomājiet labi: jūs taču izputiniet sevi. Jūs maksājat par viņu nodokļus kā par dzīvu.»

«Ak mīļais mans, ir nerunā par to!» iebilda muižniece. «Pirms trijām nedēļām samaksāju vairāk nekā pusotra simta arī piesēdētāju piekukuļoju.»

«Nu palūk, māmiņ. Bet tagad apdomājiet, ka jums piesēdētāju vairs nevajadzēs piekukuļot, tāpēc ka es par viņiem

tagad maksāšu; es, bet ne jūs; es uzņemos visas nodevas. Els pat par savu naudu nokārtošu pirkšanas līgumu, vai to jūs saprotat?»

Vecene kļuva domīga. Viņa redzēja, ka veikals tiešām liekas it kā izdevīgs, bet ka tas pārlieku jauns un neierasts; un tāpēc sāka stipri baidīties, ka tikai šis uzpircējs viņu kaut kā nepiekrāpj; taču atbrauca dievs zina no kurienes un pie tam vēl nakts laikā.

«Nu kā būs, māmiņ, sitīsim saujās, vai?» jautāja Čičikovs.

«Nudien, mīļais, man vēl nekad nav gadījies nelaiķus pārdot. — Dzīvus gan es pārdevu, lūk, ir aizpērn Protopopovam divas meičas par simt rubļiem katru, un viņš ļoti pateicās, esot iznākušas labas strādnieces: pašas aužot servjetes.»

«Nu, par dzīviem netiek runāts; dievs ar viņiem. Es gribu mirušus.»

«Patiesi, sākumā man vēl bail, ka man neceļas kāds zaudējums. Varbūt tu, mīļais, mani krāp, bet viņi varbūt… viņi varbūt vairāk maksā.»

«Paklausieties, māmiņ … ek, kāda jūs! ko viņi var maksāt? Apdomājiet: tie taču ir pīšļi. Vai saprotat? tie ir tikai pīšļi. Ņemiet visnederīgāko, vispēdējo lietu, piemēram, vienkāršu lupatu, ir lupatai sava cena: to, mazākais, pirks papīra fabrikā, bet tie nekam nav vajadzīgi. Nu, sakiet paši, kam tie der?»

«Tas jau, zināms, tiesa. Gluži nekam neder; bet. raugi, mani tikai tas attur, ka viņi jau miruši.»

«Ek, kur ozolkoka galva!» pie sevis nodomāja Čičikovs, jau sākdams zaudēt pacietību. «Tiec nu galā ar viņu! sasvied- rēja pat, nolādētā vecene!» Te viņš, lakatu no kabatas izvilcis, sāka slaucīt sviedrus, kas patiesi bija izspiedušies uz pieres. Taču Čičikovs par velti dusmojās: dažs godājams un pat valsts vīrs, bet darīšanās bieži izturas kā īsta Korobočka. Kad ieņems kādas domas galvā, tad neceri tās ārā dabūt, vari celt viņam priekšā visādus pierādījumus, tik skaidrus kā diena, bet no viņa viss lec atpakaļ, kā gumijas bumba atlec no sienas. Sviedrus noslaucījis, Čičikovs nolēma pamēģināt, vai nevarētu viņu uzdabūt, uz ceļa no kaut kādas citas puses. «Jūs, māmiņ,» viņš sacīja: «vai nu negribat ma'nus vārdus saprast, vai arī tīši tā runājat, lai tikai būtu kaut kas ko runāt … Es jums dodu naudu: piecpadsmit rubļu asignacijās.

Vai saprotat? Tā taču ir nauda. Uz ielas to neatradīsiet. Nu, sakiet taisnību, par cik pārdevāt medu?»

«Par 12 rubļiem pudu.»

«Drusku samelojāt, māmiņ. Par divpadsmit nepārdevāt.»

«Nudien, pārdevu.»

«Nu, redzat? Par to tas ir medus. Jūs ar lielām pūlēm, centību un rūpēm krājāt to, varbūt veselu gadu; braukājāt, meklējāt bites, veselu ziemu tās barojāt pagrabā, bet mirušas dvēseles nav no šīs pasaules. Tur jūs no savas puses neesat pielikusi nekādas pūles, tā bija dieva griba, ka viņas atstāja šo pasauli, nodarīdamas zaudējumu jūsu saimniecībai. Tur jūs dabūjāt par darbu, par rūpēm divpadsmit rub)u, bet te, it ne par ko, par velti, ne divpadsmit, bet piecpadsmit rubļu, ne sudrabā, bet visus zilās asignacijās.» Pēc tādas spēcīgas pārliecināšanas Čičikovs gandrīz vairs nešaubījās, ka vecene beidzot padosies.

«Nudien,» muižniece atbildēja: «es esmu nepiedzīvojusi atraitne! labāk drusku pagaidīšu, varbūt sabrauks tirgotāji, tad apjautāšos par cenām.»

«Kauns, kauns, māmiņ! vienkārši kauns! Nu, ko jūs runājat, apdomājiet pati! kas tad viņas gan pirks? Nu, kur tad tādas var izlietot?»

«Bet varbūt saimniecībā kaut kā pie gadījuma var noderēt …» atbildēja vecene, bet tā ir nepabeidza teikumu, atplēta muti un gandrīz bailīgi uzskatīja viņu, vēlēdamās zināt, ko viņš par to teiks.

«Miruši saimniecībā! Ek, kas jums nāk prātā! Zvirbuļus pa naktīm sakņu dārzā ar viņiem baidīt, vai?»

«Dievs ar jums! Ko tu tādas briesmas runā!» krustu mezdama, norunāja vecene.

«Nu, kur tad jūs viņus vēl gribējāt izlietot? Starp citu, taču kauli un kapi, viss paliek jums: man tie būs tikai uz papīra. Nu, ko tad vēl? Kā tad būs? vismaz atbildiet! *

Vecene no jauna kļuva domīga.

«Par ko tad jūs domājat, Nastasja Petrovna?»

«Patiesi, nevaru saprast, ko darīt, pārdošu juma labāk kaņepes.»

«Kam man kaņepes? Apžēlojieties, es jums lūdzu pavisam kaut ko citu, bet jūs man bāžat kaņepes! Kaņepes paliek kaņepes, citreiz atbraukšu, nopirkšu arī kaņepes. Nu kā tad būs, Nastasja Petrovna?»

«Nudien, tik dīvaina prece, pavisam neierasta!»

Te Čičikovs pavisam pazaudēja pacietību, dusmās cirta krēslu pret grīdu un novēlēja veceni velnam.

No velna muižniece ārkārtīgi izbijās. «Ak, nemini viņu, dievs ar viņu!» viņa iekliedzās, visa nobālēdama. «Aizpagā- jušo nakti man visu nakti nelabais rādījās sapņos. Vakarā pēc lūgšanas gribēju drusku pazīlēt uz kārtīm, bet, redzams, dievs par sodu man atsūtīja viņu. Tik riebīgu ieraudzīju; bet ragi garāki nekā vērsim.»

«Es brīnos, kā viņi jums, veseliem desmitiem nerādās sapņos. Tikai no kristīgas cilvēku mīlestības gribēju: redzu, nabaga atraitne mokās, cieš trūkumu … bet izputi un nosprāgsti ar visu savu sādžu!…»

«Ak, kādus sliktus vārdus tu runā!» sacīja vecene, ar bailēm viņu uzlūkodama.

«Taču pietrūkst ar jums vārdu! Nudien, sliktu vārdu nesakot, jūs tīri ,kā tāds sētas suns, kas gul uz siena: pats siena neēd, bet citiem arī nedod. Es gribēju no jums pirkt dažādus saimniecības produktus, tāpēc ka esmu arī kroņa uzpircējs…» Te viņš sameloja, kaut gan nejauši un bez kādas tālākas pārdomāšanas, bet negaidīti izdevīgi. Kroņa iepirkumi Nastasju Petrovnu stipri ietekmēja, vismaz viņa jau gandrīz lūdzošā balsī sacīja: «Par ko tu tik ļoti noskaities? Būtu es sākumā zinājusi, ka esi tik dusmīgs, es nemaz nebūtu tev runājusi pretim.»

«Nav par ko dusmoties! Lieta nav olas čaumalas vērta, un es sākšu par to dusmoties.»

«Nu, lai tad arī iet, esmu gatava tev atdot par piecpadsmit asignacijām! bet palūko, tētiņ, par iepirkumiem: ja vajag rudzu vai griķu miltu, vai putraimu, vai kautus lopus, tad, lūdzams, neapbēdini mani.»

«Nē, māmiņ, neapbēdināšu,» viņš atbildēja, ar roku sviedrus slaucīdams, kas trijiem strautiem plūda pa viņa vaigu. Viņš izjautāja, vai viņai neesot pilsētā kāds pilnvarnieks vai pazīstams, kam varētu izdot pilnvaru līguma apstiprināšanai un visam, kas vajadzīgs. «Kā ne, protopopa Kirila tēva dēls dien palatā,» atbildēja Korobočka. Čičikovs palūdza, lai viņa izraksta protopopam pilnvaru, un, lai atbrīvotu no liekām pūlēm, pats ņēmās sacerēt.

«Būtu labi,» Korobočka pa tam pie sevis nodomāja: «ja no manis viņš priekš kroņa uzpirktu miltus un lopus, vajag viņu pielabināt: no vakarvakara vēl mikla palika, jāiet pasacīt Fetiņjai, lai izcep bļinas; derētu pagatavot ari olu pīrāgu no neraudzētas mīklas, to man labi prot, arī daudz laika tur nevajag.» Mājasmāte izgāja, lai izpildītu savu nodomu par pīrāga pagatavošanu un laikam papildināt to ar citiem mājas ceptuves un virtuves darinājumiem; bet Čičikovs iegāja viesistabā, kur bija pārgulējis nakti, lai izņemtu no savas lādītes vajadzīgos papīrus. Viesistabā jau sen viss bija piekopts, lepnie pēji iznesti laukā, dīvana priekšā stāvēja apklāts galds. Nolicis uz tā lādīti, viņš mazliet atpūtās, jo juta, ka bija viscaur nosvīdis, kā izpeldināts: viss, kas viņam bija mugurā, sākot no krekla līdz zeķēm, viss bija slapjš. «Ek, kā nomocīja mani, nolādētā vecene!» teica viņš, drusku atpūties, un atslēdza lādīti. Autors ir pārliecināts, ka ir daži tādi ziņkārīgi lasītāji, kas vēlēsies iepazīties ar plānu un lādītes iekšējo saturu. Un kāpēc arī neapmierināt! Lūk, iekšējais saturs: pašā vidū iedobumiņš ziepēm, ap to seši vai septiņi šauri nodalījumi bārdas nažiem; tad kvadratiņi smilšu trauciņam un tintnīcai ar laivai līdzīgu rieviņu vidū spalvām, zīmoglakai un visam, kas pagarāks; pēc tam visādi nodalījumi ar vākiem un bez vākiem, visam tam, kas īsāks, tur bija visādas vizītkartes, teatra biļetes, ielūgumi bērēs un citi raksti, ko nolika piemiņai. Lādītes virsdaļu ar visiem nodalījumiem varēja izņemt laukā, un zem tās atradās telpa, aizņemta papīra kaudzēm loksnes lielumā, beidzot nāca maza, paslepena atvilkine naudai, no lādītes sāniem nemanot izvelkama. Tās īpašnieks vienmēr to tik žigli izvilka un tanī pašā brīdī atstūma atpakaļ, ka patiesi nevarēja sacīt, cik tur bija naudas. Čičikovs sāka darboties un, noasinājis spalvu, sāka rakstīt. Tanī brīdī ienāca mājasmāte.

«Tev laba kastīte, mīļais,» viņa sacīja pie tā piesēzdamās. «Laikam Maskavā pirkta?»

«Maskavā,» atbildēja Čičikovs, turpinādams rakstīt.

«Es jau to zināju: tur viss ir labs darbs. Aizpērn mana māsa atveda no turienes siltus zābaciņus bērniem: tik stipra prece, līdz šim laikam valkā. Ak, kas tev tur zīmogpapīra!» viņa turpināja, lādītē ieskatīdamās. Un tiešām, zīmogpapīru tur nebija mazums. «Kaut man vienu loksnīti iedāvinājis! man tāds liels trūkums; ja gadās tiesā kādu lūgumrakstu iesniegt,, nav uz kā rakstīt.»

Čičikovs paskaidroja viņai, ka tas nav tāds papīrs, ka tas derot līgumu noslēgšanai, bet ne lūgumrakstiem. Tomēr, lai viņu apmierinātu, viņš iedeva tai kādu rubļa vērtu loksni Vēstuli norakstījis, deva viņai parakstīties un palūdza īsu zemnieku sarakstu. Izrādījās, ka muižniecei nekādu sarakstu, ne piezīmju nebija, bet zināja gandrīz visus no galvas; viņš lika tai diktēt viņus. Daži zemnieki viņu mazliet pārsteidza ar saviem vārdiem, bet vēl vairāk ar palamām, tā ka katru reizi, tādu vārdu dzirdējis, papriekšu apstājās un tad tikai sāka rakstīt. It īpaši viņu pārsteidza kāds Pēteris Saveljevs- Negoda-Sile, tā ka viņš nevarēja neteikt: «cik garš!» Otram pie vārda bija piekārts Govju ķieģelis, cits saucās vienkārši: Ritenis Ivans. Rakstīt beidzis, viņš ievilka nāsīs drusku gaisa un saoda kaut kā sviestā cepta vilinošo smaržu, i «Pazemīgi lūdzu iekost,» sacīja mājasmāte. Čičikovs atskatījās un ieraudzīja, ka uz galda jau bija sēnes, pīrādziņi, maizītes, karašas, bļinas, plāceņi ar visādām piedevām: ar sīpoliem, magoņu sēklām, biezpienu, zivīm un diezin ko vēl visu.

«Neraudzētas mīklas pīrāgs ar olu!» sacīja mājasmāte.

Čičikovs paņēma neraudzētas mīklas pīrāgu ar olu un, vairāk nekā pusi apēdis, to uzslavēja. Un tiešām, pīrāgs pats par sevi bija gards, bet pēc visām mokām un pūlēm ar veceni izlikās vēl gardāks.

«Bet blinas?» teica mājasmāte.

Atbildes vietā Čičikovs satina trīs blinas kopā un, apmērcējis izkausētā sviestā, iebāza mutē, bet lūpas un rokas noslaucīja ar servjeti. Trīs reizes to atkārtojis, viņš palūdza mājasmSti likt iejūgt viņa puskarieti. Nastasja Petrovna tūliņ izsūtīja Fetiņju, turpat pavēlēdama ienest vēl karstas blinas.

«Jums, māmiņ, ļoti gardas bļinas,» teica Čičikovs, sniegdamies pēc ienestajām, karstajām.

«Jā, man tās labi cep,» atbildēja mājasmāte: «tikai, lūk nelaime, slikta raža, nav labu miltu … Bet ko tad mīļais, jūs tā steidzaties?» viņa sacīja, redzēdama, kā Čičikovs jau paņem rokā cepuri: «puskariete taču vēl nav iejūgta.»

«Iejūgs, māmiņ, iejūgs, man ātri iejūdz.»

«Bet, lūdzami, neaizmirstiet par kroņa iepirkumiem.»

«Neaizmirsīšu, neaizmirsīšu,» atbildēja čičikovs, priekšnamā iziedams.

«Vai cūku taukus nepērkat?» mājasmāte jautāja, viņam pakaj iedama.

«Kāpēc nepirkt? Pirkšu, tikai vēlāk.»

«Ap svētkiem man ir cūku tauki būs.»

«Pirksim, pirksim, visu pirksim, ir cūku taukus pirksim.»

«Varbūt jums arī vajadzēs putnu spalvu. Ap Filipa gavēņa laiku man ir putnu spalvas būs.»

«Labi, labi,» runāja Čičikovs.

«Redzi nu, mīļais, tava puskariete vēl nav gatava,» sacīja mājasmāte, kad abi bija izgājuši uz lieveņa.

«Būs, būs gatava. Pastāstiet tikai man, kā tikt uz lielceļa.»

«Kā tad to izdarīt?» sacīja mājasmāte. «Tas ļoti grūti iestāstīt, daudz sānu ceļu; varbūt dot tev kādu meiteni, lai pavada. Tev taču uz bukas, kā liekas, būs vieta, kur viņai piesēsties?»

«Kā nu nebūs.»

«Manis pēc, es tev došu meiteni, viņa zina ceļu, tikai tu pielūko! neaizved viņu līdzi, tirgotāji man vienu jau aizveda.»

Čičikovs pārliecināja viņu, ka neaizvedīšot, un Korobočka, apmierinājusies, jau sāka aplūkoties, kas notiek viņas pagalmā; ar acīm ieurbās ekonomē, kas nesa no pieliekamā kambara koka bļodu ar medu, zemniekā, kas parādījās vārtos, un pamazām nogrima saimniecības darīšanās. Bet kādēļ tik ilgi kavēties pie Korobočkas? Korobočka vai Maņilovs, vai saimniecības darīšanas, vai arī nesaimniecības — lai paliek tās! Nevis tas pasaulē ir brīnišķīgi iekārtots: priecīgais acumirklī pārvēršas bēdīgā, ja tikai pie tā ilgāk uzkavēties, un tad diezin kas vēl ienāk galvā. Varbūt pat sāksi domāt: vai patiesi Korobočka stāv tik zemu uz cilvēces attīstības bezgalīgajām kāpnēm? Vai patiesi tik liels bezdibenis, kas atdala viņu no viņas māsas, kura neaizsniedzami norobežota aristokrātiskā nama sienām ar smaržīgām čuguna kāpnēm, ko rotā spožs varš, sarkankoks un paklāji; tur viņa sēž žāvādamās ar puslasītu grāmatu, gaidīdama uz asprātīgi aristokrātiskām viesībām, kur viņai būs izdevība izrādīt savu gudrību un izsacīt iekaltas domas, domas, kas, pēc modes likumiem, veselu nedēļu nodarbinās visu pilsētu, domas ne par to, kas notiek viņas mājā un viņas muižās, kur aiz sliktas saimniekošanas viss nolaists un izputināts, bet par to, kāds politisks apvērsums gatavojas Francijā, kādu virzienu ņēmis šolaiku katolicisms. Bet garām, garām! kādēļ runāt par to? Bet kādēļ bezdomu jautros, bezrūpīgos brīžos, gluži negaidot, pati no sevis uzšalc cita brīnišķīga dvesma: vēl smaidi nav gluži aizlidojuši no sejas, bet jau esi kļuvis gluži citāds to pašu ļaužu vidū, jau pavisam citā gaismā atmirdz seja …

«A, lūk, puskariete, lūk, puskariete!» izsaucās Čičikovs, beidzot ieraudzījis piebraucam savu puskarieti. «Ko tu, muļķi, tik ilgi kavējies? Redzams, vakarējais reibums vēl viss nav izgājis no galvas.»

Selifans uz to nekā neatbildēja.

«Ardievu, māmiņ! Bet kur tad jūsu meitene?»

«Ei Pelageja,» muižniece sacīja pie palieveņa stāvošajai gadu vienpadsmit vecai meitenei, apģērbtai mājās krāsotās drēbēs un basām kājām, ko no tālienes varēja noturēt par zābakiem, tik ļoti tās bija aplipušas svaigiem dubļiem: «Parādi kungam ceļu.»

Selifans palīdzēja meitenei uzrāpties uz bukas; uzlikusi vienu kāju uz kungu kāpšļa, papriekšu nosmērēja to ar dubļiem un tad tikai uzkāpa augšā un novietojās viņam blakus. Tūliņ pēc viņas arī pats Čičikovs uzcēla kāju uz kāpšļa un, puskarieti uz labo pusi pasvēris, tāpēc ka bija pasmags, beidzot nosēdās, sacīdams: «ā! tagad labi! ardievu, māmiņ!» Zirgi sāka iet.

Selifans bija visu ceļu drūms un līdz ar to arī labi uzmanīja savu darbu, kas gadījās ar viņu vienmēr pēc tam, kad bija kaut kā nogrēkojies vai piedzēries. Zirgi bija apbrīnojami notīrīti. Vienas sakas, kuras gandrīz vienmēr uzlika saplīsušas, tā ka no ādas līda laukā pakulas, tagad bija veikli sašūtas. Viņš visu ceļu cieta klusu, uzcirta tikai ar pātagu un nemaz nevērsās pie zirgiem ar pamācošu runu, kaut gan lāsainajam zirgam, zināms, būtu gribējies noklausīties kādā pamācībā, jo tanī laikā runīgā kučiera rokās groži arvien turējās kaut kā laiski, un pātaga tikai formas dēļ staigāja pa muguras virsu. Bet no drūmajām lūpām šoreiz bija dzirdami tikai vienmulīgi, nepatīkami izsaucieni: «Nu, tak, nu, vārna! nežāvājies, nežāvājies!» un vairāk nekā. Arī pats bēris un Piesēdētājs bija neapmierināti, ne reizi nedzirdējuši ne mīļo, ne cienījamo. Lāsainais juta Joti nepatīkamus sitienus pa savām resnajām un platajām daļām. «Re, kāds dusmīgs tagad!1 viņš pie sevis domāja, drusku ausis skurinādams.

«Zina gan, kur sist! Negāž vis taisni pa muguru, bet tā vien meklē vietu, kur vairāk sāp, uzdod pa ausīm vai iecērt pa pavēderi.»

«Pa labi, vai?» ar tādu sausu jautājumu Selifans griezās pie blakus sēdošās meitenes, rādīdams viņai ar pātagu uz dubļaino ceļu spilgti zaļo, atspirgušo lauku vidū

«Nē, nē, es jau parādīšu,» sacīja meitene.

«Kur tad?» jautāja Selifans, kad bija tuvāk piebraukuši.

«Lūk, kur,» atbildēja meitene, ar roku rādīdama.

«Ek tu,» Selifans atteica, «tas jau ir pa labi: nezina, kas pa labi, kas pa kreisi!»

Kaut gan bija ļoti jauka diena, bet zeme bija kļuvusi tik dubļaina, ka puskarietes riteņi apķepa dubļiem kā ar voi- loku, kas ekipāžu padarīja daudz smagāku; pie tam augsna bija mālaina un ārkārtīgi lipīga. Kā viens, tā otrs bija par cēloni, ka viņi agrāk par pusdienu nevarēja izkļūt laukā no mazceļiem. Bez meitenes ir tas būtu bijis grūti izdarāms; tāpēc ka ceļi klīda uz visām pusēm kā noķerti vēži, kad tos izber no maisa, un Selifans būtu nobraucis šķībi bez paša vainas. Drīz meitene norādīja ar roku uz tālumā melnojošo ēku, sacīdama: «lūk, tur ir lielceļš!»

«Bet ēka?» jautāja Selifans.

«Traktieris,» meitene atbildēja.

«Nu, tagad mēs paši izbrauksim,» Selifans sacīja: «vari iet uz mājām.»

Viņš apturēja zirgus un palīdzēja tai nokāpt, caur zobiem piebilzdams: «ek tu melnkāje!»

Čičikovs iedeva viņai kapara grasi, un viņa brida uz mājām jau ar to vien apmierināta, ka bija dabūjusi pasēdēt uz bukas.

IV NODAĻA

Pie traktiera piebraucis, Čičikovs lika pieturēt divu iemeslu pēc. No vienas puses, lai atpūtinātu zirgus, bet, no otras puses, lai pats drusku uzkostu un stiprinātos. Autoram jāatzīstas, ka viņš ļoti apskauž tādu ļaužu ēstgribu un kuņģi. Viņam neko nenozīmē Pēterburgā vai Maskavā dzīvojošie lielmaņi, kas laiku pavada, pārdomādami, ko rītu ēdīs un kādu pusdienu sadomāt uz parītu, kas pie šīs pusdienas ķeras ne citādi, kā vispirms iebaudījuši kapsulas: rij austeres, jūras zirnekļus un citus brīnumus, bet pēc brauc uz Karlsbadi vai Kaukazu. Nē, šādus kungus autors nekad nav apskaudis. Bet vidējas rocības kungi, kuri vienā stacijā prasa šķiņķi, otrā sivēnu, trešā gabalu stores vai ceptu desu ar sīpoliem, bet pēc tam, it kā nemaz nebūtu ēduši, vienalga kādā laikā, sēžas pie galda, un storu vira ar vēdzelēm un zivju pieņiem, piekožot zivju pīrāgus vai pastēti no sama astes [7] , tik apetitīgi šņakst un krakšķ zobos, ka, to redzot, klātesošajiem sāk rasties ēstgriba, — lūk, šie kungi tiešām bauda apskaužamu debess dāvanu! Ne tikai viens lielmanis vien katrā brīdī gatavs ziedot pusi no saviem zemniekiem un pusi no ieķīlātajām un neieķīlātajām, pēc ārzemju un krievu parauga uzlabotajām muižām, lai tikai iemantotu tādu kuņģi, kāds ir vidējas rocības kungam, bet nelaime tikai tā, ka ne par kādu naudu, ne par kādām muižām, ar un bez uzlabojumiem, nevar iegūt tādu kuņģi kā vidējas rocības kungam.

Traktieris, nomelnējusi koka ēka, uzņēma Čičikovu savā šaurajā, viesmīlīgajā pajumtē, kas bija atspiedusies uz tieviem, grebtiem stabiem, līdzīgiem veclaiku baznīcu lukturu kātiem. Traktieris atgādināja krievu zemnieku istabu, tikai mazliet lielāku. No jauna koka grebtas dzegas ap logiem un zem jumta spilgti un dzīvi izraibināja tā tumšās sienas; uz logu aizvirtņiem bija uzzīmētas puķu krūzes ar puķēm.

Pa šaurām koka kāpnēm uzkāpis augšā lielā priekšnamā, viņš satika resnu, raibā katūnā ģērbušos veceni, kas, čīkstošās durvis atvērdama, sacīja: «lūdzu šurp!» Istabā bija sastopami visi vecie draugi, ko katrs atradīs nelielos koka traktieros, kuru nav mazums sabūvētu ceļa malā, tur bija: nosūbējis patvāris, gludi ēvelētas priežu koka sienas, kaktā trīsstūru skapis ar tējas kannu un tasēm, apzeltītas porcelāna olas, kas zilās un sarkanās lentēs karājās svētbilžu priekšā, nesen apbērnojusies kaķe, spogulis, kas divu acu vietā rādija četras, bet sejas vietā kaut ko plācenim līdzīgu; beidzot aiz svētbildēm aizbāzti smaržīgu zāļu un neļķu saišķi, kas bija tā izkaltuši, ka tas, kas vēlējās tos paostīt, tikai šķaudīja un vairāk nekā.

«Vai sivēns dabūjams?» ar tādu jautājumu Čičikovs griezās pie stāvošās vecenes.

«Dabūjams.»

«Ar mārrutkiem un krējumu?»

«Ar mārrutkiem un krējumu.»

«Dod to šurp!»

Vecene aizgāja sameklēt un atnesa šķīvi, servjeti, kas bija sastērķelēta tā, ka slējās kā sakaltusi miza, pēc tam tievu, spalvas nazim līdzīgu nazi ar nodzeltējušu kaula spalu, divzaru dakšiņu un sāls trauciņu, kuru neparko nevarēja nostādīt taisni uz galda.

Mūsu varonis pēc ieraduma tūliņ sāka ar viņu aprunāties un izjautāja, vai pati turot traktieri jeb vai esot vīrs, un cik peļņas dodot traktieris, un vai viņiem dēli klāt dzīvojot, un vai vecākais dēls neprecējies vai precējies, un kādu sievu apņēmis, vai ar lielu pūru vai ne, un vai sievas tēvs bijis apmierināts, un vai nav dusmojies, ka uz kāzām dabūjis maz dāvanu; ar vārdu, nekā nepalaida garām. Pats par sevi saprotams, ka arī izpētīja, kādi muižnieki dzīvo viņu apkārtnē, un dabūja zināt, ka esot visādi muižnieki. Blochins, Počitajevs, Miļnijs, pulkvedis Čeprakovs, Sobakevičs. «A, Sobake- viču pazīsti?» viņš jautāja un tūliņ dzirdēja, ka vecene pazīst ne tikai Sobakeviču, bet arī Maņilovu un ka Maņilovs esot patīkamāks par Sobakeviču: Maņilovs liekot tūliņ vārīt vistu, prasot arī teļa gaļu; ja esot jēra aknas, tad liekot atnest arī jēra aknas un no visa pa druskai tikai iebaudot, bet Sobakevičs prasot tikai kaut ko vienu un tad arī visu apēdot, pat vēl gribot par to pašu maksu piedevas.

Kamēr viņš tādā veidā sarunājās, ēzdams sivēnu, no kura bija palicis tikai pēdējais kumoss, atskanēja piebraukušas ekipāžās ratu troksnis. Pa logu paskatījies, viņš ieraudzīja, ka pie traktiera apstājusies viegla puskariete ar trim labiem zirgiem priekšā. No puskarietes izkāpa kaut kādi divi vīrieši. Viens gaišmatis, gara auguma; otrs drusku zemāks, melnīgsnējs. Gaišmatis bija tumši zilos ungāru svārkos, bet melnīgsnējais vienkārši svītrotā archalukā. Tālumā varēja saredzēt velkamies vēl kādus tukšus ratus, ko vilka četri vāji, noplūs- kājušies zirģeļi, ar saplosītām sakām un virvju iejūgu. Gaišmatis tūliņ devās pa trepēm augšā; bet melnīgsnējais vēl palika ārā, un taustīja kaut ko puskarietē, turpat ar sulaini sarunādamies un mādams ar roku viņiem pakaļ braucošai karietei. Viņa balss Cičikovam izlikās it kā pazīstama. Kamēr viņš to aplūkoja, gaišmatis jau bija paspējis sataustīt durvis un tās atvēris. Tas bija liela auguma vīrs, pavājš no vaiga vai, kā saka, noliesējis, ar iesarkanām ūsiņām. Viņa iedegušais vaigs liecināja, ka viņš labi pazīst dūmus, ja ne biszāļu, tad mazākais tabakas. Viņš pieklājīgi paklanījās Cičikovam, uz ko pēdējais arī tāpat atbildēja. Dažu minušu laikā viņi, droši vien, būtu ielaidušies sarunās, labi sapazinušies, jo sākums jau bija likts un abi gandrīz vienā reizē izsacīja savu prieku, ka vakarējais lietus pilnīgi nodzinis putekļus no ceļa un tagad ir vēsi, ir patīkami braukt; bet tanī brīdī ienāca viņa melnīgsnējais biedrs, cepuri no galvas nosviedis uz galda, viņš braši ar roku izbužināja savus biezos, melnos matus. Tas bija vidēja auguma vīrs ar diezgan glītu stāvu, apaļiem, sārtiem vaigiem, sniega baltiem zobiem un piķa melnu vaiga bārdu. Viņš bija spirgts kā asinis ar pienu; veselība tā vien dvesa no viņa sejas.

«Ba, ba, bā!» rokas izplētis, viņš pēkšņi izsaucās, ieraudzījis Čičikovu. «Kāds liktenis tevi te atvedis?»

Čičikovs pazina Nozdrevu, to pašu, ar kuru bija pusdienojis pie prokurora un kurš dažās minūtēs ar viņu tā bija iedraudzējies, ka sāka jau uzrunāt ar tu, kaut gan Čičikovs no savas puses nedeva uz to nekādu iemeslu.

«Kurp braukdams?» jautāja Nozdrevs un, atbildes nenogaidījis, turpināja: «Bet es, brāl, braucu no gada tirgus. Apsveic: nospēlējos uz beidzamo urā! Tici vai ne, nekad mūžā tā neesmu nospēlējies. Es taču atbraucu ar īrētiem zirgiem! Lūk, paskaties pa logu laukā!» Te viņš pats nolieca

Čičikova galvu, tā ka tas tikko neatdauzīja to pret loga rāmi. «Vai redzi, kādi kaķi! ar pūlēm atvilka nolādētie, es jau iesēdos, lūk, viņa puskarietē.» To teicis, Nozdrevs parādīja ar pirkstu uz savu biedru. «Bet jūs vēl neesat pazīstami? Mans svainis Mižujevs! Mēs ar viņu visu rītu runājām par tevi. Nu, gan redzēsi, saku, ka mēs satiksim Čičikovu. Nu, brāl, kaut tu zinātu, kā es nospēlējos! Tici vai ne, ne tikai četrus rikšotājus paspēlēju — bet visu nolaidu. Man vairs nav ne važiņas, ne pulksteņa …» Čičikovs paskatījās un tiešām redzēja, ka viņam nebija ne pulksteņa, ne važiņas. Viņam pat izlikās, ka vaigu bārda vienā pusē mazāka un nebija tik bieza kā otrā. «Bet būtu man bijuši tikai divdesmit rubļu kabatā,» Nozdrevs turpināja, «taisni ne vairāk kā divdesmit, es būtu visu atspēlējis, tas ir, ne tikai būtu atspēlē- jis, bet, kā godīgs cilvēks, trīsdesmit tūkstošus tūliņ būtu iebāzis makā.»

«Tu gan toreiz arī tā runāji,» atbildēja gaišmatis: «bet, kad es tev iedevu piecdesmit rubļu, tad arī tos tūliņ paspēlēji.»

«Nebūtu arī paspēlējis! nudien, nebūtu paspēlējis! Ja nebūtu pats izdarījis muļķību, nudien, nebūtu paspēlējis. Nebūtu es pēc parolē nolādētajam septiņacim uzliecis pīli, es būtu nogrābis visu banku.»

«Bet tomēr nenogrābi,» gaišmatis piezīmēja.

«Nenogrābu tāpēc, ka pārskatījos. Bet vai tu domā, ka tavs majors labi spēlē?»

«Labi vai slikti, tomēr viņš tevi apspēlēja.»

«Lūk, gudrība!» sacīja Nozdrevs: «tā es arī viņu novinnēšu. Nē, būtu viņš pamēģinājis izspēlēt dublētu [8] , tad es gan redzētu, tad es gan redzētu, kas viņš par spēlmani! Bet par to, brāl Čičikov, kā mēs pirmās dienas uzdzīvojām! Tiesa, bija lepns gada tirgus. Paši tirgotāji saka, ka nekad tik daudz ļaužu neesot sabraukuši. Man visu, ko vien no muižas atveda, pārdeva par vislabākām cenām. Ak brālīt! kā uzdzīvojām! Tagad pat, kad atminos… velns parauj! tas ir, cik žēl, ka tevis nebija. Iedomājies, ka trīs verstis no pilsētas stāvēja dragunu pulks. Tici vai ne, ka oficieri, visi, cik viņu bija, ap četrdesmit cilvēku oficieru vien bija pilsētā; kā sākām mēs, brālīt, dzert. . . Stabsrotmistrs Pocelujevs… tik mīļš! ūsas, brālīt, tādas! Bordo sauc vienkārši par dziru. «Atnes, brāl,» saka, «dziru!» Poručiks Kuvšiņņikovs … Ak brālīt, cik mīļš cilvēks! var sacīt, dzērājs uz pirmo numuru. Mēs visu laiku bijām ar viņu kopā. Kādu lepnu vīnu mums Ponomarevs deva! Tev jāzina, ka viņš ir blēdis, un viņa bodē nekā nevar pirkt: pie vīna maisa visādus mēslus: sandaļu, grauzdētus korķus un pat mērcē tanī, pagāns, kliederus, bet, ja izvilks no dibensistabas, ko tas dēvē par atsevišķo, kādu pudeli, tad, brāl, to dzerdams, jutīsies kā septītās debesīs. Šampanietis mums bija tāds, kas gubernatora šampanietis pret to? tīrais kvass. Iedomājies, ne kliko, bet kaut kāds kliko matradura, tas ir divkāršs kliko. Un vēl iedeva mums pudeli franču vīna ar nosaukumu: bonbons. — Smarža? buķete, un viss, ko gribi. Tad ta uzdzīvojām!… Pēc mums atbrauca kāds kņazs, atsūtīja uz bodi pēc šampanieša, nav ne pudeles visā pilsētā, oficieri visu izdzēruši. Tici vai ne, es viens pats pie pusdienām izdzēru septiņpadsmit pudeļu šampanieša!»

«Nu, septiņpadsmit pudeļu gan tu neizdzēri,» piezīmēja gaišmatis.

«Kā goda vīrs saku, ka izdzēru,» atbildēja Nozdrevs.

«Tu vari teikt, ko gribi, bet es tev saku, ka ir desmit neizdzersi.»

«Nu, vai gribi derēt, ka izdzeršu?»

«Kādēļ tad derēt?»

«Nu, derēsim uz tavu bisi, ko nopirki pilsētā.»

«Negribu.»

«Nu, derēsim, pamēģini!»

«Ir mēģināt negribu.»

«Tu būtu palicis bez bises, kā bez cepures. Ek brāl Čiči- kov, tas ir, cik man bija žēl, ka tevis trūka! Es zinu, tu nebūtu varējis šķirties no poručika Kuvšiņņikova. Jūs būtu cieti ar viņu iedraudzējušies. Tas nav vis tāds kā prokurors un citi guberņas sīkstuļi mūsu pilsētā, kas par katru kapeiku trīc. Tas, brālīt, ar tevi saspēlēs galbiku, banku un visu, ko tik gribi. Ek Čičikov, nu, vai tev bija grūti atbraukt! Nudien, tāpēc tu esi sivēns, lopkopis tāds! nobučo mani, sirsniņ, nāvīgi tevi mīlu! Paskat, Mižujev: ko liktenis savedis: kas viņš man vai es viņam? viņš atbraucis dievs zina no kurienes, un es dzīvoju še … Bet — cik daudz, brāl, bija kariešu, un viss tas en gros. Laimes ratu griezu, novinnēju divas bundžas po- mades, porcelānā tasi un ģitāru; tad liku vēl vienu reizi un, nolādēta būšana, paspēlēju visu un vēl sešus rubļus klāt. Bet kaut tu zinātu, kāds kavalieris Kuvšiņņikovs! Mēs ar viņu bijām gandrīz visās ballēs. Tur bija viena tik izgreznojusies ar rišām un trišām, un velns viņu zina, kas tai bija mugurā… es tikai sevī domāju: velns parauj! Bet Kuvšiņņikovs. tas ir tāda bestija, nosēžas viņai blakus un franču valodā gāž vaļā tādus komplimentus … Tici vai ne, pat vienkāršas sievas nelaida garām. To viņš nosauc zemenes lasīt. Bija savestas brīnišķīgas zivis un žāvētas stores muguras. Es vienu atvedu līdzi, labi, ka iedomājos nopirkt, kamēr vēl bija nauda. Kur tu tagad brauc?»

«Es braukšu pie viena cilvēciņa,» atbildēja Čičikovs.

«Nu, ko tur ar cilvēciņu, lai viņš paliek! brauc man līdzi!»

«Nē, nevaru, man ir darīšanas.»

«Nu, palūk, darīšanas! ko izdomājis! ak tu Opodeldok Ivanovič!»

«Nudien, darīšanas, pie tam vēl svarīgas.»

«Es gribu derēt, ka melo! nu, saki, pie kā tu brauc?»

«Nu, pie Sobakeviča.»

Te Nozdrevs sāka tik skaļi smieties, kā var smieties tikai spirgts, veselīgs cilvēks, kam visi zobi tik balti kā cukurs un vaigi trīc un lēkā, bet kaimiņš aiz durvīm, trešā istabā, uzmostas no miega un, acis ieplētis, izsaucas: ek, kā nu laiž vaļā!

«Kas tur ko smieties?» sacīja Čičikovs, kam tādi smiekli lāgā nepatika.

Bet Nozdrevs tik smējās pilnā rīklē, arvien piebilzdams: «vai, apžēlojieties, nudien, pārplīsīšu no smiekliem!»

«Nav nekā smieklīga: es viņam apsolījos,» atbildēja čičikovs.

«Tu nolādēsi savu dzīvi, kad pie viņa aizbrauksi: tas jau ir vislielākais draņķis! Es taču pazīstu tavu dabu: tu nikni vilsies, ja domā pie viņa atrast banku vai pudeli kaut kāda bonbona. Klausies, brālīt: nu, lai velns rauj Sobakeviču, brauc man līdzi! ar kādu stores muguru es tevi pacienāšu! Pono- marevs, bestija, tā klanījās, saka: tikai jums dodu, visu tirgu izmeklēsiet, bet tādu neatradīsiet. Blēdis viņš tomēr šausmīgs. Es viņam to acīs sacīju: jūs, saku, ar mūsu krodzinieku esat pirmie blēži! Smejas bestija, bārdu glaudīdams. Mēs ar Kuvšiņņikovu ik dienas ēdām brokastis viņa veikalā. Ak brāl, lūk, aizmirsu tev sacīt: zinu, ka tev tas patiks, bet ir par desmit tūkstošiem neatdošu, to jau tagad saku. Ei Por- firij,» pie loga piegājis, viņš uzkliedza savam sulainim, kurš vienā rokā turēja nazi, otrā maizes garozu ar stores gabalu, ko viņam garāmejot bija palaimējies nogriezt, izņemot kaut ko no puskarietes. «Ei Porfirij,» kliedza Nozdrevs: «Atnes kucēnu! Kas par kucēnu!» viņš turpināja, pret Čičikovu atgriezies. «Zagts, neparko saimnieks tā nebūtu atdevis. Es viņam solīju savu brūno ķēvi, vai atminies, ko iemiju no Chvos- tireva . . .» Čičikovs, zināms, savā mūžā nebija redzējis ne brūno ķēvi, ne Chvostirevu.

«Kungs! vai nekā negribat uzkost?» vaicāja tanī brīdī vecene, viņam tuvodamās.

«Negribu. Ek brāl, kā uzdzīvojām! Nu, dod arī glāzi degvīna, kāds tev ir?»

«Anisu,» vecene atbildēja.

«Nu, dod anisu,» sacīja Nozdrevs.

«Dod man arī glāzīti!» piebilda gaišmatis.

«Teātrī viena aktrise, kanaļa, dziedāja kā kanarijas putniņš! Kuvšiņņikovs, kas man sēdēja blakus, sacīja: lūk, brāl, tur varētu zemenes lasīt! Domāju, bija ap piecdesmit bala- ganu. Fenardijs četras stundas griezās kā dzirnavas.» To teicis, viņš paņēma degvīna glāzi no vecenes rokām; tā viņam par to zemu paklanījās. «A, dod viņu šurp!» viņš iesaucās, ieraudzījis Porfiriju ar kucēnu ienākam. Porfirijs bija ģērbies tāpat kā viņa kungs, kaut kādā vatētā archalukā, bet tikai drusku vairāk notraipītā.

«Dod viņu, liec te uz grīdas!»

Porfirijs nolika kucēnu uz grīdas; visas četras kājas izstiepis, tas sāka ošņāt zemi.

«Lūk, kucēns!» sacīja Nozdrevs, saņemdams to pie muguras un rokā paceldams. Kucēns sāka diezgan žēlabaini kaukt.

«Tu tomēr neesi izdarījis, ko es tev liku,» teica Nozdrevs, pret Porfiriju atgriezies un kucēna vēderu uzmanīgi aplūkodams: «tu nemaz neesi viņu sukājis?»

«Nē, es viņu izsukāju.»

«Bet kāpēc ir blusas?»

«Nevaru zināt. Varbūt tās viņam no puskarietes salīdušas.»

«Melo, melo, neesi ne domājis sukāt, tu vēl, muļķi, savējās būsi ielaidis. Lūk, paskaties, Čičikov, paskaties, kādas ausis, nu še patausti ar roku.»

«Nu, kādēļ, es tāpat redzu: labas sugas!» atbildēja Čičikovs.

«Nē, patausti taču ausis!»

Viņam par patikšanu Čičikovs aptaustīja ausis, piebilzdams: jā, būs labs suns.

«Bet deguns, vai jūti, cik auksts? pieliec roku!» Negribēdams viņu apvainot, Čičikovs pataustīja arī degunu, sacīdams: laba oža.

«īsts buldogs,» turpināja Nozdrevs: «es jau sen .buldoga tīkoju. Na, Porfirij, aiznes viņu!»

Porfirijs, kucēnu ap vēderu paņēmis, aiznesa viņu uz puskarieti

«Klausies, Čičikov, tev visādā ziņā jābrauc man līdzi, piecas verstis tikai, ātri aizbrauksim, un tad, ja gribi, vari arī apciemot Sobakeviču.»

Nu, ko tad, domāja pie sevis Čičikovs: nudien, braukšu pie Nozdreva. Vai tad viņš sliktāks par citiem, tāds pats cilvēks, pie tam vēl nospēlējies. Viņš, kā redzams, uz visu gatavs, tātad no viņa varbūt kaut ko var par velti izlūgt. «Lai notiek, brauksim,» viņš sacīja: «bet tikai neaizturi mani ilgi, man laiks dārgs.»

«Nu, sirsniņ, lūk, tā! Tas ir labi, pagaid, es tevi par to noskūpstīšu.» Te Nozdrevs un Čičikovs saskūpstījās. «Cik labi. visi trīs arī brauksim!»

«Nē, mani tu, lūdzams, atlaid,» sacīja gaišmatis: «man jābrauc uz mājām.»

«Nieki, nieki, brāl, nelaidīšu.»

«Nudien, sieva dusmosies, tagad jau tu vari viņa puskarietē pārsēsties.»

«Nē, nē, nē! Nemaz nedomā.»

Gaišmatis bija viens no tiem ļaudīm, kuru daba pie pirmā acu uzmetiena izliekas stūrgalvīga. Vēl nebūsi ne mutes atplētis, kad viņi jau gatavi strīdēties, un liekas, ka nekad nepiekritīs tam, kas pretstatā viņu domām, ka nekad nenosauks muļķi par gudru un nebūs ar mieru dejot pēc svešas stabules; bet beigsies vienmēr ar to, ka viņu raksturs izrādīsies maigs, ka viņi tieši tam piekritīs, ko iepriekš bija nolieguši, muļķību nosauks par gudrību un tad dejos pēc otra stabules, ka labāk nevajag, vārdu sakot, iesāks labi, bet beigs slikti.

«Blēņas!» Nozdrevs atbildēja gaišmatim uz kādu viņa argumentu, uzbāza viņam cepuri galvā, un — gaišmatis brauca viņiem līdzi.

«Par degvīnu, kungs, neesat aizmaksājuši…» sacīja vecene.

«Ā, labi, labi, māmiņ. Paklausies, svainīt! samaksā, lūdzams. Man nav ne kapeikas klāt.»

«Cik vajadzīgs?» svainis jautāja.

«Nav -jau daudz, mīļais, divi griveni pavisam,» vecene sacīja.

«Ko niekus. Dod viņai pusi, ar to pietiek.»

«Pamaz, kungs,» vecene sacīja, tomēr paņēma naudu ar pateicību un vēl steigšus skrēja atvērt viņiem durvis. Viņa nebija paspēlējusi, tāpēc ka bija četrreiz vairāk uzprasījusi, nekā degvīns maksāja.

Aizbraucēji sasēdās. Čičikova puskariete brauca blakus puskarietei, kurā sēdēja Nozdrevs un viņa svainis, un tāpēc viņi visi trīs varēja brīvi pa visu ceļu sarunāties. Arvien vairāk atpalikdami, viņiem sekoja Nozdreva ar noīrētiem vājiem zirgiem aizjūgtie rati. Tanī sēdēja Porfirijs ar kucēnu

Tā kā ceļinieku saruna lasītāju visai interesēt nevar, tad darīsim labāk, ja teiksim kādu vārdu par pašu Nozdrevu, kam varbūt piekritīs mūsu'poēmā ne gluži pēdīgā loma.

Pēc vaiga Nozdrevs, laikam, jau daudzmaz būs lasītajam pazīstams. Tādus ļaudis katrs būs ne mazumu sastapis. Viņus dēvē par veikliem puišiem, jau bērnībā un skolā tos ieskata par labiem biedriem, un pie visa tā viņi jo bieži dabū krietnu pērienu. Viņu sejā vienmēr atspoguļojas kaut kas vaļsirdīgs, patiess, pārdrošs. Viņi ātri iepazīstas, un nepaspēsi ne apskatīties, kad jau tevi uzrunā ar tu. Draudzību mēdz noslēgt, kā liekas, uz mūžību; bet gandrīz vienmēr tā gadās, ka sadraudzējušies sakaujas tai pašā vakarā draudzīgās dzīrēs. Viņi vienmēr lieli runātāji, žūpas, izmanīgi drošinieki, uzkrītoši. Trīsdesmit piecu gadu vecumā Nozdrevs bija gluži tāds pats, kāds ap astoņpadsmito un divdesmito gadu: jautras uzdzīves draugs. Precības viņu ne drusku nepārvērta, jo vairāk tāpēc, ka sieva drīz šķīrās no šīs pasaules, atstādama divus bērnus, kuri viņam bija gluži nevajadzīgi. Par bērniem tomēr rūpējās glīta aukle. Mājā viņš vairāk par dienu neparko nevarēja nosēdēt. Viņa jutīgais deguns pa vairāk desmitām verstīm saoda, kur bija gada tirgus ar visādām sanāksmēm un ballēm; viņš jau vienā acumirklī bija tur, strīdējās un sacēla nemieru aiz zaļā galda, jo, līdzīgi visiem tādiem, bija kaislīgs kāršu spēlmanis. Kā jau mēs pirmajā nodaļā redzējām, kārtis viņš spēlēja ne gluži bez grēkiem un tīri, jo prata dažādus niķus un blēdības, kāpēc arī spēle bieži beidzās ar citu spēli: vai nu viņu piekāva ar zābakiem, vai arī izplūkāja viņa biezo, skaisto vaiga bārdu, tā ka viņš dažreiz pārradās mājās tikai ar vienu bakenbārdi, kas arī bija diezgan paplāna. Bet viņa veselīgie un apaļie vaigi bija tik labi radīti un saturēja tik daudz dīgtspējas, ka vaigu bārda drīz uzauga no jauna, pat vēl labāka nekā iepriekš. Un, kas visdīvainākais, kas var notikt tikai Krievijā, viņš pēc īsa laika atkal no jauna satikās ar tiem draugiem, kas viņu tā bija piekāvuši, un satikās, it kā nekas nebūtu noticis, ir viņš, kā saka, neko, ir viņi neko.

Nozdrevs dažā ziņā bija notikumiem bagāts cilvēks. Neviena sapulce, kur viņš bija klāt, nepagāja bez notikuma. Kaut kāds notikums vienmēr atgadījās: vai nu viņu žandarmi izveda no zāles zem rokas, vai arī paša draugi bija piespiesti viņu izgrūst laukā. Ja tas trūka, tad tomēr bija kaut kas tāds, kas ar citiem nemēdz notikt: vai nu viņš bufetē tā piedzērās, ka tikai smējās vien, vai tik briesmīgi samelojās, ka pašam beidzot kļūst kauns. Un samelos gluži bez kādas vajadzības: pēkšņi sāks stāstīt, ka viņam bijis gaišzilas vai sārtas spalvas zirgs un tamlīdzīgas aplamības, tā ka visi klausītāji beidzot aiziet, piebilzdami: nu, brāl, tev, kā liekas, no meliem jau sāk ausis kustēt. Ir ļaudis, kam piemīt kaislība darīt nepatikšanas savam tuvākam dažu reizi gluži bez kāda iemesla. Dažs, piemēram, cilvēks jau labi činā, cienījamu izskatu ar zvaigzni pie krūtīm, spiedīs jums roku, sarunāsies ar jums par nopietnām lietām, kas mudina uz pārdomām, bet pēc tam, skaties, turpat jums acu priekšā izdarīs kādu cūcību. Un izcūkos tā kā vienkāršs kolēģiju reģistrators, bet nevis tā kā vīrs, kam zvaigzne pie krūtīm, kas spriež par lietām, kas mudina uz pārdomām; tā ka paliec stāvot un, plecus raustīdams, brīnies un vairāk nekā. Tāda dīvaina kaislība piemita arī Nozdrevam. Jo tuvāk kāds ar viņu sagājās, jo drīzāk viņš to piecūkoja: izplatīja tenkas, muļķīgākas par kurām grūti izdomāt, izjauca kāzas, tirdzniecības līgumu un nepavisam neuzskatīja sevi par jūsu ienaidnieku; gluži otrādi, ja viņam gadījās ar jums atkal satikties, viņš atkal izturējās draudzīgi un pat sacīja: tu esi tāds nelietis, pie manis nekad neatbrauc. Nozdrevs daudzējādā ziņā bija vispusīgs cilvēks, tas ir, cilvēks, kas uz visu gatavs. Vienā un tanī pašā brīdī viņš piedāvāja jums braukt līdzi, kur gribat, kaut uz pasaules malu, iesākt kādas tikai gribat darīšanas, mīt visu, kas vien ir, pret ko jūs tikai vēlaties. Šautene, suns, zirgs — viss bija maiņas priekšmets, bet nebūt tādēļ, lai ko nopelnītu, tas it vienkārši notika dzīvās un nemierīgās dabas pēc. Ja gada tirgū viņam gadījās uzdurties kādam vientiesim un to apspēlēt, viņš pirka visu, kas tikai veikalos viņam krita acīs: zirgu sakas, kvēpināmās sveces, auklei lakatus, ērzeli, rozines, sudraba mazgāšanās trauku, holandiešu audeklu, bīdelētus miltus, tabaku, pistoles, siļķes, bildes, tecilu, podus, zābakus, fajansa traukus : — cik tik pietika naudas. Kaut gan reti gadījās, ka visu to pārveda uz mājām: gandrīz tanī pašā dienā visu to iemantoja cits laimīgāks spēlmanis, dažreiz pat gāja līdzi arī viņa paša pīpe ar tabakas maku un iemuti un citu reizi arī visi četri zirgi ar visu: ar ratiem un kučieri, tā ka pats saimnieks īsos svārciņos vai archalukā gāja meklēt kādu draugu, lai izlietotu viņa ekipāžu. Lūk, kāds bija Nozdrevs! Varbūt viņu nosauks par izzūdošu raksturu, sacīs, ka tagad vairs nav Noz- dreva. Ak vai! nebūs taisnības tiem, kas tā runās. Nozdrevs vēl ilgi nenozudīs no pasaules. Viņš ir visur mūsu vidū un, varbūt, staigā tikai citos svārkos; bet ļaudis ir vieglprātīgi, tuvredzīgi, un cilvēks citos svārkos tiem liekas cits cilvēks.

Pa to laiku visas trīs ekipāžās jau piebrauca pie Nozdreva mājas lieveņa. Mājās neviens nebija gatavojies viņus saņemt. Ēdamistabas vidū stāvēja koka krāģis, un divi zemnieki, uz tā stāvēdami, balsināja sienas, vilkdami kādu bezgalīgu dziesmu; visa grīda bija notašķīta kaļķiem. Nozdrevs pavēlēja zemniekiem tūliņ ar visu krāģi vākties laukā un ieskrēja otrā istabā dot pavēles. Viesi dzirdēja, ka viņš pavēlēja pavāram vārīt pusdienas; Čičikovs, kas jau mazliet sāka just ēstgribu, noprata, ka drīzāk pie galda netiks kā ap pulksten pieciem. Atpakaļ atnācis, Nozdrevs veda viesus izrādīt tiem visu, kas vien viņam sādžā bija; un mazliet vairāk nekā divu stundu laikā izrādīja tiem gluži visu, tā ka vairs nepalika nekā ko rādīt. Vispirms gāja apskatīt zirgu stalli, kur redzēja divas ķēves, vienu pelēku, ābolainu, otru brūnu, pēc tam bēru, pēc izskata neglītu ērzeli, bet par ko Nozdrevs dievojās, ka samaksājis desmit tūkstošus.

«Desmit tukstošus tu gan par viņu nedevi,» svainis piezīmēja. «Viņš jau nav tūkstoša vērts.»

«Nudien, samaksāju desmit tūkstošus,» sacīja Nozdrevs.

«Tu vari dievoties, cik gribi,» atbildēja svainis.

«Nu, vai gribi, derēsim!» teica Nozdrevs.

Svainis nebija ar mieru derēt.

Pēc tam Nozdrevs parādīja tukšus steliņģus, kur agrāk arī bija stāvējuši labi zirgi. Tanī pašā stallī redzēja āzi, ko pēc veciem ieskatiem vajadzēja turēt kopā ar zirgiem; viņš, kā likās, bija ar zirgiem liels draugs, staigāja zem viņu vēderiem kā pa savām mājām. Pēc tam Nozdrevs veda rādīt viņiem piesietu vilcēnu. «Lūk, vilcēns!» viņš sacīja: «es viņu tīšām baroju ar jēlu galu. Man gribas, lai viņš būtu īsts zvērs!» Gāja apskatīt dīķi, kurā, pēc Nozdreva vārdiem, dzīvoja tik lielas zivis, ka divi cilvēki ar pūlēm var izvilkt tikai vienu, par ko radinieks tomēr neaizmirsa šaubīties. «Es tev, Cičikov,» sacīja Nozdrevs, «parādīšu pāri lepnu suņu: melno muskuļu stiprums taisni apbrīnojams, purns ass kā adata!» . un aizveda viņus pie ļoti glīti izbūvētas mazas mājiņas, ap kuru bija liels, no visām pusēm apžogots pagalms. Pagalmā iegājuši, viņi tur ieraudzīja visādus suņus, ir biezu un garu spalvu, ir smalku un mīkstu, no visādām sugām un dažādās krāsās: tumši brūnus ar melnu, melnus rūsganām galvām, baltus ar brūniem raibumiem, dzeltenus ar melniem raibumiem, rūsganraibus, melnausainus, pelēkausainus … Tur bija visādi vārdi, visi pavēles formā: šauj, lamā, lido, ugunsgrēks, pļauj, rauj, ķer, svilini, necieties, dārgumiņš, balva un kuratore. Nozdrevs viņu vidū jutās gluži kā tēvs ģimenē: visi viņi, astes, ko suņiem sauc par stūrēm, uz augšu sacēluši, skrēja viesiem tūliņ pretī, lai ar tiem apsveicinātos. Kādi desmit no viņiem uzlika Nozdrevam savas ķepas uz pleciem. Lamā parādīja tādu pašu draudzību arī Cičikovam un, uz pakaļkājām pacēlies, nolaizīja viņam ar mēli lūpas, tā ka Čičikovs tūliņ nospļāvās. Apraudzījis suņus, kas pārsteidza ar saviem stiprajiem muskuļiem — bija labi suņi. Tad gāja apskatīt Krimas kuci, kas jau bija akla un, pēc Nozdreva vārdiem, taisoties drīz sprāgt, bet pirms diviem gadiem esot bijusi ļoti laba kuce: apskatīja arī kuci — kuce tiešām bija neredzīga. Pēc tam gāja aplūkot ūdensdzirnavas, kur trūka virpuļa, kur piestiprina augšējo akmeni, kas ātri griežas

vārpstā, spurdz, pēc jaukā krievu zemnieka izteiciena. «Bet te drīz būs kalve!» sacīja Nozdrevs. Drusku pagājuši, viņi patiešām ieraudzīja kalvi; apskatīja arī. kalvi.

«Lūk, šai laukā,» sacīja Nozdrevs, ar pirkstu uz lauku rādīdams: «tik daudz pelēko zaķu, ka zemi neredz; es pats vienu ar roku pie pakaļkājām noķēru.» «Nu, pelēci tu ar roku nenoķersi!» svainis piezīmēja. «Bet tomēr noķēru, nudien, noķēru!» atbildēja Nozdrevs. «Tagad vedīšu tevi parādīt.» viņš turpināja, pret Čičikovu atgriezies, «robežas, kur beidzas mana zeme.»

Nozdrevs veda savus viesus pa lauku, kas daudzās vietās bija apklāts ciņiem. Visiem bija jāiet pa atmatām un uzartiem laukiem. Čičikovs sāka just nogurumu. Daudzās vietās viņiem bija jābrien ūdenī, tik zema bija vieta. No sākuma viņi gan sargājās un laipoja uzmanīgi, bet pēc, redzēdami, ka tas neko nepalīdz, brida taisni, nemaz neizšķirdami, kur lielāki, kur mazāki dubļi. Labu gabalu nogājuši, beidzot arī sasniedza robežu, šauru grāvi un koka stabiņu. «Lūk, robeža!» Nozdrevs sacīja: «viss tas, ko redzi šai pusē, ir mans, un arī tanī pusē, viss tas mežs, kas tur zilo, un viss, kas aiz meža, viss ir mans.»

«No kura laika tad tas mežs ir tavs?» svainis jautāja. «Vai tad tu esi viņu nesen pircis? Viņš taču tev nepiederēja.»

«Jā, es to nesen pirku,» atbildēja Nozdrevs.

«Kad tad tu paguvi viņu tik ātri nopirkt?»

«Kā ne, es jau aizvakar nopirku un, velns parauj, daudz samaksāju.»

«Tu jau tad biji gada tirgū.»

«Ak tu gudrinieks! Vai tad nevar vienā un tai pašā laikā būt tirgū un pirkt zemi? Nu, es biju tirgū, bet manas muižas pārvaldnieks te bez manis nopirka.»

«Ja nu pārvaldnieks, tad jau varbūt,» svainis sacīja, bet tomēr šaubīgi pakratīja galvu. Visi atgriezās pa to pašu slikto ceļu uz mājām. Nozdrevs ieveda viņus savā kabinetā, kurā nebija ne zīmes no tā, kas mēdz būt kabinetos, tas ir, grāmatas vai papīrs: karājās tikai zobeni un divas bises, viena trīssimt, otra astoņsimt rubļu vērtībā. Tās apskatījis, svainis pakratīja tikai galvu. Pēc tam parādīja turku kinžalus vienā no kuriem, aiz pārskatīšanās, bija iegriezts: Meistars Savelijs Sibirjakovs. Tad viesiem parādīja leijerkasti. Nozdrevs viņiem tūliņ kaut ko uzgrieza. Leijerkaste spēlēja diezgan jauki, bet tai iekšā, likās, bija kaut kas noticis, jo mazurka nobeidzās ar dziesmu: «Malbrugs karā devās»; bet «Malbrugs karā devās» negaidot pārgāja kādā labi pazīstamā valsī. Nozdrevs jau sen bija beidzis griezt, bet leijerkastē bija viena stabule ļoti dūšīga, kas neparko negribēja apklust; un vēl ilgi pēc tam viena pati svilpoja. Pēc tam tika parādītas visādas pīpes: gan koka, māla, porcelānā, putu, gan lietotas, gan gluži jaunas, gan ar ziemišķu apvilktas, gan neapvilktas, nesen vinnēts garš kāts ar dzintara iemuti, tabakas maks, ko bija izšūdinājusi kāda grāfiene, kura kādā pasta stacijā bija viņā līdz ausīm iemīlējusies un kurai rociņas, pēc viņa vārdiem, bija vissubtilakās superflu, nosaukums, kas acīm redžot nozīmēja visaugstāko pilnības pakāpi. Iekoduši stores muguru, viņi ap pulksten pieciem sēdās pie galda. Ēšana, kā redzams, nebija Nozdreva svarīgākais dzīves uzdevums; ēdieni nebija nekādi smalkie un labie: kaut kas bija ir piededzis, kaut kas palicis gluži neizvārīts. Redzams, ka pavārs strādāja vairāk pēc acumirkļa iedvesmas un lika katlā, kas nu pirmais gadījās pie rokas: ja viņa priekšā bija pipari — viņš iebēra piparus, ja kāposti — lika kāpostus, šķiņķi, zirņus, lēja pienu — ar vārdu: lēja un bēra, kaut tikai iznāk kas silts un garša kaut kāda jau visādā ziņā būs. Bet par to Nozdrevs pievērsās vīniem: vēl nebija pasniegta vira, viņš jau ielēja viesiem pa lielai glāzei portvīna un pēc tam vislabāko soternu, tāpēc ka vienkāršais so- terns guberņas un apriņķa pilsētās nemaz nav dabūjams. Pēc tam Nozdrevs lika atnest pudeli madeiras, par ko labāku pats feldmaršals neesot dzēris. Madeira tiešām dega rīklē, jo tirgotāji, pazīdami labas madeiras cienītāju muižnieku garšu, maisīja to bez žēlastības ar rumu un dažreiz pielēja arī salpetra skābi, cerēdami, ka krievu vēderi visu izcietīs. Tad Nozdrevs lika ienest vēl kādu sevišķu pudeli, kas pēc viņa vārdiem bija burgundietis ar šampanieti kopā. Viņš ļoti cītīgi lēja abās glāzēs pa labi un kreisi, svainim un Cičikovam: Čičikovs tomēr pamanīja, ka viņš sev pašam ļoti maz iepilina. Tas lika viņam uzmanīties, un tiklīdz Nozdrevs novērsās sarunādamies vai lēja svainim, viņš tūliņ izlēja savu glāzi šķīvī. Drīz galdā uzlika pīlādžogu vīnu, kas, pēc Nozdreva vārdiem, garšojot gluži kā salds krējums, bet kurā par brīnumu, jo stipri bija jūtams neiztīrīts degvīns. Pēc tam dzēra kādu balzamu, kam bija grūti atmināms nosaukums, tā ka pats mājastēvs to otrreiz nosauca jau citā vārdā. Pusdienas jau sen bija pabeigtas, visi vīni arī jau bija nogaršoti, bet viesi vēl vienmēr sēdēja pie galda. Svainim klātesot, Čičikovs nekādi negribēja runāt par galveno lietu. Svainis tomēr bija svešs cilvēks, bet priekšmets prasīja draudzīgas sarunas zem četrām acīm. Kaut gan nezin vai svainis varēja būt bīstams cilvēks, tāpēc ka viņš bija tā pievilcies, ka, uz krēsla sēdēdams, vienmēr badīja ar degunu. Arī pats ievērojis, ka atrodas nedrošā stāvoklī, viņš beidzot sāka lūgties uz māju, bet tik slinkā un vājā balsī, it kā ar knieblēm vilktu zirgam kaklā sakas, kā mēdz krievi izteikties.

«Nē, nē, nē! nelaidīšu!» sacīja Nozdrevs.

«Nē, mans draugs, neapbēdini mani, nudien, braukšu,» teica svainis: «tu mani ļoti apbēdināsi.»

«Nieki, nieki! mēs tūliņ saspēlēsim banku.»

«Nē, brāl, vari spēlēt pats, bet es nevaru, sieva būs lielā pretenzijā, nudien, man viņai jāizstāsta par tirgu. Vajag, brāi, patiesi vajag viņai sagādāt kādu prieku. Nē, tu neaizturi mani!»

«Rauj tavu sievu!… kas jums gan abiem kopā par svarīgām darīšanām!»

«Nē, brāl, viņa tiešām godīga un uzticīga! Esmu viņai daudz pateicības parādā… vai tici, man asaras acīs. Nē, neaizturi mani; kā godīgs cilvēks braukšu. Es ar tevi runāju pēc tīras sirdsapziņas.»

«Lai brauc, kas tev par labumu no viņa!» Čičikovs klusu sacīja Nozdrevam.

«Taisnība gan!» atbildēja Nozdrevs: «ne acu galā nevaru ieredzēt tādus lempjus!» tad stipri piebilda: «nu, velns ar tevi, brauc ar sievu mīlināties, fitjuks [9] tāds!»

«Nē, brāl, tu nelamā mani par fitjuku,» svainis atbildēja: «man viņai par dzīvi jāpateicas. Tāda, nudien, laba, mīļa, tik laipna … vai jāraud gandrīz, prasīs, ko redzēju tirgū, viss jāizstāsta, tiešām, tik mīļa.»

«Nu, brauc un samelo viņai niekus! Še tava cepure.»

«Nē, brāl, tev nemaz nevajag tā atsaukties par viņu; var sacīt, ka tu arī mani ar to apvaino, viņa tik mīļa.»

«Nu, tad vāķies ātrāk pie viņas!»

«Jā, brāl, braukšu, atvaino, ka nevaru palikt. No sirds priecātos, bet nevaru.» Svainis vēl arvien atkārtoja savu atvainošanos, neievērodams, ka pats jau sen sēdēja puskarietē, jau sen izbraucis pa vārtiem, un viņa priekšā bija tikai tukši lauki. Jādomā, ka sieva nevisai daudz dabūja zināt par tirgu.

«Tāds draņķis,» sacīja Nozdrevs, pie loga stāvēdams un raudzīdamies aizbraucēja ekipāžā. «Lūk, kā aizvelkas! piejūgtais zirgs nav slikts, es jau sen gribēju to nopirkt. Bet ar viņu nekā nevar salīgt. Fitjuks, vienkārši fitjuks!»

Pēc tam viņi iegāja istabā. Porfirijs nolika sveces, un Čičikovs ievēroja mājastēva rokās kārtis, kuras tas nezin no kurienes bija izvilcis.

«Nu, kas ir, brāl,» Nozdrevs sacīja, kārtis no sāniem ar pirkstiem mazliet saliekdams, tā ka apsienamais papīriņš saplīsa un nokrita: «Laika kavēkļa dēļ gribu saspēlēt banku uz trīssimt, rubļiem.»

Bet Čičikovs izlikās, it kā nebūtu dzirdējis, par ko ir runa, un, kā piepeši atminēdamies, sacīja: «A, ka neaizmirstu: man pie tevis lūgums.»

«Kāds?»

«Vispirms apsoli, ka izpildīsi.»

«Bet kas par lūgumu?»

«Nu, apsoli vispirms!»

«Lai notiek.»

«Goda vārds?»

«Goda vārds.»

«Lūk, kāds lūgums: tev laikam būs daudz mirušu zemnieku, kas no revizijas listes vēl nav izsvītroti?»

«Nu, ir; bet kas?»

«Pārraksti viņus man, uz mana vārda.»

«Kam tie tev?»

«Nu, man vajag.»

«Bet priekš kam?»

*Nu, vajag… tā ir mana darīšana, ar vārdu sakot, vajag.»

*Nu, laikam kaut ko būsi izgudrojis. Atzīsties, ko?»

«Ko izgudrojis? no tādiem niekiem jau nekā nevar izgudrot.»

«Bet kādēļ tad tev viņi?»

«Ak, cik ziņkārīgs! Katru mēslu tu gribi ar roku aptaustīt Mn vēl apostīt!»

*Bet kādēļ tad tu negribi teikt?»

«Bet, kas tev par peļņu zināt? nu, vienkārši, tā, uznāca fantazija.»

«Tad še tev: līdz tam laikam, kamēr nepasacīsi, neizpildīšu.»

«Nu redzi, tas nu nav godīgi no tevis: tu vārdu devi, bet tagad ņem to atpakaļ.»

«Nu, kā vēlies, bet es nekā nedarīšu, iekām man nepasacīsi, kam tev tos vajag.»

«Ko lai viņam saku?» Čičikovs pie sevis prātoja un, brītiņu padomājis, paziņoja, ka mirušās dvēseles viņam vajadzīgas, lai iegūtu sabiedrībā lielāku svaru, ka viņam lielu muižu neesot un ka līdz tam laikam varot noderēt arī kaut kādas dvēselītes.

«Melo, melo!» Nozdrevs sacīja, neļaudams pabeigt: «melo, brāl!»

Čičikovs arī pats redzēja, ka nebija visai veikli izdomājis un ka iemesls diezgan vājš. «Nu, tad es tev sacīšu saprotamāk,» viņš teica pārlabodams: «tikai, lūdzams, nepļāpā par to nevienam. Es esmu nodomājis precēties; bet tev jāzina, ka līgavas vecāki ir godkārīgi ļaudis. Tiešām, tāds gadījums: man pašam nepatīk, ka esmu sapinies: viņi katrā ziņā grib, lai līgavainim būtu ne mazāk par trīssimt dvēselēm, bet tā kā man gandrīz pusotra simta zemnieku trūkst-…»

«Nu, melo, melo!» Nozdrevs atkal izsaucās.

«Nu, te nu gan,» Čičikovs teica: «ne tik daudz neesmu samelojis,» un norādīja ar īkšķi mazajā pirkstiņā visniecīgāko daļiņu.

«Lieku savu galvu ķīlā, ka tu melo!»

«Tu mani apvaino! kas tad es tāds esmu? kāpēc tad es īpaši meloju?»

«Nu, es taču tevi pazīstu: tu taču esi liels blēdis, atļauj man to tev aiz draudzības pateikt! Ja es būtu tavs priekšnieks, es tevi pakārtu pie pirmā koka.»

Čičikovs jutās no tādas piezīmes apvainots. Viņam vispār nepatika jau mazliet rupjāki, pieklājības formas aizskaroši izteicieni. Viņš pat nemīlēja pieļaut, ka ar viņu apgājās kaut mazliet familiari; izņēmums varēja būt tikai ar visai augstu stāvošu personu. Un tāpēc viņš jutās galīgi apvainots.

«Nudien, pakārtu,» Nozdrevs atkārtoja: «to es tev saku vaļsirdīgi, ne tādēļ, lai tevi apvainotu, bet tikai kā draugam saku.»

«Visam ir robežas,» Čičikovs lepni sacīja. «Ja gribi ar tādu valodu lepoties, tad ej uz kazarmām,» un pēc tam piezīmēja: «ja negribi dāvināt, tad pārdod.»

«Pārdot! Nu, es taču tevi pazīstu, tu taču esi blēdis, tu jau man negribēsi daudz maksāt par viņiem?»

«Eh, tu arī gan esi labais! palūk! ko, vai tad viņi tev no briljanta, vai?»

«Nu, tā arī ir. Es jau tevi pazīstu.»

«Apžēlojies, brāl, kas tev par žīdiskām tieksmēm! Tev vajadzēja viņus man tāpat atdot.»

«Nu, paklausies, lai pierādītu, ka neesmu nekāds skopulis, es neņemšu par viņiem nekā. Pērc no manis ērzeli, es tev došu tos piedevām.»

«Apžēlojies, kur es likšu ērzeli?» sacīja Čičikovs, no tāda priekšlikuma patiesi pārsteigts.

«Kā, kur liksi? es taču par viņu samaksāju desmit tūkstošus, bet tev atdodu par četriem.»

«Ko tad es darīšu ar ērzeli? ķēvnīcas man nav.»

«Paklausies jel, tu nesaproti: es tagad gribu no tevis tikai trīs tūkstošus, bet ceturto tūkstoti tu man vari aizmaksāt vēlāk.»

«Man ērzelis nav vajadzīgs, dievs ar viņu!»

«Nu, pērc brūno ķēvi.»

«Arī ķēves nevajag.»

«Par ķēvi un pelēko zirgu, ko tu redzēji, es prasīšu no tevis tikai divus tūkstošus.»

«Man taču zirgi nav vajadzīgi.»

«Tu vari viņus pārdot: pirmajā gada tirgū tev dos par tiem trīsreiz vairāk.»

«Tad pārdod labāk pats viņus, ja esi pārliecināts, ka vari trīskārtīgi pelnīt.»

«Es zinu, ka pelnīšu, bet gribu, lai arī tu ko nopelni.»

čičikovs pateicās par viņa labo prātu un galīgi atsacījās no pelēkā zirga un brūnās ķēves.

«Nu, tad pērc suņus. Es tev pārdošu tādu pāri, ka drebuļi iet pa kauliem! kurtu sugas, ar ūsām, spalva stāv kā sari. Ribu apaļums ar prātu neaptverams, ķepas gluži kamolā, ka zemei nepieskaras!»

«Kam man suņi? es neesmu medinieks.»

«Bet es gribu, lai tev būtu suņi. Paklausies, ja nu negribi suņus, tad pērc no manis leijerkasti, brīnišķīga leijerkaste, pašam, goda vārds, maksā pusotra tūkstoša, tev atdošu par deviņiem simtiem rubļu.»

«Kur es likšu leijerkasti? Neesmu vācietis, lai ar to vazātos pa ceļiem diedelēt naudu.»

«Tā nav vis tāda leijerkaste, ko vācieši nēsā. Tās ir ērģeles; nāc, paskaties: visgarām no sarkanā koka. Es tev to vēlreiz parādīšu!» Te Nozdrevs, satvēris Čičikovu pie rokas, sāka vilkt viņu otrā istabā, un, lai kā tas atspērās ar kājām grīdā un stīvējās, ka viņš pazīstot leijerkasti, tomēr bija spiests vēlreiz noklausīties, kā Malbrugs devies karagaitās. «Ja negribi par naudu, tad salīgsim, lūk, tā: klausies: es tev došu leijerkasti un visas mirušās dvēseles, cik tik man ir, bet tu man dod savu puskarieti un trīssimt rubļu piedevām.»

«Nu, saki viens, bet ar ko tad es braukšu?»

«Es tev došu citu puskarieti. Iesim uz šķūni, es tev to parādīšu! Tu to tikai pārkrāso, un būs brīnišķīga puskariete.»

«Ir gan velna apsēsts!» Čičikovs pie sevis nodomāja un apņēmās katrā ziņā tikt vaļā no visādām puskarietēm, leijerkastēm un visiem suņiem, kaut gan tiem bija ar prātu neaptverami apaļas ribas un ķepas gluži kamolā.

«Došu tev karieti, leijerkasti un mirušās dvēseles visu kopā!»

«Negribu!» Čičikovs vēlreiz sacīja.

«Kāpēc tad negribi?»

«Tāpēc ka it vienkārši negribu, un vairāk nekā.»

«Ek, kāds tu esi! redzu, ka ar tevi nevar saprasties kā ar labu biedru un draugu, tāds kā!… Tūliņ redzams, ka divkosīgs cilvēks!»

«Nu, vai tad es esmu muļķis, vai? spried pats: kam man iegādāties lietas, kas man nemaz nav vajadzīgas?»

«Nu, lūdzams, nerunā vairs. Tagad es tevi ļoti labi pazīstu. Patiesi, gatavs ķēms! Nu, paklausies, vai gribi, spēlēsim banku. Es likšu visus mirušos uz kārti, leijerkasti arī.»

«Nu, banku spēlēt, nozīmē padoties aklam gadījumam,» sacīja Čičikovs un pa to laiku šķībi paskatījās uz kārtīm, kas bija viņa rokās. Abas spēles izlikās tādas kā viltotas un kāršu otrā puse ļoti šaubīga.

«Kāpēc tad aklam gadījumam?» Nozdrevs teica. «Nekāds akls gadijums! ja tikai tavā pusē laime, vari velns zina ko ievinnēt. Lūk, viņa! kāda laime!» viņš sacīja, sākdams spēlēt, lai iekārdinātu: «ek, kāda laime! ek, kāda laime! lūk: taisni acīs lec." Lūk, tas nolādētais devītnieks, ar kuru es visu paspēlēju! Jutu, ka tas mani iegāzīs, bet, acis aiztaisījis, nodomāju: velns tevi rauj, izputini arī, nolādētais!» Kamēr Nozdrevs tā runāja, Porfirijs ienesa pudeli vīna. Bet Čičikovs stingri atsacījās no kāršu spēles, kā arī no dzeršanas.

«Kāpēc tad tu negribi spēlēt?» Nozdrevs jautāja.

«Nu, tāpēc ka nav patikšanas. Un jāatzīstas, neesmu nekāds kāršu spēles draugs.»

«Kāpēc neesi draugs?»

Čičikovs paraustīja plecus un piemetināja: «tāpēc, ka neesmu draugs.»

«Draņķis tu esi!»

«Ko darīt? dievs tādu radījis.»

«Fitjuks, vienkārši! Es sākumā domāju, ka tu esi daudzmaz kārtīgs cilvēks, bet tu nesaproti nekādu apiešanos. Ar tevi nemaz nevar runāt kā ar tuvu cilvēku… nekādas vaļsirdības, ne sirsnības! gluži kā Sobakevičs, tāds neģēlis!»

«Par ko tu mani lamā? Vai es esmu vainīgs, ka nespēlēju? Pārdod man tikai dvēseles, ja nu tu esi tāds cilvēks, kas drebinās tādu nieku dēļ.»

<>Ne velna tu nedabūsi! gribēju tāpat, gribēju par velti atdot, bet tagad nedabūsi! Kaut vai trīs valstības soli, bet nedošu. Tāds krāpnieks, skursteņslauķis! No šā brīža negribu ar tevi nekādās darīšanās ielaisties. Porfirij, ej, pasaki zirga puisim, lai nedod viņa zirgiem auzas, lai ēd sienu vien.»

Pēdējo lēmumu Čičikovs nekādi nebija gaidījis.

«Labāk nebūtu man nemaz acīs rādījies!» sacīja Nozdrevs.

Nevērojot tādu strīdu, viesis un mājastēvs kopā paēda vakariņas, kaut gan šoreiz uz galda nebija nekādu vīnu ar jocīgiem nosaukumiem. Rēgojās tikai viena pudele kaut kāda Ķipras vīna, kas bija īstas skābenes. Pēc vakariņām Nozdrevs ieveda Čičikovu blakus istabā, kur viņam bija sagatavota gulta, un sacīja: «Lūk, te tev būs gulta! Negribu tev ir labu nakti novēlēt!»

Pēc Nozdreva aiziešanas Čičikovs palika visnepatīkamākā garastāvoklī. Viņš dusmojās uz sevi, bāra sevi par to, ka bija

šurp atbraucis un velti notērējis laiku. Bet vēl vairāk viņš , sevi bāra par to, ka bija iesācis runāt par darīšanām, izturējies neuzmanīgi kā bērns, kā ģeķis: jo lieta nav tāda veida, lai varētu Nozdrevam uzticēt… Nozdrevs ir tīrais mēsls no cilvēka, Nozdrevs var samelot, izdomāt, palaist velns zina ko, iznāks vēl kaut kādas tenkas… slikti, slikti. Vienkārši, esmu muļķis, viņš pats sev runāja. Nakti viņš gulēja ļoti nemierīgi. Kaut kādi mazi kukainīši koda viņam neciešami sāpīgi, tā ka viņš ar visu sauju kasīja sadzelto vietu, runādams: lai velns jūs būtu parāvis līdz ar Nozdrevu! Viņš atmodās agri no rīta. Rīta svārkus un zābakus apvilcis, viņš vispirms devās uz zirgu stalli pavēlēt Selifanam tūliņ aizjūgt puskarieti. Pa pagalmu atpakaļnākdams, viņš satikās ar Nozdrevu, kurš arī bija rīta svārkos, ar pīpi zobos.

Nozdrevs viņu draudzīgi apsveicināja un prasīja: kā nakti pārgulējis.

«Tā puslīdz,» atbildēja Čičikovs ļoti.sausi.

«Bet es, brāl,» Nozdrevs stāstīja: «man uzmācās tādas nešķīstības, ka kauns stāstīt, un pēc vakardienas mutē tā, it kā vesels eskadrons pārgulējis. Iedomājies: es sapņoju, ka mani izkūla, patiesi, patiesi! Un vai vari iedomāties, kas? Neparko neuzminēsi: štabsrotmistrs Pocelujevs kopā ar Kuvšiņņikovu.»

«-Jā,» Čičikovs pie sevis nodomāja: «labi būtu bijis, ja tevi nomodā nomizotu.»

«Nudien! Ļoti sāpēja! Es atmodos, velns rāvis, patiesi kaut kas sūrst, laikam raganas blusas. Nu, tu ej tagad, apģērbies, es pie tevis tūliņ ieiešu. Man vēl tik jāizlamā neģēlis pārvaldnieks.»

Čičikovs iegāja savā istabā nomazgāties un apģērbties. Kad viņš pēc tam izgāja ēdamistabā, tur jau uz galda stāvēja tējas servize un pudele ruma. Istabā vēl bija vakarējās pusdienas un vakariņu pēdas; kā likās, slota nebija nemaz pieskārusies. Pa grīdu mētājās maizes druskas, bet tabakas pelni bija redzami pat uz galdauta. Pašam mājastēvam, kas nekavējās drīz ierasties, zem rīta svārkiem vairāk nekā nebija kā plikas krūtis, uz kurām auga tāda kā bārda. Turēdams rokā pīpes kātu un dzerdams no tases, viņš bija ļoti skaists gleznotājam, kas acu galā nevar ieredzēt kungus, kuri ir pārlieku nolaizīti un sacirtoti kā frizieru izkārtnes vai arī apcirpti līdz ādai.

«Nu, kā tu domā?» Nozdrevs sacīja, brītiņu klusējis: «vai negribi spēlēt uz dvēselēm?»

«Es jau tev, brāl, teicu, ka nespēlēšu, pirkt esmu gatavs.»

«Pārdot negribu, tas nebūs pa draugam. Es jau neņemšu velns zina par ko naudu. Jā, banku spēlēt, tā cita lieta. Nu, izmetīsim kaut vienu spēli!»

«Es jau teicu, ka ne.»

«Un mīt arī negribi?»

«Negribu.»

«Nu, paklausies: saspēlēsim dambretu, vinnēsi — visas tavas. Man daudz tādu, kas jāizsvītro no revizijas listes. Ei Porfirij, atnes dambretes kastīti.»

«Veltas pūles, es nespēlēšu.»

«Tā taču nav banka; tur nevar būt nekādas laimes, ne viltības: viss atkarājas vienīgi no mākslas; es tev varu pat pasacīt, ka nemaz nemāku spēlēt, varbūt ja dosi man kādus vilcienus priekšā.»

«Sēdīšos, spēlēšu ar viņu dambretu,» Čičikovs pie sevis nodomāja. «Dambretu es nespēlēju slikti, un blēdības darīt te viņam ļoti grūti.»

«Lai notiek, dambretu es spēlēšu.»

«Dvēseli rēķināsim par simt rubļiem!»

«Kāpēc tad? pietiks jau par piecdesmit.»

«Nē, kas tā par spēli uz piecdesmit? Tad labāk pie šīs su- mas pieskaitīšu kādu vidēja labuma kucēnu vai pulksteņa zelta breloku.»

«Nu, lai iet!» teica Čičikovs.

«Cik gājienus tad dosi man priekšā?» jautāja Nozdrevs.

«Kādēļ tad tā? zināms, neviena.»

«Mazākais dod man divus gājienus.»

«Negribu, es pats slikti spēlēju.»

«Pazīstam jūs, cik slikti jūs spēlējat!» teica Nozdrevs, kauliņu pastumdams.

«Sen neesmu dambretu rokās ņēmis!» teica Čičikovs, arī kauliņu pabīdīdams.

«Pazīstam jūs, cik slikti jūs spēlējat!» Nozdrevs teica, kauliņu pastumdams.

«Sen neesmu ņēmis dambretu rokās!» teica Čičikovs, pastumdams kauliņu.

«Pazīstam jūs, cik slikti jūs spēlējat!» teica Nozdrevs, pastumdams kauliņu, un tanī pašā laikā ar piedurknes atloku pastūma arī otru kauliņu.

«Sen neesmu ņēmis rokās!… Ē, ē! kas tad tas, brāl? liec to atpakaļ!» teica Čičikovs.

«Ko tad?»

«Nu, šo kauliņu,» Čičikovs atbildēja un tanī pašā laikā gandrīz sev pie deguna ieraudzīja arī otru, kas, kā likās, patlaban taisījās ieiet dāmā; kā tas te bija gadījies, to tikai vienīgi dievs zina. «Nē,» teica Čičikovs, no galda pieceldamies: «ar tevi nekādi nav iespējas spēlēt. Tā nespēlē — ar trim kauliņiem uzreiz!»

«Kāpēc tad ar trim? tā bija kļūda. Viens pastūmās neviļus, es to atvilkšu, lūdzu.»

«Bet kur tad otrs cēlās?»

«Kāds otrs?»

«Lūk, tas, kas lien dāmā.»

«Palūk tik, it kā neatminies!»

«Nē, brāl, es visus gājienus skaitīju un visu atminos; tu to tikai nupat atvilki, lūk, tur viņa vieta!»

«Kā, kur vieta?» Nozdrevs nosarkdams sacīja: «tu, brāl, kā redzu, esi dzejnieks!»

«Nē, brāl, kā redzams, tu esi dzejnieks, tikai tev nekas neiznāk.»

«Par ko tu mani ieskati?» sacīja Nozdrevs: «vai tad es blēdības darīšu?»

«Es tevi ne par ko neieskatu, bet tikai no šā brīža vairs nekad nespēlēšu.»

«Nē, tu nevari atsacīties,» Nozdrevs uzbudinādamies runāja: «spēle sākusies!»

«Man ir tiesības atsacīties, tāpēc ka tu tā nespēlē, kā godīgam cilvēkam pieklājas.»

«Nē, tu melo, tu nevari to sacīt!»

«Nē, brāl, tu pats melo!»

«Es neesmu blēdījies, un tu nevari atsacīties, tev jāpabeidz partija!»

«To tu man nepiespiedīsi darīt,» Čičikovs aukstasinīgi atbildēja un, pie galda piegājis, sajauca kauliņus.

Nozdrevs iedegās dusmās un piegāja Cičikovam tik tuvu, ka tas atkāpās pāri soļus atpakaļ.

«Es tevi piespiedīšu spēlēt! Tas nekas, ka sajauci kauliņus, es visus gājienus atminu. Mēs atkal noliksim tos, kā bija.»

«Nē, brāl, lieta beigta, es ar tevi nespēlēšu.»

«Tad tu negribi spēlēt?»

«Pats redzi, ka ar tevi nav iespējas spēlēt.»

«Nē, saki tieši, tu negribi spēlēt?» teica Nozdrevs, arvien vairāk uzmākdamies.

«Negribu!» atbildēja Čičikovs un drošības dēļ pacēla abas rokas pie sejas, jo lieta patiesi kļuva karsta. Šī piesardzība bija vietā, jo Nozdrevs jau atvēza roku… un ļoti varēja gadīties, ka viens no mūsu varoņa patīkamajiem un apaļajiem vaigiem tiktu apklāts ar nenomazgājamu negodu; bet, sitienu laimīgi atturējis, viņš saķēra abas ķildīgās Nozdreva rokas un turēja viņu stingri.

«Porfirij, Pavluška!» Nozdrevs trakumā kliedza, mēģinādams izrauties.

Šos,vārdus izdzirdējis, Čičikovs, lai nedarītu saimes ļaudis par šī neglītā skata lieciniekiem un tanī pašā laikā nopratis, ka turēt Nozdrevu būtu veltīgi, palaida viņa rokas. Tanī brīdī ienāca Porfirijs un kopā ar viņu Pavluška, stiprs puisis, ar kuru darīšanās ielaisties būtu bijis pavisam neizdevīgi.

«Tad tu negribi beigt partiju?» Nozdrevs vaicāja. «Atbildi man tieši!»

«Partiju beigt nav iespējams,» Čičikovs atbildēja un paskatījās pa logu. Viņš ieraudzīja savu puskarieti, kas jau bija uz braukšanu gatava, bet Selifans, kā likās, gaidīja tikai brīdi, lai piebrauktu pie lieveņa, bet nebija nekādas iespējas izkļūt no istabas: durvīs stāvēja divi stipri un dumji dzimtļaudis.

«Tad tu negribi beigt partiju?» atkārtoja Nozdrevs, aiz dusmām kā ugunī svildams.

«Ja tu spēlētu, kā godīgam cilvēkam pienākas. Bet tagad nevaru.»

«A! tad tu nevari, nelieti! kad redzēji, ka nevinnēsi, tad nevari! Sitiet viņu!» viņš kliedza kā ārprātīgs, pret Porfiriju un Pavlušku atgriezies, bet pats saķēra ķezberes pīpes kātu. Čičikovs kļuva bāls kā audekls. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet juta, ka lūpas kustējās bez skaņas.

«Sitiet viņu!» Nozdrevs kliedza, svīzdams un sarkdams, ar pīpes kātu uz priekšu traukdamies, it kā uzbruktu neieņemamam cietoksnim. «Sitiet viņu!» viņš kliedza tādā pašā balsī, kā strauja trieciena laikā savam vadam kliedz: zēni, uz priekšu! kaut kāds karstgalvis poručiks, kura aušīgā varonība kļuvusi jau tik populārā, ka tiek dota īpaša pavēle turēt viņu aiz rokām karstas cīņas laikā. Bet cīņa poručiku jau ļoti uzbudinājusi, viņam galvā viss riņķī vien iet; viņš redz savā priekšā Suvorovu, viņš traucas lielā cīņā. Uz priekšu, zēni! viņš kliedz, traukdamies un neapdomādams, ka kaitē trieciena vispārīgam plānam, ka no neieņemamu, mākoņos sniedzošos cietokšņu sienu ambrazurām rēgojas miljoniem šauteņu stobru, ka viņa vājais vads uzlidos gaisā kā dūnas un ka jau sīc liktenīgā lode, taisīdamās aizbāzt viņa skaļo rīkli. Bet, ja Nozdrevs bija pielīdzināms tādam karstgalvim poručikam, tad cietoksnis, kuram viņš uzbruka, nebūt neizskatījās neieņemams. Gluži otrādi, cietoksnim bija tādas bailes, ka dūša paslēpās pašos papēžos. Jau krēslu, ar kuru viņš domāja aizsargāties, dzimtcilvēki bija izrāvuši no viņa rokām, jau, acis piemiedzis, ne dzīvs, ne miiis, viņš gatavojās nogaršot mājastēva čerkasu pīpes kātu, un dievs zina, kas būtu ar viņu noticis, bet liktenis bija lēmis paglābt mūsu varoņa sānus, plecus un citas labi koptas miesas daļas. Gluži negaidot, kā no mākoņiem, atskanēja trīcošas zvaniņu skaņas; skaidri atskanēja pie lievenēm strauji piebraukto ratu troksnis, un pat istabā varēja dzirdēt apstādinātā trijjūga sakarsušo zirgu smago krākšanu un smago elsošanu. Visi neviļus paskatījās pa logu: no ratiem izkāpa kāds ūsainis pusmilitaros svārkos. Priekšnamā apjautājies, viņš ienāca tai pašā brīdī, kad Čičikovs vēl nebija paspējis atjēgties no savām bailēm un atradās visnožēlojamākā stāvoklī, kādā jebkad atradies kāds ar mirstīgajiem.

«Atļaujiet uzzināt, kurš te ir Nozdreva kungs?» teica svešinieks, mazliet neizpratnē paraudzījies uz Nozdrevu, kas stāvēja ar pīpes kātu rokā, un uz Čičikovu, kurš tikko kā sāka atjēgties no sava neizdevīgā stāvokļa.

«Atļaujiet man papriekšu uzzināt, ar ko man gods runāt?» sacīja Nozdrevs, viņam tuvāk pieiedams.

«Kapteinis ispravņiks.»

«Bet ko jums vajag?»

«Es atbraucu jums paziņot, ka jūs atrodaties zem tiesas, kainēr jūsu lietā būs taisīts spriedums.»

«Kas par niekiem, kas tā par lietu?» Nozdrevs sacīja.

«Jūs esat iejaukts notikumā, sakarā ar to, ka dzērumā muižniekam Maksimovam nodarīts personīgs apvainojums ar rīkstēm.»

«Jūs melojat! muižnieku Maksimovu neesmu ne acīs redzējis.»

«Cienījamais kungs! atļaujiet jums paziņot, ka esmu oficieris. To jūs varat sacīt savam kalpam, bet ne man.»

Te čičikovs, nenogaidījis, ko Nozdrevs uz to atbildēs, žigli paķēra cepuri un kapteinim ispravņikam gar muguru izslīdēja uz lievenēm, iesēdās puskarietē un pavēlēja Selifaņam braukt, cik ātri vien iespējams.

V NODAĻA

Mūsu varonis bija ļoti pārbijies. Kaut gan puHkariete ripoja pilnā sDarā un Nozdreva ciems sen bija izzudis no acīm, aizsedzies ar laukiem, pakalniem un kalniņiem, bet viņš vēl arvien ar bailēm skatījās atpakaļ, it kā gaidīdams, ka nupat nupat kāds dzīsies pakaļ. Viņš elpoja ar pūlēm un, kad pamēģināja pielikt roku pie sirds, tad juta, ka tā lēkāja kā paipala būrītī. «Ech,. kādu pirti man sakurināja! palūk, kāds!» Nozdrevam tika tagad novēlēts daudz ļauna un nelaba, netrūka pat nepieklājīgu vārdu. Ko lai dara? Krievu cilvēks, un vēl dusmās. Pie tam lieta arī nemaz nebija smieklīga.. «Saki, ko gribi,» viņš pats pie sevis runāja: «nebūtu atbraucis kapteinis ispravņiks, nezina vai es vairs šo pasauli skatītu! Būtu pazudis kā burbulis ūdenī, bez kādām pēdām, neatstājis ne pēcnācējus, nesagādājis nākamiem bērniem ne mantas, ne godīga vārda!» Mūsu varonis ļoti rūpējās par saviem pēcnācējiem.

«Kāds slikts kungs!» domāja pie sevis Selifans. -<es vēl neesmu tāda kunga redzējis. Tas ir, tādam vajadzētu uzspļaut par to! Tu labāk cilvēkam nedod ēst, bet zirgs tev jābaro, tāpēc kā zirgs mīl auzas. Tā ir viņa barība: kas mums, piemēram. ēdiens, tas viņam auzas, tās ir viņa barība.»

Zirgi, kā likās, arī nekā laba nedomāja par Nozdrevu: ne tikai vien bēris un piesēdētājs, bet ari lāsainais bija saīdzis. Kaut gan viņš arvien dabūja sliktākās auzas un Selifans citādi tās nebēra silē, kā papriekšu pateicis: «ak tu blēdis!» bet tomēr tās bija auzas un ne vienkāršs siens, viņš ēda tās ar baudu un bieži, īpaši kad Selifana nebija stt-llī, iebāza savu garo purnu biedru silēs nogaršot, kāda ir viņu pārtika; bet tagad bija tikai siens: tas nebija i^bi; visi bija neapmierināti.

Bet drīz pēkšņs, gluži negaidīts notikums pārtrauca visu neapmierināto atmiņas. Visi, neizņemot arī pašu kučieri, tikai tad atjēdzās un atmodās, kad viņiem uzbrauca virsū kāda ar sešiem zirgiem aizjūgta kariete un gandrīz virs pašām galvām atskanēja karietē sēdošo dāmu kliegšana un svešā kučiera draudi un lamas: «Ak tu nelietis tāds; es taču tev pilnā rīklē kliedzu: griezies, vārna, pa labi! Vai esi piedzēris, vai?» Selifans apjauda savu nolaidību, bet, tā kā krievu cilvēks nemīl citu priekšā atzīt savu vainu, tad tūliņ izslējies atbildēja: «Bet kam tu tā skrej virsū? vai esi acis kropū ieķīlājis, vai?» Pēc tam viņš sāka vilkt puskarieti atpakaļ, lai tā atbrīvotos no svešā aizjūga, bet tas neizdevās, viss bija saķēries. Lāsainais ziņkārīgi apošņāja savus jaunos biedrus, kas viņam bija gadījušies abās pusēs. Bet karietē sēdošās dāmas uz visu to lūkojās ar bailēm sejā. Viena bija vecene, otra jauniņa, gadu sešpadsmit, nelielu galviņu un zeltainiem, gludi sasukātiem un skaisti sapītiem matiem. Viņas sejas skaistais ovāls apaļojās kā svaiga ola un, līdzīgi tai, balsnēja kaut kādā caurspīdīgā baltumā, kad to svaigu, tikko kā izdētu, lai pārbaudītu, ekonome tur pret gaismu savās iedegušajās rokās un laiž cauri mirdzošās saules starus; viņas mazās austiņas nrī bija caurspīdīgas, sārtojoties siltajā gaismā. No bailēm atvērtas, nekustīgas lūpas, acīs asaras — viss tas bija tik jauki pie viņas, ka mūsu varonis raudzījās viņā vairāk minušu, nepievērsdams nekādu uzmanību tracim zirgu un kučieru starpā. «Atvelc jel atpakaļ, Ņižegorodas vārna!» kliedza svešais kučieris. Selifans sarāva grožus, svešais kučieris darīja to pašu, zirgi drusku atkāpās, bet pēc tam atkal sapinās, pārkāpdami viens otram pār streņģēm. Pie šādiem apstākļiem lāsainajam zirgam tā patika jaunā iepazīšanās, ka viņš neparko negribēja kāpt laukā no grambas, kurā bija iekļuvis, pateicoties neparedzētam liktenim, un, savu purnu jaunajam biedram uzlicis uz kakla, likās, ka viņš tam čukstēja kaut ko pašā ausī, laikam gan vislielākās blēņas, tāpēc ka atbraucējs nemitīgi skurināja ausis.

Uz tādu traci drīz vien paspēja zemnieki saskriet no sādžas, kas, par laimi, nebija tālu. Tā kā tamlīdzīgi skati zemniekam ļoti patīkami, gluži tāpat kā vācietim avizes vai klubs, tādēļ ap karietēm viņu drīz sapulcējās vesels lēvenis un sādžā palika tikai vecas sievas un mazi bērni. Streņģes atlaida vaļā; daži belzieni pa purnu piespieda lāsaini atkāpties; vārdu sakot, viņus izšķīra un atvilka. Bet vai nu tās bija dusmas par to, ka bija jāšķiras no biedriem, vai arī tie bija vienkārši niķi, tomēr svešie zirgi nekustējās un stāvēja kā ierakti, lai cik viņus kučieris kapāja. Zemnieku līdzdalība sasniedza neiedomājami augstu pakāpi. Katrs aizgūtnēm uzbāzās ar savu padomu: «Ej, Andruška, tu ņem labās puses piejūgto pie pavadas, bet tēvocis Mitjajs lai kāp ilkss zirgam mugurā! Kāp mugurā, tēvoci Mitjaj!» kalsnais un garais, sarkanbārdainais tēvocis Mitjajs uzrāpās ilkss zirgam mugurā un izskatījās kā sādžas zvanu tornis vai, labāk, kā vinda, ar ko no akas velk ūdeni laukā. Kučieris uzcirta zirgiem, bet nekas neiznāca, tēvocis Mitjajs nebūt nepalīdzēja. «Pag, pag!» zemnieki kliedza: «tu, tēvoci Mitjaj, sēdies pie-' jūgtajam mugurā, bet ilkss zirgā lai sēžas tēvocis Miņajs!» Tēvocis Miņajs, drukns zemnieks ar ogles melnu bārdu un vēderu, līdzīgu tam milzu patvārim, kurā vāra kulteni visam nosalušajam tirgum, labprāt uzsēdās ilkss zirgam mugurā, kas zem viņa noliecās gandrīz līdz pašai zemei. «Tagad tā lieta ies!» kliedza zemnieki. «Uzcērt, uzcērt viņam! liec tur tam pelēķim pātagu just, ko viņš staipās kā koramora!» [10] Bet, redzēdami, ka uz priekšu neiet un ka nekāda uzriršana nepalīdz, tēvocis Mitjajs ar tēvoci Miņaju abi uzsēdās ilkss zirgam mugurā, bet jiz piejūgtā uzsēdināja Andrušku. Beidzot kučieris, pacietību zaudējis, aizdzina kā tēvoci Mitjaju, tā arī tēvoci Miņaju, un prātīgi darīja, tāpēc ka zirgi tā kūpēja, it kā tie vienos aulekšos būtu noskrējuši no vienas stacijas līdz otrai. Viņš ļāva tiem brītiņu atpūsties, pēc kam tie gāja paši no sevis. Visa šā notikuma laikā Čičikovs ļoti uzmanīgi aplūkoja jauno svešinieci. Viņš vairāk reižu metināja ar to uzsākt valodas, bet tas kaut kā neizdevās. Bet pa to laiku dāmas aizbrauca, un glītā galviņa, ar smalkajiem vaibstiem un tievo stāvu pazuda kā parādība, un atkal bija ceļš, puskariete, lasītājam pazīstamā trijjūga zirgi, Selifans, Čičikovs, apkārtējo lauku līdzenums un tukšums. It visur, lai kur dzīvē, vai nu zemāko slāņu rupjo, nabadzīgi noplukušo un netīrīgi apsūbējušo ļaužu starpā, vai arī vienmulīgi aukstajās un garlaicīgi tīrīgajās augstākās aprindās, it visur, kaut reiz, cilvēka ceļā gadīsies parādība, kas nelīdzinās visam tam, ko viņam nācies redzēt, kas kaut reizi modinās viņā gluži savādākas jūtas nekā tās, kuras nolemts viņam just visu mūžu. Visur, nevērojot nekādas bēdas, kuras caurauž mūsu dzīvi, jautri aizjoņo mirdzošs prieks, tāpat kā dažreiz spoža ekipāžā ar zeltītu aizjūgu, zibošiem stikliem un lepnk-m zirgiem piepeši, negaidot aizripo gar kaut kādu vientuļu nabadzīgu sādžu, kas vairāk nekā nav redzējusi kā tikai laucinieku ratus, un ilgi zemnieki stāv, no brīnuma mutes atvēruši, kailām galvām, kaut gan brīnišķīgā ekipāžā jau sen aizbraukusi un no acīm izzudusi. Tāpat gaišmate arī piepeši, pilnīgi negaidot, parādījās mūsu stāstā un tāpat pazuda. Būtu šoreiz Cičikova vietā gadījies kāds divdesmit gadu vecs jauneklis — vai nu huzars, vai students, vai arī vienkārši kaut kurš, kas tikko kā uzsācis dzīves ceļu, ak dievs! ko viņš būtu jutis kas būtu atmodies, kas būtu sācis viņā runāt! Ilgi, bez jēgas viņš būtu stāvējis uz vietas un acīm tālumā bezprātīgi ieurbies, aizmirsdams ir ceju un visus gaidāmos pārmetumus un bārienus par nokavēšanos, aizmirsdams ir sevi, ir dienestu, ir pasauli un visu, kas pasaulē.

Bet mūsu varonis jau bija pusmūža gados un auksta, apdomīga rakstura. Viņš gan arī ieslīga domus un domāja, bet viņa domas bija noteiktākas, ne tik gaisīgas un pa dajai ļoti pamatīgas. «Jauks skuķēns!» viņš teica, tabakas dozi attaisīdams un iešņaukdams. «Bet kas tad pie viņas īpaši tik pievilcīgs? Pievilcīgs ir tas, ka viņa tikko, kā redzams, izlaista no kāda pansiona vai institūta, ka viņā, tā sacīt, vēl nekā nav no bābiskuma, tas ir, no tā, kas pie viņām ir visnepatīkamākais. Viņa tagad ir kā bērns, viss pie viņas ir vienkāršs, viņa teiks, kas ienāk prātā, smiesies, kad smiekli nāk. No viņas visu var iztaisīt, viņa var tapt par brīnumu, bet arī par mēslu, un kļūs par mēslu! Lai tik viņa tiek māmiņu un tantiņu nagos. Gada laikā viņu tā piebāzīs ar visādām bābu būšanām, ka pats tēvs viņu vairs nepazīs. Viņa kļūs uzpūtīga un klī- rīga, sāks grozīties pēc iekaltām manierēm, lauzīt galvu un prātot, ar ko un kā un cik daudz jārunā, kā uz katru skatīties, katru brītiņu baidīsies, lai neizrunātu vairāk kā vajag, beidzot pati sapīsies un beigs ar to, ka sāks melot visu mūžu, un no viņas velns zina kas iznāks!» Te viņš brīdi apklusa un pēc tam piemetināja: «Bet interesanti zināt, kas viņa tāda ir? kas viņas tēvs? vai bagāts, godāts muižnieks vai vienkārši kārtīgs, dienestā pie kapitala ticis cilvēks? Jo ja šai meitenei, teiksim, ir divsimt tūkstošu pūra naudas, tad no viņas var iznākt ļoti ļoti gards kumoss. Tad viņa, tā sacīt, varētu aplaimot kārtīgu cilvēku.» Divsimt tūkstoši viņa galvā sāka tēloties tik pievilcīgi, ka viņš nodusmojās uz sevi, ka pa to Laiku, kamēr pūlējās gar ekipāžu šķiršanu, nebija foreitoram vai kučieram izprasījis, kas bija ceļotājas. Drīz vien parādījās Sobakeviča sādža; tā izklaidēja viņa domas un piespieda pievērsties viņa pastāvīgajam priekšmetam. Šādža viņam likās diezgan liela; divi meži, bērzu un priežu, kā divi spārni, viens tumšāks, otrs gaišāks, bija tai pa labo un kreiso pusi; vidū bija koka māja ar mezoninu, sarkanu jumtu, tumši pelēkām vai, labāk sakot, neapmestām sienām; tā bija līdzīga mājām, kādas mēdz celt militārām nometnēm un vācu kolonistiem. Varēja vērot, ka, to būvējot, celtniekam pastāvīgi bija jākaro ar saimnieka gaumi. Celtnieks bija pedants un gribēja simetriju, saimnieks — ērtību un, kā redzams, tādēļ bija visus attiecīgos logus vienā pusē aiznaglojis un to vietā izcirtis vienu mazu lodziņu, kas laikam bija vajadzīgs tumšajā pieliekamajā. Ģēvele, nevērojot to, ka architekts bija ļoti pūlējies, ari nebija mājas vidū, tāpēc ka saimnieks bija pavēlējis vienu sānu kolonu izmest un tāpēc palika ne vis četras kolonas, kā bija paredzēts, bet tikai trīs. Ap pagalmu bija stipra nesamērīgi resnu koku sēta. Muižnieks, kā likās, daudz rūpējās par to, lai viss būtu stiprs. Staļļi, šķūņi un virtuves bija celti no smagiem, resniem baļķiem, kam vajadzēja stāvēt mūžigi. Zemnieku istabas arī bija stipri taisītas: tām nebija tēstu sienu, nekādu izgreznojumu, nedz citu izdomājumu, bet viss bija stingri un kā vajag pielāgots. Pat aka bija taisīta no tik cieta ozola koka, no kāda taisa tikai dzirnavas un kuģus. Vārdu sakot, viss, kam vien viņš acis uzmeta, bija stiprs, neizkustināms, kaut kādā noteiktā un neveiklā kārtībā. Pie lieveņa piebraucis, viņš ieraudzīja, ka logā gandrīz vienā un tanī pašā laikā parādījās divas sejas: kā gurķis, šaura un gara sievietes sej^ ar nakts cepuri galvā un vīrieša seja, tik plata un apaļa kā Moldavijas ķirbji, no kā Krievijā taisa balalai- kas, divstīgu vieglas balalaikas, ar ko lepojas un uzjautrinās gadu divdesmit veci švītīgi, acīgi puiši, kas mīl pamirkšķināt un uzsvilpot baltkrūtēm, baltkaklītēm ciema meitām, kuras sapulcējušās noklausīties viņa kluso stīgu trinkšķināšanā. Paraudzījušās, abas sejas no 1 oga tūliņ pazuda. Uz lieveņa iznāca sulainis pelēkā kamzolī ar zilu, stāvu apkakli un ieveda Čičikovu priekšnamā, kur viņu jau gaidīja pats mājastevs. Viesi ieraudzījis, viņš strupi sacīja: ludzu! un ieveda viņu iekšējās istabās.

Kad Čičikovs sāņus paskatījās uz Sobakeviču, viņam tas šoreiz izlikās ļoti līdzīgs vidēja lieluma lācim. Ijai līdzība būtu pilnīgāka, viņam bija mugurā lāčādas krāsas fraka ar garām piedurknēm, garas arī bija bikses, pēdas viņš spēra šķībi un greizi un pastāvīgi uzmina otram uz kājām. Viņa seja bija pietvīkusi, karsta, vara pieckapeiku gabala krāsā. Ir zināms, ka pasaulē ir daudz tādu seju, pie kuru apdares daba nav daudz gudrojusi, nav lietojusi nekādus smalkus instrumentus, 'kā: vīles, mazus urbjamos uin citus, bet cirtuši atvēzdamās: vienu reizi ar cirvi — iznācis deguns, otru — iznākušas lūpas, ar lielo svārpstu izurbusi acis un, nekā nenogludinājusi, laidusi pasaulē, sacīdama: dzīvo! Tāda pati spēcīgi cirsta un nenogludināta seja bija ari Sobakevičam: viņš to vairāk turēja uz zemi nekā uiz augšu, kaklu nemaz negrozīja un, pateicoties tādam stīvumam, reti kad skatījās acīs tam, ar ko runāja, -bet vienmēr vai nu uz krāsns vai durvju pusi. Ēdamistabai cauri ejot, Čičikovs uz viņu vēlreiz sāņus paskatījās: lācis, gatavs lācis! Un tad vēl tāda dīvaina sagadīšanās: viņu pat sauca par Michailu Semjonoviču. Pazīdams viņa ieražu otram mīt uz kājām, Čičikovs gāja ļoti uzmanīgi un deva viņam ceļu sev pa priekšu. Mājastēvs, kā likās, juta pie sevis šo grēku un tūliņ jautāja: «vai neesmu jūs kā traucējis?» Bet Čičilkovs pateicās, atbildēdams, ka vēl ndkāds traucējums nav noticis.

Kad bija iegājuši viesistabā, Sobakevičs norādīja uz atzveltnes krēslu, teikdams: lūdzu! Sēzdamies Čičikovs paskatījās uz sienām uin bildēm, kas pie tām karājās. Uz bildēm bija tikai spēka vīri, grieķu kara vadoņi, gravēti visā augumā: Maurokordato sarkanās biksēs un mundierī ar brillēm uz deguna, Miauli, Kanari. Visiem šiem varoņiem bija tik resni gurni un neredzētas ūsas, ka drebuļi gāja pār kauliem. Stipro grieķu vidū, nezin kādā ceļā un kādēļ, ļoti šauros ietvaros, bija nostādīts Bagrations, vājš un sīciņš ar maziem karodziņiem un lielgabaliem pie kājām. Viņam blakus karājās atkal grieķu varone Bobeliina, kuras viena kāja bija resnāka nekā to švitu rumpis, švitu, ar kuriem pārpildīti mūsu tagadējie saloni. Mājastēvs, pats veselīgs un stiprs cilvēlks būdams, kā likās, gribēja, lai arī viņa istabu rotātu stipri un veselīgi tēli. Blakus Bobelinai, pie paša loga, karājās būrītis, no kura lūkojās melns ar baltiem punktiņiem, Sobakevičam ļoti līdzīgs, strazds. Viesis ar mājastēvu vēl nebija ne divas minūtes klusu cietuši, kad viesistabas durvis atvērās un ienāca mājasmāte, ļoti gara dāma, galvā tai bija cepure, pie kuras karājās lentes, ar pašu pagatavotu krāsu pārkrāsotas. Viņa ienāca cienīgi, galvu taisni turēdama kā palma.

«Tā ir mana Feodulija Ivanovna!» Sobakevičs sacīja.

Čičilkovs tuvojās Feodulijas Ivanovnas rokai, ko tā viņam gandrīz grūšus piegrūda pie lūpām, tā ka viņam bija gadījums ievērot, ka rokas bija mazgātas gurķu sālījumā.

«Sirsniņ, stādu tev priekšā!» Sobakevičs turpināja: «Pāvels Ivanovičs Čičikovs! Man bija gods ar viņu iepazīties pie gubernatora un pastmeistara.»

Feodulija Ivanovna lūdza sēsties, arī pateikusi: lūdzu! un galvu palocīdama līdzīgi aktrisēm, kas tēlo karalienes. Pēc tam viņa nosēdās uz dīvana, apklājās ar savu merinosu lakatu un nu vairs nepacēla ne acu, nepakustināja uzacis.

Čičikovs atkal pacēla skatienu uz augšu un atkal ieraudzīja Kanari ar resiniem gurniem un bezgalīgām ūsām, Bo- belinu un būrī strazdu.

Gandrīz veselas piecas minūtes visi cieta klusu; atskanēja tilkai troksnis, ko sacēla strazds, ar knābi kaldams koka būri, no kura grīdas tas uzlasīja labības graudus. Čičikovs vēlreiz apskatīja istabu un visu, kas tanī tikai bija, — viss bija stipirs, augstākā mērā neveikls un kaut kā dīvaini, bet līdzīgā izskatā ar pašu mājastēvu: viesistabas kaktā stāvēja vēderains rieksta koka rakstāmgalds ar četrām ļoti neglītām kājām, tas bija gluži kā lācis. Galds, atzveltnes krēsli, sēdekļi, — visi bija ļoti smagi un bez kādas gaumes, aa- vārdu, katra lieta, katrs krēsls, likās, sacīja: arī es esmu Sobakevičs! vai: arī es esmu ļoti līdzīgs Sobakevičam!

«Mēs par jums atcerējāmies pie palatas prieikšsēdētāja Ivana Grigorjeviča,» Čičikovs beidzot sacīja, redzēdams, ka neviens negrib rumu iesākt: «pagājušo ceturtdien. Tur ļoti patīkami pavadījām laiku.»

««Xci, es tad nebiju pie priekšsēdētaja,» Sobakevičs atbildēja.

«Bet ļoti patīkams cilvēks!»

«Kas tāds?» Sobakevičs jautāja, uz ikrāsns stūri skatīdamies.

«Priekšsēdētājs.»

«Nu, varbūt tas tikai jums tā izliekas: kaut gan viņš ir masonis, bet tāds muļķis, kāda otra vairs nav pasaulē.»

Tāds pa daļai ass spriedums Čičikovu drusku pārsteidza, bet pēc taim viņš pārlabodams turpināja: «Zināms, katram cilvēkam savas vājās puses, ibet par to gubernators, kāds teicams cilvēks!»

«Gubernators teicams cilvēks?»

«Jā, vai nav tiesa?»

«Pirmais laupītājs pasaulē!»

«Kā, gubernators laupītājs?» Čičikovs sacīja un pilnīgi nevarēja saprast, kā gubernators kļuvis par laupītāju. «Man jāatzīstas, ka es to nekādi nebiju domājis,» viņš turpināja. «Bet atļaujiet tomēr piezīmēt, ka viņš nemaz tā neizturas; • gluži otrādi, drīzāk viņā ir par daudz maiguma.» Te viņš par pierādījumu pat minēja viņa pašrocīgi izšūtos tabakas makus un slavēja arī viņa laipno sejas izteiksmi.

«Arī seja viņam Ikā laupītājam!» Sobakevičs sacīja. «Iedodiet tam nazi un palaidiet uz lielceļa, nokaus, par kapeiku nokaus! Viņš un vicegubernators, abi Gogs un Magogs!»

«Nē, viņš ar tiem nesatiek,» Čičikovs pie sevis nodomāja. «Vai runāt air viņu par policijmeistaru? tas liekas viņa draugs.» — «Taisnību sakot, kas uz mani zīmējas,* viņš sacīja: «tad man jāatzīstas, ka man vislabāk patīk policijmeistars. Kaut kāds tāds taisns, atklāts raksturs; vaigā atspoguļojas kaut kas vaļsirdīgs.»

«Blēdis!» Sobakevičs ļoti aukstasinīgi sacīja: «pārdos, piekrāps un ēdīs ar jums vēl pusdienas kopā! Es viņus visus pazīstu: tie ir visi blēži, visa pilsēta tur ir tāda: blēdis blēdim mugurā sēž un blēdis no pakaļas dzen. Visi ir Kristus nodevēji. Tur tikai viens vienīgs ir kārtīgs cilvēks: prokurors; bet arī tas, ja gribam taisnību sacīt, cūka.»

Pēc tik slavinošām, kaut gan diezgan īsām biogrāfijām čičikovs noskārta, ka par citiem ierēdņiem nemaz nav jāpiemin, un atcerējās, ka Sobakevičs ne par vienu nemīl labi atsaukties.

«Ko, sirsniņ, iesim pusdienot,» sacīja Sobakeviča laulātā draudzene.

«Lūdzu!» teica Sobakevičs. Pēc tam, piegājuši pie galda, uz kura bija uzkožamie, viesis un mājastēvs, kā pienākas, izdzēra pa glāzītei degvīna, tad uzkoda, kā mēdz uzkost visā plašā Krievijā, kā pilsētā, tā arī uz laukiem, tas ir, iebaudīja visādus sālījumus un citas dieva dāvanas, kas uzbudina ēstgribu, un visi devās uz ēdamistabu; pati mājasmāte kā stalta zoss gāja pa priekšu. Nelielais galds bija klāts četrām personām. Ceturtajā vietā drīz ieradās, nevar gluži nosacīt, vai tā bija kundze vai jaunkundze, radiniece vai saimniecības vadītāja, vai arī vienkārši piedzīvotāja mājā; tā bija gadus trīsdesmit veca, ar raibu lakatu aubes vietā. Ir personas, kas eksistē pasaulē ne kā> priekšmeti, bet kā lieki punktiņi vai melnumiņi uz priekšmeta. Tās vienmēr sēž uz vietas, vienādi tur galvu, viņas gandrīz var noturēt par mēbeli, un tu domā, ka neviens vārds vēl nav nācis pār tādām lūpām; bet kaut kur meitu istabā vai pieliekamajā izrādīsies vienkārši: oho-ho!

«Kāposti, manu sirsniņ, šodien ļoti labi,» teica Sobalkevičs, iestrēbis kāpostus, un ievēla no bļodas lielu gabalu tā ēdiena, ko arvien pasniedza ar kāpostiem un kas sastāv no auna kuņģa ar griķu biezeni, smadzeņu un kāju pildījumu. «Tādu ēdienu jūs pilsētā nedabūsiet,» viņš turpināja, pret Čičikovu atgriezies: «tur velns zina ko krauj galdā!»

«Pie gubernatora tomēr labi ēd,» Čičikovs teica.

«Bet vai ari zināt, no kā tas viss tiek gatavots? jūs neēstu, ja dabūtu zināt.»

«Nezinu, kā pagatavo, par to es nevaru spriest, bet cūku kotletes un novārītas zivis bija lieliskas.»

«Tas jums tikai tā izlikās. Es taču zinu, ko viņi tirgū pērk. Tas kanaļa pavārs, kas pie francūža izmācījies, nopērk runci, nodīrā un liek uz galda zaķa vietā.»

«Fui! kā tu runā!» sacīja Sobakeviča laulātā draudzene.

«Bet ko darīt, sirsniņ, tā tas pie viņiem ir, es neesmu vainīgs, tā pie viņiem visiem tas tiek darīts. Visu, kas nekam vairs neder, ko mūsu Akuļka, ar atļauju sacīt, met samazgu toverī, no tā viņi gatavo viru! gatavo viru! jā, no tā!»

«Tu pie galda vienmēr kaut ko tādu pastāstīsi!» atkal atteica Sobakeviča laulātā draudzene.

«Ko lai dara, manu sirsniņ,» teica Sobakevičs: «ja es pats to būtu darījis, bet es tev saku taisni acīs, ka es mēslus neēdīšu. Vari vardi vai ar cukuru apkaisīt, neņemšu mutē, ari austeres neēdīšu: es zinu, kam tā austere līdzinās. Ņemiet aumu,» viņš turpināja, pret Čičikovu atgriezies: «tie ir auna sāni ar biezeni! Tas vis inav frikasē, ko lielmaņu virtuvēs pagatavo no auna gaļas, kas četras dienas tirgū mētājusies! To visu izdomājuši vācu un franču ārsti, es viņus par to pakārtu! Izdomājuši dietu, grib ar badu dziedināt! ja viņiem vācu vārgā daba, tad viņi iedomājas, ka tiks galā arī ar krievu kuņģi! Nē, tā neiet, tas viss izdomāts, tas viss …» Te Sobakevičs pat dusmīgi pakratīja galvu. «Tiek spriests par izglītību, izglītību, bet tāda izglītība — fui! Būtu vēl citu vārdu sacījis, bet pie galda tas nepieklājas. Pie manis tā nav. Pie mani®, kad cūkas gaļa — visa cūka galdā; auna gaļa — velc šunp visu aunu, zoss — visu zosi! Labāk pietieku ar diviem ēdieniem, bet tad ēdu, kā pienākas, cik tik sirds vēlas.» Sobakevičs to pierādīja darbos: viņš ievēla pusi no auna sāniem sev šķīvī, noēda visu, apgrauza un nosūkāja pēdējo kauliņu.

«Jā,» domāja Čičikovs: «tas var gan ēst.»

«Re manis tā nav!» Sobakevičs sacīja, ar servjeti rokas slaucīdams: «pie manis nav tā kā pie kaut kāda Pļuškina: tam 800 dvēseļu, bet dzīvo un ēd sliktāk nekā man gans.»

«Kas tas par Pļuškinu?» jautāja Čičikovs.

«Blēdis,» atbildēja Sobakevičs. «Tāds skopulis, kādu iedomāties grūti. Cietumnieki dzīvo labāk par viņu: visus ļaudis badā nomērdējis.»

«Vai patiesi!» dzīvi uztvēra Čičikovs: «un jūs sakāt, ka viņam tiešām ļaudis mirst lielā skaitā?»

«Mirst kā mušas.»

«Vai patiesi, kā mušas! Bet atļaujiet jautāt, vai viņšdizīvo tālu no jums?»

«Verstis piecas.»

«Piecas verstis!» čičikovs izsaucās un pat sajuta, ka sirds sāk pukstēt straujāk. «Bet ja izbrauc pa jūsu vārtiem, vai tas būs pa labi vai kreisi?»

«Es jums pat neieteicu zināt ceļu pie tā suņa!» sacīja Sobakevičs. «Var atvainot, ja apmeklē kādu piedauzīgu vietu, bet ne viņu.»

«Nē, es neprasu- ne aiz kādiem nolūkiem, bet tikai tādēļ, ka vēlos visādas vietas zināt,» — Čičikovs uz to atbildēja.

Pēc auna sāniem ēda biezpiena raušus, kas bija lielāki par šķīvi, tad nāca tītars teļa lielumā; tas bija pildīts ar visādiem labumiem: olām, rīsiem, aknām un nezin ar ko vēl, kas viss vienā pikā pildīja kuņģi. Ar to pusdiena arī beidzās; bet, kad piecēlās no galda, Čičikovs jutās par pudu smagāks. Iegāja viesistabā, kur bļodiņā uz galda jau stāvēja ievārījums ne no bumbieriem, ne no plūmēm, ne arī no citām ogām, pie kura gan nepieākārās ne viesis, ne mājastēvs. Mājasmāte izgāja nolūkā, lai to uzliktu airī uz citām bļodiņām. Izlietojis tās nostbūtni, Čičikovs griezās pie Sobakeviča, kurš, atzveltnes krēslā gulēdams, tikai krekšķināja pēc tik bagātas pusdienas un ar muti izdvēsa kaut kādas nesaprotamas skaņas, krustīdamies un ik brīdi to aizsegdams ar roku. Čičikovs griezās pie viņa a>r šādiem vārdiem:

«Es gribēju ar jums parunāt par kādām darīšanām.»

«Te vēl būs ievārījums!» teica mājasmāte, ar bļodiņām atpakaļ atnākdama: «medū ievārīti rutki!»

«To dabūsim vēlāk!» atbildēja Sobakevičs. «Tu tagad ej savā istabā, mēs ar Pāvelu Ivanoviču novilksim frakas, mazliet atpūtīsimies!»

Mājasmāte jau piesolīja liikt atnest pēļus un spilvenus, bet mājastēvs sacīja:_ «Nekas, mēs atpūtīsimies tāpat atzveltnēs,» un mājasmāte aizgāja.

Sobakevičs drusku nolieca galvu, sataisīdamies klausīties. kas tās par darīšanām.

Čičikovs iesāka kaut kā no lielas tālienes, vispārīgos vārdos pieskārās visai krievu valstij un atsaucās ar lielu uzslavu par tās plašumu, sacīja, ka pat vissenāko romiešu monarchija neesot bijusi tik lieOa un ārzemnieki pamatoti brīnoties . .. Sobakevičs, galvu noliecis, tikai klausījās. Un, ka pēc šīs valsts pastāvošajiem likumiem, kurai nav līdzīgas slavenībā, jau dzīves gaitu beigušas revizijas dvēseles tomēr tiek ieskatītas par dzīvām līdz nākošās revizijas listes iesniegšanai, lai tā neapgrūtinātu valsts iestādes ar daudzām sīkām, nevajadzīgām izziņām un lai tā jau sarežģītais valsts mechanisms nekļūtu vēl sarežģītāks. . . Sobakevičs, galvu noliecis, vēl arvien klausījās — un ka tomēr, nelūkojoties uz šīs rīcības pareizību, tā tomēr esot pa daļai apgrūtinoša daudzu muižu īpašniekiem, kam jāmaksā nodokļi par visiem tāpat kā par dzīviem, un ka viņš, sajuzdams personīgu cienību pret viņu, esot gatavs pa daļai ņemt uz sevi šo patiesi smago pienākumu. Par pašu galveno priekšmetu Čičikovs izteicās ļoti uzmanīgi: nenosauca vis dvēseles par mirušām, bet tikai — par neesošām.

Sobakevičs tāpat kā pirmīt klausījās, galvu noliecis, un kaut jel kas līdzīgs izteiksmei būtu atspoguļojies viņa sejā. Likās, ka šai ķermenī nemaz nebija dvēseles vai arī tā bija tikai pavisam ne tur, kur tai jābūt, bet kā nemirstīgajam Koščejam kaut kur aiz kalniem un noslēgta tik biezā čaulā, ka viss, lai kas tās dibenā norisinājās, neradīja virspusē ne mazākā satricinājuma.

«Un tātad?» Čičikovs vaicāja, ne bez uztraukuma gaidīdams atbildi.

«Jums vajadzīgas mirušās dvēseles?» jautāja Sobakevičs ļoti vienkārši, bez mazākā izbrīna, it kā runa ietu par labību.

«Jā,» čičikovs atbildēja un atkal mīkstināja izteicienu, piebilzdams: «neesošās.»

«Atradīsies gan, kāpēc nebūs .. .» teica Sobakevičs.

«Un ja atradīsies, tad jums, bez šaubām . .. būs patīkami tikt no viņām vaļā?»

«Lūdzu, esmu gatavs pārdot,» Sobakevičs sacīja, jau galvu drusku uz augšu pacēlis un nopratis, ka pircējs droši vien ar tām grib iegūt kādu labumu.

«Velns rāvis!» Čičikovs nodomāja pie sevis, «tas jau pārdod, pirms vēl esmu ko ieminējies!» un balsī sacīja: «Bet, piemēram, kāda būs cena? kaut gan tas, taisnību sakot, tāds priekšmets … ka par cenu pavisam dīvaini…»

«Lai neprasītu no jums lieku, tad par simt rubļiem gabalā!» sacīja Sobakevičs.

«Par simt!» izsaucās Čičikovs, muti atplēzdams un viņam taisni acīs ieskatīdamies, nevarēdams izprast, vai viņš pats pārklausījies vai ar-ī Sobakeviča mēle, savas smagās dabas pēc, nav tā pagriezusies, kā vajag, un viena vārda vietā izgrūdis otru.

«Ko vai tad jums par dārgu?» Sobakevičs jautāja un pēc tam piemetināja «Bet kāda tad būtu jūsu cena?»

«Mana cena! Mēs laikam kaut kā esam kļūdījušies vai viens otru nesaprotam, esam aizmirsuši, ap ko lieta grozās.

Roku uz sirds likdams, no savas puises varu sacīt astoņas grivenas par dvēseli ir vislabākā cena!»

«Ek, kur ķēris — astoņas grivenas!»

Nu, ko tad, pēc mainas saprašanas, kā es domāju, vairāk nevar.»

«Nu. es taču nepārdodu vīzes.»

«Bet tomēr, saprotiet pats: tie arī nav cilvēki.»

«Tad jūs domājat atrast tādu muļķi, kas jums pārdos revizijas dvēseli par divām grivenām.»

«Bet atļaujiet: kādēļ jūs tās saucat par revizijas dvēselēm, ja pašas dvēseles jau sen mirušas, palikusi tikai jutekļiem neaptverama skaņa. Tomēr, lai nenoklīstam tālās sarunās par šo lietu, došu jums pusotra rubļa, bet vairāk nevaru.»

«Vajadzētu jums kaunēties ir minēt tādu sumu! jūs kaulējaties, sakiet īsto cenu!»

«Nevaru, Michail Semjonovič, ticiet manai sirdsapziņai, nevaru: kas nav iespējams darīt, tas nav iespējams,» runāja Čičikovs, bet tomēr pa pusrublim piesvieda.

«Ko jūs skopojaties?» teica Sobakevičs: «nudien, nav dārgi! Cits blēdis jūs piekrāps, pārdos jums mēslus, bet ne dvēseles, bet man visas ir Ikā kodolīgi rieksti, atlasītas: vai nu amatnieks, vai arī citādi veselīgs zemnieks. Palūkojieties, ņemsim, piemēram kariešu taisītāju Michejevu! taču nekādas citas ekipāžās netaisīja, vienīgi atsperu. Un nebija vis kā Maskavas darbs, kas tikai vienai stundai tiek strādāts, liels stiprums, pats arī tapsēja un nolakoja!»

Čičikovs atplēta muti, lai piezīmētu, ka Michejeva tomēr vairs sen nav pasaulē; bet Sobakevičs, kā saka, bija iegājis valodā, neizprotami, kur viņam uzreiz bija gadījies tāds valodas plūdums un dāvanas:

«Bet (namdaris Stepans Probka? es varu galvu ieķīlāt, ka jūs tādu zemnieku nekur neatradīsiet. Kas par spēku bija! Dienētu viņš gvardijā, viņš dievs zina par ko būtu uzdienējis, bija trīs aršinas un ver šoku garš!»

Čičikovs atkal gribēja piezīmēt, ka arī Probkas vairs nav pasaulē; bet Sobakevičs nebija apturams; bija pasprukusi tāda valodas straume, ka vajadzēja tikai klausīties:

«Un mūrnieks Miluškins! tas varēja uzmūrēt krāsni, kādā mājā tik vēlaties. Un kurpnieks Maksims Teļatņiikovs: cik dur ar Sienu, tilk zābaki gatavi, un kā zābaki, tā arī paldies, bez tam mo reibinošiem dzērieniem viņš ne pilītes mutē neņēma. Bet Jeremejs Sordkopļechins! tas zemnieks par visiem pārālks, tirgojās Maskavā un nesa mājās nodevas vien par piecsimt rubļiem. Lūk, kādi ļaudis! Tie nav vis tādi zemnieki, ko jums pārdos kaut kāds Pļuškins.»

«Bet atļaujiet,» Čičikovs beidzot sacīja, izbrīnījies par tādiem vareniem valodas plūdiem, kam, likās, nemaz gala nebija: «kādēļ jūs uzskaitāt visas viņu īpašības, no tām jau nav nekāda labuma, tie ļaudis taču visi miruši. Un ar līķi vari vai žogu atstutēt, paruna saka.»

«Jā, zināms, miruši,» sacīja Sobakevičs, it (kā atjēdzies un atminēdamies, ka viņi patiesi jau bija miruši; bet pēc tam piebilda: «taisnību šalkot, kas ir no tiem ļaudīm, kas tagad skaitās dzīvajos? Kas tie par cilvēkiem? mušas, bet ne cilvēki.»

«Tomēr viņi taču dzīvo, bet tie ir tikai iedomas.»

«Nu nē, nav vis iedomas! Es jums pierādīšu,» kāds bija Michejevs, nu, tādus ļaudis jūs nekur neatradīsiet: vīrs kā mašina, tā ka šai istabā netiek iekšā: nē, tās nav iedomas! Bet plecos viņam bija lielāks spēks nekā zirgam; gribētu zināt, kur jūs citur varat atrast tādas iedomas!» Pēdējos vārdus viņš teica, atgriezies jau pret Bagrationa un Kolo- kotrona portretiem, kas karājās pie sienas, kā tas arvien mēdz notikt pie sarunu biedriem, kad viens no viņiem piepeši nezin kādēļ griežas ne pret to personu, ar ko runā, bet pret trešo, dažreiz gluži svešu, negaidītu ienācēju, kaut gan zina, ka no tā nedabūs ne atbildes, ne arī kāda izskaidrojuma vai arī apstiprinājuma, bet ko tik uzmanīgi tomēr aplūko, it kā sauktu viņu par starpnieku, un, pirmajā acumirklī drusku apjucis, ienācējs nezina, vai atbildēt viņam par lietu, no kuras nekā nav dzirdējis, vai, ievērojot pieldājības likumus, tāpat pastāvēt un pēc tam aiziet projām.

«Nē, vairāk par divi rubļiem nevaru dot,» sacīja Čičikovs.

«Nu, lai jums nebūtu ko sūdzēties, ka esmu daudz uzprasījis un nemaz negribu nolaist, tad lai iet par septiņdesmit pieci rubļiem dvēsele, tikai asignacijās un tad arī tikai kā pazīstamam!»

«Nudien, vai viņš mani par muļķi vai tur?» Čičikovs pie sevis nodomāja un tad sacīja: «Es tīri brīnos: liekas, ka mēs spēlējam teātri vai jokus dzenam, citādi to nevar izskaidrot… Jūs, kā redzams, esat diezgan gudrs cilvēks, esat baudījis izglītību. Priekšmets taču tikai: tpu, tpu. Ko tas var maksāt? kam vajadzīgs?»

«Jā, bet jūs taču pērkat, tātad ir vajadzīgs.»

Uz to Čičikovs tikai iekoda lūpā un neatrada, ko atbildēt. Viņš sāka runāt par kādām ģimenes un radu būšanām, bet Sobakevičs viņam atbildēja vienkārši:

«Par jūsu lietām man nekā nevajag zināt: es ģimenes būšanās neiejaucos, tā jūsu pašu darīšana. Jums vajadzīgas dvēseles, es jums tās pārdodu, un nožēlosiet, ja nepirksiet.»

«Divi rublīši,» Čičikovs teica.

«Nudien, mal tavu malšanu, kā saka paruna, kā uzklupis diviem, tā netiek projām no tiem. Dodiet īstu cenu!»

«Nu, lai velns viņu parauj!» Čičikovs pie sevis nodomāja: «pa pusrublim pielikšu sunim priekš riekstiem!» «Lai iet, pusrubli pielikšu.»

«Nu, es arī teikšu jums savu pēdējo vārdu: piecdesmit rubļu! nudien, pašam zaudējums, lētāk nekur nepirksiet tādus labus ļaudis!»

«Tas tik ir kulaks!» Čičikovs pie sevis nodomāja un pēc tam drusku īgnā balsī turpināja: «Tiešām, kas tā nu par lietu … it kā patiesi būtu nopietna lieta; citā vietā es dabūšu par velti. Katrs man labprāt tos atdos, lai tikai no viņiem arīzāk tiktu vaļā. Tikai muļķis tos paturēs sev un maksās par viņiem nodokļus!»

«Bet vai zināt, ka tāda veida pirkums, es to runāju starp mums, aiz draudzības, ne vienmēr atļauts, un ja es vai kāds cits par to izpļāpā, tad pircējam neviens vairs neuzticēsies ne pie līguma slēgšanas, ne arī kādās citās svarīgās darīšanās.»

«Palūk, kur tēmē, nelietis!» nodomāja čičikovs un tūliņ ar ļoti augstasinīgu izskatu atbildēja: «kā vēlaties, es nepērku tos aiz kaut kādas vajadzības, kā jūs domājat, bet tā, ne no šī, ne no tā iekrita prātā. Ja divi un pus negribat, ardievu!»

«Viņu nesamulsināsi, nepiekāpīgs!» nodomāja Sobakevičs. «Nu, dievs ar jums, dodiet trīsdesmit un ņemiet tos prom!»

«Nē, es redzu, jūs negribat pārdot, ardievu!»

«Pagaidiet, pagaidiet!» Sobakevičs izsaucās, viņa roku ne- izlaizdams un uzmīdams viņam uz kājas, jo mūsu varonis bija aizmirsis piesargāties, kāpēc par sodu bija jānosēcas un jāpa- lecas uz vienas kājas.

«Lūdzu piedošanas! liekas, es jūs iztraucēju. Lūdzu, sēdie ties še! Lūdzu!» Te viņš nosēdināja viņu atzveltnes krēslā, pat ar tādu veiklību, kā tāds lācis, kas jau bijis dīdītāja rokās un prot pēc pavēles grozīties un taisīt visādus jokus: bet nu parādi, Miška, kā sievas pirtī peras? vai: bet kā, Miška, mazi bērni zirņus zog?

«Nudien, es par velti laiku tērēju, man jāsteidzas.»

«Pasēdiet vēl mazu brītiņu, es jums tūliņ pasacīšu vienu patīkamu vārdu.» Te Sobakevičs viņam piesēdās tuvāk un kā kādu noslēpumu iečukstēja ausī: «vai gribat par kvartu?»

«Tas ir, par divdesmit pieci rubļiem? Nē, nē, nē! Ne ceturtdaļas kvarta nedošu, ne kapeikas nepielikšu.»

Sobakevičs apklusa. Čičikovs arī apklusa. Klusums ilga pāris minūtes. Bagrations ar ērgļa degunu ļoti uzmanīgi no sienas aplūkoja šo pirkumu.

«Kāda tad būs jūsu pēdējā cena?» Sobakevičs beidzot jautāja.

«Divi ar pus.»

«Nudien, jums cilvēka dvēsele tikpat kā sautēts rācenis. Dodiet kaut trīs rubļus!»

«Nevaru.»

«Nu, ko lai ar jums dara, lai iet! Zaudējums gan ir, bet man jau tāda suņa daba: nevaru bez tā, lai savam tuvākam nesagādātu prieku. Es domāju, vajadzēs arī pirkšanas līgumu apstiprināt, lai viss būtu kārtībā.»

«Zināms.»

«Nu, palūk, vēl būs jābrauc uz pilsētu.»

Tā darījums noslēdzās. Abi nosprieda rīt ierasties pilsētā un apstiprināt pirkšanas līgumu. Čičikovs palūdza zemnieku sarakstu. Sobakevičs bija ar to labprāt mierā un tūliņ, pie rakstāmgalda piegājis, sāka pašrocīgi izrakstīt ne tikai vārdus, bet piezīmēja arī katra labās īpašības.

Bet Čičikovs, atrazdamies viņam aiz muguras, laika kavēkļa dēļ, sāka aplūkot visu viņa lielo stāvu. Kā paraudzījās uz viņa muguru, platu kā zemajiem Vjatkas zirgiem, un uz viņa kājām, kas līdzinājās čuguna stabiem, ko stāda gar ietves malām, nevarēja iekšēji neizsaukties: «Ek, ir gan tevi dievs apdāvinājis! taisni tā, kā mēdz sacīt, slikti piegriezts bet stipri šūts!. .. Vai nu tu esi jau kā lācis piedzimis, vai arī tevi malienes dzīve, zemes darbi, pūles ar zemniekiem tevi pārvērtušas par lāci, par to, ko sauc par cilvēku kulaku? Bet nē: es domāju, tu vienmēr būtu tāds pats, kaut arī tiktu pēc modes audzināts, palaists sabiedrībā un dzīvotu Pēterburgā, bet ne malienē. Visa starpība tikai tā, ka tagad tu apēd pusi auna sāna ar putru, uzkozdams biezpiena raušus šķīvja lielumā, bet tad tu būtu ēdis kotletes ar trifeļiem Tagad tavā varā ir zemnieki: jūs ar viņiem labi satiekat, un, zināms, tu viņus pārlieku nespaidīsi, tāpēc ka viņi tavs īpašums, tas tev pašam nāktu par ļaunu; bet tad tev būtu ierēdņi, kurus tu stipri vien tirdītu, apsvērdams, ka tie nav tavi dzimtļaudis, vai arī tu tukšotu, valsts kasi. Nē, kas jau ir dūre, to par delnu neatlieksi! Bet ja no dūres atlieksi vienu vai divus pirkstus, būs vēl ļaunāk. Ja viņš pavirši būtu saķerstījis kaut kādas zinības un ticis kādā ievērojamākā vietā, tad viņš liks trūkties visiem tiem, kas patiesi zinības baudījuši! Un tad vēl, varbūt, teiks: Nu es sevi parādīšu! Un izdomās tik gudru likumu, ka daudziem kļūs par karstu . . . Ak, kaut visi kulaki!…»

«Saraksts ir gatavs!» teica Sobakevičs atgriezies.

«Gatavs? Lūdzu, dodiet to šurp!» Viņš pārlaida pār to acis un pabrīnījās, cik tas akurats un precizs: kārtīgi bija piezīmēts ne tikai mirušā amats, kārta, vārds, vecums un ģimenes sastāvs, bet malās pat bija sevišķas atzīmes par uzvešanos, sātību, ar vārdu, prieks bija redzēt.

«Tagad lūdzu rokas naudu!» Sobakevičs sacīja.

«Kam jums rokas nauda! Pilsētā jūs dabūsiet visu naudu uz reizi.»

«Jūs jau zināt, tas tā pieņemts,» atbildēja Sobakevičs.

«Nezinu, kā lai jums dodu, es nepaņēmu līdz naudas. Bet. lūk, desmit rubļu būs.»

«Ko nu desmit! Dodiet mazākais kaut piecdesmit!»

Čičikovs mēģināja atrunāties, ka neesot; bet Sobakevičs tik pārliecinoši sacīja, ka viņam esot nauda, tā ka viņš izvilka vēl papīru, piebilzdams:

«Te būs vēl piecpadsmit, kopā divdesmit pieci. Bet lūdzu tikai kvīti.»

«Kam jums kvīts?»

«Jūs jau zināt labāk, ja ir kvīts. Daudz drošāk, viss kas var gadīties.»

«Labi, tad dodiet šurp naudu!»

«Kādēļ tad naudu? Tā te manā rokā! tiklīdz izrakstīsiet kvīti, tūliņ dabūsiet.»

«Bet apdomājiet, kā tad es varu rakstīt kvīti? papriekšu man jāredz nauda.»

Čičikovs atdeva naudu Sobakevičam, kas, pie galda piegājis un ar kreisās rokas pirkstiem to apklājis, ar otru uzrakstīja uz papīra gabaliņa, ka par pārdotām dvēselēm divdesmit piecus rubļus rokas naudas valsts asignacijās saņēmis pilnībā. Kvīti uzrakstījis, viņš vēlreiz aplūkoja asignacijas.

«Papīriņš tāds pavecs,» viņš sacīja, vienu no tiem gaismā aplūkodams: drusku ieplīsis, nu, bet draugu starpā uz to nevar lūkoties.»

«Kulaks, kulaks!» čičikovs pie sevis nodomāja: «un vēl bestija turklāt!»

«Bet vai sieviešu dzimuma negribat?»

«Nē, pateicos.» •

«Es dārgi neprasītu. Kā pazīstamam par rubli gabalā.»

«Nē, sieviešu kārtu man nav vajadzīgs.» '

«Nu, ja nevajag, tad nav ko runāt. Gaumei nav likuiAa: vienam patīk māte, otram meita, saka paruna.»

«Vēl es gribēju lūgt, lai šis darījums paliek starp mums,» atvadoties sacīja Čičikovs.

«Nu, pats par sevi saprotams. Trešo tur nav ko jaukt; kas aiz sirsnības notiek starp diviem tuviem draugiem, tam būs palikt viņu draudzības noslēpumam. Ardievu! Paldies par apciemojumu, lūdzu arī uz priekšu neaizmirst: ja atliek kāds vaļas brītiņš, atbrauciet pusdienot, laiku pavadīt. Varbūt atkal varēsim viens otram kaut kā izlīdzēt.»

«Tā nu gan nav!» Čičikovs pie sevis nodomāja, puskarietē sēzdamies: «Izplēsa man divi ar pus rubļa par mirušu dvēseli, velna kulaks!»

Viņš nebija mierā ar Sobakeviča izturēšanos. Tomēr, lai nu kā būdams, pazīstams cilvēks, satikušies gan pie gubernatora, gan pie policijmeistara, bet izturējās kā pret gluži svešu, par mēsliem paņēma naudu! Kad puskariete izbrauca no sētas, viņš atskatījās atpakaļ un ieraudzīja, ka Sobakevičs vēl vienmēr stāvēja uz lieveņa un. kā likās, vēroja, gribēdams zināt, uz kurieni viesis brauks.

«Nelietis, vēl vienmēr stāv!» viņš norūca caur zobiem un pavēlēja Selifanam tā pagriezties gar zemnieku mājām, lai no kunga mājas ekipāžu nevarētu redzēt. Viņam gribējās iebraukt pie Pļuškina, kam, pēc Sobakeviča vārdiem, ļaudis mirstot kā mušas, bet nepatika, ka Sobakevičs to zinātu. Kad puskariete jau bija sādžas viņā galā, viņš piesauca kādu zemnieku, kas, pacēlis kaut kur uz ceļa paresnu baļķi, līdzīgi čaklai skudrai vilka to pār pleciem uz savu māju.

«Ei bārda! kā no šejienes var tikt pie Pļuškina, tā, lai nebūtu jābrauc gar kunga māju?»

Kā likās, zemnieks nesaprata jautājumu.

«Ko, vai nezini?»

«Nē, kungs, nezinu.»

«Ek tu! Bet mati jau sirmi metas! nepazīsti skopuli Pļuš- kinu, to, kas ļaudis slikti baro?»

«A! to noskrandušo, noskrandušo!» zemnieks iesaucās. Vārdam noskrandušais viņš vēl pielika ļoti piederīgu lietas vārdu, kas smalkā sarunā gan netiek lietots, un tādēļ mēs to izlaidīsim. Bet, kā noskārstams, tas bija ļoti zīmīgi teikts, tāpēc fka Čičikovs, puskarietē sēdēdams, vēl vienmēr smējās, kiaut gan zemnieks jau sen bija aizgājis un paši jau bija aizbraukuši lalbu gabalu. Krievu tauta prot lietot stiprus izteicienus! un, ja kādu apveltī ar palamu, tad tā viņam paliek uz bērnu bērniem, tā iet viņam līdz arī dienestā, tā neatstāj viņu mājā, iet līdz uz Pēterburgu un uz pasaules malu. Tad vari pūlēties, kā gribi, savu palamu pataisīt par dižciltīgu, vari pat uzdot ierēdņiem par naudu to atvasināt no senu laiku kņazu cilts, nekas nelīdzēs: palama kliegs pilnā vārnas rīklē un gaiši pateiks, no kādas olas putns izšķīlies. Zīmīgi izteikts vārds ir tikpat kā rakstīts, to ne ar cirvi neizcirtīsi. Un cik asprātīgs ir viss tas, kas nāk no pašas Krievijas 'dziļumiem, 'bur nav ne vāciešu, ne čukņu, ne citu kādu tautu, bet vienīgi pašradnis, dzīvais un apķērīgais krievu prāts, kas nemeklē vārdus pa kabatām, neperē tos kā vista cāļus, bet iedod to uz reizi kā pasi uz visu mūžu, un tad vairs nav nekā ko pielikt, kāds tev deguns vai lūpas — ar vienu vilcienu tu esi apzīmēts no galvas līdz kājām!

Tāpat kā neskaitāmu daudzumu baznīcu, klosteru ar kupoliem, torņiem, krustiem redzam visā plašajā svētajā, dievbijīgajā Krievijā, tā -daudz dažādu paaudžu, tautu un cilšu pulcējas, ņirb uin kustas zemes virsū. Un katra tauta, kam ir savs iekšķīgs spēks, savs radošs dvēseles saturs un savas spilgtas īpatības un citas dieva dotas gara dāvanas, arvien īpatnēji ir izcēlusies ar savu paša vārdu, ar kuru apzīmējot kādu nebūt priekšmetu, tā izteiksmē atspoguļo daļu no sava paša rakstura. Brita valoda liecina cilvēka sirds īpašību un dzīves apstākļu pazīšanu; kā veikls frants paspīdēs un izzudīs nepastāvīgais francūža vārds, izgudrēm izdomās savu, ne katram saprotamo, gudri lieso vārdu vācietis, bet nav vārda, kam būtu tāds vēriens, tik asprātīgs, tā nāktu no sirds dziļumiem, tā kūsātu un būtu tik dzīvības pilns kā zīmīgi teikts krievu' vārds.

VI NODAĻA

Agrāk, jau sen, manās jaunības dienās, ātri uz mūžību aizlidojušajos bērna gados, man bija priecīgi, kad pirmo reizi tuvojos kādai nepazīstamai vietai; vienalga, vai tā bija sādža, nabadzīga apriņķa pilsētiņa vai ciems, vai arī vientuļa mājiņa, mans bērnišķīgais, ziņkārīgais skatiens visur atrada kaut ko pievilcīgu. Katra ēka, viss, kas vien tikai kaut kā īpati izcēlās, viss saistīja mani un pārsteidza. Vai nu tas bija pēc pazīstamas architekturas celts kroņa vai mūra nams, ar pusi neīstiem logiem, kurš vienis vienīgs rēgojās pilsētiņas iedzīvotāju vienstāvu, tēstu baļķu nameļu vidū, vai ari jaunas, sniega baltumā nobalsinātas baznīcas apaļais, pareizu formu kupols, kas viss bija segts ar balta skārda plāksnēm, vai tirgus laukums, vai arī apriņķa švīts, kas pagadījās pilsētā, nekas nepagāja garām manai smalkajai, svaigajai uztverei, un, degunu no saviem oeļa ratiem izbāzis, es aplūkoju ir līdz tam neredzētas modes svārkus, koka kastes ar naglām, ar sēru, kas dzeltēja jau no tālienes, ar rozinēm un ziepēm, kas bija redzamas pa sakņu veikala durvīm kopā ar izkaltušo Maskavas konfekšu bundžām, es raudzījos arī gar ielas malu ejošajā kājnieku oficieri, kas dievs zina no kādas guberņas bija pārcelts šinī apriņķa pilsētiņas garlaicībā, kā ari tirgotājā, kas, īsā kaftanā ģērbies, vieglā droškā žigli aizšāva garām, — un līdz ar viņiem domās pārlidoju viņu nabadzīgajā dzīvē. Gadījās kādam apriņķa ierēdnim iet garām — es tūliņ jau sāku domāt: kurp,viņš iet, vai uz viesībām pie kāda sava amata brāļa, vai taisni uz savām mājām, lai kādu pusstundiņu, kamēr vēl nav galīgi sabiezējusi krēsla, pasēdētu uz lievenēm un tad līdz ar māti, sievu, sievas māsu un visu ģimeni sēstos pie agro vakariņu galda, un par ko viņi tad runās, kad kalpone ar monētu virkni apkakļu, vai zēns biezā kamzolī pēc viras ienesīs tauku sveci senatnīgā viņu mājas lukturi. Tuvojoties kāda muižnieka

sādžai, es ziņkārīgi aplūkoju augsto, šauro koka zvana torni vai lielo, tumšo, veco koka baznīcu. Caur zaļajiem kokiem vilinoši man iztālēm pretī lūkojās kunga mājas sarkanais jumts un baltie dūmeņi, un es nepacietīgi gaidīju, ka drīz uz abām pusēm pašķirsies dārzi, kas to aizsedz no abām pusēm, un tā parādīs tad, ak vai! visu savu nebūt ne triviālo ārpusi, un to aplūkodams, es pūlējos uzminēt: kāds ir pats muižnieks, vai viņš ir resns, vai viņam ir dēli vai vesels pusducis meitu, vai tām tumšas acis, vai tās pazīst jaunu meiču skaļos smieklus un rotaļas un vai jaunākā māsa, kā vienmēr mēdz būt, ir liela skaistule, un vai pats kungs jautras dabas, vai saīdzis kā septembra pēdējās dienas un vienmēr raugās kalendarā, un runā par rudziem un kviešiem, kas jauniešiem izliekas garlaicīgi.

Tagad vienaldzīgi tuvojos katrai svešai sādžai un vienaldzīgi apskatu tās triviālo ārieni; manam atdzisušajam skatienam viss kļuvis nemājīgs, man nenāk smiekli, un tas, kas agrākajos gados valdzināja manu uzmanību, sacēla smieklus un deva vielu neizsīkstošām valodām, viss tas tagad aizlido garām, iun vienaldzīgu klusumu glabā manas nekustīgās lūpas. Ak mana jaunība! ak mans spirgtums!

Kamēr Čičikovs domāja un pie sevis smējās par palamu, ko zemnieks bija piedēvējis Pļuškinam, viņš neievēroja, ka iebrauca lielā sādžā ar daudzām ēkām un ielām. Drīz tomēr to viņam lika manīt stiprs grūdiens, jo viņi uzbrauca uz apaļkokiem klātas ielas, pret ko pilsētas akmeņu bruģis nebija nekas. Sie apaļkoki kā klavieru tastiņi cēlās te uz augšu, te uz leju, un neuzmanīgs braucējs mantoja vai nu punu pakausī, vai zilumu pierē, vai arī sāpīgi gadījās iekost pašam ar saviem zobiem savas mēles galā. Pie visām sādžas ēkām Čičikovs ievēroja sevišķas vecuma pazīmes: istabu baļķi bija melni un veci; daudzi jumti bija caurumaini kā siets; uz citām bija palikušas tikai spāres un pie tām piesistās kārtis, kas izskatījās kā ribas. Kā likās, paši zemnieki bija lubiņas un dēļus no jumtiem noplēsuši, protams, itin pareizi spriezdami, ka lietainā laikā jumtu ne jum, bet sausā laikā jau tāpat nepil, un ka arī nav vajadzības mājā tupēt, ja krogā, uz lielceļa, vārdu sakot, visur kur gribi, vietas diezgan. Istabeļu logi bija bez stikliem, daži aizbāzti ar lupatām vai ar vecu svārku; balkoniņi zem jumtiem ar margām, kas, neizprotams, aiz kādiem iemesliem, tiek taisīti pie dažām krievu dzīvojamām ēkām, gluži sašķiebušies un nomelnojuši pavisam ne- gleznaini. Aiz mājām daudzās vietās garās virknēs stāvēja lielas labības stirpas, kas, kā redzams, bija jau sen kamēr samestas; pēc krāsas tās līdzinājās veciem, slikti nodedzinātiem ķieģeļiem, to virsgalā auga visvisādas nezāles, un pie sāniem bija pat pieķēries kāds krūmiņš. Labība, kā domājams, piederēja kungam. Pār labības (kaudzēm un veciem jumtiem dzidrajā gaisā te labajā, te kreisajā pusē, par cik puskariete meta līkumus, pacēlās divas sādžas baznīcas, viena otrai blakus: vairs nelietojama koka, un mūra ar dzeltenām, plankumainām, ieplaisājušām sienām. Pa daļai jaiu arī varēja saredzēt kunga namu, un beidzot tas parādījās visumā, tanī vietā, kur pārtrūka zemnieku māju virkne un to vietā iesākās tukšs, ar zemu, vietām salūzušu žogu iežogots sakņu vai kāpostu dārzs. Sī dīvainā, nesamērīgi garā pils izskatījās pēc veca, nespēcīga invalida. Vietām tā bija vienstāvu, vietām divu; uz melnā jumta, kas vecai ēkai bija nevisai drošs sargs, viens pret otru rēgojās divi belvederi, abi jau krietni sašķobījušies un savu kādreizējo krāsu zaudējuši. No nama sienām vietām raudzījās kails apmetuma režģis, un, kā noskārstams, tās bija daudz cietušas no visādiem negaisiem, lietiem, vētrām un rudens slapjdraņķiem. No logiem bija tikai divi vajā, cita bija aizslēģoti vai pat aizsisti ar dēliem. Bet arī šie divi logi bija pusakli; vienā tumsa labi paliels, zils cukura papīra trīsstūris.

Vecais, platais, aizaugušais, čūkslienā pārvērties dārzs, kas stiepās viņpus mājas, cauri sādžai pazuzdams laukos, kā likās, viens pats bija šī lielā ciema košums uin viens pats bija pilnīgi krāšņs savā gleznainajā pamestībā. Brīvībā augošo koku savijušās galotnes pacēlās pie debess apvāršņa kā zaļi mākoņi un visvisāda izskata drebošu lapu torņi. Milzīgs balts bērza stumbrs, kam vētra vai pērkons bija lauzis galotni, ,kā apaļa, spoža, īsta marmora kolona pacēlās no šā zaļā biezokņa; slīpais, šķautnainais lūzums, ar ko kapiteļa vietā tā nobeidzās, tumsa virs sniega baltuma kā cepure vai melns putns. Apīnis, kas apakšā bija nomācis pliederu krūmus, pīlādžus un meža lazdas un pēc tam apceļojis visu zedeņa žoga virsu, beidzot uzvijās augšā un līdz pusei aptina nolauzto bērzu. Tā vidu sasniedzis, viņš no turienes nokārās

uz leju uin sāka jau tvarstīt citu 'koku galotnes vai, arī gredzenos sasējis savus tievos, līkos āķīšus, vieglas vēsmas šūpots, karājās gaisā. Saules apspīdēti, zaļie biezokņi vietām pašķīrās un rādīja neapgaismotas ieplakas, kas rēgojās kā melna rīkle, tā bija tīta ēnā un tumšā dzijumā tik tikko viedās: šaura, līkumota taciņa, salūzušas margas, sašķobījusies lapene, izdobts puspuvis vītola stumbrs, sirma akacija, kas no vītola pakājes kā sarus sprauca laukā briesmīgā biezoknī izžuvušos, krustām šķērsām sapīņātos zarus un lapas, un beidzot jauns kļavas zars, kas iesāņus bija pastiepis savas zaļās lapas — ķepas, zem vienas no kurām, dievs zina kādā veidā, pakļuvusī saule to pēkšņi vērta caurspīdīgu un ugunigu, brīnišķīgi mirdzošu šinī tumšajā biezoknī. Attālāk, pašā dārza malā, dažas garas, pāri citiem kokiem pastiepušās apses bija pacēlušas savās trīcošajās galotnēs lielas vārnu lizdas. Dažām no tām pusatlauztie zari nokarājās uz leju ar nokaltušajām lapām. Vārdu sakot, viss bija tik labi, kā ne māksla, ne daba nevar izdomāt, bet kā mēdz būt tikai tad, kad tās savienojas kopā, kad daba ar savu asmeni nogludina bieži bezgaumīgu cilvēku roku darbu, padara vieglākus smagos masivus, iznīcina rupji sajūtamo simetriju un nabadzigos trūkumus, caur kuriem rēgojas neapsegts, kails plāns, un piešķir brīnišķīgu siltumu visam tam, kas radīts pēc aukstas, vienmulīgi tīras un izmērītas kārtības.

Vienu vai divus līkumus nobraucis, mūsu varonis beidzot atradās namam pašā priekšā, kas tagad šķita vēl bēdīgāks. Zaļš pelējums jau bija apklājis veco koka žogu un vārtus. Bars ēku: kalpu istabas, klētis, pagrabi, kas acīm redzami novecoja, piepildīja sētu; tām blakus pa labi un kreisi bija redzami vārti uz citām sētām. Viss liecināja, ka še kādreiz bijusi plaša vēriena saimniecība, bet tagad viss raudzījās drūmi. Nebija nekas redzams, kas šo skatu padarītu dzīvāku: durvis visas bija aiztaisītas, pa tām neviens nestaigāja, nebija redzama nekāda dzīva rosība, nedz mājas darbi! Vienīgi galvenie vārti bija vaļā un arī tikai tāpēc, ka pa tiem bija iebraucis zemnielks ar piekrautiem, mašu apklātiem ratiem; viņš bija atbraucis it kā ar nolūku, lai atdzīvinātu šo izmirušo vietu: citādi arī šie vārti vienmēr stāvēja cieši aizslēgti, jo pie dzelzs krampja karājās milzu atslēga. Pie vienas ēkas Čičikovs drīz ieraudzīja kādu stāvu, kas sāka

bārties ar atbraukušo zemnieku. Ilgi viņš nevarēja izšķirt, kādas kārtas bija šis stāvs: sieviete vai vīrietis. Pēc drēbēm nekā nevarēja spriest; tās ļoti līdzinājās sieviešu rīta svārkiem; galvā bija mice, kādu mēdz nēsāt muižas kalpu sievas, tikai balss viņam šķita drusku par rupju priekš sievietes. «Oi, tas ir meitietis!» viņš nodomāja sevī un tūliņ atkal piezīmēja: «Oi, nē! Zināms, meitietis!» viņš beidzot sacīja, to uzmanīgāk aplūkodams. Stāvs arī no savas puses vērīgi viņu aplūkoja. Kā likās, viesi redzēt viņam bija brīnums, tāpēc ka viņš aplūkoja ne tikai Čičikovu, bet arī Selifanu un zirgus no astes līdz galvai. No atslēgām, kas viņam karājās pie jostas, un no tā, ka viņš diezgan neglītiem vārdiem bāra zemnieku, Čičikovs nosprieda, ka tai vajag būt muižas ekonomei.

«Klausies, māmiņ,» viņš teica, no karietes izkāpdams, «kur kungs? . . .»

«Nav mājā,» pārtrauca ekonome, jautājuma gala nenogaidījusi, un vēlāk, pēc brīža piebilda: «ko jums vajag?»

«Man ir darīšanas.»

«Ejiet iekšā!» ekonome atbildēja, novērsdamās un pagriezdama viņam muguru, kas bija ar miltiem nosmulēta un lielu caurumu drēbēs.

Viņš iegāja lielā, tumšā priekšnamā, no kura plūda vēsums kā no pagraba. No priekšnama viņš iekļuva istabā, kas arī bija tumša, tikai pa plato šķirbu no durvju apakšas tik tikko iespiedās gaisma. Sīs durvis atvēris, viņš beidzot atradās gaišumā un bija pārsteigts no acīs durošās nekārtības. Likās, it kā mājā tiktu mazgātas grīdas un še pa to laiku bija sakrautas visas mēbeles. Uz viena galda pat stāvēja salauzts krēsls un blakus tam pulkstenis ar apstājušos pendeli, pie kura zirneklis jau bija piestiprinājis savu tīklu. Turpat, sāniski pie sienas piesliets, stāvēja skapis ar veclaiku sudraba lietām, karafām un ķīniešu porcelānu. Rakstāmgalds bija izrotāts ar perlamutra mozaiku, kas vietām jau bija ieplīsusi un savā vietā atstājusi ar līmi pildītas dzeltenas rievas; šis galds bija piekrauts ar visādiem niekiem un sīkumiem, tur bija: kaudzīte mazu, smalki pierakstītu papīriņu zem jau gluži apzaļojušas marmora preses ar olu virspusē, kāda veclaiku grāmata ādas sējumā ar sarkanu lapu malu, pavisam izkaltis citrons, ne lielāks pair meža riekstu, salauzta krēsla atzveltnes daļa, ar vēstuli apsegta glāzīte, kurā .bija iekšā kāds šķidrums un trīs mušas, gabaliņš zīmog- lakas, kaut kur paceltas lupatas strēmelīte, divas ar tinti aplipušas spalvas; kā dilonī izdilusi, jau pavisam nodzeltējusi zobu birste, ar kuru saimnieks varbūt bija zobus tīrījis jau priekš franču iebrukšanas Maskavā.

Pie sienām tuvu viena pie otras bezgaumīgi karājās vairākas bildes: gara, nodzeltējusi gravira, uz kuras bija attēlota kauja ar milzīgām bungām, kliedzošiem zaldatiem trīsstūru cepurēm galvā un slīkstošiem zirgiem. Gravira bija bez stikla, ielikta sarkankoka rāmī ar šaurām bronzas svītriņām un bronzas aplīšiem stūros. Tai blakus pussienas aizņēma milzīga glezna nomelnējušām eļļas krāsām, kur bija uzzīmētas puķes, augļi, pārgriezts arbūzs, meža kuiļa snuķis un ar galvu uz zemi pakārta pīle. Istabas vidū no griestiem nokarājās lustra linu audekla maisā, kas bija apklāts ar putekļa kārtu, ka līdzinājās kūniņai, kur sēž tārps. Istabas kaktā uz grīdas kaudzē bija samests viss tas, kas rupjāks un nebija cienīgs gulēt iuz galdiem. Kas īsti atradās kaudzē, bija grūti nosakāms, jo putekļi tur bija tik bagātīgi, ka rokas kļuva kā ar cimdiem apvilktas, tiklīdz pie tās pieķērās; redzamāk par citu no turienes rēgojās salauztas koka lāpstas gabals un veca zābaka zole. Neparko nevarētu sacīt, ka šai istabā uzturas kāds dzīvs radījums, ja to nevēstītu veca, izvalkāta cepure, kas gulēja uz galda. Kamēr viņš aplūkoja visu šo dīvaino iekārtu, atvērās sānu durvis un ienāca tā pati ekonome, ko viņš bija sastapis pagalmā. Bet nu viņš ievēroja, ka tas drīzāk bija ekonoms nekā ekonome: ekonome, mazākais, nedzen bārdu, bet šis, gluži otrādi, dzina un, kā likās, diezgan reti, tāpēc ka viss smakrs un vaigu apakšējās daļas izskatījās pēc skrāpja no dzelzs stieplēm, ar ko stallī tīra zirgus. Čičikovs rādīja jautājošu seju un ar nepacietību gaidīja, ko viņam grib teikt ekonoms. Ekonoms arī no savas puses gaidīja, ko viņam grib teikt Čičikovs. Par tādu dīvainu klusēšanu izbrīnījies, Čičikovs beidzot saņēmās jautāt:

«Kur tad kungs? savās istabās vai?»

«Te ir saimnieks,» atbildēja ekonoms.

«Kur tad?» Čičikovs atkārtoja.

«Ko, mīļais, vai esat neredzīgs, vai?» teica ekonoms. «Echvā! Es jau esmu tas saimnieks!»

Te mūsu varonis negribot atkāpās atpakaļ un uzlūkoja viņu vērīgāk. Viņš bija visādus cilvēkus 'redzējis, pat tādus, kādus mums ar lasītāju nekad neizdosies redzēt; bet tādu viņš vēl nebija redzējis. Viņa sejā nevarēja ievērot nekā sevišķa; tā bija gandrīz tāda pati kā daudziem kalseniem vecīšiem, tikai smakrs bija par daudz izstiepts uz priekšu, tā ka katru reizi viņam tas bija jāapklāj ar lakatu, lad neap- spļaiudītu; mazās ačteles vēl nebija izdzisušas un šaudījās zem gari izaugušajām uzacīm kā peles, kad, tievos degun- tiņus no tumšām alām izbāzušas, ausis smailēdamas un ūsas kustinādamas, tās vēro un aizdomīgi osta gaisu, vai kaut kur nav apslēpies runcis vai palaidnis zēns. Daudz ievērojamāks bija viņa uzvalks: ne ar kādiem līdzekļiem, nedz pūlēm nevarēja izpētīt, no kā sastāvēja viņa chalats: piedurknes un augšējie stūri tā bija notriepti un nosmulēti, ka spīdēja līdzīgi juchtādai, no kā taisa zābakus; uz muguras divu paldu vietā karājās četras, no kurām kušķiem līda laukā vate. Ap kaklu viņam arī bija apsiets kaut kas tāds, ko nevarēja saprast: vai tā bija zeķe vai bikšturi, vai arī pasiržu josta, bet nekādā ziņā kakla saite. Ar vārdu sakot, ja Čičikovs būtu saticis viņu, tā izgreznojušos, kaut kur pie baznīcas durvīm, tad, laikam gan, būtu iedevis viņam vara grasi. Jo mūsu varonim par godu jāsaka, ka sirds viņam bija līdzcietīga un viņš nekādi nevarēja noturēties, lai nabaga cilvēkam neiedotu vara grasi. Bet viņa priekšā nestāvēja ubags, viņa priekšā stāvēja muižnieks. Šim muižniekam piederēja vairāk nekā tūkstoš dvēseļu, un lai pamēģina kāds pie cita atrast tik daudz maizes graudos, miltos un vienkārši stirpās; kam vēl pieliekamie kambari, klētis un kaltē- tavas būtu tā piebāztas ar visādiem audekliem, vadmalām, ģērētām un neģērētām aitādām, žāvētām zivīm un visādiem dārzeņiem un cita ēdamā. Ja kāds būtu ieskatījies viņa darba sētā, kur bija sakrauti visādi apstrādāti kokmateriāli un koka trauki, kas nekad netiek lietoti, tam izliktos, vai tik viņš nav nokļuvis Maskavā trauku bazarā, kur katru dienu manīgās sievasmātes uin vīramātes ar savām vi- rējām sanāk pēc iepirkumiem un kur kaudzēm balo visādi koka trauki, gan cirsti, gan zāģēti, gan virpoti, gan pīti, gan šūti: mucas, vērpeles, toveri, ķipji, kannas ar osām un bez osām, spaiņi, sētuves, apšu skalu kurvji, no bērza tāss pītas vāceles, kur sievieši glabā kodējas, un citas grabažas, ko lieto visā plašā bagātajā un nabadzīgā Krievijā. Kam gan Pļušikinam vajadzēja tik milzīga daudzuma tādu trauku? visu savu mūžu nevarēja tos izlietot pat divās tādās muižās, kāda viņam bija, bet viņam vēl tas izlikās par maz. Ar to neapmierinādamies, viņš katru dienu staigāja pa savas sādžas ielām, aplūkoja tiltu apakšas un katru kaktiņu, un visu, kas tik gadījās: veca zole, sieviešu lupata, dzelzs nagla, sasista poda gabals, — visu viņš pievāca un krāva tai čupā, ko Čičikovs ieraudzīja istabas kaktā. «Lūk, zvejnieks jau izgājis uz zveju!» runāja zemnieki, kad redzēja viņu ejam uz medībām. Un, tiešām, pēc viņa vairs ielu slaucīt nevajadzēja: ja cauri braucējam oficierim gadījās pazaudēt piesi, šis piesis acumirklī atradās pazīstamajā kaudzē; ja kāda sieviete izklaidībā aizmirsa pie akas spaini, viņš aizvilka arī spaini. Taču, ja zemnieks to ievēroja un pierādīja, ka tas viņa īpašums, viņš nestrīdējās un atdeva nolaupīto lietu; bet, tiklīdz tā nokļuva čupā, tad bija viss pagalam: viņš dievojās, ka lieta pieder viņam, ka to tad un tad, tur un tur pircis vai arī mantojis no vectēva. Savā istabā viņš uzlasīja no grīdas visu, ko tik redzēja: lakas drupatiņu, papīra strēmelīti, spalviņu un visu to lika uz rakstāmgalda vai uz loga.

Bet .kādreiz taču viņš bija tikai taupīgs saimnieks! bija precējies un ģimenes tēvs, un kaimiņš atbrauca pie viņa viesoties, paklausīties un pamācīties no viņa, kā jāsaimnieko un saprātīgi jātaupa. Viss gāja kārtīgi pa ierādīto ceļu: strādāja dzirnavas un veltuves, vienmērīgā darbā vadmalas fabrikas, galdnieki un vērptuves; visur ieskatījās saimnieka gaišās acis, un kā strādīgs zirneklis viņš rūpīgi un čakli tekāja pa savas saimniecības tīklu no viena gala uz otru. Viņa vaibstos neatspoguļojās nekādas sevišķi stipras jūtas, bet acīs bija lasāms saprāts; viņa runa liecināja, ka viņš daudz ko piedzīvojis, ka labi pazīst pasauli, un viesim patika tanī noklausīties; laipnā un runīgā mājasmāte bija izslavēta par viesmīlību, pretim mēdza nākt divas glītas meitenes, abas gaišmates, svaigas un sārtas kā rozes; izskrēja arī dēls, dzīvs zēns, un skūpstījās ar visiem, maz bēdādams par to, vai viesim tas patika vai ne. Namā bija atvērti visi logi, antresolā bija skolotāja francūža dzīvoklis; skolotājs mīlēja gludi no- skūties un 'bija liels mednieks: viņš vienmēr pārnesa uz pusdienu teterus vai pīles, bet dažreiz arī tikai zvirbuļu olas, no kurām lika sev izcept pantagu, tāpēc ka visā mājā to neviens cits neēda. Antresolā dzīvoja arī viņa tautiete, abu meitu audzinātāja. Pats mājastēvs pie galda ieradās kaut gan drusku apvalkātos, bet tīros svārkos, elkoņi bija kārtībā: nekur nebija neviena ielāpa. Bet labā mājasmāte nomira; daļa atslēgu un līdz ar tām sīkas rūpes nāca viņa rokās. Pļušikins kļuva nemierīgs un, kā visi atraitņi, aizdomīgāks un skopāks. Vecākai meitai Aleksandrai Stepanov- nai viņš nevarēja visu uzticēt, un viņam bija taisnība, tāpēc ka Aleksandra Stepanovna drīz aizbēga ar dievs viņu zina kāda jātnieka pulka štabsrotmistnu un uz ātru roku ar to salaulājās kādā sādžas baznīcā, zinādama, ka tēvs neieredz oficierus, turēdamies pie dīvainiem aizspriedumiem, ka visi kara dienestā stāvošie esot lieli kāršu spēlmaņi un izšķērdētāji. Tēvs deva tai savus lāstus ceļā līdzi, bet par pakaļdzīšanos nerūpējās. Māja kļuva vēl tukšāka. Pie tās īpašnieka gaišāk varēja sākt vērot skopuma zīmes; viņa matos iezagās sirmuims, skopuma uzticīgais draugs un tā attīstības veicinātājs; skolotāju francūzi atlaida, tāpēc ka dēlam bija laiks iestāties dienestā, madaimi pad'zina tāpēc, ka izrādījās ne bez grēka pie Aleksandras Stepanovnas aizbēgšanas; dēlu aizsūtīja uz guberņas pilsētu, lai tur palatā izmācītos, pēc tēva domām, pamatīgu dienestu, bet tā vietā viņš iestājās kara dienestā un tēvam atrakstīja tikai pēc iestāšanās, lūdzot naudu, ar ko iegādāties mundieri; pilnīgi dabiski, ka viņš saņēma to, ko vienkāršā tauta sauc par pigu. Beidzot jaunākā meita, kas palika pie viņa mājās, nomira, un vecis palika viens pats par savas bagātības valdnieku, sargu un glabātāju. Vientulīgā dzīve deva sīkstulībai treknu barību, un tā, kā zināms, ir izsalkusi kā vilks, un, jo vairāk tā rij, jo nepiepildāmāka top; cilvēka jūtas, kas jau tā nebija viņam visai dziļas, ar katru brīdi kļuva seklākas, un ar katru dienu kaut kas vēl vairāk zuda šais vecajās drupās. It kā tīšām, apstiprinot viņa ieskatu attiecībā uz karavīriem, šai laikā gadījās, ka viņa dēls bija nospēlējies uz kārtīm, viņš tam no sirds aizsūtīja savus tēva lāstus un nekad vairs neinteresējās zināt, vai viņš jel maz ir pasaulē vai ne. Ar katru gadu viņa mājā parādījās vairāk aiznaglotu logu, beidzot palika tikai divi, no kuriem viens, kā lasītājam jau zināms, bija .aizlīmēts ar papīru; ar katru gadu svarīgākās saimniecības daļas arvien vairāk un vairāk izslīdēja no viņa uzmanības, un viņa šaurais skatiens pievērsās papīriņiem un spalviņām, ko viņš vāca savā istabā; viņš kļuva arvien nepiekāpīgāks pret tirgotājiem, kas brauca pie viņa iepirkt saimniecības produktus, uzpircēji tirgojās, tirgojās un beidzot pameta viņu pavisam, sacīdami, ka tas esot velns, bet ne cilvēks; siens un labība puva, stirpas un kaudzes pārvērtās par tīriem mēsliem, tā !ka varēja tanīs vai kāpostus stādīt, milti noliktavās pārvērtās akmenī, tā ka bija ar cirvi cērtami, pie vadmalas un linu audekla baķiem bija bail piedurties: tie pārvērtās putekļos. Viņš jau pats bija aizmirsis, kas un cik viņam bija, un tikai atminējās, kurā vietā skapī stāvēja karafa ar kāda dzēriena atliekām, ko pats bija iezīmējis, lai neviens nevarētu zagšus to izdzert, viņš neaizmirsa arī, kur gulēja kāda spalviņa vai lakas gabaliņš. Bet saimniecības ienākumus savāca tāpat kā agrāk: zemniekiem bija jāmaksā tādas pašas nodevas, katrai sievai bija jāsalasa tāds pats mērs riekstu, katrai audējai bija jānoauž tikpat daudz audekla — visu to sakrāva klētīs un viss tas puva un pārvērtās par pīšļiem, un viņš pats beidzot arī kļuva par tādiem cilvēces pīšļiem. Aleksandra Stepanovna viņu pāris reizes apmeklēja ar savu mazo dēlu, cerēdama, vai nevar kaut ko dabūt; redzams, staiguļa dzīve ar štabsrotmistru nebija tik pievilcīga, kā izlikās līdz kāzām. Pļuškins viņai tomēr piedeva un mazajam meitas dēlam pat iedeva kādu pogu, kas gulēja uz galda, par rotaļas lietu, bet naudas nemaz nedeva. Otru reizi Aleksandra Stepanovna atbrauca ar diviem mazuļiem un atveda viņam Lieldienas maizi pie tējas un jaunu chalatu, tāpēc ka tētiņam bija tāds chalats, uz kura ne tikvien neērti, bet pat kauns bija skatīties. Pļuškins apmīļoja abus mazdēlus un, uzsēdinājis viņus vienu uz labā ceļgala, bet otru uz kreisā, izšūpoja tā, it kā tie sēdētu zirgam mugurā; Lieldienas maizi un chalatu viņš paņēma, bet meitai gluži nekā nedeva; ar to Aleksandra Stepanovna arī aizbrauca.

Tātad, lūk, kāda tipa muižnieks stāvēja Čičikova priekšā!

Jāatzīst, 'ka tādi igadījumi ir ļoti reti Krievijā, kur visi drīzāk mīl izplesties, nekā sarauties, un tas jo pārsteidzošāk, ka turpat kaimiņos sastopams muižnieks, kas plītē ar visu krieva muižnieka 'pārgalvību un bauda dzīves kausu, kā mēdz sacīt, līdz pašam dibenam. Nepieredzējis garām braucējs izbrīnā apstāsies, ieraugot viņa mājokli, nevarēdams izprast, kā pēkšņi varējis valdošs princis iekļūt šo niecīgo, tumšo īpašnieku vidū: viņa baltie akmens nami ar neskaitāmajiem dūmeņiem, belvederiem un vēja rādītājiem izskatās kā lepnas pilis, tām apkārt bars fliģeļu un visādas telpas viesiem. Kā trūkst viņam? Teātri, balles; visu nakti mirgo ar ploškām un uguņiem rotātais dārzs, ko tricina mūzikas pērkoni. Pus guberņas izgreznojusies jautri pastaigājas zem kokiem, un nevienam nerādās nekas mežonīgs un draudošs šai mākslīgajā uguņošanā, kad no koku bieziena teatrali iznirst mākslīgas gaismas apspīdēts zars, kas zaudējis savu spilgto zaļumu, bet virs galvām tumšāk, skarbāk un divdesmit reižu bargāk tāpēc lūkojas nakts debesis, un, tālu augšā, savas lapas trīsinādamas un netraucētā tumsā jo dziļāk iespiezdamās, koku drūmās galotnes dusmojas par šo ārējo spožumu, kas no apakšas apgaismo viņu saknes.

Jau vairāk minušu Pļuškins stāvēja, ne vārda neteikdams, bet Čičikovs vēl arvien nevarēja iesākt sarunu, būdams pārsteigts no paša mājastēva izskata, kā arī no visa tā, kas viņa istabā. Ilgi viņš nevarēja izdomāt, kādiem vārdiem izskaidrot savas apciemošanas iemeslu. Viņš jau gribēja iesākt tādā garā, ka esot daudz dzirdējis par viņa tikumību un retām sirds īpašībām un ka tādēļ turējis par pienākumu personīgi parādīt viņam savu cieņu, bet apķērās un juta, ka tas būs par daudz. Vēlreiz pārlaidis greizu skatienu pār visu, kas bija istabā, viņš juta, ka vārdu tikumība un retās sirds īpašības vietā var it labi sacīt: ekonomija un kārtība; un, tādā veidā runu pārgrozījis, viņš sacīja, ka esot daudz dzirdējis par viņa ekonomiju un muižu priekšzīmīgo pārvaldību, kādēļ ieskatījis par pienākumu iepazīties un personīgi izsacīt savu cienību. Protams, varēja izdomāt citu, labāku iemeslu, bet nekas vairāk neienāca prātā.

Uz to Pļuškins par atbildi kaut ko (norūca caur lūpām, jo zobu viņam nebija, bet, ko īpaši, nav zināms, tomēr saturam acīm redzot vajadzēja būt: «Kaut velns tevi būtu parāvis ar visu tavu cienību!» Bet tā kā viesmīlība pie mums ir tādā godā, ka pat sīkstulis nespēj pārkāpt tās likumus, tad viņš tūliņ drusku skaidrāk piebilda: «Laipni lūdzu piesēsties!»

«Pie manis sen nav viesi bijuši,» viņš sacīja: «un, taisnību runājot, maz redzu no tiem labuma. Ieveduši tādu nepieklājīgu ieražu braukāt viens pie otra, bet saimniecībā no tā ceļas zaudējumi … un tev jābaro arī viņu zirgi ar sienu! Es jau esmu sen pusdienu paēdis, un virtuve man tik zema, slikta, un dūmenis pavisam sagruvis, sāksi kurināt, izcelsies vēl ugunsgrēks.»

«Palūk, kā!» Čičikovs pie sevis nodomāja, «labi, ka pie Sobakeviča krietni saēdos biezpiena raušus un auna cepeti.»

«Un tavu nelaimi, kaut jel viena saujiņa siena būtu visā saimniecībā!» turpināja Pļuškins. «Un kā lai arī to pietaupu? zemīte maza, zemnieki slinki, nemīl strādāt, domā, kā tikai uz krogu tikt… tā vien raugies, ka vecuma dienās būs vēl ubagos jāiet!»

«Man tomēr stāstīja,» Čičikovs klusi piebilda: «ka jums vairāk nekā tūkstoš dvēseļu.»

«Bet kas to teica? Jūs, mīļais, varējāt tam acis piespļaut, kas jums to teica! Tas zobgalis laikam gan būs gribējis jūs izjokot. Runā gan, tūkstoš dvēseļu, bet ej vien, saskaiti, redzēsi, ka nekā nesaskaitīsi! Pēdējos trīs gados nolādētā drudzī man nomira krietns kušķis zemnieku.»

«Ko jūs sakāt! vai daudzi miruši?» Čičikovs ar līdzdalību izsaucās.

«Jā, aiznesa daudz.»

«Bet atļaujiet prasīt: cik pēc Skaita?. . .»

«Ap astoņdesmit dvēseļu.»

«Vai tiesa?»

«Es taču nemelošu, mīļais.»

«Atļaujiet vēl jautāt: es domāju, šīs dvēseles jūs skaitāt no tā laika, kad iesniegta pēdējā revizijas liste?»

«Tas būtu vēl paldies dievam,» Pļuškins sacīja: «bet posts tas, ka no tā laika salasīsies līdz simt divdesmit.»

«Vai patiesi?! vesels simt divdesmit?» izsaucās Čičikovs un no pārsteiguma atplēta pat drusku muti.

«Esmu, mīļais, par vecu, lai melotu: dzīvoju jau septītā desmitā!» teica Pļuškins. Viņš, kā likās, apvainojās par tādu gandrīz priecīgu izsaucienu. Čičikovs noskārta, ka patiesi nav pieklājīgi tik vienaldzīgi izturēties pret otra bēdām, un tāpēc tūliņ nopūtās un teica, ka jūt līdzi.

«Jā, bet nožēlošanu kabatā neiebāzīsi,» Pļuškins atbildēja. «Man kaimiņos dzīvo kāds kapteinis, velns zina, no kurienes tāds cēlies, sauc par radinieku: tēvocīt, tēvocīt! un roku bučo, bet, kad sāk izrādīt savu līdzjutību, tad vaimanā, ka sargi ausis. No vaiga gluži sarkans: laikam nāvīgi mīl degvīnu. Kā liekas, par oficieri dienēdams, nospēlējis visu naudu vai arī teatra aktrise izkrāpusi, tādēļ tagad arī izrāda savu līdzjutību!»

Čičikovs pacentās izskaidrot, ka viņa līdzjūtība nemaz neesot tāda kā kapteiņa un ka viņš ne ar tukšiem vārdiem, bet ar darbiem gribot to parādīt, un, lietu neatlikdams, tūliņ, bez kādiem aplinkiem, izsacīja vēlēšanos samaksāt valsts nodokļus par visiem tādā nelaimē mirušiem zemniekiem. Priekšlikums, kā likās, Pļuškinu pavisam pārsteidza. Acis ieplētis, viņš ilgi uzlūkoja viņu un beidzot jautāja: «Bet vai jūs, mīļais, neesat bijis kara dienestā?»

«Nē,» Čičikovs atbildēja diezgan viltīgi: «esmu bijis civildienestā.»

«Civildienestā?» atkārtoja Pļuškins un sāka gremot lūpām, it kā kaut ko ēstu. «Bet kā tad? Jūs taču ar to darāt pats sev zaudējumu?»

«Jums par patiku esmu gatavs arī ciest zaudējumu.»

«Ak mīļais! ak mans labdari!» izsaucās Pļuškins, no prieka neievērodams, ka viņam no deguna diezgan neglīti izlīda kafijas biezumiem līdzīga tabaka un ka, nakts svārku stūriem atšķiroties, kļuva redzamas drēbes, ne visai pieklājīgas aplūkošanai. «Lūk, kā iepriecinājāt veci! Ak tu kungs! ak svētie mocekļi…» Vairāk Pļuškins nevarēja izrunāt. Bet nepagāja ne minūte, kad prieks, kas tik piepeši parādījās viņa kokainajā sejā, tikpat piepeši arī nozuda, it kā tas nebūtu nemaz bijis, un viņa seja atkal kļuva rūpju pilna. Viņš pat noslaucījās ar lakatu un, to satinis kamolā, sāka berzēt sev virslūpu.

«Kā tad. ar jūsu atļauju, negribēdams jūs sadusmot, vai jūs apņematies katru gadu maksāt par viņiem nodokļus? un vai maudu samaksāsiet man vai taisni kronim?»

«Lūk, kā mēs izdarīsim: mēs iztaisīsim pirkšanas līgumu, tā, it kā viņi būtu dzīvi um jūs man viņus pārdotu.»

«Jā, pirkšanas līgumu …» Pļuškins teica, kļuva domīgs un sāka atkal gremot lūpas. «Nu jā, redz, pirkšanas līgums — atkal izdevumi. Amata vīri tādi bezkauņas! Agrāk varēja tikt ar vara pusrubli un maisu miltu galā, bet tagad jādod vesels vezums putraimu un piedevām desmitnieks, tāda alkatība! Es nezinu, kādēļ neviens nepievērš tam uzmanību. Nu, pateicis kāds viņam labu vārdu dvēseles glābšanai! Ar vārdu ikvienam var piekļūt. Lai ko arī teiktu, bet no sirsnīgiem vārdiem jāpadodas.»

«Nu, es domāju, tu gan nepadosies!» nodomāja pie sevis Čičikovs un piebilda, ka aiz cienības pret viņu gatavs uzņemties uz sava rēķina arī līguma izdevumus.

Izdzirdējis, ka viņš pat pirkšanas līguma izdevumus uzņemas, Pļuškins nosprieda, ka viesis ir liels muļķis un tikai izliekas, ka sastāv civildienestā, bet droši vien būs bijis oficieris un mīlējis draudzēties ar aktrisēm. Bet pie visa tā viņš tomēr nevarēja apslēpt savu prieku un novēlēja visu labu ne tikai viņam, bet arī viņa bērniem, nemaz neprasīdams, vai viņam tādi ir vai nav. Pie loga piegājis, viņš pie^ dauzīja ar pirkstiem pie rūts un sauca: «Ei Proška!» Pēc brītiņa bija dzirdams, ka kāds steigšus ieskrēja priekšnamā, ilgi tur tūļojās un dauzīja zābakiem, beidzot durvis atvērās, un ienāca Proška, gadu trīspadsmit vecs zēns, tik lielos zābakos, ka ejot gandrīz izvilka no tiem kājas. Kāpēc Proškam bija tik lieli zābaki, to var tūliņ dabūt zināt: visai Pļuškina saimei, lai cik to bija mājā, bija tikai vieni zābaki, kuriem vienmēr vajadzēja stāvēt priekšnamā. Katrs, ko aicināja pie kunga, parasti pa pagalmu pārskrēja basām kājām, bet, priekšnamā iegājis, apmauca zābakus un tādā veidā gāja istabās. No istabas izejot, viņš atkal atstāja zābakus priekšnamā un devās projām ar paša zolēm. Ja kāds paraudzītos pa logu rudeņos un it īpaši no rītiem, kad jau sākās nelielas salnas, tad redzētu, ka visa Pļuškina saime taisīja tādus lēcienus, kādi diezin vai izdotos visveiklākiem dejotājiem teātros.

«Re, paraugieties, mīļais, kāds puims!» Pļuškins sacīja Cičikovam, ar pirkstu uz Proškas seju rādīdams. «Dumjš kā zābaks, bet pamēģini nolikt kaut ko, tūliņ nozags! Nu, ko tu atnāci, muļķi, saki, ko?» Te viņš uz brīdi apklusa; Proška viņam ari atbildēja ar klusuciešanu. «Uzliec patvāri, dzirdi, še ņem atslēgu, atdod to Mavrai, lai viņa aiziet uz pieliekamo: tur uz plaukta ir sausiņš no Lieldienas maizes, ko atveda Aleksandra Stepanovna, lai to atnes pie tējas!. . . pagaidi, kur tu steidzies? muļķis! ekur muļķis!.. . Vai tev velns kājas dīda, vai? … tu papriekšu uzklausies: sausiņš, laikam, no virsas būs sabojājies, lai viņa to nokasa ar nazi un drupačas lai nenomētā, bet lai- aiznes uz vistu kūti. Bet tu, tu pielūko, brāl, neej pieliekamā kambarī, citādi es tevi, zini! ar bērza rīksti pamielošu! re, tagad tev laba ēstgriba, tad būs vēl labāka! Nu, pamēģini tik iet pieliekamā, es pa logu skatīšos. Viņiem nekur nevar uzticēt,» viņš turpināja, pret Čičikovu atgriezies, pēc tam, kad Proška kopā ar visiem saviem zābakiem bija aizvācies. Pēc tam viņš sāka arī Čičikovu šaubīgi uzlūkņt. Tāda neparasta augstsirdība viņam izlikās neticama, un viņš pie sevis nodomāja: velns viņu zina, varbūt viņš ir tikai balamute kā visi tie izšķērdētāji: melš, melš, lai tikai būtu ko teikt, padzersies tēju, bet pēc tam aizbrauks! Un tāpēc drošības dēļ, kā arī vēlēdamies viņu drusku pārbaudīt, viņš sacīja, ka nebūtu slikti jo drīzāk noslēgt līgumu, tāpēc ka par cilvēku nekā nevarot zināt: šodien dzīvs, rīt dievs zina.

Čičikovs bija ar mieru to izdarīt kaut vai šai pašā acumirklī un tikai pieprasīja visu zemnieku sarakstu.

Tas Pļuškinu nomierināja. Varēja vērot, ka viņš taisījās kaut ko darīt, un tiešām, atslēgas paņēmis, piegāja pie skapja un, durvis attaisījis, ilgi rakās pa glāzēm un tasēm un beidzot sacīja: «Nevaru nemaz atrast, man bija tāds labs liķieris, ja tik nebūs izdzēruši! ļaudis tik zaglīgi! A, vai tik tas pats nebūs?» Čičikovs viņa rokās ieraudzīja karafu, kas bija klāta putekļiem kā kamzoli. «Tas ir vēl manas nelaiķes sievas taisīts,» Pļuškins turpināja: «tā blēde ekonome bija to pametusi neaizkorķētu! Kukaiņi un visādi mēsli tur bija salīduši iekšā, bet es visu to rūsu izvilku laukā, un tagad, lūk, ir tīrs, es jums ieliešu glāzīti.»

Bet Čičikovs papūlējās atteikties no tāda liķiera, teikdams, ka viņš esot jau ēdis un dzēris.

«Jau ēdis un dzēris!» teica Pļuškins. «Jā, zināms, labas sabiedrības cilvēku visur var pazīt: viņš neēd, bet ir paēdis;

bet kaut kāds vazaņķis, viņu nekad nepaēdināsi .. . Piemēram, atbrauc kapteinis: «Krusttētiņ» saka, «dodiet man kaut ko ēst!» Bet es esmu viņa'm tāds pats krusttēvs, kāds viņš man vectēvs. Mājā pašam, laikam, nav ko ēst, tādēļ blandās apkārt! Ak jā, jums vajadzēja visu to liekēžu sarakstu? Kā ne, es, kā zinādams, viņus visus uzrakstīju uz sevišķa papīriņa, lai tūliņ nākošajā revizijā varētu visus izsvītrot.» Pļuškins uzlika acenes un sāka rakāties pa papīriem. Visādus sainīšus atraisīdams, viņš pamieloja savu viesi ar tādiem putekļiem, ka tas sāka šķaudīt. Beidzot viņš izvilka visgarām aprakstītu papīru. Zemnieku vārdi to sīki apklāja kā mušas. Tur bija visādi: gan Paramonovs, gan Pimenovs, gan Panteleimonovs un pat kāds Grigorijs Brauc-Neaizbrauksi, visu kopā bija vairāk nekā simt divdesmit. Čičikovs pasmaidīja, tādu lielu skaitu ieraugot. Sarakstu kabatā iebāzis, viņš teica Pļuškinam, ka pirkšanas līguma apstiprināšanas dēļ viņam būšot jābrauc uz pilsētu.

«Uz pilsētu? Jā, kā tad? . .. bet kā tad māju pamest? Mani ļaudis tīrie zagļi un blēži: vienā dienā visu tā novāks, ka nepaliks ir kur svārkus pakārt.»

«Vai jums nav kāds pazīstams?»

«Pazīstams? Visi mani pazīstamie nomiruši vai atsvešinājušies. Ai mīļais, kā nu nav, ir!» viņš izsaucās. «Pats priekšsēdētājs man pazīstams, senāk vēl brauca pie manis viesoties, kā nepazīt! vienaudži bijām, kopā pa žogiem lodājām! kā tad nebūs pazīstams? viņš man tāds pazīstams! vai viņam meaizrakstīt?»

«Nu, zināms, viņam.»

«Kā tad ne. tāds pazīstams! skolā bijām draugi.»

Un šai kokainajai sejai pēkšņi pārslīdēja kāds silts stars, izpaudās ne jūtas, bet bālu jūtu atspulga, kaut kas līdzīgs negaidītai slīcēja izniršanai no ūdens, kas saceļ prieka kliedzienu uz krasta stāvošā ļaužu barā. Bet iepriecinātie brāļi un māsas veltīgi met no krasta virvi un gaida, vai no jauna neparādīsies slīcēja mugura vai cīņā nogurušās rokas — tas bija pēdējo reizi pacēlies. Viss ir kluss, un vēl briesmīgāks un tukšāks kļūst pēc tam apklusušais stichijas līmenis. Tāpat arī Pļuškina seja, piepeši uzplaiksnījušām jūtām nozūdot, kļuva vēl bezjūtīgāka un vēl triviālākā.

«Uz gaiLda bija ceturtdaļa loksnes tīra papīra,» viņš sacīja: «bet nezinu, kur palikusi: mani ļaudis tādi nelieši!» Te viņš sāka lūkoties zem galda, ir uz galda, vandījās pa visām malām un beidzot sāka kliegt: «Mavra! ei Mavra!» Uz saukšanu ienāca sieviete ar šķīvi rokā, uz kura bija lasītājam jau pazīstamais sausiņš. Un viņu starpā norisa tāda saruna:

«Kur tu, .palaidniece, iebāzi papīru?»

«Dievs sodi, kungs, neesmu redzējusi, izņemot mazo strēmelīti, ar ko jums labpatika apklāt glāzīti.»

«Bet es no acīm redzu, ka esi ievilkusi.»

«Kam man ievilkt? Man no tam nav nekāda labuma: es rakstīt nemāku.»

«Nemelo, tu esi aiznesusi zvaniķēnam: viņš prot, tādēļ tu viņam aiznesi.»

«Bet zvaniķēns, ja gribēs, pats dabūs papīru. Viņš nav jūsu strēmelītes redzējis!»

«Pagaidi tikai: pastarā tiesā velni tevi ar nokaitētām dzelzs dakšām svilinās! gan redzēsi, kā svilinās!»

«Par ko tad svilinās, ja strēmelīti neesmu rokās ņēmusi? Drīzāk par kādu citu sieviešu vājību, bet zādzību man neviens nav pārmetis.»

«Bet velni tevi svilinās! tie teiks. «Lūk, tev, blēde, par to, ka krāpi kungu! ar nokaitētām tad tevi gan svilinās!»

«Bet es teikšu: neesmu vainīga! dieva vārds, neesmu pelnījusi, neesmu ņēmusi. . . Bet, lūk, turpat jau tas ir uz galda. Arvien veltīgi pārmetat!»

Pļušķins patiesi ieraudzīja meklēto papīru un brītiņu apklusa, pazelēja lūpas un tad sacīja: «Nu, ko tad tu tā uzreiz trokšņo: tīrā ērce! Pasaki viņai vienu vārdu, bet viņa tev atbild desmit! Ej, atnes uguni, ko vēstuli aizzīmogot. Bet pagaidi, tu paķersi tauku sveci, tauki — kūstoša viela: izdegs un vairs nebūs, tikai zaudējumi, bet tu atnes man skalu!»

Marvra aizgāja, bet Pļuškins, atzveltnes krēslā atsēdies un spalvu rokā paņēmis, ilgi vēl uz visām pusēm grozīja ceturt- daļiņu, gudrodams, vai no tās nevar vēl pusi nogriezt, bet beidzot pārliecinājās, ka nekādi nevar; viņš iebāza spalvu tintnīcā, kurā bija kāds sapelējis šķidrums un dibenā daudz mušu, un sāka rakstīt, vilkdams burtus, līdzīgus nošu zīmēm, ik brīdi pievaldot roku, kura lēkāja pa visu papīru; viņš rakstīja, skopi lipinādams rindiņu pie rindiņas un ne bez nožēlas domādams par to, ka vēl paliks pāri daudz tukša papīra.

Un līdz tādai niecībai, sīkumainībai, riebīgumam varēja nokjūt cilvēks! varēja tā pārvērsties! un vai tā maz ir patiesība? Viss tas ir patiesība, ar cilvēku viss var notikt. Tagadējais kvēlais jauneklis ar šausmām atlēktu, ja viņam parādītu viņa vecuma dienu portretu. Pārejot no maigajiem jaunības gadiem skarbajos, nopietnajos vīra gados, ņemiet līdzi visas cilvēka jūtas, nepametiet tās uz ceļa, pēc tam vairs neatradīsiet. Bargs, briesmīgs ir tuvojošais vecums, tas nekā neatdod atpakaļ! Kaps ir žēlsirdīgāks, uz kapa uzrakstīs: še ir aprakts cilvēks! bet nekā neizlasīsi auksta, bezjūtīga, necilvēcīga vecuma vaibstos.

«Vai jums nav kāds draugs?» Pļuškins teica, vēstuli salocīdams: «kam būtu vajadzīgas aizbēgušas dvēseles?»

«Vai jums ir arī aizbēgušas?» atjēdzies Čičikovs ātri jautāja.

«Tā jau ir tā lieta, ka ir. Znots gan meklēja: teica, ka ir pēdas nevarot sadzīt, bet viņš taču sastāv kara dienestā: ar piešiem šķindēt viņš gan ir meistars, bet ja nu pa tiesām pameklētos. ..»

«Bet cik jums tādu būs?»

«Tā ap septiņdesmit jau salasīsies.»

«Patiesi?»

«Dieva vārds, tik! Man taču viņi katru gadu bēg. Tie ļaudis ir pārlieku rijīgi, no slinkuma ieraduši daudz rīt, bet man pašam nav ko ēst… Bet es viņus par visniecīgāko maksu atdotu. Tad nu ieteiciet savam draugam: ja tikai gabalu desmit atrastos, viņš varētu tikt pie lielas naudas. Jo revizijas dvēseles maksā piecsimt rubļu.»

«Nē, to nedosim draugam ne paost,» Čičikovs pie sevis nodomāja un pēc tam izkaidroja, ka tāds draugs nekādi neatradīsies, ka izdevumi vien šinī lietā būšot lielāki nekā dvēseles vērtas; jo tiesas aprīšot pēdējo svārku, no tām jāturas tālāk; bet, ja viņa stāvoklis patiešām esot tik spaidīgs, tad, sajuzdams līdzcietību, viņš esot gatavs dot. .. bet, ka tie esot tādi nieki, par ko neesot vērts ir runāt.

«Bet cik tad jūs dotu?» — Pļuškins jautaja, par žīdu par- vērzdamies: viņa rokas trīcēja kā dzīvsudrabs.

«Es dotu divdesmit piecas kapeikas par dvēseli.»

«Bet kā jūs maksājat, vai tīrā naudā?»

«Jā, naudu tūliņ.»

«Tikai, mīļais, manas nabadzības dēļ jūs gan varētu dot četrdesmit kapeiku.»

«Cienījamais!» Čičikovs sacīja: «ne tikai četrdesmit kapeikas, bet piecsimt rubļu samaksātu! ar prieku samaksātu, tāpēc ka redzu, godīgs, labs sirmgalvis cieš aiz savas labsirdības.»

«Nudien, tā! dieva vārds, tiesa!» Pļuškins sacīja, galvu uz leju nokārdams'un bēdīgi to pašūpodams. «Tas viss no labsirdības.»

«Nu, vai redzat, es uzreiz sapratu jūsu raksturu. Tātad, kāpēc nemaksāt piecsimt rubļu par dvēseli, bet. .. naudas nav; piecas kapeikas, lai iet, gatavs pielikt, lai katra dvēsele tad maksā trīsdesmit kapeikas.»

«Nu, mīļais, kā gribat, bet vēl kaut divas kapeikas pie- metiet.»

«Divas kapeikas piesviedīšu, lai notiek. Cik jums viņu ir? Jūs, liekas, sacījāt septiņdesmit?»

«Nē. Pavisam sanāks septiņdesmit astoņas.»

«Septiņdesmit astoņas, septiņdesmit astoņas, pa trīsdesmit divi kapeikām dvēsele, tas būs. ..» te mūsu varonis ne vairāk kā sekundi padomāja un piepeši sacīja: «tas būs divdesmit četri rubļi un deviņdesmit sešas kapeikas!» aritmētikā viņš bija stiprs. Uz vietas viņš lika Pļuškinam izrakstīt kvīti un atdeva viņam naudu, kuru tas saņēma ar abām rokām un nesa uz rakstāmgaldu tikpat uzmanīgi, it kā plaukstā būtu kāds šķidrums, ko katru acumirkli baidījās izliet. Pie rakstāmgalda piegājis, viņš to vēlreiz pārskaitīja un ielika arī ārkārtīgi uzmanīgi kādā no atvilktnēm, kur tai droši vien bija lemts gulēt, kamēr tēvs Karps un tēvs PoJikarps, divi viņa sādžas mācītāji, viņu pašu apglabās par neaprakstāmu prieku znotam un meitai un varbūt arī kapteinim, kas viņam bija pierakstījies par radu. Naudu noglabājis, Pļuškins atsēdās atzveltnes krēslā un, kā likās, nevarēja vairs atrast vielu, par ko runāt.

«Bet ko, vai jūs jau taisāties braukt?» viņš jautāja, ievērojis nelielu kustību, ko izdarīja Čičikovs, lai izvilktu no kabatas lakatu.

Šis jautājums viņam atgādināja, ka patiesi nav ko kavēties. «Jā, man laiks!» viņš sacīja, pēc cepures sniegdamies.

«Bet tēja?»

«Nē, lai tēja labāk paliek uz kādu citu reizi.»

«Kā tad tā, bet es liku patvāri uzlikt. Es, taisnību sakot, neesmu tējas draugs: dārgs dzēriens, un cukura cena ari nežēlīgi cēlusies. Proška! nevajag patvāra! Sausiņu aiznes Mavrai, vai dzirdi: lai noliek to tanī pašā vietā, jeb nē, dod šurp, es to pats aiznesīšu. Ardievu, mīļais, lai dievs jūs svētī, bet vēstuli atdodiet priekšsēdētājam. Jā! lai izlasa, viņš mans vecs paziņa. Kā ne! kopā taču ēdām, dzērām!»

Pēc tam šī dīvainā parādība, šis sarukušais večuks izvadīja viņu no pagalma, pēc kam tūliņ pavēlēja aizslēgt vārtus, tad apstaigāja klētis, lai pārliecinātos, vai savās vietās ir sargi, kuri stāvēja visos kaktos, dauzīdami ar koka lāpstām pa tukšu mucu, čuguna plates vietā; tad viņš paraudzījās virtuvē, kur aiz iegansta — palūkot, vai ļaudīm labs ēdiens, pats kārtīgi pieēdās kāpostus un biezeni un, visus līdz pēdējam izbāris par zādzībām un sliktu uzvešanos, atgriezās savā istabā. Viens palicis, viņš pat sāka domāt, kā viņam pateikties viesim par tādu tiešām neredzētu augstsirdību. Es viņam dāvināšu, viņš pie sevis domāja, kabatas pulksteni: tas ir labs sudraba pulkstenis, nav vis no tompaka vai bronzas, drusku gan ir samaitājies, bet viņš jau var izlabot; viņš vēl jauns cilvēks, tādēļ viņam arī kabatas pulkstenis vajadzīgs, lai patiktu savai līgavai! Jeb nē, viņš piebilda, kādu brītiņu padomājis, labāk es to atstāšu viņam pēc savas nāves, ierakstīšu testamentā, lai viņš piemin mani.

Bet mūsu varonis ir bez pulksteņa bija pie ļoti jautra prāta. Tāds negaidīts ieguvums bija tīrā dāvana. Patiesi, saki, ko gribi, ne tikai mirušas, bet arī aizbēgušas dvēseles, un pavisam kopā pāri par divsimt cilvēku! Protams, jau Pļuškina sādžai tuvojoties, viņš juta, ka te būs peļņa, bet tik lielu viņš nekad nebija cerējis. Pa visu ceļu viņš bija neparasti priecīgs, svilpoja, spēlēja ar lūpām, dūri pie mutes pielicis, pūta tanī kā taurē un beidzot sāka vilkt kādu dziesmu, tik ļoti neparastu, ka pat Selifans klausījās, klau

sījās un tad, galvu viegli pagrozījis, sacīja: «palūk tikai, kā kungs dzied!» Bija jau liela krēsla, kad viņi tuvojās pilsētai. Tumsa ar gaismu bija gluži sajaukušās kopā, un, kā likās, arī priekšmeti bija sajaukušies. Raibais šķērskoks bija pieņēmis kaut kādu nenoteiktu krāsu; sardzē stāvošajam zal- datam ūsas šķita už pieres un daudz augstāk par acīm, bet deguna, kā likās, nemaz nebija. Rībēšana un kratīšana lika manīt, ka puskariete uzbraukusi uz bruģa. Ielu lukturi vēl nebija aizdedzināti, tikai vietām namu logos sāka spīdēt ugunis, bet šķērsieliņās un tumšos kaktos norisa skati un runas, kas tādā laikā netrūkst nevienā pilsētā, kur daudz zaldatu, ormaņu, strādnieku un sevišķu radījumu dāmu izskatā ar sarkaniem lakatiem un kurpēs uz basas kājas, un šīs dāmas kā sikspārņi ložņā pa šķērsielām. Čičikovs tās neievēroja, viņš pat neievēroja tievos ierēdņus ar spieķi rokā, kas acīm redzot bija pastaigājušies aiz pilsētas un tagad atgriezās mājās. Reizēm viņa dzirdi skāra, kā likās, sieviešu izsaucieni: «melo, žūpa! es nekad viņam neesmu atļāvusi tādu rupjību!» vai: «tu nekaujies, blēdi, bet nāc uz iecirkni, tur es tev parādīšu!…» Vārdu sakot, tie izsaucieni, kuri kā ar vārītu ūdeni aplej aizsapņojušos divdesmit gadu vecu jaunekli, kas, no teatra mājās nākdams, savā priekšā redz spāniešu ielu, nakti, brīnišķīgu sieviešu tēlu ar cirtām un ģitāru. Kas gan nav, kas tēlojas viņa galvā? viņš ir debesīs, viņš ir bijis viesos pie Sillera — un piepeši kā pērkons pār viņu norīb liktenīgie vārdi, un viņš redz, ka atkal atrodas uz zemes un pat uz siena tirgus, pat traktiera tuvumā, un dzīve no jauna parādās viņam savā ikdienišķajā kailumā.

Beidzot puskariete, iztaisījusi kārtīgu lēcienu, nolaidusies it kā bedrē, iebrauca pa viesnīcas vārtiem, un Čičikovu sagaidīja Petruška, kas ar vienu roku saturēja savu svārku stūri, jo nemīlēja, ka stūri taisās vaļā, bet ar otru palīdzēja viņam izkāpt no puskarietes. Sulainis arī izskrēja pretī ar sveci rokā un servjeti uz pleca. Vai Petruška priecājās par kunga pārbraukšanu, nav zināms; mazākais, viņi samirkšķinājās ar Selifanu, un viņa vienmēr skarbā ārpuse šoreiz, kā likās, mazliet noskaidrojās.

«Nu gan labi izbraukājāties,» sacīja viesnīcas sulainis, trepes apgaismodams.

«Jā,» Čičikovs atbildēja, pa trepēm uzkāpis. «Nu, un kā tev iet?»

«Paldies dievam,» sulainis klanīdamies atbildēja. «Vakar atbrauca kāds poručiks karavīrs, ieņēma sešpadsmito numuru.»

«Poručiks?»

«Nav zināms, kāds, no Rjazaņas, ar bēriem zirgiem.»

«Labi, labi, izturies arī uz priekšu godīgi!» Čičikovs sacīja un iegāja savā istabā. Caur priekšistabu ejot, viņš sarauca degunu un teica Petruškam: «Būtu jel, mazākais, kaut logus atvēris!»

«Es jau tos atvēru,» atbildēja Petruška, bet, zināms, sameloja. Un kungs jau arī pats zināja, ka viņš melo, bet viņam tikai negribējās vairs nekā teikt. Pēc brauciena viņš jutās stipri noguris. Vieglas, tikai no sivēna gaļas gatavotas vakariņas iebaudījis, viņš tūliņ noģērbās un, zem segas palīdis, saldi, cieši aizmiga un gulēja brīnišķīgi; tā kā var gulēt vienīgi tie lutekļi, kuri nepazīst ne hemoroidu, ne blusu, ne pārāk lielas garaspējas.

VII NODAĻA

Laimīgs ceļinieks, kas pēc gara, vienmuļa ceļa ar tā aukstumu, slapjumu, dubļiem, miegainiem staciju uzraugiem, pulkstenīšu tinkšķēšanu, lāpīšanu, bāršanos, kučieriem, kalējiem un visāda veida ceļa neliešiem beidzot ierauga pazīstamu jumtu ar pretim traucošiem uguņiem un viņa priekšā parādās pazīstamas istabas, viņu sagaida pretim izskrējušo ļaužu priecīgie izsaucieni, bērnu trokšņošana un skraidīšana un mīļi, klusi vārdi, ko pārtrauc kvēli skūpsti, kas spēj izgaisināt no atmiņas visu bēdīgo. Laimīgs ģimenes tēvs, kam ir tāds stūrītis, bet bēdas vecpuisim!

Laimīgs rakstnieks, kas netēlo garlaicīgus, riebīgus raksturus, kas pārsteidz ar savu bēdīgo īstenību, bet kas zīmē raksturus, kuri rāda cilvēka augsto vērtību, kas no lielā ikdienas virpuļojošo tēlu atvara izvēlējies tikai retus izņēmumus, kas savu augsti uzskaņoto liru nekad nav piekrāpis, kas ne reizi no sava augstuma nav nolaidies pie saviem niecīgajiem brāļiem un, pie zemes nepiedurdamies, viss iegremdējies tālu no tās atrautajos cēlajos tēlos. Divkārt apskaužams ir viņa skaistais liktenis: viņš to vidū kā paša ģimenē; bet viņa slava pa tam izplatās tuvu un tālu. Ar reibinošu vīraku viņš apkvēpinājis ļaužu acis: viņš brīnišķīgi tiem pieglaimojies, apslēpjot bēdīgo dzīvē, parādīdams viņiem skaistu cilvēku. Visi, rokas plaukšķinādami, steidzas pakaļ viņa triumfa ratiem. Viņu godā par lielu vispasaules dzejnieku, kas lido augstāk par visiem citiem pasaules ģenijiem, kā ērglis lidinās pār citiem augsti lidojošiem. Tikai viņa vārdu dzirdot, jaunās, kvēlās sirdis jau apņem trīsas, visu acīs mirdz pateicības asaras .. . Viņam nav spēkā līdzīga — viņš ir dievs! P>et gluži citāda daļa un citāds tā rakstnieka liktenis, kurš iedrošinājies zīmēt to, kas ik brīdi ir mūsu acu priekšā un ko neredz vienaldzīgas acis, visas briesmīgās, satricinošās sīkmanības gļotas, kas aptinušās ap mūsu dzīvi, visus aukstos, sadrumstalotos, ikdienišķos raksturus, kas pārpilda mūsu daudzkārt rūgto un garlaicīgo dzīves ceļu, un kurš uzdrošinājies tos nostādīt ar sava kalta stipro spēku taustāmi un spilgti visas tautas acu priekšā! Viņš nekad nedzirdēs tautas aplausus, viņš nekad neredzēs atzinības asaras un viņa saviļņoto siržu nedalīto prieku; viņam neskries pretim sešpadsmit gadu veca meitene ar apskurbušu galvu un varonīgu aizgrābtību; viņam arī nav lemts aizmirsties viņa paša izvilināto skaņu burvībā; un, beidzot, viņam neizbēgt sava laika tiesai, liekulīgi bezjūtīgai sava laika tiesai, kas nosauks viņa lolotos darbus par niecīgiem un zemiem, ierādīs viņam nicināmu kaktu to rakstnieku virknē, kas apvaino cilvēci, piešķirs viņam viņa tēlotu varoņu īpašības, atņems viņam ir sirdi, ir dvēseli, ir talanta dievišķīgo liesmu. Jo viņa laika tiesa neatzīst, ka vienādi apbrīnojami ir stikli, caur kuriem aplūkojam zvaigznes un ar kuriem skatām sīku kukaiņu kustības; jo mūslaiku tiesa neatzīst, ka vajag lielu dvēseles dziļumu, lai apgaismotu ainavu, kas ņemta no nicinātās dzīves, un pārvērstu to par radījuma pērli; jo mūslaiku tiesa neatzīst, ka augstiem, apgarotiem smiekliem ir tiesība stāties blakus cēlām, liriskām kustībām un ka starp tiem un balaganu jokdaru šķobīšanos ir vesels bezdibenis! To neatzīst mūslaiku tiesa, un to visu vērsīs kā pārmetumu un zaimus pret neatzīto rakstnieku; bez līdzjūtības, bez atbildes, bez līdzdalības, kā ceļinieks bez ģimenes viņš viens paliks ceļa vidū. Drūms viņa darba lauks, un rūgti viņš sajutīs savu vientulību.

Un no brīnišķīgas varas man nolemts vēl ilgi iet ar maniem dīvainajiem varoņiem roku rokā, ' aplūkot visu vareni plūstošo dzīvi, aplūkot to caur pasaulei redzamiem smiekliem un tai neredzamām un nezināmām asarām! Un tālu vēl tas laiks, kad iedvesmas bargā vētra citādā veidā pacelsies no svētās šausmās un spožumā apņemtajām lappusēm un samulsušās trīsās jutīs citas valodas vareno pērkonu …

Ceļā! ceļā! prom, pierē iezagusies krunka, prom, skarbā vaibstu krēsla! Uz reizi un pēkšņi metīsimies dzīvē, visos tās sīkumos un paskatīsimies, ko dara Čičikovs.

Čičikovs atmodās, izstaipīja rokas un kājas un juta, ka labi izgulējies. Pāris minūtes uz muguras nogulējis, viņš uzsita knipi un ar priekā spīdošu seju atminējās, ka viņam tagad bija bezmaz četrsimt dvēseļu. Viņš tūliņ izlēca no gultas, neaplūkoja nemaz savu seju, kuru viņš sirsnīgi mīlēja un kurā viņš, kā liekas, par vispievilcīgāko uzskatīja smakru, jo ļoti bieži lielījās ar to viena vai otra drauga priekšā, īpaši, kad tas gadījās skūšanās laikā. «Liīk, paskaties,» viņš mēdza arvien sacīt, to ar roku glaudīdams: «kāds man smakrs: gluži apaļš!» Bet tagad viņš neapskatīja ne smakra, ne arī seju, bet, kā no gultas lēcis, tūliņ apmauca ar visādu krāsu ādiņām izrotātus safjana zābakus, ar kādiem rosīgi tirgojas Toržokas pilsētā, pateicoties krieva rakstura tieksmēm uz nolaidību; tad pēc skotu modes, tikai īsā kreklā, aizmirsdams savu apdomību un pieklājīgos pusmūža gadus, iztaisīja istabā pāris lēcienu, visai veikli sev iesperdams ar kājas papēdi. Pēc tam, tanī pašā brīdī, ķērās pie darba: lādītes priekšā saberzēja rokas tādā pašā priekā, kā tās berzē uz izmeklēšanu izbraukusī neuzpērkamā zemstes tiesa, taisīdamās saķert brangu kumosu; viņš tūliņ izņēma no kastītes papīrus. Viņam gribējās visu drīzāk beigt, lietu nemaz nevilcinot. Viņš pats apņēmās sastādīt līgumus un pārrakstīt tos, lai nebūtu nekas jāmaksā skrīveriem. Vajadzīgais veids viņam bija labi zināms: viņš lieliem burtiem veikli uzrakstīja: tūkstoš astoņi simti tādā un tādā gadā, pēc tam tūliņ atkal ar sīkākiem: tāds un tāds muižnieks un tā visu, kā pienākas. Divu stundu laikā viss bija gatavs. Kad viņš pēc tam paraudzījās uz šīm lapiņām, uz zemniekiem, kas tiešām reiz bijuši zemnieki, strādājuši, aruši, žūpojuši, braukuši šķūtīs, kungus krāpuši, bet varbūt bijuši vienkārši labi zemnieki, tad viņu pārņēma dīvainas, viņam pašam neizprotamas jūtas. Katrai lapiņai, likās, bija savs īpats raksturs, un ar to arī paši zemrlieki it kā dabūja savu īpašu raksturu. Zemnieki, kas bija piederējuši Korobočkai, gandrīz visi bija ar palamām un piedēkļiem. Pļuškina saraksts izcēlās ar stila īsumu: bieži vien bija uzrakstīti tikai vārda un tēva vārda pirmie balsieni un tad divi punkti. Sobakeviča saraksts pārsteidza ar savu neierasto pilnību un sīko apstrādājurnu: neviena no zemnieku īpašībām nebija izlaista: par vienu bija sacīts: «labs galdnieks», otram bija piezīmēts: «saprātīgs un reibinošo nelieto». Jo smalki arī bija apzīmēts, kas bijis tēvs, kas māte un kāda to abu uzvešanās, tikai pie viena, kāda Fedotova, bija piezīmēts: «par tēvu nekas nav zināms, bet piedzimis no saimes meitas Kapitolinas, tomēr labas dabas un nav zaglis». Visi šie sīkumi piešķīra sarakstam kādu sevišķu svaigumu: likās, ka zemnieki vēl vakar būtu dzīvojuši. Ilgi raudzīdamies viņu vārdos, viņš gara aizgrābtībā nopūzdamies sacīja: «Mani mīļie, cik jūs te esat sabāzti! ko jūs, mani dārgie, savā muižā esat darījuši? kā kūlušies?» Un viņa skatiens neviļus apstājās pie kāda uzvārda, tas bija pazīstamais Pēteris Savelievičs Negoda- sile, kas kādreiz bija piederējis muižniecei Korobočkai. Viņš atkal nenocietās, neizsaucies: «Ek, cik garš, visu rindu aizņēmis! Vai tu esi bijis meistars vai vienkāršs zemnieks un kāda nāve tevi aiznesusi? vai krogā, vai uz ceļa tevi, aiz- snaudušos, sabraukuši neveikli braucēji? — Stepans Probka, namdaris, liels sātības mīļotājs. A! lūk, viņš, Stepans Probka, lūk, tas milzis, kas būtu gvardijā derējis! Laikam gan būs izstaigājis visas guberņas ar cirvi aiz jostas un zābakiem pār plecu, ēdis par grasi maizes un par kapeiku žāvētas zivis, bet makā droši vien katru reizi atnesis mājās pa simt rubļu, bet varbūt arī tūkstoš rubļu asignaciju iešuva nātnajās biksēs vai iebāza zābakā, — kur tu dabūji savu galu? Vai lielākas peļņas dēļ biji baznīcas tornī uzlīdis vai varbūt arī uz paša krusta uzrāpies un, paslīdējis uz šķērskoka, no turienes nogāzies zemē, un tikai kāds tev blakus stāvošs tēvocis Michejs, pakausi kasīdams, piebilda: «Ek Vaoa, kā tev izgāja!» bet pats, ar virvi aptinies, līda tavā vietā. Maksims Teļatņikovs, kurpnieks. Hē, kurpnieks! piedzēris kā kurpnieks, saka paruna. Pazīstu, pazīstu tevi, balodīt; ja gribi, izstāstīšu visu tavu dzīves gājumu: tu mācījies pie vācieša, kas jūs visus kopā baroja, par neakuratību kūla ar Fiksnu pa muguru un nelaida uz ielas dauzīties, un tu biji brīnums, bet ne kurpnieks, un nevarēja vācietis tevi be'gt slavēt, ar sievu vai kamradu runājot. Bet tiklīdz mācības laiks beidzās: «Nu, tagad pats iegādāšos sev mājiņu, — tu teici, — un ne tā kā vācietis, kas vāc naudu pa kapeikām, bet pēkšņi uz reizi kļūšu bagāts.» Un, lūk, kungam samaksājis labu obroku, tu atvēri bodi un, pieņēmis veselu kaudzi pasūtījumus, sāki strādāt. Tu nopirki puspuvušas, trīsreiz lētākas ādas un, patiesi, divreiz vairāk pelnīji uz katra zābaka, bet pēc pāris nedēļām visi tavi šūtie zābaki saira, un tiki neģēlīgi nogānīts. Un, lūk, tava bode kļuva arvien tukšāka, un tu sāki dzert un pa ielām vārtīties, kurnēdams! «Nē, slikti pasaulē! krievu cilvēkam nav dzīves, visur vācieši ceļā stājas.» «Kas par zemnieku: Elizabetes Zvirbulis. Kad tu izčibētu: bāba' kā tā te iekļuvusi? Neģēlis

Sobakevičs ir te piekrāpa!» Cičikovam bija taisnība; tā patiesi bija sieviete. Kā viņa te iekļuvusi — nav zināms, bet viņa bija tik veikli ierakstīta, ka no tālienes viņu varēja noturēt par vīrieti un vārds pat beidzās uz «s», tas ir, nebija rakstīts Elizabete, bet Elizabets. Tomēr viņš to neņēma vērā un tūliņ viņu izsvītroja. «Grigorijs Brauc-neaizbrauksi! Kas tu biji par cilvēku? Vai ar šķūtīm nodarbojies un, trijjūgu ar mašas klātu kulbu iegādājies, uz visiem laikiem atsacījies no mājas un no dzimtā pavarda un sāki braukāt ar uzpircējiem pa gada tirgiem? Vai uz ceļa tu dievam dvēseli atdevi, jeb vai tevi nožmiedza tavi paša draugi kaut kādas resnas sar- kanvaidzes zaldatienes dēļ, vai varbūt kādam meža klaidonim iepatika tavi ādas cimdi un mazo, bet stipro zirgu trijjūgs, vai varbūt tu pats, uz lāviņas gulēdams, domāji, domāji īm ne no šā, ne no tā iegriezies krogā, bet pēc tam taisni āliņģī, un ne gailis vairs pakaļ nedzied. Ak, krievu ļaudis! tie nemīl mirt dabiskā nāvē! Bet ko jūs, mani balodīši?» viņš turpināja, pievērsdamies papīriņam, kur bija pierakstītas Pļuškina aizbēgušās dvēseles, «kaut gan jūs vēl esat dzīvi, bet kāda no jums jēga! tādi paši kā mirušie, un kur gan skraida tagad jūsu žiglās kājas? Vai jums bija slikti pie Pļuškina vai arī, vienkārši, patikšanas pēc blandāties pa mežiem un aplaupāt ceļiniekus? Vai cietumos sēžat, jeb vai esat piemetušies pie citiem kungiem un arat zemi? Jeremejs, Karakins, Nikita Blandonis, viņa dēls Antons Blandonis — jau no vārda var redzēt, ka tie labi vazaņķi. Popovs, saimes cilvēks, droši vien prata lasīt un rakstīt; nazi, es domāju, nebūs ņēmis rokā, bet itin labi pārticis kā godīgs zaglis. Bet, lūk, tev nebija pases un tevi saķēra kapteinis ispravņiks. Tu droši stāvi viņa priekšā. Kā cilvēks esi? jautā kapteinis ispravņiks, pateicis tev pie šīs ķibeles kādu stipru vārdu. «Tāda nu tāda muižnieka,» tu dūšīgi atbildi. Kā tu te esi ticis? jautā kapteinis ispravņiks. «Esmu atlaists par obroku,» tu atbildi bez stomīšanās. Kur tava pase? «Pie mana tagadējā saimnieka, pie pilsoņa Pimenova». Pasaukt Pimenovu! Vai tu esi Pimenovs? «Es esmu Pimenovs.» Vai viņš tev iedeva savu pasi? «Nē, viņš man nekādu pasi nav devis.» Ko tad tu melo? saka kapteinis ispravņiks, pielikdams kādu stipru vārdu. «Taisni tā,» tu droši atbildi: «es viņam neesmu devis, tāpēc ka pārnācu vēlu mājās, bet iedevu zvaniķim Antipam Prochorovam paglabāt.» Pasauciet zvaniķi! Vai viņš tev iedeva pasi? «Nē, neesmu no viņa nekādu pasi saņēmis.» Ko tad tu atkal melo! saka kapteinis ispravņiks, pastiprinādams runu ar vienu otru stipru vārdu. Kur tad ir tava pase? «Man tā bija,» tu izveicīgi izskaidro: «bet laikam man tā ceļā būs izkritusi.» Bet zaldata šineli, saka kapteinis ispravņiks, piedevām atkal tevi ar spēcīgu vārdu pamielodams, kāpēc nozagi? un kādēļ mācītājam lādi ar vara naudu nocēli? «Nebūt nē,» tu turies pretī: «zadzis savā mūžā vēl nekad neesmu.» Bet kāpēc tad šineli pie tevis atrada? «Nevaru zināt: laikam to kāds cits būs atnesis.» Ak tu bestija, bestija! saka kapteinis ispravņiks, galvu grozīdams un rokas sānos iespiezdams. Lieciet viņu važās un vediet uz cietumu. «Lai notiek! es ar prieku,» tu atbildi. Un, lūk, tabakas dozi no kabatas izvilcis, tu draudzīgi pacienā tos divus invalidus, kas tev iekaļ kājas važās, un izjautā viņus, vai jau sen viņi kamēr no dienesta pārnākuši un kādā karā bijuši. Un, lūk, tu dzīvo cietumā, kamēr tiesa izmeklē tavu lietu. Un tiesa spriež: viņš jāaizsūta no Carevokokšaiskas uz tādas un tādas pilsētas cietumu, bet tā tiesa spriež: viņš jāaizsūta uz kaut kādu Vesjegonsku; un tu ceļo no viena cietuma uz otru, un, jauno dzīves vietu aplūkodams, saki: «Nē, Vesjegonskas cietums ir tīrāks: tur tik daudz telpas, ka var iet pat rotaļās, un ļaužu arī tur vairāk!» Abakums Firovs! kas tu esi, brāl? kur, pa kādām vietām blandies? Vai esi devies uz Volgu un iemīlējis brīvību, piestādamies pie strūdziniekiem? …» Te Čičikovs apstājās un mazliet kļuva domīgs. Par ko viņš domāja? Vai viņš domāja par Abakuma Firova likteni, vai kļuva domīgs tāpat ne no šā, ne no tā, kā nogrimst domās katrs krievu cilvēks, vienalga, cik tas vecs, kādas činas un kādas turības, kad tam ienāk prātā plašā, jautrā dzīve. Un patiesi, kur tagad ir Firovs? dzīvo jautri un trokšņaini labības ostā, salīdzis ar uzpircējiem. Ar puķēm un lentēm pie cepurēm viss strūdzinieku pulks līksmo un priecājas, atvadoties no slaidām, staltām mīļākām un sievām, kas izgreznojušās monētām un lentēm; viss lauks virmo dziesmās un rotaļās, bet nesēji pa to laiku kliedzot, lamājoties un uzmudinot, ar āķi uzvēluši sev uz muguras pa deviņiem pudiem, ar troksni ber zirņus un kviešus dziļos kuģos vai piekrauj tos ar auzu un miežu maisiem, bet pa visu laukumu tālu redzami maisi, kas kā lielgabalu lodes savelti lielās, piramidām līdzīgās kaudzēs, un milzīgs izskatās viss šis labības arsenals, kamēr visi kuģi piepildīti un šī bezgalīgā flote aizpeldēs kā zosis rindā, līdz ar pavasara ledus gabaliem. Tur jūs, strūdzinieki, dabūsiet izstrādāties! un draudzīgi, tāpat kā pirms tam uzdzīvojāt un trakojāt, tā tagad ķersieties pie darba un pūlēm, velkot valgu, ar vienu bezgalīgu kā Krievija dziesmu.

«Ehe, he! pulkstenis jau divpadsmit!» beidzot sacīja Čičikovs, uz pulksteni paskatījies: «Kā tad es tā tūļājos? l?n kaut jel būtu darbu darījis, bet ne no šā, ne no tā, papriekšu sāka muldēt niekus, bet pēc tam ieslīgu domās. Nudien, esmu gan muļķis!» To teicis, viņš pārmainīja savu skotu apģērbu pret eiropiešu, sasprādzēja labi stipri savu apaļo vēderu, iesmaržojās ar odekolonu, paņēma siltu cepuri un ar papīriem azotī devās uz civillietu palatu apstiprināt pirkšanas līgumus. Viņš steidzās ne tāpēc, ka baidījās nosebot„ novēlot viņš nebaidījās, jo priekšsēdētājs bija pazīstams cilvēks un tas varēja darba laiku pēc viņa vēlēšanās pagarināt vai paīsināt, līdzīgi veclaiku Homēra Zevam, kas darīja dienas garākas un uzsūtīja bez laika naktis, skatoties pēc tā, vai viņa mīļajiem varoņiem vajadzēja cīņu beigt, jeb vai tiem bija jādod vaļa izkauties, bet viņš pats juta vēlēšanos, cik ātri vien iespējams, vest lietu galā; kamēr tā nebija izbeigta, viņš jutās nemierīgi un neērti; arvien nāca prātā, ka viņa dvēseles nav gluži īstas un ka līdzīgos gadījumos tāda nasta jāsviež drīzāk no pleciem zemē. Ar lāčādu izode- rētu brūnas vadmalas kažoku plecos, par visu to domādams, viņš vēl nebija paspējis iziet uz ielas, kad pie paša šķērsielas stūra satikās krūtīs ar kādu kungu tādā pašā brūnas vadmalas segtā lāčādas kažokā un siltā ziemas cepurē ar ausīm. Kungs iekliedzās, tas bija Maņilovs. Viņi tūliņ krita viens otra apkampienos un minūtes piecas palika tādā stāvoklī uz ielas. Skūpsti no abām pusēm bija tik stipri, ka abiem gandrīz visu dienu sāpēja priekšzobi. No priekiem Maņilovam palika sejā tikai deguns un lūpas, acis pavisam izzuda. Ap ceturtdaļstundas viņš ar abām rokām turēja Čičikova roku un to briesmīgi sasildīja. Vissmalkākos un vispatīkamākos vārdos viņš stāstīja, kā steidzies šurp apkampt Pāvelu Ivanoviču; savu runu viņš beidza ar tādu komplimentu, kāds pieklājīgs vai vienīgi jaunavai, kuru aicina uz deju. Čičikovs atplēta muti, vēl pats nezinādams, kā pateikties, kad Maņilovs piepeši izvilka no kažoka papīru, satītu rullītī un sārtu lentīti pārsietu.

«Kas tas?»

«Zemnieki.»

«A!» viņš to tūliņ attina vaļā, pārlaida pār to acis un izbrīnījās par tīro un glīto rokrakstu. «Skaisti norakstīts,» viņš sacīja: «nevajag ne pārrakstīt. Un vēl zīmēts izrotājums gar malām! kas to tik mākslīgi zīmējis?»

«Nu, jel nejautājiet,» Maņilovs atbildēja.

«Jūs?»

«Sieva.»

«Ak mans dievs! nudien, man kauns, ka esmu Jūs lā apgrūtinājis.»

«Pāvela Ivanoviča labā man nav apgrūtinājumu.»

Čičikovs atzinībā paklanījās. Dabūjis zināt, ka viņš iH uz palatu apstiprināt pirkšanas līgumus, Maņilovs izsūci ja vēlēšanos iet viņam līdzi. Draugi saķērās rokās un aizgāja kopā. Pie katra mazākā nelīdzenuma vai paaugstinājuma, vai pakāpiena Maņilovs pieturēja Čičikovu un gandrīz pacēla ar roku uz augšu, patīkami smaidot piebilzdam3, ka neļaušot Pāvelam Ivanovičam kājas nodauzīt. Cičikovam bija neērti, viņš nezināja, kā pateikties, jo apzinājās, ka bija mazliet par smagu. Viens otram pakalpodami, viņi beidzot sasniedza laukumu, kur atradās iestādes: liels trīsstāvu akmens nams, gluži balts kā krīts, lai norādītu uz tanī kalpojošo amatu vīru dvēseles skaidrību, citas ēkas uz laukuma nevarēja mēroties ar mūra namu lielumā. Tur bija: sarga būda, pie kuras stāvēja zaldats ar šauteni, divas trīs ormaņu biržas un beidzot gari žogi ar pazīstamiem žogu uzrakstiem un ar krītu un ogli uzķēpātiem zīmējumiem; vairāk nekā nebija uz šī vientuļā vai, kā pie mums izsakās, skaistā laukuma. Pa otrā un trešā stāva logiem bija izbāzuši savas galvas Temidas neuzpērkamie priesteri un tanī pašā acumirklī pazuda, acīm redzot tajā brīdī istabā ienāca priekšnieks. Draugi neuzkāpa, bet uzskrēja pa kāpnēm, tāpēc ka Čičikovs, gribēdams tikt vaļā no Maņilova pieturēšanas, paātrināja soli, bet Maņiiovs arī no savas puses steidzās uz priekšu, cenzdamies neļaut Cičikovam nogurt, un tāpēc abi ļoti stipri elsoja, kad iegāja tumšajā gaitenī. Ne gaiteņos, ne istabās viņu skatienu nepārsteidza tīrība. Tad par to vēl nerūpējās; un tas, kas bija netīrs, tāpat arī palika netīrs, nepieņemdams pievilcīgāku izskatu. Temida, vienkārši, kāda bija, negližē uti chalatā pieņēma viesus. Vajadzētu gan aprakstīt kancelejas istabas, pa kurām gāja mūsu varoņi, bet autors izjūt lielu kautrību pret visām iestādēm. Ja arī viņam bija gadījies iet pa tām, kad tās ir spožas un uzpostas ar lakotām grīdām un galdiem, viņš, pazemīgi acis uz zemi nolaidis, centās izskriet caur tām, cik ātri vien iespējams, un tāpēc nemaz nezina, kāda tur labklājība un uzplaukums Mūsu varoņi redzēja daudz papīru, gan melnrakstā, gan glīti aprakstītu, noliektas galvas, platus pakaušus, frakas, svārkus pēc guberņas modes un pat kādu ļoti acīs durošos gaiši pelēku kamzoli, kurš, galvu sāņus noliecis un to gandrīz uzlicis uz papīra, veikli un platiem vēzieniem pārrakstīja kaut kādu protokolu par zemes atsavināšanu vai par kādas muižas izūtrupēšanu, ko sagrābis kāds mierīgs muižnieks, kas visu m«žu nodzīvojis, atrazdamies zem tiesas, tās paspārnē bērnus un mazbērnus pieredzēdams; laiku pa laikam bija arī dzirdami īsi, aizsmakušās balsīs izsacīti teikumi: «Padodiet, Fedosej Fedosejevič, akti Nr. 368!» — «Jūs arvien kaut kur nobāžat kroņa tintnīcas korķi!» Dažreiz dižāka balss, piederoša, bez šaubām, kādam priekšniekam, pavēloši atskanēja: «Se, pārraksti! ja ne, novilks tev zābakus, un nosēdēsi man sešas dienas neēdis.» Troksnis, ko sacēla spalvas, bija liels un izlikās, it kā vairāk žagaru vezumu brauktu pa mežu, kurš klāts par ceturtdaļas aršinu ar izkaltušām lapām.

Čičikovs un Maņilovs piegāja pie pirmā galda, kur sēdēja divi gados vēl jauni ierēdņi, un jautāja: «Atļaujiet uzzināt, kur te notiek pirkšanas līgumu apstiprināšana?»

«Bet ko jums vajag?» jautāja abi ierēdņi atgriezušies.

«Man jāiesniedz lūgums.»

«Bet ko jūs esat pirkuši?»

«Es vispirms vēlētos zināt, kur līgumu galds, še vai citā vietā?»

«Sakiet papriekšu, ko esat pirkuši un par kādu cenu, tad mēs jums tūliņ teiksim; bet citādi nevar zināt.»

Čičikovs tūliņ redzēja, ka ierēdņi bija it vienkārši ziņkārīgi, līdzīgi visiem jauniem ierēdņiem, un gribēja sev un saviem darbiem piešķirt lielāku svaru un nozīmi.

«Paklausieties, mīļie!» viņš sacīja: «es it labi zinu, ka visas darīšanas, kas zīmējas uz līgumiem, vienalga par kādu cenu, notiek vienā vietā, un tāpēc lūdzu parādīt mums galdu, bet, ja jūs nezināt, kas te kur notiek, tad mēs prasīsim citiem.» Ierēdņi uz to nekā neatbildēja, viens no viņiem tikai ar pirkstu pabadīja uz istabas kaktu, kur pie galda sēdēja kāds vecis un atzīmēja kaut kādus papīrus. Čičikovs ar Maņilovu pa galda starpām gāja taisiv pie viņa. Vecis strādāja ļoti cītīgi.

«Atļaujiet uzzināt,» teica Čičikovs paklanīdamies: «vai te ir līgumu lietas?»

Vecis pacēla acis un atbildēja pa balsieniem: «Še nav līgumu lietas.»

«Bet kur tad?»

«Tas ir līgumu ekspedicijā.»

«Bet kur tad ir līgumu ekspedicijā?»

«Pie Ivana Antonoviča.»

«Bet kur tad ir Ivans Antonovičs?»

Vecis norādīja ar pirkstu uz otru istabas kaktu. Čičikovs ar Maņilovu gāja pie Ivana Antonoviča. Ivans Antonovičs jau uzmeta viņiem vienu aci un šķībi viņus aplūkoja, bet tūliņ nogrima rakstīšanā vēl cītīgāk.

«Atļaujiet uzzināt,» teica Čičikovs palocīdamies: «vai še ir ligumu galds?»

Ivans Antonovičs likās nekā nedzirdam un, nekā neatbildējis, pilnīgi nogrima papīros. Tūliņ varēja redzēt, ka tas jau ir labi piedzīvojis cilvēks, ne tāds kā kāds jauns pļāpa un auša. Ivanam Antonovičam, likās, bija tālu pāri par četrdesmit gadiem; viņam bija melni, biezi mati; viņa sejas vidusdaļa bija padevusies uz priekšu un izvērsās degunā, vārdu sakot, tā bija seja, ko mēdz nosaukt par suņa purnu.

«Atļaujiet uzzināt, vai te ir līgumu ekspedicijā?» teica Čičikovs.

«Te,» atbildēja Ivans Antonovičs, savu suņa purnu pagriezdams, un atkal turpināja rakstīt.

«Man, lūk, tāda lieta: esmu pircis no dažiem šī apriņķa īpašniekiem zemniekus ar pārvietošanu: pirkšanas līgums jau ir gatavs, tas tik vēl jāapstiprina.»

«Vai pārdevēji ir atnākuši?»

«Daži ir, bet no citiem ir pilnvaras.»

«Un vai lūgumrakstu atnesāt?»

«Lūgumrakstu arī atnesu. Es gribētu … man jāsteidzas .. . vai piemēram, nevarētu šodien lietu nobeigt?»

«Jā, šodien! šodien nevar,» atbildēja Ivans Antonovičs: «Vēl jāpārliecinās, vai nav kādi aizliegumi.»

«Kas attiecas uz to, lai lietu paātrinātu, tad priekšsēdētājs, Ivans Grigorjevičs, man ir liels draugs …»

«Jā, bet Ivans Grigorjevičs nav viens; ir jau citi arī,» teica bargi Ivans Antonovičs.

Čičikovs saprata, kādu āķi izmeta Ivans Antonovičs, un sacīja: «Citiem arī nebūs jāsūdzas; es pats esmu dienējis, to lietu pazīstu …»

«Ejiet pie Ivana Grigorjeviča,» teica Ivans Antonovičs drusku laipnākā balsī. «Lai viņš tikai izdod pavēli, kam nākas, un mēs jau lietu neaizkavēsim.»

Čičikovs izvilka no kabatas naudas zīmi un nolika Ivanam Antonovičam priekšā, bet tas to nemaz neievēroja un tūliņ uzlika tai grāmatu. Čičikovs gribēja uz to viņam norādīt, bet Ivans Antonovičs ar galvas mājienu lika saprast, ka rādīt nevajag.

«Lūk, viņš jūs aizvadīs līdz kancelejai,» Ivans Antonovičs sacīja, ar galvu pamādams, un viens no taisnības dievu kalpotājiem, kas atradās turpat, ar tādu centību upurēdams Temidai, ka elkoņos abas piedurknes bija pārplīsušas un no turienes jau sen rēgojās odere, par ko savā laikā bija ticis par kolēģiju reģistratoru, pakalpoja mūsu draugiem, kā kādreiz Virgilijs bija pakalpojis Dantem, un ieveda viņus kancelejā, kurā bija tikai liels atzveltnes krēsls un tanī aiz galda kā saule spoguļa' un divu biezu grāmatu priekšā sēdēja priekšsēdētājs. Sajā vietā jaunais Virgilijs izjuta tādu godbijību, ka neparko nedrīkstēja spert tur savu kāju, un pagriezās atpakaļ, parādīdams savu kā mašu noberzēto muguru, pie kuras diezin kur bija pielipusi kāda vistas spalva. Kancelejas zālē iegājuši» viņi redzēja, ka priekšsēdētājs nebija viens, viņam blakus, spoguļa gluži apslēpts, sēdēja Sobakevičs. Viesu ierašanās izraisīja izsaucienu, valdības krēsls tika ar troksni atbīdīts. Sobakevičs arī piecēlās no krēsla un nu bija redzams no visām pusēm līdz ar savām garajām piedurknēm. Priekšsēdētājs saņēma Čičikovu savos apkampienos, un kancelejā atskanēja skūpsti;

* Spogulis (baznīcas slavu valodā 3 e p u a ji o) — trīsšķautnalna prizma ar ērgli un trim Pētera I ukaziem uz skaldnēm. Spogulis atradās katrā iestādē, šiei ukazi prasīja stingri ievērot taisnu tiesu. Tulk.

apjautājās viens par otra veselību; izrādījās, ka abiem sāp krusti, ko attiecināja uz sēdošu dzīves veidu. Kā likās, Sobakevičs jau bija paziņojis priekšsēdētājam par pirkumu, jo sāka vēlēt viņam laimes, kas no sākuma mūsu varoni drusku smīdināja, sevišķi kad ieraudzīja, ka ir Maņilovs, ir Sobakevičs, abi pārdevēji, ar kuriem lieta bija kārtota vienatnē, tagad stāvēja kopā viens pret otru. Tomēr viņš pateicās priekšsēdētājam un, tūliņ pret Sobakeviču atgriezies, jautāja:

«Bet kā ar jūsu veselību?»

«Paldies dievam, nevaru sūdzēties,» atbildēja Sobakevičs. Un tiešām nebija par ko žēloties: drīzāk dzelzs varēja saaukstēties un klepot nekā šis brīnišķīgi noaugušais muižnieks.

«Jā, jums jau vienmēr laba veselība,» sacīja priekšsēdētājs, «un ari jūsu nelaiķa tēvs bija stiprs cilvēks.»

«Jā, viens pats gāja lācim pretī,» atbildēja Sobakevičs.

«Man liekas,» teica priekšsēdētājs: «ka arī jūs lāci nogāztu, ja tikai gribētu ar to cīnīties.»

«Nē, nenogāztu,» atbildēja Sobakevičs: «nelaiķis bija stiprāks par mani,» un nopūties turpināja: «Nē, nav tagad vairs tie cilvēki; un kaut, piemēram, mana dzīve, kas tā par dzīvi? tā, ne šis, ne tas …»

«Kas tad jūsu dzīvei kait?» teica priekšsēdētājs.

«Nav laba, nav laba!» Sobakevičs atbildēja, galvu grozīdams: «Spriediet pats, Ivan Grigorjevič: dzīvoju jau piekto desmitu, bet vēl ne reizi neesmu bijis slims; kaut jel kakls būtu reiz iesāpējies vai kāds augonis vai ēde piemetusies… Nē, tas nav uz labu! kādreiz gan nāksies ciest par visu to.» To teicis, Sobakevičs iegrima melancholijā.

«Palūk!» ir Čičikovs, ir priekšsēdētājs abi reizē nodomāja: «par ko iedomājies sūdzēties!»

«Man priekš jums ir vēstule,» sacīja Čičikovs, no kabatas izņemdams Pļuškina vēstuli.

«No kā?» priekšsēdētājs jautāja un atplēsis iesaucās: «A! no Pļuškina. Viņš vēl vienmēr nīkst pasaulē. Lūk, liktenis, bet kāds gudrs un bagāts cilvēks bija! bet tagad …»

«Suns,» teica Sobakevičs: «blēdis, visus ļaudis badā nomērdējis.»

«Labprāt, labprāt,» teica priekšsēdētājs, vēstuli izlasījis, «esmu ar mieru būt par pilnvaroto. Kad jūs gribat noslēgt pirkšanas līgumus, tūliņ vai vēlāk?»

«Tūliņ,» Čičikovs atbildēja: «es gribētu jūs lūgt, ja iespējams, pat šodien; tāpēc ka rīt gribu izbraukt no pilsētas; es atnesu ir līgumus, ir lūgumrakstu.»

«Tas viss labi, bet tikai kā nu gribat, mēs jūs tik ātri nelaidīsim projām. Pirkšanas līgumi tiks apstiprināti šodien, bet jūs vēl pie mums kādu laiku padzīvosiet. Es tūliņ došu pavēli,» viņš sacīja un atvēra durvis uz kancelejas istabu, kas bija pilna ar ierēdņiem, kuri līdzinājās čaklām bitēm; kas darbojas pa šūnām, ja tikai šūnas var pielīdzināt kancelejas aktīm: «vai Ivans Antonovičs ir te?»

«Te!» kāda balss iekšā atsaucās.

«Pasauciet viņu šurp!»

Lasītājiem jau pazīstamais Ivans Antonovičs, suņa purns, parādījās priekšsēdētāja zālē un godbijīgi paklanījās.

«Lūk, ņemiet, Ivan Antonovič, visus šos līgumus…»

«Bet neaizmirstiet, Ivan Grigorjevič,» Sobakevičs krita starpā: «vajadzēs lieciniekus, mazākais pa diviem no katras puses. Aizsūtiet tūliņ pēc prokurora: viņš vaļas cilvēks un droši vien sēž mājās, viņa vietā visu padara viņa rakstvedis Zolotucha, pirmais rāvējs pasaulē. Slimnīcu valdes inspektors arī vaļas cilvēks un droši vien mājā, ja tik nav kur aizbraucis kārtis spēlēt, te vēl daudz tādu tuvumā; Trucha- čevskis, Beguškins, tie visi zemei ir lieka nasta!»

«Zināms, zināms!» priekšsēdētājs sacīja un tūliņ aizsūtīja pēc tiem kancelejistu.

«Vēl gribētu jūs lūgt,» teica Čičikovs: «aizsūtiet vēl pēc kādas muižnieces, ar kuru man arī ir darījums, pilnvarotā, protopopa Kirila tēva dēla; viņš tepat pie jums dien.»

«Kā ne, ir pēc viņa aizsūtīsim!» sacīja priekšsēdētājs, «viss tiks izdarīts, bet ierēdņiem jūs nevienam nekā nedodiet, to es jums lūdzu. Maniem draugiem nekas nav jāmaksā.» To teicis, viņš deva Ivanam Antonovičam kādu pavēli, kas tam, likās, nepatika. Līgumi, kā redzams, darīja uz priekšsēdētāju labu iespaidu, it īpaši, kad redzēja, ka viss pirkums bija ap simt tūkstoš rubļu. Kādu brīdi viņš skatījās Cičikovam acīs ar lielas labpatikas izteiksmi un beidzot sacīja: «Palūk! Tad tā, Pāvel Ivanovič! tad jūs esat nopircis.»

«Nopirku,» Čičikovs atbildēja.

«Teicama lieta, patiesi, teicama lieta!»

«Jā, es pats redzu, ka nekā prātīgāka nebūtu varējis iesākt. Lai nu kā būdams, cilvēka mērķis tomēr vēl nenoteikts, kamēr viņš ar stingrām kājām nav nostājies uz cieta pamata, bet ne uz kaut kādām brīvdomīgām jaunības chimerām.» Te viņš pie reizes, Joti vietā, izlamāja visus jaunos ļaudis par liberālismu. Bet bija vērojams, ka viņa vārdos varēja just kaut kādu nedrošību, it kā turpat viņš pats sev sacītu: «Ech brāl, melo un pie tam ļoti stipri!» Viņš pat nepaskatījās uz Sobakeviču un Maņilovu no bailēm kaut ko ieraudzīt viņu sejās. Bet viņš veltīgi baidījās: Sobakeviča seja bija nekustīga, bet Maņilovs, no frāzes aizgrābts, labpatikā tikai piekrītoši kratīja galvu, iegrimdams tādā stāvoklī, kādā atrodas mūzikas mīļotājs, kad dziedātāja, pašu vijoli pārspēdama, izspiedz tik augstu noti, kāda nav pa spēkam ir putna rīklei.

«Bet kādēļ tad jūs nesakāt Ivanam Grigorjevičam,» ierunājās Sobakevičs: «ko jūs īpaši esat pircis: bet jūs, Ivan Grigorjevič, kādēļ jūs neprasāt, ko viņš īsti iemantojis? Kas par ļaudīm! tīrais zelts! Es taču viņam pārdevu arī kariešu taisītāju Michejevu.»

«Nē, vai patiesi arī Michejevu pārdevāt?» priekšsēdētājs brīnījās. «Kariešu taisītāju Michejevu pazīstu: slavens meistars; viņš man drošku pārlaboja. Bet paga, kā tad… Jūs taču man sacījāt, ka viņš miris …»

«Kas, Michejevs miris?» teica Sobakevičs, ne druskas neapjucis. «Viņa brālis gan nomira, bet viņš vēl šodien dzīvo un ir veselīgāks nekā agrāk. Vēl nesen tādu puskarieti uztaisīja, kādu visā Maskavā neatradīsiet. Pēc būtības viņam vajadzētu tikai ķeizaram strādāt.»

«Jā, Michejevs ir slavens meistars,» priekšsēdētājs teica: «un es brīnos, ka jūs varējāt no viņa šķirties.»

«It kā viens Michejevs vien būtu! Kur tad namdaris Stepans Probka, mūrnieks Miluškins, kurpnieks Maksims Teļatņikovs, taču visi aizgāja, visus pārdevu!» Bet kad priekšsēdētājs prasīja, kādēļ tad viņi aizgājuši, būdami saimniecībā tik vajadzīgi cilvēki un tādi meistari, Sobakevičs, ar roku atmezdams, atbildēja: «A! tā ne no šā, ne tā uznāca dumjība: domāju, kas ir, pārdošu un aiz muļķības arī pārdevu!» To teicis, viņš nokāra galvu tā, it kā pats nožēlotu šo lietu, un piebilda: «Lūk, jau cilvēkam mati sirmi metas, bet vēl nav pie prāta ticis.»

«Bet atļaujiet, Pāvel Ivanovič,» priekšsēdētājs sacīja, «kā tad jūs pērkat zemniekus bez zemes? vai uz pārvietošanu?»

«Uz pārvietošanu.»

«Nu, ja uz pārvietošanu, tā cita lieta. Bet uz kurieni?»

«Uz … uz Chersonas guberņu.»

«O, tur laba zeme!» sacīja priekšsēdētājs un atzinīgi atsaucās par turienes lielo zāli.

«Bet vai zemes pietiekošā daudzumā?»

«Pietiekošā, tik, cik vajag nopirktiem zemniekiem.»

«Vai upe vai dīķis?»

«Upe. Kaut gan arī dīķis ir.» To teicis, Čičikovs neviļus paskatījās uz Sobakeviču, un kaut gan Sobakevičs kā agrāk sēdēja nekustīgi, bet viņam izlikās, ka viņam sejā ir rakstīts: «Oi, kā tu melo! diezin, vai ir upe un dīķis un tāpat arī zeme.»

Kamēr turpinājās sarunas, pamazām sāka salasīties liecinieki: lasītājam pazīstamais prokurors mirkšķinātājs, slimnīcu valdes inspektors, Truchačevskis, Beguškins un citi, kas pēc Sobakeviča vārdiem lieki apgrūtināja zemi. Daudzi 110 viņiem Cičikovam bija gluži nepazīstami: iztrūkstošie bija pieaicināti no palatas ierēdņiem. Atveda ne tikvien proto- popa Kirita tēva dēlu, bet arī pašu protopopu. Katrs liecinieks parakstījās visā savā cienībā ar visām činām, kāds pagrieza savu vārdu šķībi uz vienu, kāds uz otru pusi, kāds ar kājām gaisā, vilkdams tādus burtus, kādi krievu alfabētā vēl nekad nebija redzēti. Pazīstamais Ivans Antonovičs izdarīja visu ļoti žigli, līgumi bija pierakstīti, atzīmēti, grāmatās un, kur pienākas, ierakstīti, saņemts likumīgais pus procents un par izsludināšanu Ziņotājā, un Cičikovam bija ļoti maz jāmaksā. Priekšsēdētājs bija pat pavēlējis no nodokļa naudas ņemt tikai pusi, bet otru pusi, nezin kāpēc uzrēķināt kādam citam lūdzējam.

«Tā,» teica priekšsēdētājs, kad viss bija gatavs: «vēl tikai atliek pirkumu apslacīt.»

«Es esmu ar mieru,» teica Čičikovs. «Jums tikai jānosaka laiks. Būtu grēks no manas puses, ja tādai patīkamai sabiedrībai neliktu attaisīt vienu otru pudeli putojošā.»

«Nē, jūs nepareizi sapratāt: putojošo mēs paši apgādāsim,» teica priekšsēdētājs, «tas mūsu pienākums. Jūs esat mūsu viesis: mūsu pienākums jūs pacienāt. Vai zināt ko, kungi! Pagaidām mēs, lūk, ko izdarīsim: visi, cik te esam, dosimies pie policijmeistara; viņš mums ir brīnumdaris: gar zivju rindu vai pagrabu garām ejot, viņam tikai vajag pamirkšķināt, un mēs, vai zināt, kā pamielosimies! un pie šās okazijas varēsim arī vistu saspēlēt.»

No tāda priekšlikuma neviens nevarēja atsacīties. Par zivju rindām tikai dzirdot, liecinieki jau sajuta apetitu; tūliņ visi paņēma cepures, un sēde beidzās. Viņiem caur kanceleju ejot, Ivans Antonovičs, suņa purns, godbijīgi paklanījies, Cičikovam paklusu teica:

«Zemniekus nopirkāt par simt tūkstoš rubļiem, bet par pūlēm iedevāt tikai vienu balto.»

«Nu, kas nu tie par zemniekiem,» Čičikovs viņam tāpat čukstoši atbildēja: «pavisam nelietderīgi un mazvērtīgi ļaudis, nav ne pus tik daudz vērts.» Ivans Antonovičs noprata, ka apmeklētājs cietas dabas cilvēks un vairāk nedos.

«Bet cik jūs maksājāt Pļuškinam par dvēseli?» Sobakevičs iečukstēja viņam otrā ausī.

«Bet kādēļ pierakstījāt Zvirbuli?» Čičikovs uz to viņam atbildēja.

«Kādu Zvirbuli?» jautāja Sobakevičs.

«Nu, sievieti, Elizabeti Zvirbuli, un vēl burtu «s» galā pierakstījāt.»

«Nē, nekādu Zvirbuli neesmu pierakstījis,» atbildēja Sobakevičs un aizgāja pie citiem viesiem.

Viesi barā beidzot sasniedza policijmeistara māju. Policijmeistars tiešām bija brīnumdaris: tiklīdz viņš izdzirda, kas par lietu, tanī pašā acumirklī pasauca kvartala uzraugu, veiklu vīru laķētos botfortos, un, kā likās, iečukstēja tam ausī tikai divus vārdus un tikai piebilda: saproti! bet jau otrā istabā, kamēr viesi spēlēja vistu, uz galda parādījās beluga, store, lasis, kaviars — presēts un svaigi sālīts, siļķes, sevruga, sieri, žāvētas mēles, žāvētas stores mugura, kas viss bija nācis no zivju rindas. Pēc tam parādījās piedevas no saimnieces puses, virtuves ražojumi: viens pīrāgs no galvas, kur bija iegājuši deviņi pudi smagās stores skrim- stala un vaigi, otrs pīrāgs, pildīts ar gailenēm, pīrādziņi ar gaļu un sīpoliem, sviestā cepti rauši, kompots. Policijmeistars savā ziņā bija pilsētas tēvs un labdaris. Pilsoņu vidū viņš bija kā savā ģimenē un pa veikaliem staigāja kā pa savu pieliekamo kambari. Vispār, kā mēdz sacīt, viņš sēdēja savā vietā un saprata savu amatu uz to labāko. Grūti pat bija izšķirt, vai viņš bija radīts vietas dēļ vai vieta viņa dēj. Lieta bija tik gudri izkārtota, ka viņš saņēma divreiz lielākus ienākumus nekā viņa priekšgājēji, bet, starp citu, viņš bija ieguvis visas pilsētas mīlestību. Vispirms viņu mīlēja tirgotāji, taisni par to, ka nebija lepns; un tiešām, viņš krustīja viņu bērnus, kūmojās ar viņiem un kaut gan dažbrīd viņus stipri plēsa, bet darīja to kaut kā ļoti veikli: gan paplikšķina pa plecu, ir pasmejas, ir ar tēju padzirda, pats apsolās iet dambretu saspēlēt, apjautājas par visu: kā stāv darīšanas un kā citādi. Ja dabū zināt, ka bērniņš saslimis, tad ieteic zāles, vārdu sakot, malacis! Ja brauc ar drošku, ieved kārtību, bet turpat arī teiks vienam otram: «Nu, kas ir, Michejič! vajadzētu kādu partiju saspēlēt.» — «Jā, Aleksej Ivanovič,» tas atbild, cepuri noņemdams, «derētu gan.» — «Nu, brāl lija Paramonič, atnāc pie manis aplūkot rikšotāju: laidīšu ar tavu skrieties, iejūdz savējo; pamēģināsim.» Tirgotājs, kurš bija jucis uz rikšotāju, par to tikai ar sevišķu, kā saka, prieku pasmaidīja un, bārdu glaudīdams, atbildēja: «Pamēģināsim, Aleksej Ivanovič!» Pat visi veikala puiši pēc paražas tādos brīžos bez cepurēm ar prieku skatījās viens otrā un it kā gribēja sacīt: «Aleksejs Ivanovičs labs cilvēks!» Ar vārdu, viņš bija ieguvis pilnīgu popularitāti, un tirgotāju domas bija tādas, ka Aleksejs Ivanovičs «kaut gan paņems, bet par to atkal viņš nevienu nenodos».

IeVērojis, ka uzkožamie jau gatavi, policijmeistars piedāvāja viesiem vistu beigt pēc brokasta, un visi iegāja tanī istabā, no kurienes plūstošā smarža jau sen patīkami kutināja viesu nāsis un kurā Sobakevičs jau sen bija lūkojies pa durvīm, no tālienes notēmējis stori, kas sāņus atradās uz lielās bļodas. Viesi vispirms izdzēra pa glāzītei degvīna, kam bija tāda tumša oliva krāsa, kāda ir vienīgi Sibirijas caurspīdīgajiem akmeņiem, no kā Krievijā taisa zīmogus, tad no visām pusēm ar dakšiņām sēdās pie galda, un katrs sāka rādīt, kā saka, savu raksturu un tieksmes, vai nu ķerdamies pie kaviara, vai pie lašiem, vai pie siera. Sobakevičs, tādus sīkumus nemaz neievērodams, pierīkojās storei, un, kamēr citi dzēra, sarunājās un ēda, viņš ceturtdaļstundā pievārēja to visu, un tad, kad policijmeistars par to atminējās un teica: «bet kā jums, kungi, patiks šis dabas produkts?» kopā ar citiem dakšiņām rokās tuvojās bļodai, tad ieraudzīja, ka no dabas produkta bija palikusi tikai aste; bet Sobakevičs izlikās tā, ka to nav viņš darījis, un, piegājis pie šķīvja, kas stāvēja tālāk no citiem, durstīja ar dakšiņu kādu mazu žāvētu zivtiņu. Stori nokopis, Sobakevičs atsēdās atzveltnes krēslā un vairs ne ēda, ne dzēra, bet tikai miedza un mirkšķināja acis. Policijmeistars, kā likās, nemīlēja taupīt vīna; tostiem nebija gala. Vispirms, kā lasītāji varbūt paši noskārtīs, uzdzēra jaunā Chersonas muižnieka veselībai, pēc tam viņa zemnieku labklājībai, to laimīgai pārceļošanai, tad viņa nākošās sievas, skaistules, veselībai, kas izraisīja uz mūsu varoņa lūpām tīkamu smaidu. Viņu apstāja no visām pusēm un cītīgi sāka lūgt, lai viņš vēl pāris nedēļas paliekot pilsētā: «Nē, Pāvel Ivanovič! kā gribat, tas iznāk tā kā tikai istabu izvēsināt: pārkāpj pār slieksni un projām! nē, jūs pie mums vēl kādu laiciņu padzīvojiet! Mēs jūs apprecināsim: vai nav tiesa, Ivan Grigorjevič, mēs viņu apsievosim?»

«Apprecināsim, apprecināsim!» priekšsēdētājs attrauca. «Variet spārdīties, kā gribat, ar rokām un kājām, mēs jūs apsievosim! Nē, mīļais, iekļuvāt pie mums, tad nežēlojieties. Mēs nemīlam jokot.»

«Nu, ko tad? kādēļ tad ar rokām un kājām spārdīties,» Čičikovs nosmīnēdams atbildēja: «precēšanās jau nav tāda lieta, lai spārdītos, būtu tikai līgava.»

«Arī līgava būs, kā tad nebūs, viss būs, viss, ko vien vēlaties!…»

«Nu, ja būs …»

«Bravo, paliks!» visi iekliedzās: «vivat, urrā, Pāvel Ivanovič! urrā!» Un visi gāja pie viņa ar pokāliem rokā saskandināt. Čičikovs saskandināja ar visiem. «Nē; nē, vēlreiz!» sauca tie, kuri bija draiskulīgāki, un no jauna pieskandināja; pēc tam gāja trešo reizi skandināt, saskandināja arī trešo reizi. īsā laikā visiem kļuva neizsakāmi jautri. Priekšsēdētājs, kas tādos jautros brīžos bija ļoti mīļš, vairāk reizes apkampa Čičikovu un, sirsnīgu jūtu pārņemts, teica: «Sirsniņ, manu! māmulīt manu!» un, pat knipus sizdams, sāka ap viņu diet un dziedāt pazīstamo dziesmu: «Ak tu šāds un tāds, Komarinas zemnieciņ.» Pēc šampanieša dzēra Ungarijas vīnu, kas deva vēl vairāk spara un uzjautrināja sabiedrību. Par vistu galīgi aizmirsa; strīdējās, kliedza, sprieda par visu, par politiku, par karu un izsacīja brīvdomības, par kādām citā reizē paši būtu izkūluši savus bērnus. Turpat izsprieda daudz visvisādu sarežģītu jautājumu.

Čičikovs nekad nebija juties tik jautrs un, jau Iedomājies sevi par īstu Chersonas muižnieku, runāja par visādiem uzlabojumiem: par trīslauku saimniecību, par divu dvēseļu laimi un debešķīgo dzīvi, un sāka Sobakevičam dzejā skaitīt priekšā Vertera vēstuli Šarlotei, uz ko šis, atlaidies krēslā, tikai mirkšķināja acis, jo pēc stores sajuta lielu tieksmi uz miegu. Čičikovs arī pats nomanīja, ka kļuvis par daudz vaļīgs, palūdza ekipāžu un aizbrauca prokurora droškā. Prokurora kučieris, kā uz ceļa izrādījās, bija piedzīvojis puisis, tāpēc ka grožus turēja tikai vienā rokā, bet ar otru, atstiepis atpakaļ, pieturēja kungu. Tā Čičikovs prokurora droškā sasniedza viesnīcu, kur vēl ilgi viņš muldēja visādas blēņas: par gaišmatainu līgavu ar sarkaniem vaigiem un mazu bedrīti labā vaigā, par Chersonas muižu, kapitalu. Selifanam pat tika dotas dažas saimnieciskas pavēles sasaukt visus pārvietotos zemniekus, lai tos visus izsauktu pēc vārdiem. Selifans, klusu ciezdams, ļoti ilgi klausījās un pēc izgāja no istabas, sacīdams Petruškam: «ej, noģērb kungu!» Petruška sāka novilkt viņam zābakus un līdz ar tiem gandrīz novilka pašu kungu uz grīdas. Bet beidzot zābaki bija novilkti, kungs noģērbās, kā pienākas, un, brīdi pa nežēlīgi čīkstošo gultu izgrozījies, aizmiga kā īsts Chersonas muižnieks. Bet Petruška pēc tam iznesa gaitenī bikses un brūkleņu krāsas ar dzirksteli fraku, ko, uz koka drēbju karināmā uzstiepis, sāka dauzīt ar rīksti un suku, pieputinādams visu gaiteni. Taisīdamies tās jau likt pie malas, viņš paraudzījās no galerijas lejā un ieraudzīja Selifanu nākam no staļļa. Viņu skatieni sastapās, un viņi bez vārdiem saprata viens otru, kungs nolicies gulēt, tagad var kaut kur aiziet. Tūliņ, bikses un fraku istabā ienesis, Petruška nogāja lejā, un abi kopā aizgāja, ne vārda nerunādami par ceļošanas mērķi, bet ejot pļāpāja par kaut ko gluži citu. Tālu viņi neaizstaigāja: tieši pārgāja tikai pār ielu līdz viesnīcai pretī stāvošajam namam un iegāja pa zemām, nokūpējušām stikla durvīm, kas veda gandrīz pagrabā, kur jau pie koka galdiem sēdēja daudz dažādu: gan skūtām, gan neskūtām bārdām, gan bez- drēbes kažokos, gan gluži kreklos, gan arī frizēs šineļos. Ko Petruška ar Selifanu tur darīja, dievs zina, bet iznāca viņi no turienes pēc stundas, rokās saķērušies, pilnīgi klusu ciešot, izrādīdami viens otram lielu uzmanību un sargādami viens otru no dažādiem stūriem. Roku rokā, viens otru atbalstīdami, viņi veselu ceturtdaļu stundas rāpās pa trepēm uz augšu, beidzot pārvarēja tās un iegāja. Petruška brītiņu apstājās savas zemās gultas priekšā, pārdomādams, kā pie- klājīgāk apgulties, un apgulās pavisam šķērsu, tā ka kājas atspiedās uz grīdas. Arī Selifans nogulās tanī pašā gultā, galvu Petruškam uz vēdera uzlikdams un pavisam aizmirsis par to, ka viņam te nemaz nebija jāguļ, bet varbūt kaut kur kalpu istabā, ja ne stallī pie zirgiem. Abi tanī pašā acumirklī aizmiga, sākdami nedzirdēti stipri krākt, uz to kungs no otras istabas atbildēja ar smalku svilpošanu caur degunu. Drīz pēc viņiem viss apklusa, un viesnīcu apņēma dziļš miegs; uguns vēl spīdēja tikai vienā logā, kur dzīvoja kāds no Rjazaņas atbraucis poručiks, kas, kā redzams, bija liels zābaku draugs, tāpēc ka bija jau iegādājies četrus pārus un tagad nemitīgi pielaikoja piekto. Jau vairāk reižu viņš tuvojās gultai, lai tos novilktu un ietu gulēt, bet nekādi nevarēja: zāb( aki patiesi bija labi pašūti, un ilgi viņš vēl cilāja kājas un aplūkoja apbrīnojami glīti un pēc modes veidoto papēdi.

VIII NODAĻA

Cičikova pirkums kļuva par sarunu priekšmetu. Pilsētā visādi sprieda, prātoja, apcerēja, vai izdevīgi pirkt zemniekus ar pārvietošanu. Daudzas debates liecināja par teicamu priekšmeta saprašanu. «Zināms, daži sacīja, tas tā, par to jau nav ko strīdēties: zeme dienvidu guberņās tiešām laba un auglīga; bet kā Cičikova zemnieki iztiks bez ūdens? tur taču nav nevienas upes.» «Tas nu vēl nekas, ka nav ūdens, tas vēl nekas, Stepan Dmitrijevič, bet pārceļošana ir šaubīga lieta. Kas tad zemnieku nepazīst: jaunā zemē jāar un jāsēj, bet viņam nekā nav, ne istabas, ne sētas, aizbēgs, kā divreiz divi, tā nozibinās papēžiem, ka ir pēdas nesadzīsi.» «Nē. Aleksej Ivanovič, atļaujiet, atļaujiet, es tam nepiekrītu, ka jūs sakāt, ka Cičikovam zemnieki aizbēgs. Krievu cilvēks uz visa ko spējīgs un pierod pie ikviena klimata. Aizsūti viņu kaut uz Kamčatku un iedod tikai siltus cimdus, viņš sasitīs plaukstas, cirvi rokās un sāks celt sev jaunu istabu.» «Bet, Ivan Grigorjevič, tu kaut ko svarīgu nemaz neesi ievērojis: tu neesi jautājis, kādi ir Cičikova zemnieki. Tu aizmirsi, ka taču labu cilvēku muižnieks nepārdos; esmu gatavs galvu ieķīlāt, ja Cičikova zemnieki nav pēdējie zagļi un dzērāji, sliņķi un kaušļi.» «Tā, tā, tam es piekrītu, tas tiesa, neviens labus cilvēkus nepārdos, un Cičikova zemnieki ir dzērāji; bet jāievēro, ka tā jau ir tā morāle, tur jau slēpjas tā morāle: tagad viņi ir nelieši, bet, uz jaunu zemi pārceļojuši, pēkšņi var kļūt par teicamiem pavalstniekiem. Vai maz tādu piemēru ir bijis, kā dzīvē, tā arī vēsturē.» «Nekad, nekad,» lunāja kroņa fabriku pārvaldnieks, «ticiet, tas nekad nebūs. Jo Čičikova zemniekiem tagad būs divi stipri ienaidnieki. Pirmais ienaidnieks ir Mazkrievijas guberņu tuvums, kur kā zināms, ir brīva degvīna pārdošana. Es jums galvoju: divu nedēļu laikā viņi visi būs pārdzērušies. Otrs ienaidnieks ir pats pieradums pie vazaņķu dzīves, ko zemnieki katrā ziņā manto pa pārceļošanas laiku. Te tikai vajag, lai viņi vienmēr būtu Cičikova acu priekšā un lai viņš tos turētu stingrās rokās, dīdītu par katriem niekiem un lai nepaļautos uz citiem, bet lai pats personīgi, kur vajag, sadotu pa zobiem un pa kaklu.» «Kādēļ tad Cičikovam pašam pūlēties un dot pa kaklu, viņš jau var turēt pārvaldnieku.» «Jā, atrodiet vien pārvaldnieku: visi ir blēži!» «Blēži tāpēc, ka kungi nenodarbojas ar saimniecību.» «Tas tiesa!» daudzi uztvēra. «Ja kungs tikai pats kaut ko jēdz no saimniecības un māk ļaudis pazīt, viņam vienmēr būs labs pārvaldnieks.» Bet pārvaldnieks sacīja, ka bez 5000 nevar labu pārvaldnieku dabūt. Bet priekšsēdētājs sacīja, ka ir par 3000 var atrast. Bet pārvaldnieks sacīja: «Kur tad jūs tādu atradīsiet? vai savā degunā?» Bet priekšsēdētājs sacīja: «Nē, nevis degunā, bet šai pašā apriņķī, proti: Pēteris Petrovičs Samoilovs: lūk, pārvaldnieks, kāds vajadzīgs Cičikova zemniekiem!» Daudzi ļoti juta līdzi Cičikovam, un tik liela daudzuma zemnieku pārvietošana viņus ārkārtīgi biedēja; sāka stipri baidīties, ka tik neizceļas vai dumpis tādu nemierīgu ļaužu vidū, kādi ir Cičikova zemnieki. Policijmeistars uz to piezīmēja, ka par dumpi neesot ko baidīties, ka tā novēršanai esot kapteiņa ispravņika vara, ka kapteinim isprav- ņikam pašam nemaz nevajagot braukt, bet esot tikai jāaizsūta sava cepure, tad šī cepure viena pati aizdzīšot zemniekus līdz pašai viņu dzīves vietai! Daudzi izsacīja savas domas par to, kā iznīdēt dumpīgo garu, kas aptvēris Cičikova zemniekus. Domas bija visvisādas: bija tādas, kas pārlieku oda pēc militārās nežēlības un gandrīz vai pārliecīgas bardzības; bija tomēr arī tādas, no kurām dvesa lēnprātība. Pastmeistars piezīmēja, ka uz Cičikova pleciem gul svēts pienākums, ka viņš saviem zemniekiem dažā ziņā var kļūt par tēvu, pēc viņa izteiciena; ka viņam jārūpējas oar svētības pilno izglītību, un sakarā ar šo gadījumu ar lielu uzslavu atsaucās par Lankastera savstarpējās apmācības metodi.

Tā runāja un sprieda pilsētā, un daudzi aiz līdzjūtības izsacīja Cičikovam personīgi dažus no šiem padomiem, piedāvāja pat konvoju, lai zemniekus varētu bez briesmām nogādāt uz jauno dzīves vietu. Par padomiem Čičikovs pateicās, piebilzdams, ka vajadzības brīdī neaizmirsīšot tos izlietot, bet no konvoja stingri atsacījās, teikdams, ka tas pilnīgi nevajadzīgs, ka viņa pirktie zemnieki izcili mierīgas dabas, ka tie paši jut tieksmi labprātīgi pārceļot un ka dumpja viņu vidū nekādā ziņā nevar būt.

Visiem šiem spriedumiem un valodām tomēr bija vislabākie panākumi, kādus vien Čičikovs varēja gaidīt. Proti, izplatījās baumas, ka viņš esot ne vairāk, ne mazāk kā miljonārs. Kā pirmajā nodaļā redzējām, pilsētas iedzīvotāji ir bez tā bija Čičikovu no sirds iemīlējuši, bet tagad, tādām baumām izplatoties, iemīlēja vēl sirsnīgāk. Taisnību sakot, viņi visi bija labi ļaudis, dzīvoja savā starpā saticīgi, izturējās draudzīgi, un viņu sarunās arvien bija manāma kāda sevišķa vienkāršība un maigums: «mīļais draugs lija Iljič! paklausies, brāl Antipator Zacharjevič! … Tu samelojies, māmulīt Ivan Grigorjevič.» Pastmeistaru, ko sauca par Ivanu Andrejeviču, mēdza uzrunāt ar: «Sprechen Sie deutsch, Ivan Andreič?» vārdu sakot, visi izturējās kā vienas ģimenes locekļi. Daudzi no viņiem bija ne bez izglītības: palatas priekšsēdētājs zināja no galvas visu Zukovska Ludmilu, kas toreiz bija svaigs jaunums, un meistariski deklamēja dažas vietas, īpaši: «meži snauž un lejas dus», un vārdu «klus!» tā, ka patiesi izlikās, it kā ieleja aizmigusi; lielākas līdzības dēļ viņš tanī brīdī pat piemiedza acis. Pastmeistars visvairāk mīlēja filozofiju un čakli, pat pa naktīm, lasīja Junga naktis un Ekartshuzena Dabas noslēpumu atslēgu, no kurām taisīja plašus izrakstus, bet, kāda veida tie bija, tas nevienam nebija zināms. Taču viņš bija jokdaris, liels runātājs un mīlēja, kā pats mēdza teikt, izpušķot valodu. Bet izpušķoja viņš valodu ar daudziem vārdiem, kā: «mans kungs, šāds tāds, vai zināt, vai saprotat, varat iedomāties, tā sacīt, dažādā ziņā» un citiem, ko bārstīja maisiem; d: ezgan trāpīgi viņš izpušķoja savu runu arī mirkšķinot, vienu aci piemiedzot, kas viņa satiriskās piezīmes padarīja vēl asākas. Pārējie arī bija vairāk vai mazāk izglītoti ļaudis: viens lasīja Karamzinu, otrs Moskovskije Vedomosti, daži nelasīja gluži nekā. Dažs bija, ko sauc par siekstu, tas ir, cilvēks, ko varēja tikai ar bukņīšanu uz kaut ko iekustināt; dažs bija tāds miltu maiss, kas, kā saka, visu mūžu bija nogulējis uz sāniem un ko modināt bija veltīgas pūles: nekādā gadījumā necelsies. Pēc ārējā izskata spriežot, kā jau zināms, tiem nekā netrūka, diloņslima viņu vidū nebija. Visi bija tāda veida ļaudis, kurus viņu sievas maigās sarunās, kas notika divvientulībā, sauca par: klucīti, resnīti, puncīti, melnīti, kikī, žužu un tml. Bet vispār, tie bija labi ļaudis, viesmīlīgi, un cilvēks, kas ar viņiem bija iebaudījis sālsmaizi vai kādu vakaru pavadījis pie vista, jau kļuva tuvs, jo vairāk Čičikovs ar savām burvīgajām īpašībām un izturēšanos, kas patiesi zināja lielo noslēpumu, kā patikt. Viņi tā iemīlēja viņu, ka viņš nezināja līdzekli, kā tikt laukā no pilsētas, tik to vien viņš dzirdēja: nu, kaut nedēļu, vēl vienu nedēļiņu padzīvojiet pie mums, Pāvel Ivanovič! ar vārdu, viņš, tā sacīt, tika uz rokām nēsāts. Bet daudz ievērojamāks bija iespaids (pilnīgi pārsteidzošs apstāklis!), kādu Čičikovs atstāja uz dāmām. Lai to kaut kā darītu saprotamu, vajadzētu daudz stāstīt par pašām dāmām, par viņu sabiedrību, aprakstīt, tā sacīt, spilgtām krāsām viņu dvēseles īpašības; bet autoram tas ļoti grūti. No vienas puses, viņam to neatļauj darīt neaprobežotā cienība pret augstmaņu laulātām draudzenēm, bet, no otras puses… no otras puses, vienkārši grūti. N pilsētas dāmas bija… nē, nekādā ziņā nevaru; patiesi jūtu kautrību. Pie N pilsētas dāmām visievērojamākais bija tas… Pat dīvaini, nepavisam nekustas spalva, it kā būtu ar svinu pielieta. Lai jau paliek: par viņu raksturu acīm redzot jāļauj runāt tam, kam spilgtākas krāsas un vairāk to paletē, bet mēs pateiksim varbūt pāris vārdu par ārieni un par to, kas vairāk acīs duras. N pilsētas dāmas bija tās, ko sauc par prezentablām, un šai ziņā tās droši varēja nostādīt par priekšzīmi visām citām. Kas attiecas uz to, kā uzvesties, ieturēt toni, uzturēt etiķeti, ievērot vissmalkāko pieklājību, bet it sevišķi ievērot modi vispēdējos sīkumos, tad te viņas pat pārspēja Pēterburgas un Maskavas dāmas. Viņas ģērbās ar lielu gaumi, braukāja pa pilsētu karietē pēc pēdējās modes' priekšrakstiem, uz pakaļkāpšļa šūpojās sulainis livrejā ar zelta pozamentiem. Vizitkarte, kaut arī tā būtu rakstīta uz krusta divinieka vai kārava dūža, tomēr bija ļoti svēta lieta. Tās dēļ divas dāmas, lielas draudzenes un pat radinieces, galīgi sanaidojās tieši par to, ka viena no viņām bija mankējusi pretviziti. Un lai kā pēc tam centās vīri un radinieki viņas samierināt, bet nē, izrādījās, ka pasaulē viss iespējams, tikai viena lieta neiespējama: samierināt divas dāmas, kas sanaidojušās par vizites neievērošanu. Un tā arī abas dāmas palika iešķības viena pret otru, kā pilsētas sabiedrība mēdza runāt. Kas attiecas uz tieksmi būt pirmajā vietā, tad te arī risinājās daudz visai spriegu scēnu, kas dažreiz ietekmēja vīrus būt īsti cēliem bruņiniekiem un iejaukties. Divkaujas, protams, viņu starpā nenotika, jo visi bija civili ierēdņi, bet par to viens otram, kur vien varēja, pūlējās sariebt, kas, kā zināms, dažreiz ir daudz smagāk nekā divkauja. Tikumības ziņā N pilsētas dāmas bija stingras, viņas juta cēlas dusmas pret visu, kas netikumīgs un piedauzīgs, bez kādas žēlastības sodīja ikvienu vājību. Ja arī viņu starpā kaut kas, kā mēdz teikt, šis vai tas notika, tad tas notika slepenībā, tā ka nekas nebija zināms, ka kas notiek; tika saglabāta pilnā mērā cieņa, un arī virs tā bija sagatavots, ka, ja arī redzēja, šo vai to vai dzirdēja par to, tikai īsi un prātīgi atbildēja ar sakāmvārdu: kam kāda daļa, ja kūms ar kūmu draudzējas? Vēl arī jāsaka, ka, līdzīgi daudzām Pēterburgas dāmām, N pilsētas dāmas izcēlās ar neparastu uzmanību un pieklājību vārdos un izteicienos. Nekad viņas neteica: es izšņaucu degunu, es nosvīdu, es nospļāvos, bet runāja: es atviegloju sev degunu, man bija jālieto kabatas lakats. Nekādā ziņā nevarēja teikt: šī glāze vai šis šķīvis smird. Un pat nevarēja nekā tāda teikt, kas to atgādinātu, bet tā vietā runāja: šī glāze nelabi uzvedas vai kaut ko tamlīdzīgu. Lai krievu valodu padarītu vēl cēlāku, gandrīz puse vārdu bija izmesta no valodas, un tāpēc jo bieži vajadzēja ņemt palīgā franču valodu, bet par to tad franciski, gluži otrādi, atļāvās tādus vārdus, kuri bija daudz stiprāki par minētajiem. Tātad, lūk, ko, par ārpusi runājot, var teikt par N pilsētas dāmām. Bet, ja ieskatīsies dziļāk, tad, protams, atklāsies daudz citādas lietas, bet dziļāk ieskatīties dāmu sirdīs diezgan bīstami. Tātad, aprobežojoties ar ārpusi, turpināsim. Līdz šim visas dāmas par Čičikovu kaut kā maz runāja, kaut gan pilnīgi taisnīgi novērtēja viņa patīkamo aristokrātisko uzvešanos; bet no tā laika, kad izplatījās baumas oar viņa miljoniem, atradās arī citas īpašības. Kaut gan dāmas nebūt nebija savtīgas; pie visa vainīgs bija vārds: miljonārs, nevis pats miljonārs, bet tieši tikai vārds; jo šā vārda skaņā vien, bez naudas maisa, slēpjas kaut kas tāds, kas iedarbojās gan uz neliešiem, gan uz tādiem ļaudīm, kas nav ne šis, ne tas, gan uz labiem ļaudīm, ar vārdu, uz visiem iedarbojas. Miljonāram ir tas labums, ka viņš dabū redzēt nelietību, pilnīgi nesavtīgu, tīra veida nelietību, kas nebalstās ne uz kādiem aprēķiniem: daudzi ļoti labi zina, ka no viņa nekā nedabūs un viņiem nav nekādu tiesību dabūt, bet katrā ziņā aizskries viņam priekšā, kaut iesmiesies, kaut noņems cepuri, kaut ar varu uzbāzīsies, lai tiktu ielūgti uz tām pusdienām, kurās, kā zināms, ieaicināts miljonārs. Nevar teikt, ka dāmas būtu izjutušas šo maigo tieksmi uz nelietību; tomēr daudzās viesistabās sāka runāt, ka, protams, Čičikovs nav nekāds izcils skaistulis, bet toties tāds. kādam jābūt vīrietim, ka, ja viņS būtu mazliet resnāks vai pilnīgāks, tad tas jau ļaūtu slikti. Pie tam par tievu vīrieti izteicās pat kaut kā mazliet aizskaroši, ka tas neesot vairāk nekas kā zobu birste, bet ne cilvēks. Dāmu tualetēs radās daudz dažādu pielikumu. Veikalu rindās sākās pieplūdums, gandrīz vai spiešanās; tik daudz sabrauca ekipāžu, ka izskatījās pēc svētkiem. Tirgotāji pārbrīnijās, redzēdami, ka vairāki drēbes gabali, kurus viņi bija atveduši no gadatirgus un kurus nebija varējuši pārdot augstās cenas dēj, pēkšņi ieguva tādu pieprasījumu un tos izpirka vienā rāvienā. Pusdienas dievkalpojuma laikā kādai dāmai pie kleitas apmales ieraudzīja tādu rulo, kas to izplēta pār pus baznīcu, tā ka privatais pristavs, kas tur bija gadījies, tautai pavēlēja p-ivirzīties tuvāk durvīm, lai nejauši nesaburzītu viņas augstlabdzimtības tualeti. Pat pats Čičjkovs pa daļai nevarēja neievērot tādu neparastu uzmanību. Reiz, pārnākot mājās, viņš p.trsda uz galda vēstuli: no kurienes un kas to bija atnesis, nekādi nevarēja uzzināt, viesnīcas sulainis izskaidroja, ka esot atnesta, bet neesot likts teikt, kas to sūtījis. Vēstule iesākās loti apņēmīgi, tieši tā: «Nē, es citādi nevaru, man tev jāraksta!» Pēc tam bija runāts par slepenām dvēseļu simpātijām; šī patiesība bija apstiprināta ar vairākiem pilnktiem, kas ieņēma gandrīz pus rindas; tālāk bija izsacītas dažas domas, visai ievērojamas savas patiesības dēļ, tā ka turam gandrīz par vajadzīgu tās izrakstīt: «Kas ir mūsu dzīve? Ieleja, kurā mājo bēdas. Kas ir pasaule? Ļaužu pūlis, kas nejūt.» Tad rakstītāja pieminēja, ka viņa ar asarām slakot rindas par savu maigo māti, kura jau divdesmit piecus gadus kā neesot pasaulē; aicināja Čičikovu uz tuksnesi, atstāt uz visiem laikiem pilsētu, kur ļaudis smacīgās telpās nemaz nedabūjot gaisu; vēstules beigās izskanēja pilnīgs izmisums un beidzās ar tādu pantu:

Divi balodīši rādīs

Tevim manu mūža māju,

Sēri dūdodami, stāstīs.

Ka tā asarās nāvē gāja.

Pēdējai rindai trūka pantmēra, bet tas jau nekas: vēstule bija rakstīta tā laika garā. Paraksta ari nekāda nebija: ne vārda, ne uzvārda, pat ne mēneša, ne dienas. Postscriptumā bija tikai teikts, ka viņa paša sirdij jāuzminot rakstītāja un ka rītu gubernatora ballē būšot redzams pats oriģināls.

Tas viņu ļcti ieinteresēja. Anonīmais bija tik vilinošs un uzbudināja ziņkārību, ka viņš izlasīja vēstuli otru un trešu reizi un beidzot sacīja: tomēr ļoti interesanti zināt, kas gan ir rakstītāja! Ar vārdu, lieta, kā redzams, kļuva nopietna; viņš par to domāja vairāk nekā stundu, beidzot, rokas izplētis un galvu pieliecis, sacīja: Bet vēstule ļoti ļoti puķaini uzrakstīta! Pēc tam, pats par sevi saprotams, vēstule tika salocīta un ielikta lādītē, kaimiņos kādai afišai un kāzu Ielūguma kartei, kas tādā stāvoklī un vienā un tai pašā vietā bija glabājusies jau septiņus gadus. Drīz pēc tam viņam patiesi atnesa ielūgumu uz gubernatora balli — ļoti parasta lieta guberņu pilsētās: kur gubernators, tur arī balle, citādi nekā nav iemantojama pienācīga cienība un mīlestība no muižniecības puses.

Visas blakus lietas tanī pašā acumirklī tika atliktas un atstumtas pie malas un vērība piegriezta, lai sagatavotos ballei, jo patiesi bija daudz pamudinošu un intriģējošu iemeslu. Tādēļ arī laikam no pašas pasaules radīšanas nebija veltīts tik daudz laika tualetei. Veselu stundu ziedoja, lai apskatītu spogulī tikai seju. Bija jāmēģina tai piešķirt dažādas izteiksmes: te svarīgu un cieņas pilnu, te cienīgu, bet drusku smaidigu; te vienkārši cienīgu bez smaida; spogulis saņēma vairākkārtīgu paklanīšanos, ko pavadīja dažas neskaidras skaņas, kas pa daļai līdzinājās franču, kaut gan Čičikovs franciski nemaz nemācēja. Arī sev viņš veltīja daudz patīkamu pārsteigumu, kustināja uzacis, izlocīja lūpas un kaut ko pat iztaisīja ar mēli; ar vārdu, vai maz ko var darīt, palicis vienatnē, apzinādamies, ka esi skaists, un pie tam vēl būdams pārliecināts, ka pa šķirbu neviens nenoskatās. Beidzot viņš viegli papliķēja savu zodu, teikdams: ak tu bul- dodziņ! un sāka ģērbties. Visu ģērbšanās laiku viņu neatstāja pašapmierinātība; aplikdams bikšturus vai arī uzsienot kravati, viņš kniksēja un klanījās sevišķi veikli un, kaut gan nekad nebija dejojis, tomēr iztaisīja antrašā. Šim antrašā bija mazas nevainīgas sekas: notrīcēja Kumode un no galda nokrita suka.

Viņa ierašanās ballē sacēla neparastu ievērību. Visi, kas tur bija, steidzās viņam pretim, viens ar kārtīm rokās, otrs, sarunas visinteresantākā vietā pateicis: «bet apriņķa zemstes tiesa uz to atbild …» bet, ko atbild zemstes tiesa, to viņš atmeta pie malas un steidzās apsveicināt mūsu varoni. «Pāvel Ivanovič! Ak mans dievs, Pāvel Ivanovič! Mīļais Pāvel Ivanovič! Godājamais Pāvel Ivanovič! Dārgais Pāvel Ivanovič! Nu jūs beidzot esat še, Pāvel Ivanovič! Lūk, • mūsu Pāvels Ivanovičs! Ļaujiet man jūs, Pāvel Ivanovič, apkampt! Dodiet viņu šurp, es viņu sirsnīgi noskūpstīšu, manu dārgo Pāvelu Ivanoviču!» Čičikovs ar reizi jutās vairākos apkampienos. Viņš vēl nebija izpurinājies no priekšsēdētāja apkampieniem, kad jau atradās policijmeistaram pie krūtīm; policijmeistars viņu atdeva slimnīcu valdes inspektoram; slimnīcu valdes inspektors akcizniekam, akciznieks — architektam . .. Gubernators, kas patlaban stāvēja pie dāmām un vienā rokā turēja konfektes bildīti un Boloņjas sunīti, viņu ieraudzījis, tūliņ nosvieda ir bildīti, ir Boloņjas sunīti uz grīdas, tā ka šunelis tikai iesmilkstējās; vārdu sakot, viņš sacēla neparastu jautrību un līksmību. Nebija sejas, uz kuras neatspoguļotos prieks vai vismaz kura neatspoguļotu vispārējo prieku. Tādas izskatās ierēdņu sejas, kad atbraukušais priekšnieks aprauga tam padotās iestādes: pēc tam, kad pirmās bailes jau pārgājušas, viņi jau nomanījuši, ka viņam daudz kas patīk un ka viņš pats atļaujas pajokot, tas ir, laipni smaidot izsacīt dažus vārdus. Visi tuvāk stāvošie ierēdņi atbild viņam ar divkārtīgiem smiekliem; no sirds smejas arī tie, kas viņa teiktos vārdus ne visai labi dzirdējuši, un beidzot policists, kas stāv pie pašām durvīm, kas savu mūžu ne reizi nav smējies un patlaban bija ļaudīm rādījis dūri, arī tas pēc nemainīgā refleksu likuma pauž ār savu seju kaut ko līdzīgu smaidam, kaut gan šis smaids izskatās tāds, it kā viņš būtu iešņaucis stipru tabaku un taisās šķaudīt. Mūsu varonis atbildēja visiem un ikvienam un sajuta kaut kādu neparastu veiklību: klanījās pa labi un kreisi, pēc savas paražas mazliet iešķībi, bet pilnīgi brīvi, tā ka it visus apbūra. Dāmas mirdzošā vītnē tūliņ apstāja viņu, izplatīdamas veseliem mākoņiem visvisādas smaržas: viena dvesa pēc rozēm, no otras vēdīja pavasaris un vijolītes, trešā viscaur bija sasmaržota ar rezedām; Čičikovs tikai cēla gaisā degunu un ostīja. Dāmu tērpi bija darināti ar bezgalīgu gaumi: muslini, atlasi bija tādās bālas modes _ krāsās, kādām pat nosaukuma trūkst (tik smalki attīstīta bija gaume). Lentu un puķu pušķi lidinājās šur un tur pa tērpiem visdzejiskākā nekārtībā, kaut gan pie šīs nekārtības kārtīga galva daudz bija pūlējusies. Vieglā galvas rota turējās tikai pie ausīm un, likās, runāja: «Ei, aizlidošu, žēl tikai, ka nevaru skaistuli līdzi aiznest!» Vidukļi bija sažņaugti, un tiem bija ļoti vingras un acij tīkamas formas (jāpiezīmē, ka visas N pilsētas dāmas bija mazliet pilnīgas, bet tik mākslīgi sprādzējās un tik patīkami prata izturēties, ka resnumu nekādi nevarēja ievērot). Viss viņām bija neparasti smalki pārdomāts un paredzēts; pleci, kakls bija atsegti taisni tik daudz, cik bija vajadzīgs, un ne druskas vairāk; katra bija pametusi savus jaukumus tik tālu kailus, cik pēc pašas pārliecības bija vajadzīgs, lai pazudinātu cilvēku; viss pārējais bija apslēpts ar neparastu gaumi: vai nu kaklu eteriski aptvēra kāda viegla saite, darināta no lentes, kas bija vieglāka par cepumu, pazīstamu ar vārdu skūpsts, vai arī aiz pleciem no tērpa bija izlaistas mazas robainas aizsegas, darinātas no viegla batista, pazīstamas ar nosaukumu kautrība. Sīs kautrības no muguras un no priekšas slēpa to, kas jau vairs cilvēku nevarēja pazudināt, bet tomēr radīja aizdomas, ka tieši tur slēpjas pati pazudināšana. Garie cimdi vis nesniedzās līdz piedurknēm, bet ar nolūku atstāja kailas roku kairinošās daļas augšpus elkoņa; daudzām pašas rokas dvesa apskaužamu tuklumu; dažām pat bija pārplīsuši glazē cimdi, kuriem bijusi tieksme virzīties augstāk, ar vārdu, tā vien likās, ka uz visa bija rakstīts: nē, tā nav guberņa, tā galvaspilsēta, tā ir pati Parize! Tikai vietām piepeši rēgojās kāda zemē neredzēta aube vai arī pēc pašas gaumes kaut kas līdzīgs pāva spalvai pretstatā visām modēm. Nu, bet bez tā jau nevar, tāda ir guberņas pilsētas īpatība: kaut kur tā katrā ziņā izlēks. Viņu priekšā stāvēdams, Čičikovs domāja: kura gan varētu būt vēstules sacerētāja, un jau pastiepa degunu uz priekšu; bet gar pašu degunu viņam nolidoja vesela virkne elkoņu, aproču, piedurkņu, lenšu galu un smaržojošu šemizetu un tērpu. Galopade bija pilnā spēkā: pastmeistariene, kapteinis ispravņiks, dāma ar zilo spalvu, dāma ar balto spalvu, gruzinu kņazs Čipchaichilidzevs, ierēdnis no Pēterburgas, ierēdnis no Maskavas, francūzis

Kukū, Perchunovskis, Berebendovskis — visi griezās, visi joņoja…

«Paraug! kā griežas guberņa!» CiČikovs sacīja, atpakaļ atkāpdamies, un, tiklīdz dāmas apsēdās savās vietās, viņš no jauna sāka lūkoties, vai no sejas izteiksmes vai no acīm nevarēs uzzināt, kura ir rakstītāja; bet ne no sejas izteiksmes, ne no acīm nekādi nevarēja uzzināt, kura bija rakstītāja. Visur bija vērojams kas tāds tikko tikko manāms, tik nenotverami smalks, uch, cik smalks! … «Nē,» pie sevis nodomāja Čičikovs, «sievietes, tas ir tāds priekšmets …» Te viņš atmeta ar roku, vienkārši, nav vērts ne runāt! Pamēģini tikai izstāstīt vai aprakstīt visu to, kas ņirb viņu sejās, visus tos izlocījumus un mājienus, redzēsi, ka nekā ir nepateiksi. Viņu acis vien ir bezgalīga valstība, kurā, ja iemaldī- sies cilvēks — tad ne gailis vairs pakaļ nedziedās! No turienes viņu ne ar āķi, ne ar ko vairs neizvilksi. Nu, pamēģini, piemēram, aprakstīt tikai to mirdzumu: miklu, samtainu, cukurainu. Un dievs zina, kādu vēl! ir ass, ir maigs, ir gluži tvīkstošs vai, kā daži saka, glāstošs, vai arī bez glāstiem, bet vēl ļaunāk kā glāstā — ja skars sirdi, tad vilks pār to kā ar vijoles lociņu. Nē, nudien, trūkst vārdu: cilvēces galante- riskā puse, nekas vairāk!

Lūdzu piedošanu! kā liekas, pār mūsu varoņa lūpām pārskrēja kāds uz ielas noklausīts vārds. Bet ko lai dara? tāds Krievijā rakstnieka liktenis! Bet, taisnību sakot, ja kāds no ielas iekļuvis grāmatā, tad nav rakstnieks vainīgs, bet vainīgi lasītāji un vispirms augstāko aprindu lasītāji: no viņiem pirmiem nedzirdēsi neviena kārtīga krievu vārda, bet ar franču, ar vācu, ar angļu apveltīs tādā daudzumā, ka ir negribēsi, un apveltīs, pat saglabājot visas izrunas, franciski caur degunu un šļupstot, angliski izrunās kā jau putni, saviebdami seju līdzīgi putna knābim, un, kas nepratīs saviebt putna seju, to pat izsmies; bet. lūk, ar kaut ko krievisku neapveltīs, izņemot varbūt gadījumu, kad pie vasarnīcas aiz patriotisma uzcels krievu gaumē istabu. Lūk, kādi ir augstākās kārtas lasītāji, un pēc viņiem visi tie, kas pieskaita sevi pie augstākas kārtas! Un pie tam, cik viņi ir prasīgi! Katrā ziņā vēlas, lai visu rakstītu visstingrākā, vistīrākā un viscēlākā valodā, vārdu sakot, grib, lai krievu valoda, jau pienācīgi izkopta, piepeši pati no sevis nolaistos no mākoņiem un uzsēstos viņiem taisni uz mēles, tā ka viņiem vairāk

nekā, kā tikai atvērt muti un to izbāzt. Protams, cilvēka dzimuma sieviešu dala ir neizprotama; bet, cienījamie lasītāji, jāatzīstas, ka mēdz būt vēl neizprotamākas lietas.

Bet Čičikovs pa to laiku bija nokļuvis pilnīgā neizpratnē, lai izšķirtu, kura no dāmām bija vēstules sacerētāja. Pamēģinājis raidīt uzmanīgus skatienus, viņš redzēja, ka no dāmu puses arī izpaudās kaut kas tāds, kas nabaga mirstīgā sirdī viesa reizē ir cerības, ir saldas mokas, ka viņš beidzot teica: nē, nekādi nevar uzminēt! Tas tomēr nekādi nemazināja jautro garastāvokli, kādā viņš atradās. Viņš nepiespiesti un veikli ar dažām dāmām apmainījās ar patīkamiem vārdiem, pie vienas vai otras piegāja maziem sīkiem solīšiem vai, kā mēdz teikt, tipināja kājām, kā parasti dara mazi, švīti vecīši, iesaukti par peļu kumeliņiem, kuri zābakos uz augstiem papēžiem visai veikli grozās ap dāmām. Patipinājis ar diezgan veikliem pagriezieniem pa kreisi un pa labi, viņš turpat pataisīja ar kāju kaut ko līdzīgu īsai astītei vai komatam. Dāmas bija ļoti apmierinātas un ne tikvien kā atklāja viņā daudz patīkamu un mīļu īpašību, bet pat sāka vērot sejā majestātisku izteiksmi, pat kaut ko Marsam līdzīgu, militāru, kas, kā zināms, ļoti patīk sievietēm. Viņa dēļ jau sāka mazliet ķildoties: ievērojušas, ka viņš parasti nostājas pie durvīm, dažas aizgūtnēm steidzās ieņemt vietu tuvāk pie durvīm, un, kad vienai palaimējās to izdarīt ātrāk, tad gandrīz izcēlās nepatīkams gadījums, un daudzām, kas bija vēlējušās darīt to pašu, tāda nekaunība izlikās par daudz riebīga.

Čičikovs tā bija aizņemts no sarunām ar dāmām vai, pareizāk, dāmas viņu ar savām runām tā aizrāva un savaldzināja, izbārstot kaudzi visvalšķīgākās un smalkākās alegorijas, kuras visas vajadzēja uzminēt, no kā viņam uz pieres pat izspiedās sviedri, — ka viņš aizmirsa izpildīt pieklājības pienākumu un vispirms pieiet pie mājasmātes. Par to viņš atcerējās tikai tad, kad izdzirda pašas gubernatorienes balsi, kura jau vairāk minušu bija stāvējusi viņa priekšā. Guber- natoriene, jauki galvu kratīdama, drusku laipnā un viltīgā balsī teica: «A Pāvel Ivanovič, tad, lūk, kā jūs!…» precizi nespēju atkārtot gubernatori enes vārdus, bet viņa teica kaut ko lielas laipnības caurstrāvotu tanī garā, kādā sarunājas dāmas un kavalieri mūsu aristokrātisko rakstnieku stāstos, kuri ir lieli meistari aprakstīt viesistabas un palielīties ar aristokrātiskā toņa prašanu, tanī garā, ka vai pa- tieši jūsu sirds jau tā aizņemta, ka tanī vairs nav vietas pat ne tai vismazākajā stūrītī nežēlīgi no jums aizmirstajiem. Tajā pašā brīdī mūsu varonis pievērsās gubernatorienei un jau bija gatavs viņai atbildēt nebūt ne sliktāk, kā modes romānos atbild Zvonski, Linski, L'dini, Gremini un visādi veikli militāri cilvēki, kad. nejauši pacēlis acis, pēkšņi apstājās, it kā no trieciena apdullināts.

Viņa priekšā stāvēja ne tikai gubernatoriene, viņa turēja pie rokas jaunu sešpadsmit gadu vecu meiteni, svaigu gaišmati ar smalkiem un glezniem sejas pantiem, ar smailu zodu, burvīgi apaļīgu sejas ovālu, kādu mākslinieks ņemtu par paraugu Madonnai un kādu tikai reti gadās redzēt Krievijā, kur viss mīl būt plašu apmēru, viss, kas vien ir: ir kalni, ir meži, ir stepes, ir sejas, ir lūpas, ir kājas; to pašu gaišmati, kuru viņš bija saticis ceļā, kad atgriezās no Nozdreva, kad aiz kučieru vai zirgu muļķības viņu ekipāžās bija tik dīvaini sadūrušās, iejūgi tā samudžinājušies un tēvocis Mitjajs ar tēvoci Miņaju bija ņēmušies lietu atmudžināt. Čičikovs tā apjuka, ka nevarēja pateikt neviena sakarīga vārda, un nomurmināja velns zina ko, ko nekādā ziņā neteiktu ne Gremins, ne Zvonskis, ne Lidins.

«Jūs vēl neesat pazīstami ar manu meitu?» teica gubernatoriene: «institūta audzēkne, tikko kā beigusi.»

Viņš atbildēja, ka viņam jau bijusi laime nejaušā kārtā iepazīties; pamēģināja vēl kaut ko piemetināt, bet kaut kas pavisam neizdevās. Gubernatoriene, divus trīs vārdus pateikusi, beidzot ar meitu aizgāja uz zāles otru galu pie citiem viesiem, bet Čičikovs vēl arvien nekustīgi stāvēja vienā un tajā pašā vietā, kā cilvēks, kurš jautri izgājis uz ielas pastaigāties, kura acis gatavas raudzīties uz visu, un pēkšņi nekustīgi apstājies, atceroties, ka viņš ir kaut ko aizmirsis, un tad nekā muļķīgāka nav par tādu cilvēku: acumirklī bezrūpīgā izteiksme no vioa sejas nozūd; viņš pūlas atcerēties, ko ir aizmirsis, vai tas būtu lakats, bet lakats ir kabatā, vai tā būtu nauda, bet nauda arī ir kabatā, viss, liekas, ir klāt, bet tomēr kāds nezināms gars viņam čukst ausī, ka viņš ir kaut ko aizmirsis. Un tagad jau viņš apjucis un nemierīgs raugās uz pūli, kas kustas viņa priekšā, uz joņojošajām ekipāžām, uz garāmejošā pulka ķiverēm un šautenēm, uz izkārtni, un nekā lāgā neredz. Tāpat arī Čičikovs pēkšņi kļuva svešs visam, kas ap viņu norisinājās. Tajā brīdī no dāmu smaržīgajām lūpām uz viņu plūda daudz smalku un mīļu aicinājumu un jautājumu … «Vai atļauts mums, nabagām zemes iemītniecēm, būt tik drošām, lai jums jautātu, par ko iūs sapņojat?» «Kur atrodas tās laimīgās vietas, kurās lidinās jūsu domas?» «Vai drīkst zināt tās vārdu, kura jūs iegremdējusi šajā saldā sapņu ielejā?» Bet viņš uz visu atbildēja ar kategorisku nevērību, un patīkamās frāzes pazuda kā ūdenī. Viņš pat bija tik nepieklājīgs, ka no viņām drīz vien aizgāja uz otru pusi, vēlēdamies palūkoties, kurp aizgājusi gubernatoriene ar savu meitu. Bet šķita, ka dāmas nevēlas viņu tik ātri atstāt, ikviena pati sevī bija nolēmusi lietot visdažādākos ieročus, tik bīstamus mūsu sirdīm, un laist darbā visu, kas vien tas labākais. Jāpiezīmē, ka dažām dāmām, es saku, ka dažām dāmām, tas nebūt nenozīmē, ka visām, piemīt maza vājība, ja viņas pie sevis ievēro kaut ko sevišķi jauku, vai nu pieri, vai muti, vai rokas, tad jau domā, ka viņu jaukākā sejas daļa tā tūliņ pirmā visiem duras acīs un ka visi pēkšņi sāks vienā balsī runāt: «palūkojieties, palūkojieties, kāds viņai skaists grieķu deguns vai arī kāda pareiza, burvīga piere!» Ja kādai ir skaisti pleci, tad viņa jau iepriekš pārliecināta, ka visi jaunie cilvēki būs pilnīgā sajūsmā un tajā laikā, kad viņa ies garām, aizgūtnēm atkārtos: «ak, kādi viņai brīnišķīgi pleci,» bet uz seju, matiem, degunu, pieri pat nepaskatīsies, un, ja arī paskatīsies, tad tā kā uz kaut kādu blakus lietu. Tā domā dažas dāmas. Ikviena dāma pie sevis nozvērējās dejās būt pēc iespējas burvīgāka un visā pārākuma spožumā parādīt to, kas viņai bija vispārākais. Pastmeistariene valsējot tik tīksminoši nolieca uz sāniem galvu, ka varēja just patiešām kaut ko ne no šīs pasaules. Kāda ļoti mīļa dāma, kura bija atbraukusi pavisam ne tādēļ, lai dejotu, sakarā ar atgadījušos, kā pati izteicās, nelielo incommodite augonīša veidā uz labās kājas, aiz kāda iemesla bija spiesta pat uzvilkt plīša zābakus, — tomēr nenocietās un aplaida dažus apļus plīša zābakos taisni tādēļ, lai pastmeistariene patiesi pārāk daudz neieņemtu savā galvā.

Bet viss tas neatstāja uz Čičikovu cerēto iespaidu. Viņš pat neskatījās uz apļiem, ko taisīja dāmas, bet nemitīgi slējās pirkstgalos, lai redzētu pāri galvām, kur varēja būt noslēpusi es intriģējošā gaišmate; pietupās arī, raudzīdamies starp pleciem un mugurām, beidzot atrada un ieraudzīja viņu sēdot kopā ar māti, pār kuru cēli šūpojās kāda austrumnieciska čalma ar spalvu. Likās, it kā viņš gribētu viņas izņemt triecienā; vai nu tā bija pavasara jūsma, kas uz viņu iedarbojās, vai arī kāds viņu stūma no muguras, tikai viņš apņēmīgi spiedās uz priekšu, nekā nevērojot; akciznieks no Viņa saņēma tādu grūdienu, ka sagrīļojās un tikko tikko noturējās uz vienas kājas, citādi, protams, būtu līdz ar sevi nogāzis veselu virkni; pastmeistars arī atkāpās un paskatījās viņā ar izbrīnu, jauktu ar diezgan smalku ironiju, bet viņš neskatījās uz viņiem; viņš tālumā redzēja tikai gaišmati, kura apģērba garu cimdu un, bez šaubām, dega tieksmē lidot pa parketu. Bet tur nomalē jau četri pāri spēra vaļā mazurku; papēži lauza grīdu, un armijas štabskapteinis strādāja ar miesu un dvēseli, ar kājām un rokām griežot tādus pas, kādus ir sapnī nevienam nebija gadījies izgriezt. Čičikovs aizlavījās garām mazurkai gandrīz pa pašiem papēžiem un tieši uz to vietu, kur sēdēja gubernatoriene ar meitu. Taču viņš piegāja pie viņām ļoti nedroši, netipināja tik veikli un izmeklēti ar kājām, p&t mazliet apjuka, un visās kustībās bija redzama kaut kāda neveiklība.

Nevar droši pateikt, vai patiesi mūsu varonī bija atmodušās mīlestības jūtas, pat apšaubāmi, ka tāda veida kungi, tas ir, ne īsti resni, tomēr arī ne īsti tievi, būtu spējīgi uz mīlestību, bet pie visa tā te bija kaut kas tik dīvains, kaut kas tāda veida, ko viņš pats sev nevarēja izskaidrot! viņam likās, kā viņš pats vēlāk atzinās, ka visa balle, ar visu savu čalu un troksni, uz kādu brīdi it kā attālinājās; vijoles un ragi plēsa kaut kur aiz kalniem, un viss ietinās miglā, līdzīgi tai, kāda ir nevērīgi uzzīmētam laukam gleznā. Un no šī miglainā, kaut kā uztrieptā iauka skaidri un pabeigti raudzījās tikai aizrautīgās gaišmates smalkie vaibsti: viņas ovāli apaļīgā sejiņa, viņas slaidais stāvs, kāds mēdz būt institūta audzēknēm pirmajos mēnešos pēc beigšanas, viņas baltais, gandrīz vienkāršais tērps, kas viegli un veikli visur aptvēra jaunos un vingros locekļus', kuri veidojās kaut kādās skaidrās līnijās. Šķita, ka viņa visa līdzīga kādai paijai, kas precizi izgrebta ziloņkaulā; tikai viņa vienīgā baltoja un caurspīdīga un gaiša raudzījās no duļķainā necaurredzamā pūla.

Redzams, tas tā mēdz būt pasaulē, redzams, arī Čičikovi uz dažiem mirkļiem dzīvē pārvēršas par dzejniekiem., bet dzejnieka vārds būs pārmērīgs. Vismaz viņš pats sevi sajuta par kaut ko līdzīgu jaunam cilvēkam, gandrīz gandrīz vai par huzaru. Ieraudzījis viņām līdzās tukšu krēslu, viņš tūliņ to aizņēma. Sarunas no sākuma nevedās, bet vēlāk lieta gāja, un viņš pat atguva drosmi, bet… te, par lielu nožēlošanu, vajag atzīmēt, ka cienījami ļaudis, kas ieņem svarīgus amatus, sarunās kaut kā mazliet smagnēji, uz tām ir meistari poručiku kungi un nekādi ne augstāk par kapteiņa činām. Kā viņi to dara, dievs viņus zina: liekas, runā ne visai gudras lietas, bet meiča vienā laidā šūpojas krēslā aiz smiekliem; bet valsts padomnieks dievs zina ko sāks stāstīt: vai nu runās par to, ka Krievija ļoti plaša valsts, vai nu pateiks komplimentu, kurš, kaut gan izdomāts ne bez asprātības, bet no kura briesmīgi ož pēc grāmatas: un, ja arī pateiks kaut ko smieklīgu, tad pats smejas nesalīdzināmi vairāk nekā tā, kas viņā klausās. Te tas tiek piezīmēts tādēļ, lai lasītāji saprastu, kāpēc gaišmate sāka žāvāties mūsu varoņa stāstu laikā. Taču varonis to visu nemaz neredzēja, stāstīdams par daudzām patīkamām lietām, par kurām viņam jau bija nācies stāstīt līdzīgos gadījumos dažādās vietās: proti, Simbirskas guberņā pie Sofrona Ivanoviča Bezrūpīgā, kur toreiz bija viņa meita Adelaide Sofronovna ar trim svainēm: Mariju Gavrilovnu, Aleksandru Gavrilovnu un Adelheidi Gavrilovnu; pie Fjodora Fjodoroviča Perekrojeva Rjazaņas guberņā; pie Flora Vasiljeviča Uzvarētāja Penzas guberņā un pie viņa brāļa Pētera Vasiljeviča, kur bija viņa sievas māsa Katrīna Michailovna un viņas mazmeitas Roze Fjcdorovna un Emilija Fjodorovna; Vjatkas guberņā pie Pētera Varsonofjeviča, kur bija viņa vedeklas māsa Pelageja Jegorovna ar radinieci Sofiju Rostislavnu un divām pusmāsām Sofiju Aleksandrovnu un Maklaturu Aleksandrovnu.

Visām dāmām ļoti nepatika tāda Cičikova izturēšanās. Viena no viņām tīšām pagāja viņam garām, lai liktu to viņam manīt, un pat diezgan nevērīgi aizskāra gaišmati ar savas kleitas rulo, bet ar šalli, kas lidinājās ap viņas pleciem, izrīkojās tā, ka tās gals trāpīja viņu tieši sejā, tajā pašā laikā viņam aiz muguras kopā ar vijolīšu smaržu izlidoja diezgan asa un indīga piezīme. Bet vai nu viņš patiesi nedzirdēja, vai arī izlikās, ka nedzird, tikai tas bija slikti; jo dāmu spriedumus mums būs cienīt: to viņš arī nožēloja, bet tikai pēc tam, tātad par vēlu.

Sašutums, no visiem viedokļiem taisnīgs, izpaudās daudzās sejās. Lai cik liels svars Cičikovam bija sabiedrībā, kaut arī viņš bija miljonārs un viņa sejā viedās varenums, un pat kaut kas līdzīgs Marsam, un militārs, bet ir lietas, kuras dāmas nepiedos nevienam, lai viņš būtu kas būdams, un tad ir beigas! Ir gadījumi, kur sieviete, lai cik tā, salīdzinot ar vīrieti, būtu vāja un nevarīga rakstura, bet pēkšņi kļūst cietāka ne tikai kā vīrietis, bet par visu, kas vien ir pasaulē. Nevērība, gandrīz netīša, ko Čičikovs bija izrādījis, pat atjaunoja dāmu vidū vienprātību, kas jau taisījās izirt sakarā ar krēsla iegūšanu. Kaut kādos sausos un parastos vārdos, kurus nejauši bija izteicis, saskatīja kodīgus mājienus. Visu postu vainoja satīrisks dzejolis, ko bija sacerējis kāds no jaunajiem cilvēkiem, bez kā, kā zināms, gandrīz nekad neiztiek guberņas ballēs. So dzejoli tūliņ pierakstīja Cičikovam. Sašutums auga, un dāmas pa dažādiem kaktiem sāka par viņu runāt ļoti nelabvēlīgā kārtā; bet nabaga institūta audzēkne bija galīgi iznīcināta, un spriedums par viņu bija jau parakstīts.

Pa to laiku mūsu varonim gatavojās ārkārtīgi nepatīkama nejaušība: tajā brīdī, kad gaišmate garlaikojās, bet viņš stāstīja viņai šādus tādus notiķumus, kas bija gadījušies dažādos laikos un pat skāra grieķu filozofu Diogenu, no dibensistabas parādījās Nozdrevs. Vai nu viņš bija izrāvies no bufetes, vai arī no nelielās zaļās viesistabas, kur risinājās spēcīgāka spēle nekā parastais vists, vai nu ar paša gribu, vai arī viņu izgrūda, tikai parādījās viņš, jautrs, priecīgs, satvēris pie rokas prokuroru, kuru, liekas, jau vazāja labu laiku, tāpēc ka nabaga prokurors grozīja uz visām pusēm savas biezās uzacis, it kā meklēdams līdzekli atbrīvoties no šī draudzīgā ceļojuma roku rokā. Patiesi, tas bija neciešami. Nozdrevs, dūšu. uztaisījis ar pāris tējas tasēm, protams, ne bez ruma, nu melsa bez žēlastības. Čičikovs, viņu jau no tālienes ieraudzījis, izšķīrās pat par upuri, tas ir, atstāt savu apskaužamo vietu un cik iespējams steidzīgi aiziet; nekā laba viņam nevēstīja šī satikšanās. Bet kā par postu šai brīdī iznira gubernators un izteica ārkārtīgu prieku, ka atradis Pāvelu Ivanoviču, un apstādināja viņu ar lūgumu būt par tiesnesi strīdā ar divām dāmām par to, vai sievietes mīlestība ir ilgstoša vai nav; bet pa to laiku Nozdrevs jau viņu bija ieraudzījis un gāja tieši pretim.

«A, Chersonas muižnieks, Chersonas muižnieks!» viņš kliedza, pienākdams un skaļi smiedamies, no kā drebēja viņa svaigie, kā pavasara roze sārtie vaigi: «ko, vai daudz sapirki mirušo? Jā, jūs taču nezināt, jūsu ekselence,» viņš bļaustījās turpat, pievērsdamies gubernatoram: «viņš tirgojas ar mirušām dvēselēm! Dieva vārds. Paklau, Čičikov! tu taču, es tev saku pa draugam, lūk, mēs visi te esam tavi draugi, lūk, arī viņa ekselence šeit, es tevi pakārtu, nudien, pakārtu!»

Čičikovs vienkārši nezināja, kur atrodas.

«Ticiet vai ne, jūsu ekselence,» turpināja Nozdrevs: «kad viņš man teica: pārdod mirušās dvēseles, es tā ir pārplīsu no smiekliem. Atbraucu šurp, man stāsta, ka nopircis par trim miljoniem zemniekus ar pārvietošanu; kas par pārvietošanu! viņš taču nopirka no manis mirušus. Paklau, Čičikov, tu taču esi lops, nudien, lops, lūk. arī viua ekselence šeit, vai nav tiesa, prokuror?»

Bet prokurors un Čičikovs, un pats gubernators tā apjuka, ka galīgi neatrada, ko atbildēt, bet Nozdrevs. nemaz nepievērsdams uzmanības, tikai turpināja savu pussakarīgo runu: «Nu tu, brāl, tu, tu … es no tevis neatkāpšos, kamēr neuzzināšu kādēļ tu pirki mirušās dvēseles. Paklau, Čičikov, tev taču patiesi jākaunas, tev. tu pats zini, nav labāka drauga kā es. Lūk, arī viņa ekselence šeit, vai nav tiesa, prokuror? Jūs neticēsiet, jūsu ekselence, kā mēs viens otram esam pieķērušies, tas ir, vienkārši ja jūs teiktu, lūk, es te stāvu, bet jūs teiktu: Nozdrev! saki pēc sirdsapziņas, kas tev dārgāks, paša tēvs vai Čičikovs? Teikšu Čičikovs, nudien… Atļauj, sirsniņ, es tev uzspiedīšu vienu bezē. Atļaujiet taču, jūsu ekselence, man viņu nobučot. Jā, Čičikov, tu nu nepretojies, vienu bezē atļauj uzspiest tavam sniegbaltajam vaigam!» Nozdrevs tika tā atgrūsts ar savu bezē, ka tikko nenolidoja uz grīdas: no viņa visi atkāpās un vairāk neklausījās: bet tomēr viņa vārdi par mirušo dvēseļu pirkšanu bija izteikti visā rīklē un pavadīti ar tik skaļiem smiekliem, ka pievērsa pat to uzmanību, kas atradās vistālākos istabas kaktos. Sis jaunums izlikās tik dīvains, ka visi apstājās ar kokainu, muļķīgi jautājošu izteiksmi. Čičikovs ievēroja, ka daudzas dāmas samirkšķinājās savā starpā ar kaut kādu ļaunu, kodīgu smīnu, un dažu personu izteiksmē parādījās kaut kas tik divdomīgs, kas vēl vairāk palielināja šo apjukumu. Ka Nozdrevs ir pēdējais melis, tas bija visiem zināms, un nemaz nebija nekas jauns dzirdēt no viņa pilnīgas aplamības; bet mirstīgai^, patiesi, grūti pat saprast, kā ierīkots šis mirstīgais: lai cik triviāls būtu jaunums, bet lai tik tas būtu jaunums, viņš katrā ziņā to paziņos otram mirstīgajam, kaut vai tikai tādēļ, lai pateiktu: «paraugieties, kādus melus palaidis!», bet otrs mirstīgais ar patiku pastieps ausi, kaut gan vēlāk pats teiks: «jā, tie ir pilnīgi triviāli meli, kas nav uzmanības vērti!» un tūliņ pēc tam dosies meklēt trešo mirstīgo, lai, izstāstījis viņam, pēc tam kopā ar viņu izsauktos cēlā sašutumā: «kādi triviāli meli!» Un tas katrā ziņā apies visu pilsētu, un visi mirstīgie, lai cik viņu būtu, izrunāsies pēc sirds patikšanas un pēc tam atzīs, ka tam nav vērts pievērst uzmanības un ir necienīgi par to runāt.

Sis niecīgais notikums acīm redzami nospieda mūsu varoni. Lai cik aplami muļķa vārdi, bet dažreiz to pietiek, lai samulsinātu gudru cilvēku. Viņš sāks justies neērti, nelabi: gluži tā, kā kad ar skaisti nospodrinātu zābaku piepeži būtu iekāpis netīrā, smirdošā peļķē, ar vārdu, nelabi, pavisam nelabi! Viņš mēģināja par to nedomāt, centās izklaidēties, uzjautrināties, piesēdās pie vista, bet viss gāja kā greizais ritenis: divas reizes viņš izspēlēja cita krāsu un, aizmirsis, ka trešo nekauj, atvēzējās ar visu roku un aiz muļķības nokāva pats savu. Priekšsēdētājs nekādi nevarēja saprast, kā Pāvels Ivanovičs, kurš tik labi un, var teikt, smalki izprata spēli, varēja pielaist tamlīdzīgas kļūdas un nokaut viņa pīķa karali, uz kuru, pēc paša izteicieniem, paļāvies kā uz dievu. Protams, pastmeistars un priekšsēdētājs un pat pats policijmeistars, kā nākas, jokojās par mūsu varoni, vai tik viņš neesot iemīlējies, un ka mēs jau gan zinām, ka Pāvelam Ivanovičam sirsniņa klibo, zinām, kas to ievainoj's: bet viss tas viņu nekādi neiepriecināja, lai kā viņš mēģināja smieties un atjokoties. Pie vakariņām arī viņš nekādi nespēja uzplaukt, nevērojot, ka sabiedrība pie galda bija patīkama un ka Nozdrevs jau sen bija izsviests; jo pašas dāmas beidzot bija ievērojušas, ka viņa uzvešanās kļūst pārlieku skandaloza. Katiljona vidū viņš bija nosēdies uz grīdas un sācis tvarstīt dejotājus pie stērbelēm, kas jau ne pēc kā neizskatījās, pēc dāmu izteicieniem. Vakariņas bija ļoti jautras, visas sejas, kas ņirbēja trejžuburu lukturu, puķu, konfekšu un pudeļu priekšā, bija apspīdētas ar visnepiespiestāko apmierinātību. Oficieri, dāmas, frakas, viss dvesa laipnību, pat līdz sājumam. Vīrieši lēca augšā no krēsliem un skrēja atņemt sulaiņiem bļodas, lai ar neparastu veiklību tās piedāvātu dāmām. Kāds pulkvedis pasniedza dāmai šķīvi ar mērci kaila zobena galā. Gados cienījami vīrieši, kuru vidū sēdēja arī Čičikovs, skaļi strīdējās, prātīgam vārdam uzkoz- dami zivi vai gaļu, nežēlīgā veidā samērcētu sinepēs, un strīdējās par tiem priekšmetiem, kuros viņš vienmēr bija piedalījies; bet viņš bija līdzīgs nogurušam, tālā ceļā samocītam cilvēkam, kuram nekas nenāk prātā un kuram nav spēka ne iekš kā iedziļināties. Viņš pat nesagaidīja vakariņu beigas un aizbrauca mājās nesalīdzināmi agrāk, nekā bija paradis aizbraukt.

Tur, lasītājam tik pazīstamajā istabiņā, ar kumodi durvju priekšā un tarakaniem, kas dažbrīd raudzījās no kaktiem, viņa domas un gars bija tikpat nemierīgā stāvoklī, cik nemierīgs bija tas atzveltnes krēsls, kurā viņš sēdēja. Nepatīkami, nemierīgi viņam bija ap sirdi, tur palika kaut kāds mokošs tukšums. «Kaut jūs visus, kas izdomāja tās balles, būtu velns parāvis!» teica viņš dusmās. «Nu, par ko aiz muļķības priecājas? Guberņā neraža, dārdzība, bet viņiem tik balles! Ek, gudrība: izgreznojušās bābu lupatām! It kā nebūtu redzēts, ko daža sev uzkrāvusi mugurā par tūkstoš rubļiem! Jeb ņemsim par piemēru zemnieku obroku vai, kas vēl ļaunāk, mūsu pašu sirdsapziņu. Taču ir zināms, kādēļ tu ņem kukuli un blēžojies: tādēļ, lai sievai iegādātu šalli vai arī dažādus robronus, kaut tos jupis parāvis, kā visus sauc. Un kāpēc? tāpēc ka lai kaut kāda pļāpa Sidorovna neteiktu, ka pastmeistarienei labāks tērps nekā viņai, un tāpēc izgrūž viņai tūkstoš rubļu. Kliedz: «balle, balle, uzjautrināšanās!» Vienkārši draņķīga balle, nepavisam ne krievu garā, ne krievu raksturā, velns zina kas: pieaudzis, pilngadīgs cilvēks piepeši izlec visgarām melnā, applucināts, apstiepts kā velnēns un nu tik mētāties ar kājām. Dažs pat pārā stāvēdams sarunājas ar otru par svarīgu darīšanu, bet tanī pašā laikā kā kazlēns taisa pa labi un pa kreisi venzeļus .. . Viss tas no mērkaķības, viss tas no mērkaķības! Ja francūzis četrdesmit gados ir tāds pats bērns, kā bijis piecpadsmit, tad, lūk, mums tāpat vajag! Nē, patiesi. .. pēc katras balles taisni kā kad būtu izdarījis kādu grēku; pat atcerēties par to negribas. Galva pilnīgi tukša; tāpat kā pēc sarunas ar kādu augstākās sabiedrības cilvēku: par visu viņš izrunāsies, pie visa mazliet pieskarsies, visu pateiks, ko izrāvis no grāmatām, raibi, skaisti, bet galvā kad jel kas no tā būtu palicis, un redzi pēc tam, ka pat saruna ar vienkāršu tirgotāju, kas zina tikai vienīgi savu lietu, bet zina to stingri pēc pieredzes, labāka par visiem tiem zvārguļiem. Nu, ko no viņas, no tās balles, izspiedīsi? Nu, ja, teiksim, kāds rakstnieks būtu iedomājies visu to skatu aprakstīt, tāds kā tas ir? Nu, arī grāmatā, arī tur tā būtu tikpat aplama kā dzīvē. Kas tur īsti ir: vai tikumība vai netikumība? vienkārši, velns viņu zina, kas! Nospļaudīsies un aizvērsi pēc tam grāmatu.» Tā Čičikovs nelabvēlīgi atsaucās par ballēm vispārīgi, bet, liekas, še bija piejaucies cits dusmu iemesls. Galvenais īgnums bija nevis par balli, bet par to, kā tai gadījās izbeigties, ka pēkšņi viņš visu priekšā parādījās dievs zina kādā gaismā, ka nospēlēja kaut kādu divdomīgu lomu. Protams, paraudzījies uz to saprātīga cilvēka acīm, viņš redzēja, ka viss tas muļķība, ka aplamais vārds nekā nenozīmē, sevišķi tagad, kad galvenā lieta jau nodarīta, kā pienākas. Bet cilvēks ir dīvains: viņu stipri apbēdināja to nelabvēlība, kurus viņš necienīja un par kuriem atsaucās asi, nosodīdadms viņu zūdīšanos un greznību. Viņu jo vairāk kaitināja tas, ka, lietu skaidri apskatījis, viņš redzēja, ka pa daļai tam par iemeslu bija pats. Tomēr uz sevi viņš nesaskaitās, un te, protams, viņam bija taisnība. Visiem mums ir maza vājība mazliet sevi pažēlot, bet cenšamies labāk pameklēt kādu savu tuvāko, uz ko izgāzt savas dusmas, piemēram, uz kalpu, uz mums pakļauto ierēdni, kas tajā brīdī pagadījies, uz sievu vai, beidzot, uz krēslu, kuru aizmet velns zina kur, pie pašām durvīm, tā ka tam nolūst roku balsti un atzveltne, lai, sak, tas saprot, kas ir dusmas. Tāpat arī Čičikovs drīz vien atrada tuvāko, uz kura pleciem uzkrāva visu, ko tik vien dusmas var iedvest. Sis tuvākais bija Nozdrevs, un, nekā neteiksi, viņš tika tā apstrādāts no visiem sāniem un pusēm, kā varbūt gadās būt apstrādātam kaut kādam blēdim stārastam vai arī tā, kā kučieri apstrādā kāds braucējs, pieredzes bagāts kapteinis, bet dažreiz arī ģenerālis, kurš virs visiem jau klasiskiem kļuvušajiem izteicieniem pieliek vēl daudz nezināmu, kurus viņš pats personīgi ir izgudrojis. Visi Nozdreva raduraksti tika apskatīti, un daudzi no viņa ģimenes locekļiem dabūja uz bērnu bērniem.

Bet tajā laikā, kad viņš sēdēja savā cietajā krēslā, tirdīts no domām un bezmiega, centīgi pacienādams Nozdrevu un visus viņa radus, un viņa priekšā mirguļoja tauku svece, kuras dakts jau sen bija apklājusies ar melnu apdegušu cepuri, ik brīdi draudot nodzist, un viņa logā raudzījās akla tumša nakts, jau vērsdamās zilgmē no tuvīnās ausmas, un tālē sasaucās daži gaiļi, un pilnīgi aizmigušajā pilsētā varbūt kaut kur vilkās frizēs šinelis, nezināmas šķiras un činas bēdu brālis, kas zina tikai vienu (ak vai!) krievu ļaužu pārāk iemīdīto kroga ceļu, tajā laikā pilsētas otrā pusē risinājās notikums, kas gatavojās padziļināt mūsu varoņa nepatīkamo stāvokli. Tieši pilsētas attālākās ielās un šķērsielās rībināja diezgan dīvaina ekipāžā, ko īsti nevarēja saprast kā lai nosauc. Tā neizskatījās pēc tarantasa, ne pēc vāģiem, ne pēc puskarietes, bet drīzāk līdzinājās izdobtam tuklvaidzīgam arbūzam, novietotam uz riteņiem. Šā arbūza vaigi, tas ir, durtiņas ar dzeltenas krāsas paliekām, aizvērās ļoti slikti un bija kaut kā sasietas ar auklām tāpēc, ka slēdzenes un rokturi bija nolietojušies. Arbūzs bija pildīts ar spilveniem tabakas maka vai ruļļa veidā vai ari vienkāršiem spilveniem katūna pārvalkos, piebāzts ar maisiem, kuros bija maizes klaipi, veģi, biezpiena rauši, pīrādziņi un ūdens kliņģeri. Kaut kur no augšas raudzījās vistas pīrāgs un rasola pīrāgs. Pakaļkāpslī bija novietojusies persona no sulaiņu sugas, tērpta svārkā no mājās darinātas svītrotas kokvilnas drēbes, viņa bārda bija neskūta un vietām sirma, persona, kas pazīstama ar nosaukumu zēns. Dzelzs iekavu un sarūsējušo atsperu troksnis un čīkstēšana otrā pilsētas malā uzcēla no miega sargu, kurš, pacēlis savu alebardu, cik jaudas, neizpratnē iekliedzās: kas nāk? taču redzēdams, ka neviens nenāk, bet tālumā bija dzirdama tikai rībināšana, notvēra savā apkaklē kādu zvēru un, piegājis pie laternas, notiesāja to turpat sev uz naga. Pēc kam, alebardu nolicis, atkal aizmiga pēc visiem bruņinieku statūtiem. Zirgi reižu reizēm klupa uz ceļiem, tāpēc ka nebija apkalti, un pie tam līdzenais pilsētas bruģis, kā redzams, bija viņiem maz pazīstams. Kulba, iztaisījusi vairākus pagriezienus no ielas ielā, beidzot iegriezās tumšā šķērsielā garām nelielajai Nikolas draudzes baznīcai, kas atrodas Nedotičkos, un apstājās protopopienes nama vārtu priekšā. No karietes izlīda meiča lakatu ap galvu, vamzi mugurā un ar abām dūrēm ar tādu spēku ieklupa vārtos, ka tā jaudātu tikai vīrietis (zēnu, svītrainas drēbes svārkos, pēc tam aiz kājām novilka zemē, jo viņš gulēja nāves miegā). Suņi sāka riet, un vārti, atvērušies, kaut gan ar lielām pūlēm, beidzot aprija šo neveiklo ceļošanas līdzekli. Ekipāžā iebrauca šaurajā pagalmā, kas bija pieblīvēts ar malku, vistu kūtīm un visādiem būriem; no ekipāžās izkāpa lielmāte: šī lielmāte bija muižniece, kolēģiju sekretāriene Korobočka. Drīz vien pēc mūsu varoņa aizbraukšanas vecīte bija kļuvusi tik nemierīga, kaut tikai netop no viņa piekrāpta, ka, negulējuši trīs naktis no vietas, apņēmās braukt uz pilsētu, nevērojot to, ka z; rgi nebija apkalti, un tur skaidri uzzināt, cik tagad maksā mirušās dvēseles un vai tik viņa nav pāršāvusi buku, dievs pasarg, pārdodama tās, varbūt, trīs reizes lētāk. Kas izcēlās no šīs atbraukšanas, lasītājs var uzzināt no kādas sarunas, kas notika starp divām dāmām Šī saruna… bet lai šī saruna labāk notiek nākošajā nodaļā.

IX NODAĻA

No rīta, pat agrāk par to laiku, kas N pilsētā nolikts vizi- tēm, pa durvīm no kāda oranžkrāsas koka nama, ar mezoninu un zilām kolonām, izlidoja dāma, tērpta švītā rūtainā klokā; viņu pavadīja sulainis šinelī ar vairākām apkaklēm un galvā apaļu spīdošu cepuri ar zelta uzšuvi. Dāma oa nolaistām kāpnēm steigšus ielidoja karietē, kas jau stāvēja pie parādes durvīm. Sulainis tūliņ aiztaisīja karietes durtiņas, aizvāza kāpnes un, siksnās karietes pakaļā ieķēries, uzkliedza kučierim: brauc! Dāma veda tikko kā dzirdēto jauno ziņu un izjuta nepārvaramu tieksmi, cik ātri vien iespējams, to pastāstīt. Katru brīdi viņa lūkojās pa karietes logu, bet par neizsakāmu sarūgtinājumu redzēja, ka puse ceļa vēl arvien priekšā. Katrs nams viņai izlikās garāks nekā parasti; baltā akmens nabagu māja ar šaurajiem logiem vilkās neciešami ilgi, tā ka viņa beidzot nenocietās nesacījusi: nolādētā ēka, ir gala nav! Kučieris jau divi reizes bija dabūjis pavēli: ātrāk, ~>trāk, And- ruška! tu šodien brauc neciešami ilgi! Beidzot mērķis bija aizsniegts. Kariete apstājās vienstāva, tumši pelēka koka nama priekšā ar baltiem bareljefiņiem virs logiem, ar augstu koka žogu logu priekšā un šauru dārziņu, aiz kura režģa augošie tievie kociņi bija gluži balti no pastāvīgiem pilsētas putekļiem. Logos bija redzami puķu podi ar puķēm, papagailis, kas šūpojās būrī, ar knābi pie gredzena pieķēries, un divi sunīši, kas gulēja saulē, šajā namā dzīvoja atbraukušās dāmas sirdsdraudzene. Autors ļoti baidās, nezinādams, kā abas dāmas nosaukt, lai tās atkal nekļūtu uz viņu dusmīgas, kā tās jau agrāk dusmojušās. Nosaukt viņas izdomātā vārdā bīstami. Vari izdomāt, kādu vārdu gribi, visādā ziņā kādā mūsu plašās valsts kaktā, jo tā patiesi ir liela, atradīsies kāds, kam tāds vārds; tas tad ari briesmīgi noskaitīsies un sāks stāstīt, ka autors ļaunprātīgi paslēpus atbraucis ar nolūku visu izzināt, kas viņš pats ir, kādu kažociņu nēsā, kādu Agrafenu Ivanovnu apciemo un kas viņam garšo. Pēc činas nosaukt, dievs pasargi, vēl bīstamāk. Tagad pie mums visas činas un kārtas tā sadusmotas, ka viss, kas tik vien grāmatā iespiests, tūliņ jau liekas personības: kā redzams, tāds ir gaiss. Pietiek tikai pateikt, ka kādā pilsētā dzīvo muļķīgs cilvēks, tas jau tūliņ zīmēts uz personu: piepeši izlēks kāds cienījama izskata kungs un iekliegsies: es arī esmu cilvēks, tātad es arī esmu muļķis, vārdu sakot, tūliņ nopratīs, kas par lietu. Lai no visa tā izbēgtu, tādēļ dāmu, pie kuras atbrauca viešņa, nosauksim par dāmu no visām pusēm* patīkamu, kā viņu arī N pilsētā gandrīz visi paziņas vienbalsīgi sauca. So nosaukumu viņa bija ieguvusi likumīgā kārtā, jo, patiesi, nebija nekā taupījusi, lai kļūtu augstākā mērā tīkama. Kaut gan cauri šai tīkamībai paslepus lūkojās uch cik sprigana sievietes daba! un gandrīz vai ik vienā laipnajā vārdā rēgojās uch kāda adata! bet, dievs pasargi, kas vārījās viņas sirdī pret to, kura centās kaut kā un ar kaut ko aizlīst viņai pi iekšā. Bet viss tas bija ietērpts vissmalkākās manierēs, kādas vien guberņas pilsētā iespējamas. Katra viņas kustība bija gaumīga, viņa pat mīlēja dzeju un dažreiz pat ļoti sapņaini prata turēt galvu, un visi atzina, ka viņa patiesi no visām pusēm patīkama dāma. Otrai dāmai, tas ir, tai, kas atbrauca, nebija tik vispusīgas dabas un tāpēc sauksim viņu par vienkārši patīkamu dāmu. Viešņas atbraukšana uzmodināja saulē gulošos sunīšus: plušķaino Adeli, kas vienmēr sapinās pati savās pinkās, un tievkājaino Popuri. Viens un otrs riedami iznesa savas gredzenā saliektās astes priekšnamā, kur viešņa atbrīvojās no sava kloka un palika stāvam tērpā ar moderniem raibumiem un krāsu un garām astēm ap kaklu; pa visu istabu izplatījās jasmina smarža. Tikko no visārn pusēm patīkamā dāma bija dabūjusi zināt par vienkārši patīkamās dāmas atbraukšanu, viņa tūliņ izskrēja priekšnamā. Dāmas sadevās rokās, saskūpstījās un iekliedzās, kā mēdz iekliegties institūta audzēknes, kas satikušās drīz pēc izlaiduma, kad māmiņas vēl nav paspējušas viņām izskaidrot, ka vienas tēvs ir nabagāks un zemākas činas nekā otras. Skūpstīšanās noritēja ļoti skaļi, tā ka šuneļi no jauna ierējās, par ko dabūja kūlienu ar lakatu, un abas dāmas iegāja viesistabā, saprotams, zilajā, ar dīvānu, ovālu galdiņu un pat ar staipekni apvītu širmi; viņām pakaļ rūkdama ieskrēja plušķainā Adele un lielais Popuri uz tievajām kājiņām. «Te, te, lūk, šai kaktiņā!» mājasmāte sacīja, viešņu dīvana stūrī nosēdinādama. «Lūk, tā! lūk, tā!

lūk, jums būs ari spilvens!» To teikusi, viņa aizbāza draudzenei aiz muguras spilvenu, uz kura ar vilnas dziju bija izšūts bruņinieks, tā kā parasti šuj uz kanevas: deguns bija kā redeles, bet lūpas četrstūrainas. «Cik es esmu priecīga, ka jūs … Es dzirdu, kāds piebrauc, un domāju, kas tik agri varēja atbraukt? Paraša saka: vicegubernatoriene, bet es atbildu: nu, lūk, atkal atbraukusi apnicīgā muļķe, un jau gribēju teikt, ka manis nav mājā …»

Viešņa jau gribēja ķerties pie lietas un pastāstīt jauno ziņu. Bet izsauciens, ko izlaida no visām pusēm patīkamā dāma, piepeši deva sarunai citu virzienu.

«Kāds jautrs katūns!» izsaucās no visām pusēm patīkamā dāma, aplūkodama vienkārši patīkamās dāmas apģērbu.

«Jā, Joti jautrs. Tomēr Praskovja Fjodorovna atrod, ka būtu labāk, ja rūtiņas būtu drusku mazākas un punktiņi nebūtu brūni, bet zili. Es savai māsai izsūtīju drānu: tā bija tik burvīga, ka vienkārši nevar ar vārdiem aprakstīt; iedomājieties: svītriņas šauriņas, šauriņas, kādas tikai cilvēka fan- tazija var iedomāties, zils pamats un starp svītriņām tikai actiņas un ķepiņas, actiņas un ķepiņas, actiņas un ķepiņas … Vārdu sakot, ne ar ko nesalīdzināmi! Var droši teikt, ka nekā līdzīga vēl nekad nav bijis pasaulē.»

«Mīļā, tas jau ir par raibu.»

«Ak nē, nav par raibu.»

«Ak, par raibu.»

Jāpiezīmē, ka no visām pusēm patīkamā dāma pa daļai bija materialiste, viņai bija tieksmes noliegt, šaubīties un daudz kam dzīvē nepiekrist.

Vienkārši patīkamā dāma te izskaidroja, ka tas nebūt nav tik raibi, un izsaucās: «Jā, apsveicu jūs: kruzuļus vairs nenēsā.»

«Kā, nenēsā?»

«To vietā ir bārkstis.»

«Ak, tas nemaz nav glīti, bārkstis!»

«Bārkstis, visur bārkstis: pelerins ar bārkstīm, pie piedurknēm bārkstis, uzplecīši ar bārkstīm, apakšā bārkstis, visur bārkstis.»

«Nav labi, Sofija Ivanovna, ja visur bārkstis.»

«Ļoti glīti, Anna Grigorjevna, ārkārtīgi: šuj divām vīlītēm ar platām piedurknēm un augšā … Bet — lūk, lūk, kā jūs brīnīsieties, lūk, kad sacīsiet, ka … Nu, brīnieties. Iedomājie

ties, taļļas ir vēl garākas, priekšā ass stūris un krūšu kauliņš pavisam iziet no robežām: brunči sakrokoti visapkārt kā vecos laikos fižmas, pat uz muguras mazliet uzliek vati, lai būtu pilnīga belle famme.»

«Nu, vai zināt, atzīstos!» sacīja no visām pusēm patīkamā dāma, galvu cienīgi palocīdama.

«Ir jau tiesa, atzīstos!» vienkārši patīkamā dāma atbildēja

«Nu kā jūs gribat, bet es tarn pakaļ neķēmošos.»

«Es pati arī nē… Patiesi, ja apdomā, kāda kādreiz nav tā mode … ne pēc kā neizskatās! es joku dēļ izlūdzu no savas māsas piegrieztni; mana Melānijā jau sāka šūt.»

«Tātad jums jau ir piegrieztne?» iesaucās no visām pusēm patīkamā dāma ne bez ieinteresētības.

«Nu jā, māsa atveda.»

«Mīļā, dodiet man to, dieva dēļ dodiet.»

«Ak, es jau apsolīju Praskovjai Fjodorovnai. Varbūt pēc viņas.»

«Kas tad pēc Praskovjas Fjodorovnas vairs to ģērbs mugurā? Tas jau būtu ļoti dīvaini no jūsu puses, ja jūs dotu svešiem priekšroku.»

«Viņa jau arī man ir radiniece.»

«Viņa jums radiniece, dievs zina kāda: no vīra puses… Nē, Sofija Ivanovna, es par to ne dzirdēt «iegribu, tas iznāk: jūs mani tā apvainojat… redzams, esmu jau jums apnikusi, redzams, jūs gribat pārtraukt ar mani pazīšanos.»

Nabaga Sofija Ivanovna galīgi nezināja, ko viņai darīt. Viņa juta pati, ka bija sevi nostādījusi starp divām stiprām ugunīm. Te nu bija, vajadzēja lielīties! Viņa bija gatava par to ar adatām sabadīt muļķīgo mēli.

«Nu, ko tad dara mūsu skaistulis?» iejautājās no visām pusēm patīkamā dāma.

«Ak mans dievs! ko es te tā sēžu jūsu priekšā! lūk, jauki! Vai zināt, Anna Grigorjevna, kādēļ es atbraucu?* Te viešņai aizrāvās elpa, vārdi kā vanagi taisījās izskriet viens pēr otra, un vajadzēja tikai būt tik necilvēcīgai, kūda bija sirdsdraudzene, lai iedrošinātos viņas runu traucēt.

«Lai kā jūs viņu slavējat un lielāt,» runāja viņa ļoti ātri, ātrāk nekā parasti: «bet es teikšu tieši un viņam acīs teikšu, ka viņš ir nelietīgs cilvēks, nelietīgs, nelietīgs, nelietīgs.»

«Bet paklausieties tikai, ko es jums atklāšu ..

«Izrunājuši, ka viņš ir skaists, bet viņš nemaz nav skaists, it nepavisam nav, un deguns viņam … visnepatīkamākais deguns …»

«Atļaujiet, atļaujiet jel jums tikai izstāstīt… mījā Anna Grigorjevna, atļaujiet izstāstīt! Tas tik ir notikums, vai saprotat: notikums: skonapel-istoar,» runāja viešņa gandrīz ar izmisumu un gluži lūdzošā balsī. Nebūs lieki piezīmēt, ka abu dāmu sarunā iespruka daudz svešvārdu un dažkārt veseli franču teikumi. Lai gan autors ar godbijību atzīst to lielo labumu, kādu franču valoda atnes Krievijai, lai gan ar godbijību izturas pret mūsu augstāko aprindu teicamo ieražu runāt cauru dienu franciski, kas, zināms, notiek aiz lielas tēvijas mīlestības; tomēr nekādi neuzdrīkstas pieļaut kādas svešas valodas teikumu šajā savā krievu poēmā. Tā tad turpināsim krieviski.

«Kas par notikumu?»

«Ak mana dārgā Anna Grigorjevna, kaut jūs tikai varētu iedomāties to stāvokli, kādā cs nokļuvu, iedomājieties, pie manis šodien atnāk protopopiene, protopopiene, Kirila tēva sieva, un ko jūs domājat: mūsu mīlulis, tas mūsu atbraucējs, kāds izrādās, a?»

«Kā, vai tad viņš arī ar protopopieni lakstojies?»

«Ak Anna Grigorjevna, lai nu būtu lakstojies, tas vēl nebūtu nekas; paklausieties tikai, ko man nu^at stāstīja protopopiene: saka, atbraukusi pie viņas muižniece Korobočka, pārbijusies un bāla Kā nāve, un stāsta, bet ko stāsta, paklausieties tikai: vesels romāns: piepeši dziļā naktī, kad mājā visi jau guļ, pie vārtiem tiek klaudzināts tik briesmīgi, kā vien var iedomāties, un kliedz: atveriet, atveriet, ja nē, — vārti tiks ielauzti! … kā jums tas izliekas? Ko jūs pēc tā spriežat par mūsu mīluli?»

«Kāda tad ir tā Korobočka, vai jauna un skaista?»

«Nemaz, vecene.»

«Lūk, jauki! Tad viņš piesējies vecenei. Nu, var redzēt, kāda gaume mūsu dāmām, atradušas ko iemīlēt.»

«Tad nē jel, Anna Grigorjevna, nepavisam ne tas, ko jūs domājat, iedomājieties tikai to, ka ierodas, no galvas līdz kājām apbruņojies kā kāds Rinaldo Rinaldini un prasa: pārdodiet, viņš saka, man visas dvēseles, kas nomirušas. Korobočka ļoti prātīgi atbild, viņa saka, es nevaru pārdot, tāpēc ka tās mirušas. Nē, viņš saka, tās nav miīušas: tā ir mana darīšana, viņš saka, zināt, vai mirušas vai ne; viņas nav mirušas, nav mirušas! kliedz, nav mirušas! Vārdu sakot, sacēla briesmīgu skandaljozu: saskrēja visa sādža, bērni raud, visi kliedz, neviens nekā nesapiot, un, vairāk nekā kā tikai orror, orror, orror.. . Bet, Anna Grigorjevna, jūs nevarat iedomāties, kā es iztrūkos, kad visu to dabūju dzirdēt. «Mījā kundze,» Maška man saka, «paskatieties spogulī, jūs esat bāla.» Par spoguli nav vaļas ne domāt, saku: man jābrauc, jāizstāsta Annai Grigorjevnai. Tūliņ lieku iejūgt zirgus karietē: kučieris Andruška prasa man, kur jābrauc, bet es nevaru ne izrunāt, skatos viņam acīs kā muļķe; man šķiet, viņš nodomāja, ka esmu ārprātīga. Ak, Anna Grigorjevna, kaut tikai jūs varētu iedomāties, kā es pārbijos!»

«Tas taču ir Joti dīvaini,» teica no visām pusēm patīkamā dāma: « ko gan tās mirušās dvēseles varētu nozīmēt? Es, atzīstos, tur nekā nesaprotu. Nu jau otru reizi dzirdu par šīm mirušām dvēselēm; bet mans vīrs saka, ka Nozdrevs melo: tomēr tur laikam kaut kas ir.»

«Bet iedomājieties, Anna Grigorjevna, kāds bija mans stāvoklis, kad dabūju to dzirdēt. Un tagad, Korobočka saka: es nezinu, saka, ko nu man darīt. Piespieda, saka parakstīt kādu viltotu papīru, nosvieda piecpadsmit rubju asignacijās; es, saka, esmu nepieredzējusi, nespēcīga atraitne, es nekā nezinu…» Palūk, kāds notikums! Bet kaut tikai jūs varētu jel maz iedomāties, kā es iztrūkos!»

«Bet sakiet, ko gribat, te nav mirušās dvēseles, te slēpjas kaut kas cits.»

«Es atzīstos arī,» ne bez izbrīna sacīja vienkārši patīkamā dāma un tūliņ sajuta stipru vēlēšanos dabūt zināt, kas gan tur vēl slēpjas. Viņa pat teica vilcinādamās: «Bet kā jūs domājat, kas tur vēl slēpjas?»

«Nu, kā jūs domājat?»

«Kā es domāju? … Es, man jāatzīstas, esmu gluži apjukusi.»

«Tomēr, es labprāt vēlētos zināt: kādas ir jūsu domas par šo lietu?»

Bet patīkamā dāma nekā neatrada, ko atbildēt. Viņa prata tikai uztraukties, bet kaut ko asprātīgu iedomāties viņa nespēja, un tāpēc viņai, vairāk nekā dažai citai, bija vajadzīga sirdsdraudzība un padomi.

«Nu paklausieties, ko nozīmē tās mirušās dvēseles,» no visām pusēm patīkamā dāma sacīja, un viešņa pie šiem vārdiem visa pārvērtās dzirdē: viņas austiņas izstiepās pašas no sevis, viņa piecēlās pusstāvu, gandrīz nesēdēja un neturējās pie dīvana, un, nevērojot to, ka bija diezgan smaga, piepeši kļuva daudz tievāka, kļuva līdzīga vieglai pūkai, kas pie pirmā dvašas uzpūtiena tūliņ uzlidos gaisā.

Tā krievu kungs medībās, piejājis pie meža, no kura tūlīt tūlīt izlēks piķiera pieceltais zaķis, kopā ar savu zirgu un paceltu suņa pātagu pārvēršas sastingušā mirklī, biszālēs, kam tūlīt tūlīt pieliks uguni. Viņš acīm iezīdies miglainajā gaisā, tūlīt jau panāks zvēru, tūlīt trāpīs viņa skrotis, lai kā pretojas ņirbošais sniega klajums, kaisīdams sudrabotas zvaigznes viņam mutē, ūsās, acīs, uzacīs un uz bebrādas cepures.

«Mirušās dvēseles…» no visām pusēm patīkamā dāma iesāka.

«Ko, ko?» viešņa uzbudināta krita valodā.

«Mirušās dvēseles! …»

«Ak, sakiet dieva dēļ!»

«Tās tikai izdomātas uzmanības novēršanai, bet lieta, lūk, kāda: viņš grib aizvest gubernatora meitu.»

Sis spriedums bija tiešām negaidīts un visādā ziņā pārsteidzošs. To izdzirdējusi, patīkamā dāma uz vietas gluži pārakmeņojās, nobālēja, nobālēja kā nāve un, nudien, ne pa jokam izbijās. «Ak mans dievs!» viņa iekliedzās, rokas sasizdama: «tas gan man nebija ienācis prātā.»

«Bet es. taisnību sakot, tiklīdz jūs atplētāt muti, tūliņ nopratu, kas par lietu,» atbildēja no visām pusēm patīkamā dāma.

«Bet, Anna Grigorjevna, kas gan pēc visa tā ir institūta audzināšana! palūk, kāda nevainība!»

«Kas par nevainību! Es dzirdēju, ka viņa runāja tādus vārdus, ka, jāatzīstas, man nav dūšas tos atkārtot.»

«Vai zināt, Anna Grigorjevna, tas, nudien, vienkārši plēš sirdi pušu, jā redzi, cik tālu tagad nonākusi netikumība.»

«Taču vīrieši pēc viņas kā bez prāta. Bet, ja man jāsaka, tad, atzīstos, es pie viņas nekā neatrodu …»

«Neciešami manierīga.»

«Ak mana dārgā Anna Grigorjevna, viņa jau ir izcirsts tēls, kaut jel kāda izteiksme būtu sejā.»

«Ak, cik manierīga! ak, cik manierīga' Mans dievs, cik manierīga! Es nezinu, kas viņu tā izmācījis, bet es vēl neesmu redzējusi sievieti, kas būtu tik klīrīga.»

«Mīļā! viņa ir tēls un bāla kā nāve.»

«Ak, to nesakiet, Sofija Ivanovna: krāsojas bezdievīgi.»

«Ak, ko jūs, Anna Grigorjevna, viņa ir krīts, krīts, kā tīrs krīts.»

«Mīļā, es sēdēju viņai blakus: krāsa bija pirksta biezumā un krita no vaigiem veseliem gabaliem kā apmetums. Māte izmācījusi, pati ir koķete, bet meita māmiņu pārspēs.»

«Bet atļaujiet, varat zvērēt, kā gribat, bet es esmu gatava tūliņ pazaudēt bērnus, vīru, visu muižu, ja viņai ir kaut tikai viena pilīte, kaut mazākā daļiņa, kaut ēna no kāda sārtuma!»

«Ak, ko jūs runājat, Sofija Ivanovna!» no visām pusēm patīkamā dāma sacīja, rokas sasizdama.

«Ak, kāda jūs esat, Anna Grigorjevna! Es par jums brīnos!» sacīja patīkamā dāma un arī sasita rokas.

Lai lasītājs nebrīnās, ka dāmas nebija vienis prātis par to, ko abas gandrīz reizē bija redzējušas. Patiesi, pasaulē ir daudz lietu, kam tāda īpašība: ja uz tām paskatās viena dāma, tās izliekas gluži baltas, bet, ja paskatās otra — tās iznāk sarkanas, sarkanas kā brūklenes.

«Nu, lūk, jums vēl viens pierādījums, ka viņa ir bāla.» turpināja patīkamā dāma: «es kā tagad atminas, ka sēdēju blakus Maņilovam un sacīju viņam: paskatieties, cik viņa bāla! Nudien, vajag būt tik neprātīgiem kā mūsu vīriešiem, lai jūsmotu par viņu. Bet mūsu skaistulis .. . Ak, cik riebīgs viņš man izlikās! Jūs nevarat iedomāties, Anna Grigorjevna, cik riebīgs viņš man izlikās.»

«Tomēr atradās dažas dāmas, kas nebija pret viņu vienaldzīgas.»

«Es, Anna Grigorjevna? To jūs nekad nevarat teikt, nekad, nekad!»

«Es jau par jums nerunāju, it kā bez jums nevienas nebūtu.»

«Nekad, nekad, Anna Grigorjevna! Atļaujiet man jums piezīmēt, ka es sevi ļoti labi pazīstu; varbūt gan, ka kādas citas dāmas, kas izliekas ļoti nepieietamas.»

«Nu, atvainojiet, Sofija Ivanovna! Atļaujiet man teikt, ka ar mani tādi skandaljozi nekad nav notikuši. Varbūt ar kādu citu, bet ar mani ne, atļaujiet man to jums izskaidrot.»

«Kādēļ tad jūs apvainojāties? tur taču bija arī citas dāmas, bija pat tādas, kas pirmās sagrāba krēslu pie durvīm, lai nosēstos viņa tuvumā.»

Nu, pēc tādiem patīkamās dāmas vārdiem gan neizbēgami vajadzēja sekot negaisam, bet, par lieliem brīnumiem, abas dāmas piepeši apklusa, un it nekas nesekoja. No visām pusēm patīkamā dāma atminējās, ka jaunās modes kleitas piegrieztne viņai vēl nav rokā, bet vienkārši patīkamā dāma noprata, ka viņa vēl nav spējusi izzināt nekādus sīkumus no sirdsdraudzenes atklājuma, un tāpēc miers iestājās ļoti drīz. Tomēr nevar sacīt, ka abām dāmām būtu iekšēja dziņa darīt otrai nepatikšans, un, vispār, tām nemaz nebija ļauna daba, bet sarunā, gluži nemanot, radās maza vēlēšanās otrai drusku iedurt; vienkārši viena otrai izdevīgā brīdī pateiks kādu dzīvāku vārdiņu: še tev! na, saņem, apēd! Visādas ir kā vīriešu, tā sieviešu dzimuma sirdsvēlēšanās.

«Es tikai to nevaru saprast,» sacīja vienkārši patīkamā dāma: «ka Čičikovs kā iebraucējs varēja iedrošināties spert tādu drošu soli. Nevar būt, ka tur nav līdzdalībnieku.»

«Un jūs domājat, ka nav?»

«Bet kā jūs domājat, kas viņam varēja palīdzēt?»

«Nu, kaut vai tas pats Nozdrevs.»

«Vai tiešām Nozdrevs?»

«Nu, kādēļ ne? viņš uz to arī būs gatavs. Jūs zināt: viņš savu miesīgo tēvu gribēja pārdot vai, labāk sakot, uz kārtīm nospēlēt.»

«Ak mans dievs, kādus interesantus jaunumus es uzzinu no jums! Man nenāca ne prātā, ka arī Nozdrevs iemaisīts šajā notikumā!»

«Bet es jau to vienmēr domāju'»

«Ja apdomā, nudien, kas gan nenotiek pasaulē: nu, vai tad varēja iedomāties, kad, atcerieties, Čičikovs bija tikko kā iebraucis mūsu pilsētā, ka viņš sabiedrībā izdarīs tādu dīvainu maršu? Ak Anna Grigorjevna, kaut jūs zinātu, kā es izbijos! ja nebūtu jūsu labvēlības un draudzības… es patiesi stāvētu nelaimes malā .. . kur vēl tālāk? Mana Maška redz, ka esmu bāla kā nāve: mīļā kundze, viņa man saka, jūs esat bāla kā nāve. Maška, atbildu: man par to nav vaļas tagad domāt. Tad, lūk, kāds notikums! Tad arī Nozdrevs tur ir klāt, kas to būtu domājis!»

Patīkamajai dāmai ļoti gribējās izzināt citus sīkumus par nolaupīšanu, tas ir, kurā stundā un citu, bet viņa gribēja par daudz. No visām pusēm patīkamā dāma tieši atbildēja, ka nezinot. Viņa nemācēja melot: kaut ko iedomāties, — tā cita lieta, bet arī tikai tanī gadījumā, kad iedomas dibinājās uz iekšēju pārliecību, ja tika izjusta iekšēja pārliecība, tad viņa prata sevi aizstāvēt, un lai tikai kāds blēdis advokats, ievērojams citu domu uzvarētājs, pamēģinātu te spēkoties, tas tūliņ redzētu, ko nozīmē iekšēja pārliecība.

Ka abas dāmas beidzot galīgi pārliecinājās par to, ko no sākuma ieskatīja tikai par iedomām, tur nav nekā neparasta. Mūsējie, gudri ļaudis, kā mēs paši sakām, izturas gandrīz tāpat, un par pierādījumu der mūsu zinātniskie prātojumi. No sākuma zinību vīrs tuvojas kā kāds blēdis, iesāk bailīgi, iesāk lēnā garā, mēreni, iesāk ar vispazemīgāko jautājumu: vai tas nav no turienes? vai šis apgabals nav no tā kakta savu nosaukumu dabūjis? jeb: vai šis dokuments nepieder citiem, vēlākiem laikiem? jeb ari: vai ar šo tautu nav jāsaprot, lūk, kāda tauta? Nekavējoties citē gan vienu, gan otru seno rakstnieku, un, tikko mana kaut kādu norādījumu vai, vienkārši, kad kaut kas viņam tikai izliekas kā norādījums, viņš jau top drošāks un dūšīgs, sarunājas ar seniem rakstniekiem bez kautrēšanās, jautā viņiem un pats atbild viņu vietā, pavisam aizmirsdams, ka viņš iesācis ar nedrošu varbūtību; viņam jau liekas, ka viņš to jau redz, ka tas ir skaidrs — un spriedums nobeidzas ar vārdiem: tad, lūk, tas tā bija, tad, lūk, par kādu tautu tiek runāts, tad, lūk, no kādas puses lieta jāaplūko! Pēc tam to visiem dzirdot pasludina no katedras, un jaunatklātā patiesība sāk staigāt pa pasauli, iekarodama sev piekritējus un cienītājus.

Tanī laikā, kad abas dāmas tik veiksmīgi un asprātīgi atšķetināja tik sarežģītu jautājumu, viesistabā ienāca prokurors ar savu vienmēr sastingušo seju, biezajām uzacīm un mirkšķinošo aci. Dāmas viena par otru steidzās viņam paziņot visus notikumus, izstāstīja par mirušo dvēseļu pirkšanu, par nodomu aizvest gubernatora meitu un viņu gluži apmulsināja, tā ka viņš nekā nesaprata, lai cik ilgi stāvēja vienā un tai pašā vietā, mirkšķināja kreiso aci un purināja ar lakatu no bārdas tabaku. Abas dāmas pameta viņu tā stāvam un steidzās katra uz savu pusi dumpot pilsētu. So pasākumu viņām izdevās veikt mazliet vairāk nekā pusstundā. Pilsēta bija pilnīgi sadumpota; viss sāka rūgt, kaut jel kāds ko būtu varējis saprast. Dāmas visiem prata sapūst tādu miglu acīs, ka visi, bet it īpaši ierēdņi, labu laiku bija apstulbināti. Viņu stāvoklis no sākuma bija līdzīgs skolnieka stāvoklim, kam guļot biedri, kas agrāk cēlušies, iebāzuši degunā huzaru, tas ir, ar tabaku pildītu papīriņu. Ievilcis ar visu gulētāja sparu tabaku degunā, viņš atmostas, lec augšā, skatās kā muļķis, acis ieplētis, uz visām pusēm un nevar saprast, kur viņš, kas ar viņu noticis, un pēc tam tikai sāk izšķirt slīpiem saules stariem apgaismotās sienas, biedru smieklus, kuri paslēpušies kaktos, rītu, kas skatās pa logu, atmodušos mežu, kas skan tūkstošām putnu balsīm, gaišu kļuvušo upi, kas šur un tur līčloču pazūd starp tievajām niedrēm un visa nokaisīta pliku bērnu bariem, kuri saskrējuši uz peldēšanos, un pēc tam tikai beidzot sāk jūst, ka viņa degunā sēž huzars. Gluži tāds pats pirmajā brīdī bija pilsētas iedzīvotāju un ierēdņu stāvoklis. Ikviens apstājās kā auns, acis ieplētis. Mirušās dvēseles, gubernatora meita un Čičikovs, viss tas viņu galvās sajuka un samaisījās neparasti dīvaini: un tikai pēc tam, pēc pirmā reibuma, viņi pa druskai sāka tos apjaust katru atsevišķi, šķirt vienu no otra, sāka prasīt izskaidrojumu, un dusmojās, redzēdami, ka lieta nekādi negrib noskaidroties. Kas par joku īsteni, kas par joku tās mirušās dvēseles? Mirušajās dvēselēs nav nekādas loģikas, kā var mirušas dvēseles pirkt? kur tāds muļķis atradīsies? un par kādu stulbu naudu viņš tās pirks? un kur, beidzot, kur var likt tādas mirušas dvēseles? un kāpēc te iejaukta gubernatora meita? Ja viņš ir gribējis to aizvest, tad kādēļ viņam pirkt mirušas dvēseles? Un, ja pirkt mirušas dvēseles, tad kādēļ jāaizved gubernatora meita? vai viņš būs gribējis dāvināt viņai tās mirušās dvēseles, vai? Patiesi, kādas aplamas tenkas izplatītas pa pilsētu? Kas tā par kārtību, tu neesi ne apgriezies, bet tādas tenkas jau palaistas, un kad_ jel tur būtu kāda jēga … Tomēr ir izplatītas, tātad kaut kads iemesls taču bijis? Bet kāds iemesls var būt mirušās dvēselēs? tur ir iemesla nav. Tas iznāk tā: bābas visādus niekus saķērušas un putru savārījušas, lai nu tagad visi strebj! nudien, lai velns parauj! … Vārdu sakot, sacēlās tenkas, un visa pilsēta sāka runāt par mirušām dvēselēm un gubernatora meitu, par Čičikovu un mirušām dvēselēm, par gubernatora meitu un Čičikovu, visi, kas vien spēja, sacēlās kājās. Kā viesulis sāka griezties līdzi tam, kā likās, snaudošā pilsēta! Izlīda no alām visi gulšņavas un miega mices, kas vairāk gadu nakts svārkos bija staigājuši pa mājām, uzveldami vainu te kurpniekam, kas pašuvis šaurus zābakus, te skroderim, te dzērājam kučierim. Visi tie, kas sen bija pārtraukuši visas pazīšanās un sagājās tikai ar muižniekiem Miegapūžņi un Gulētāju (slaveni termini, atvasināti no vārdiem miegs un gulēt, kas pie mums Krievijā lielā cieņā tāpat kā frāze: iebraukt pie Šņācēja un Krācēja, kas nozīmē visādus nāves miegus uz sāniem, uz muguras un visādos citos stāvokļos ar krākšanu, svilpošanu pa degunu un visiem citiem piederumiem). Visi tie, ko nevarēja no mājas izvilināt laukā ne ar ielūgumu uz piecsimt rubļu dārgu zivju viru ar divi aršinu garām storēm un mutē kūstošām zivju pastētēm; vārdu sakot, izrādījās, ka pilsēta ir liela, ka tajā daudz ļaužu, ka tā pienācīgi apdzīvota. Parādījās arī kāds Sisojs Pafnut- jevičs un Makdonalds Karlovičs, par kuru nekad nekas nebija dzirdēts; viesistabās tagad dēdēja kāds garš, garš ar sašautu roku, tik gara auguma, kāds vēl nekad nebija redzēts. Pa ielām brauca aizsegtas droškas, visādi sen neredzēti līnij- rati, kratekļi, čīkstekļi — un ievārījās putra. Citā reizē un pie citiem apstākļiem tādām tenkām varbūt nebūtu pievērsta nekāda uzmanība; bet N pilsēta jau sen nebija dabūjusi dzirdēt nekādas ziņas. Triju mēnešu laikā pat nebija noticis nekas tāds, ko galvaspilsētās mēdz nosaukt par komeražām, kas, kā zināms, pilsētai ir tikpat kā īstā laikā ievesta pārtika. Pilsētas baumotavā pēkšņi radās divējādi, viens otram gluži pretēji ieskati, un piepeši izcēlās divas pretējas partijas: vīriešu un sieviešu Vīriešu partija, visaplamākā, pievērsa uzmanību mirušām dvēselēm. Sieviešu nodarbojās tikai ar gubernatora meitas nolaupīšanu. Sajā partijā, dāmām par godu jāsaka, bija nesamērojami vairāk kārtības un apdomības. Kā redzams, viņu uzdevums jau ir būt par labām saimniecēm un kārtības uzturētājām. Viss viņām it drīz pieņēma možu, noteiktu veidu, ietērpās skaidrās un taustāmās formās, noskaidrojās, nokristalizējās, ar vārdu, iznāca gatava ainava. Izrādījās, ka Čičikovs jau sen bijis iemīlējies un ka viņi satikušies dārzā pie mēnesgaismas, ka gubernators būtu pat viņam atdevis savu meitu, tāpēc ka Čičikovs bagāts kā žīds, ja tikai par iemeslu nebūtu bijusi sieva, ko esot atstājis (kur viņas bija dabūjušas zināt, ka Čičikovs precējies — par to nevienam nebija ne jausmas), un ka sieva, kas ciešot aiz bezcerīgas mīlestības, uzrakstījusi gubernatoram ļoti aizgrābjošu vēstuli un ka Čičikovs, redzēdms, ka tēvs un māte nekad nebūs ar mieru, nodomājis zagšus aizvest. Citos namos runāja drusku citādāk: ka Cičikovam sievas nemaz neesot, bet ka viņš, veikls un noteiktas rīcības cilvēks, gribēdams dabūt meitas roku, esot sācis ar māti un viņam bijusi paslepena sirds draudzība ar viņu un ka tikai vēlāk deklarējis par meitas roku; bet māte, baidīdamās, ka nenotiek noziedzība pret reliģiju, un sirdsapziņas mocīta, esot galīgi atsacījusi, un ka, lūk, tādēļ Čičikovs nolēmis nozagt. Pie visa tā pievienojās dažādi paskaidrojumi un labojumi, par cik šīs baumas iespiedās visnomaļākajās šķērsielās. Krievijā zemākās aprindās ļoti mīl parunāt par tenkām, kas gadās augstākās aprindās, un tādēļ par visu to sāka runāt tādās mājelēs, kur Čičikovs nekad nebija ne acīs redzēts, kur viņu neviens nepazina un kur daudz ko vēl pielika un paskaidroja klāt. Sižets ar katru brīdi kļuva interesantāks un, katru dienu vairāk no- apaļodamies, beidzot galīgā formā, tā, kā ir, nonāca tieši pašas gubernatori enes ausīs. Gubernatoriene kā ģimenes māte, kā pilsētas pirmā dāma un, beidzot, kā dāma, kam par to visu nebija ne mazākās aizdomas, jutās galīgi apvainota no šādām pasakām un iekvēlojās dusmās, no visiem viedokļiem taisnīgās. Nabaga gaišmatei bija jāizcieš visnepatīkamākā tēte-ā-tēte, kāda vien var gadīties sešpadsmit gadu vecai meičai. Visādiem jautājumiem, tirdīšanām, lietas izmeklēšanai, bārieniem, draudiem, pārmetumiem, biktēšanām nebija gala, tā ka meiča sāka raudāt, vaimanāt un nevarēja neviena vārda saprast; šveicaram tika dota visstingrāko pavēle nekad un ne pie kādiem apstākļiem nelaist Čičikovu iekšā.

Nodarījušas savu lietu ar gubernatoriem, dāmas gandrīz jau pievērsās vīriešu partijai, pūlēdamās tos dabūt savā pusē, iegalvodamas, ka mirušās dvēseles esot tikai izdomājums un izlietots nolūkā, lai varētu novērst visas aizdomas un sekmīgāk izdarīt nolaupīšanu. Daudzus no vīriešiem arī noveda no ceļa, un tie piestāja viņu partijai, nevērojot to, ka dabūja sīvus pārmetumus no saviem biedriem, kas viņus nolamāja par bābām un brunčiem, kā zināms, vīriešu kārtai ļoti apvainojošiem vārdiem.

Bet, lai gan vīrieši bruņojās un pretojās, tomēr viņu partijā nepavisam nebija tādas kārtības kā sieviešu. Viss viņiem bija it kā sacietējis, neaptēsts, nelāgs, neglīts, nesaskaņots, slikts, galvā bija jukas, nekārtība, nenoteiktība, domas neskaidras— vārdu sakot, visur bija manāma vīriešu tukšā, rupjā, smagā daba, kurai nav spēju rūpēties par ģimenes laimi, ne ar sirdi pieķerties, daba, kas ir mazticīga, slinka, vienmēr svārstās un mūžīgi baiļojas. Viņi sprieda, ka tas viss nieki, ka gubernatora meitas aizvešana drīzāk piestāvot kādam huzaram, bet nevis civilistam, ka Čičikovs to nedarīšot un ka bābas melojot, jo bāba esot tikpat kā maiss, ko ieliksi, to nesīs; bet svarīga lieta, uz ko jāgriež vērība, esot mirušās dvēseles, kas velns viņu zina ko nozīmē, bet tajās slēpjoties kaut kas visai ļauns, nelāgs. Kāpēc vīriešiem izlikās, ka tajās slēpjas kaut kas ļauns un nelāgs, to mēs tūliņ dabūsim zināt; guberņā patlaban bija iecelts jauns ģenerālgubernators, notikums, kas, kā zināms, loti uzbudina ierēdņus: sāksies tirdīšanas, rājieni, dīdīšana un visādas dienesta putras, ar ko priekšnieks uzcienā savus apakšniekus! Ierēdņi domāja: bet ja viņš tik dabū zināt, ka mūsu pilsētā tādas muļķīgas tenkas izplatītas, tad par to vien mums var sadot ne uz dzīvību, bet nāvi. Slimnīcu valdes inspektors piepeši kļuva bāls: viņam diezin kas ienāca prātā, ka vai tik ar mirušām dvēselēm nav jāsaprot tie slimnieki, kas slimnīcās un vispār arī citās vietās lielā pulkā miruši no karstumu guļas, pret kuru nav tikuši lietoti vajadzīgie pasākumi, un vai tik Čičikovs neesot ģenerālgubernatora kancelejas sūtīts, lai lietu slepeni izmeklētu. Viņš paziņoja par to priekšsēdētājam. Priekšsēdētājs atbildēja, ka tās muļķības, bet pēc tam piepeši pats nobālēja, nodomādams: bet ko tad, ja Cičikova pirktās dvēseles tiešām mirušas? un viņš atļāvis par tām apstiprināt pirkšanas līgumu, pie tam vēl pats bijis Pļuškina pilnvarotais, un ja tas nonāk līdz gubernatoram, ko tad? Viņš par to vairāk nekā, kā tikai pateica vienam un otram, un viens un otrs piepeši kļuva bāls; bailes ir lipīgākas nekā mēris, tās izplatās acumirklī. Visi pie sevis pēkšņi atrada tādus grēkus, kādu viņiem pat nemaz nebija. Vārds mirušās dvēseles skanēja tik nenoteikti, ka sāka celties aizdomas, vai tik te nav kāds mājiens par steigā apraktiem līķiem, sakarā ar diviem nesen notikušiem atgadījumiem. Pirmais gadījums zīmējās uz kaut kādiem Soļviče- godskas tirgotājiem, kas bija atbraukuši uz gadatirgu un pēc tirgus sarīkojuši dzīres saviem biedriem Uztsisoļskas tirgotājiem, dzīres pēc krievu paražas, ar vāciešu untumiem: aršadēm„ punšiem, balzamiem un tamlīdzīgiem. Dzīres, kā jau ierasts, beidzās ar kautiņu. Soļvičegodskas tirgotāji līdz nāvei piekāva uztsisoļskiešus, kaut gan arī paši tika krietni samizoti, gan pa sāniem, gan pa mīkstumu, gan pa tukšumiem, kas liecināja par nesamērīgi lielajām dūrēm, kādas bija bijušas miroņiem. Pēc cīnītāju izteicieniem, vienam no uzvarētājiem pat bija noskaldīts vēja rādītājs, tas ir, pilnīgi sašķaidīts deguns, tā ka no tā vairs sejā nebija palicis ne par pus pirksta. Šajā lietā tirgotāji atzinās par vainīgiem, izskaidrodami, ka esot tikai drusku padraiskojušies; klīda baumas, ka apsūdzētie pie izmeklēšanas esot noskaitījuši pa četrām divsimt rubļu asignacijām katrs; kaut gan lieta vispār pārāk tumša; pēc izmeklēšanas un izziņām izrādījās, ka Uztsisoļskas puiši esot nomiruši tvanā, un tāpēc tos arī apbedīja kā noslāpušus. Otrs nesen notikušais gadījums bija šāds: Utainās-lielības ciema kroņa zemnieki, savienojušies ar tādiem pašiem Silu un Ķildu ciema zemniekiem, it kā no- slaucījuši no zemes virsas zemstes policiju, piesēdētāja, kaut kāda Drobjaškina, personā, tāpēc ka zemstes policija, tas ir, it kā piesēdētājs Drobjaškins, sācis par daudz bieži braukāt uz viņu sādžu, lai apkarotu karstumgulu, bet īstais iemesls esot bijis tas, ka zemstes policija, būdama ar vāju sirdi, ieskatījusi sādžas sievas un meitas. Skaidri gan nav zināms, kaut gan liecībās zemnieki izteikušies tieši, ka zemstes policija bijis tāds nešķīstnieks kā kaķis, ka viņš ne vienu vien reizi ticis pieķerts un reiz pat gluži kails izdzīts no kādas istabas, kur bijis ielīdis. Zināms, zemstes policijai bija jādabū sods par viņa sirds vājībām, bet Utainās-lielības un arī Ķildu ciema zemniekus nevarēja attaisnot par patvarību, ja tikai viņi bija pie slepkavības vainīgi. Bet lieta bija tumša, zemstes policiju atrada uz ceļa, zemstes policijas mundieris jeb svārki bija sliktāki nekā lupatas, bet fiziognomiju ir pazīt nevarēja. Lieta staigāja pa tiesām un beidzot ienāca palatā, kur to klusībā šādi izsprieda: tā kā nav zināms, kurš no zemniekiem piedalījies, un viņu ir daudz, bet Drobjaškins ir beigts cilvēks, tad viņam nebūs nekāds liels labums, ja viņš arī prāvu vinnētu, bet zemnieki vēl ir dzīvi, tātad spriedums viņiem par labu no liela svara; tad tādēļ arī nosprieda: piesēdētājs Drobjaškins pats bijis par iemeslu, tādēļ ka netaisnīgi spaidījis Utainās-lielības un Ķildu ciema zemniekus un ka nomiris uz mājām braucot kamanās ar trieku.

Lieta, kā likās, bija gludi nodarīta, bet ierēdņi, nav zināms, kāpēc, sāka domāt, ka tagad, laikam, runā par šīm mirušajām dvēselēm. Kā par spīti tanī pašā laikā, kad ierēdņu kungi lā kā tā jau atradās Joti grūtā stāvoklī, gubernators vienā reizē saņēma divus papīrus. Vienā bija teikts, ka esot daži ziņojumi un norādījumi, ka viņu guberņā uzturoties kāds viltotu asignaciju taisītājs, kas slēpjoties ar dažādiem vārdiem, un ka nekavējoties vajagot iesākt visstingrāko izmeklēšanu. Otrs raksts bija no kaimiņu gubernatora, kas paziņoja, ka viņa guberņā no likumīga soda izbēdzis kāds laupītājs un, ja varbūt viņu guberņā gadītos kāda šaubīga persona, kas neuzrāda nekādas apliecības un pases, tad lai to uz pēdām aizturot. Šie divi papīri visus gluži samulsināja. Līdzšinējie spriedelējumi un minējumi bija galīgi satricināti. Protams, nekādi nevarēja iedomāties, ka te kaut kas zīmējas uz Čičikovu, tomēr kad katrs pie sevis padomāja, kad atcerējās, ka viņi vēl nemaz nezinot, kas tad Čičikovs patiesībā ir, ka viņš pats Joti neskaidri stāstījis par savu personību, stāstījis, tiesa, ka dienestā cietis taisnības dēj, bet visu to kaut kā neskaidri, un kad pie tam vēl atcerējās, kā viņš pats izteicies, ka viņam bijuši daudz ienaidnieku, kas tīkojuši pēc viņa dzīvības, tad visi kļuva vēl domīgāki: tātad viņa dzīvība ir bijusi briesmās; tātad viņš ticis vajāts, tātad viņš arī kaut ko tādu nodarījis… jā, bet kas tad viņš patiesībā tāds ir? Protams, nevar domāt, ka viņš būtu viltotās naudas taisītājs, un jo vairāk ne, ka laupītājs, ārpuse ļoti godīga, bet pie visa tā, kas tad viņš īsti var būt? Un, lūk, ierēdņu kungi sev uzdeva jautājumu, kuru viņiem vajadzēja sev uzdot mūsu poēmas pirmajā nodaļā. Tika nospriests iztaujāt tos, no kuriem pirktas dvēseles, lai, mazākais, uzzinātu, kas tā par pirkšanu un kas īpaši jāsaprot ar šīm mirušajām dvēselēm, un vai viņš varbūt nav kādam neviļus kaut garām ejot izstāstījis par saviem īstajiem nodomiem, un vai nav kādam teicis, kas viņš tāds ir. Vispirms griezās pie Korobočkas, bet te nekā daudz neieguva: viņš esot par piecpadsmit rubļiem nopircis dvēseles un pērkot arī putnu spalvas, un daudz vēl ko apsolījies pirkt, uzpērkot arī kronim taukus un tāpēc droši vien esot blēdis, jo esot jau viens tāds bijis, kas pircis putnu spalvas un kronim taukus, tas visus esot piekrāpis un protopopa sievu piekrāpis vairāk nekā par simt rubļiem. Visu, ko viņa vēl stāstīja, bija viena un tā paša atkārtojums, un ierēdņi saprata tikai to, ka Korobočka ir vienkārši muļķīga vecene. Maņilovs atbildēja, ka viņš par Pāvelu Ivanoviču vienmēr gatavs galvot kā par sevi pašu, ka viņš ziedotu visu savu muižu, lai iemantotu kaut simto daļu no Pāvela Ivanoviča īpašībām, un atsaucās par viņu visglaimojošākos teikumos un, jau ar piemiegtām acīm, piemetināja dažas domas par draudzību. Šīs domas, protams, pietiekoši izskaidroja viņa maigās sirds īpašības, bet neizskaidroja ierēdņiem lietas būtību. Sobakevičs pateica, ka, pēc viņa domām, Čičikovs esot labs cilvēks, ka esot pārdevis viņam vislabākos zemniekus un visādā ziņā dzīvus; bet ka viņš nevarot galvot, kas var notikt turpmāk, ja grūtās pārceļošanas dēļ viņi ceļā nomirst, tā nebūšot viņa vaina, bet dieva prāts, un ka drudžu un citu nāvi nesošu slimību pasaulē neesot mazums, un esot jau piemēri, ka izmirstot veselas sādžas. Ierēdņu kungi ķērās vēl pie viena līdzekļa, kas gan nebija visai glīts, bet ko tomēr dažureiz lieto, tas ir, aplinkus viņi lika saviem sulaiņiem izprašņāt Cičikova ļaudis vai tie nezina kādus sīkumus par viņa kunga agrāko dzīvi un apstākļiem, bet dabūja zināt ļoti maz. Petruška iepazīstināja viņus tikai ar savu smaku, bet Selifans atbildēja, ka esot pildījis valsts dienestu un agrāk kalpojis muitā un vairāk nekā. Šai ļaužu šķirai ir ļoti dīvaina ieraža. Ja viņam jautā par kaut ko tieši, viņš nekā neatceras, nevar saprast, ko no viņa grib, un pat it vienkārši atbildēs, ka nezina, bet, ja prasa par kaut ko citu, tad piepīs arī to klāt, kas vajadzīgs zināt un izstāstīs ar tādiem sīkumiem, kurus nemaz negribi dzirdēt. Visas ierēdņu izmeklēšanas atklāja viņiem tikai to, ka viņi nekā nezina, kas Čičikovs tāds ir, un ka tomēr Cičikovam visādā ziņā kaut kam ir jābūt. Viņi beidzot apņēmās šo lietu galīgi pārrunāt un nospriest, mazākais, kas un kā viņiem jādara, pie kādiem līdzekļiem jāķeras un kas viņš īsti tāds ir: vai tāds cilvēks, kas kā šaubīga persona jāaiztur un jāarestē, vai arī tāds cilvēks, kas pats var viņus kā šaubīgus saņemt un arestēt. Visa tā dēļ nolēma sapulcēties pie policijmeistara, lasītājam jau pazīstamā pilsētas labdara un tēva.

X NODAĻA

Sapulcējoties pie policijmeistara, lasītājam jau pazīstamā pilsētas tēva un labdara, ierēdņiem bija gadījums vienam otru novērot, ka no rūpēm un nemiera viņi pat ir novājējuši. Patiesi, jaunā ģenerālgubernatora iecelšana un šie saņemtie tik svarīga satura papīri un šīs dievs zina kādas baumas, viss tas bija atstājis uz viņu sejām redzamas zīmes, un frakas daudziem bija kļuvušas jūtami platākas. Visi bija sarāvušies, ir priekšsēdētājs bija kļuvis vājāks, ir slimnīcu valdes inspektors novājējis, ir prokurors novājējis, ir kāds Sīmanis Ivanovičs, ko nekad nesauca uzvārdā un kas nēsāja rādāmā pirkstā gredzenu, ko vienmēr mēdza dot dāmām aplūkot, arī tas bija novājējis. Protams, atradās arī, kā tas vienmēr gadās, daži drošinieki, kas nebūt nezaudēja dūšu, bet tādu bija visai maz. Viens vienīgais pastmeistars. Viņa parasti vienmērīgais raksturs nebija pārmainījies, un vienmēr līdzīgos gadijumos viņam bija paradums runāt: «Pazīstam mēs jūs, ģenerālgubernatorus! Jūs varbūt trīs četri pārmainīsieties, bet es trīsdesmit gadu, mans kungs, sēdu vienā un tai pašā vietā.» Citi ierēdņi viņam uz to parasti atbildēja: «Tev jau ir labi, sprechen sie deutsch, Ivan Andreič: tev tikai pasta darīšanas: saņemt un aizsūtīt ekspediciju, varbūt vienīgi vari piekrāpt, ja aiztaisīsi kantori stundu ātrāk, vai paņemsi lieku maksu no nosebojuša tirgotāja par vēstules pieņemšanu vēlāk par noteikto laiku, vai ari aizsūtīt kādu paku, kas nemaz nav sūtāma, pie tāda darba, zināms, katrs būs svēts. Bet ja tev velns katru dienu ap degunu dejotu: tu pats nemaz negribi ņemt, bet viņš tev bāž. Un tev arī nav liela bēda, tev tikai viens dēlēns; bet man, brāl, Praskovju Fjorio- rovnu dievs tik labi svētījis, kā gads, tā atnes: vai nu Praš- kušku vai Petrušku: te, brāl, dziedāsi citu dziesmu.» Tā runāja ierēdņi, un, vai patiesi iespējams velnam pretoties, par to spriest nav autora darīšana. Šoreiz sanākušajā sapulcē ļoti varēja manīt tās vajadzīgās lietas trūkumu, ko vienkārša tauta sauc par saprātu. Vispār, mēs kaut kā neesam izveidojušies svarīgām apspriedēm. Visās mūsu sapulcēs, sākot ar zemnieku sādžu sapulcēm, beidzot ar visdažādākajām zinību un citām komitejām, ja tajās nav vienas galvas, kas vald^a pār visu, piemīt lielas jukas. Grūti pat pateikt, kāpēc tas tā, redzams, tāda tauta, vienīgi izdodas tās apspriedes, kurās sanāk, lai pažūpotu un paēstu pusdienas, proti, klubi un visādas voksales vāciešu gaumē. Bet gatavi, varbūt, mēs ik brīdi esam uz visu ko. Mēs pēkšņi, ja papūš tik vējš, ierīkosim labdarības veicināšanas un sazini nu kādas vēl biedrības. Mērķis būs skaists, bet pie visa tā nekas neiznāks. Varbūt tas ceļas no tā, ka mēs apmierināmies pašā sākumā un jau uzskatām, ka viss izdarīts. Piemēram, pasākuši kādu labdarīgu biedrību trūcīgiem, mēs tūliņ, lai atzīmētu šādu teicamu pasākumu, rīkojam pusdienu visiem pilsētas augstmaņiem, protams, par pusi no saziedotajām sumām; par atlikušo komiteja nomā sev lepnu dzīvokli ar apkuri un sargiem, bet pēc tam nabagiem tad arī paliek no visas sumas pieci ar pus rubļa, pie kam arī te, šīs sumas sadalīšanā, ne visi locekli ir vienis prātis savā starpā, un ikviens bāž kādu savu kūmu. Kaut gan šoreiz sanākusi sapulce bija gluži citāda veida: tā sanāca aiz nepieciešamības. Lieta grozījās nevis ap kādiem nabagiem vai svešām personām, bet tā skāra katru ierēdni personīgi, tas bija posts, kas draudēja visiem vienlīdz, tātad gribot negribot te jābūt vienprātīgākiem, saliedētākiem. Bet pie visa tā iznāca velns zina kas. Nerunājot jau nemaz par domstarpībām, kas raksturīgas visām apspriedēm, sanākušo spriedumos atklājās kaut kāda neizprotama nedrošība: viens teica, ka Čičikovs esot valsts asignaciju taisītājs, bet pēc tam pats piemetināja: bet varbūt arī nav taisītājs; otrs apgalvoja, ka viņš esot ģenerālgubernatora kancelejas ierēdnis, un tūliņ piebilda: kaut gan velns viņu zina, uz pieres taču neizlasīsi. Pret minējumu, vai tik nav pārģērbies laupītājs, uzstājās visi; atrada, ka ārpuse pati par sevi jau bija godīga, viņa valodā ņebija nekā tāda, kas liktu domāt, ka viņš var būt cilvēks ar mežonīgu uzvešanos. Pēkšņi pastmeistars, kādu brīdi iegremdējies domās, vai nu aiz nejaušas iedvesmas, kas viņu pārņēma, vai arī aiz kā cita, negaidot iesaucās: vai zināt, kungi, kas viņš ir? Balss, kādā viņš to izteica, slēpa sevī kaut ko satricinošu, tā ka visus piespieda vienā un tajā pašā laikā izsaukties: nu, kas? — Tas, kungi, nav neviens cits kā kapteinis Kopeikins! Bet, kad visi kā vienā balsī jautāja: kas tas kapteinis Kopeikins tāds ir? — pastmeistars teica: tad jūs nezināt, kas ir kapteinis Kopeikins?

Visi atbildēja, ka nebūt nezinot, kas ir kapteinis Kopeikins.

«Kapteinis Kopeikins,» teica pastmeistars, savu tabakas dozi tikai pa pasei attaisījis, jo baidījās, ka kāds no kaimiņiem neiebāž tur savus pirkstus, kuru tīrībai viņš vāji ticēja, un viņam pat bija paradums piemetināt: «Zinām, mīļais: jūs ar saviem pirkstiem diezin kādas vietas izgrābstāt, bet tabaka ir lieta, kas prasa tīrību.» — «Kapteinis Kopeikins,» viņš atkārtoja, jau tabaku iešņaucis: «nu, par to, ja izstāstītu, iznāktu pat kādam rakstniekam interesanta, dažā ziņā īsta poēma.»

Visi klātesošie izteica vēlēšanos dzirdēt šo notikumu jeb, kā izteicās pastmeistars, rakstniekam interesanto, dažā ziņā īsto poēmu, un viņš iesāka tā:

Stāsts par kapteini Kopeikinu

«Pēc divpadsmitā gada kara, mans kungs,» — tā iesāka pastmeistars, nevērojot to, ka istabā sēdēja nevis viens kungs, bet veseli seši, — «pēc divpadsmitā gada kara līdz ar ievainotajiem tika atsūtīts arī kapteinis Kopeikins. Vai nu pie Krasnajas, vai pie Leipcigas, tikai varat iedomāties, viņam bija norauta roka un kāja. Nu, toreiz par ievainotajiem, zināt, netika vēl nemaz gādāts: tā sauktais invalidu kapitals tika nodibināts, varat iedomāties, dažā ziņā daudz vēlāk. Kapteinis Kopeikins redz: vajadzētu strādāt, bet viņam, saprotat, ir tikai kreisā roka. Ieradās mājās pie tēva; tēvs atbild: «Man nav nekā, ar ko tevi barot, es,» — varat iedomāties, — «pats tikko nopelnu maizi.» «Lūk, mans kapteinis Kopeikins apņēmās, mans kungs, doties uz Pēterburgu un lūgt valdnieku, vai nebūs monarcha žēlastības: «ka, lūk, tā un tā, dažā ziņā, tā sakot, dzīvību upurējis, asinis lējis…» Nu, kaut kā, zināt, ar ceļa vīriem vai kroņa vezumiem, vārdu sakot, mans kungs, viņš kaut kā aizvilkās līdz Pēterburgai. Nu, varat iedomāties, tāds kaut kāds, tas ir, kapteinis Kopeikins, piepeši atradās galvaspilsētā, kurai līdzīgas, tā sakot, nav pasaulē! Piepeši viņa priekšā pasaule, tā sacīt, kāds dzīves lauks, pasakaina Šecherezada. Piepeši kaut kāds tāds, varat iedomāties, Ņevas prospekts vai ari, zināt, kaut kāda Zirņu iela, velns lai parauj! Vai arī kaut kāda Ļiteinaja; tur paceļas kaut kāda smaile gaisā; tilti karājas tik ellišķīgi, varat iedomāties, bez kādas, tas ir, pieskaršanās, vārdu sakot, mans kungs, Semiramida, un tas ir viss! Viņš mēģināja noīrēt dzīvokli, tikai viss tas briesmīgi kož makā: aizkari, sto- ras, tāda velna būšana, saprotat, paklāji — tīrā Persija: ar kājām, tā sacīt, mīdi kapitalu. Nu, vienkārši, tas ir, tu ej pa ielu, un tavs deguns tā vien jūt, ka ož pēc tūkstošiem; bet mana kapteiņa Kopeikina asignāciju bankā, saprotat, nav vairāk kā gabalu desmit zilo. Nu, beidzot viņš apmetas Re- veles viesnīcā, par rubli diennaktī: pusdienā dabūja kāpostus un gabalu gaļas. Redz, nav ko gaidīt. Izprašņāja, pie kā griezties. Saka, ka esot savā ziņā augstākā komisija, valde, saprotat, kaut kāda un par priekšnieku kāds ģeneralanšefs. Bet valdnieka, jums jāzina, tajā brīdī nebija galvaspilsētā; karaspēks, varat iedomāties, vēl nav atgriezies no Parizes, visi bija ārzemēs. Mans Kopeikins, agrāk piecēlies, ar kreiso roku bārdu noskuvis, tāpēc ka maksāt bārddzinim, tas, dažā ziņā, sastādīs rēķinu, veco mundieri uzvilcis, ar savu koka kruķi, varat iedomāties, devās pie paša priekšnieka, pie augstmaņa. Izprasīja, kur dzīvo. «Lūk,» saka, norādot viņam namu Pils- krastā. Mājiņa, vai saprotat, kā zemniekam, bet stiklu vietā logos, varat iedomāties, pusotras asis gari spoguļi, tā ka vāzes un viss, kas vien ir istabās, izliekas ārā: dažā ziņā var pasniegt no ielas ar roku: dārgi marmori pie sienām, metala galantērijas, pie durvīm metala rokturi, tā ka vispirms, vai zināt, jāieskrej sīkumbodē, jānopērk par grasi ziepes un stundas divas jāberž ar tām rokas, un tad tikai var ķerties pie spožā roktura, ar vārdu: visur tāda laka — savā ziņā prāta aptumsums. Šveicars vien jau izskatās pēc ģeneralisi- musa: zizlis apzeltīts, fiziognomija kā grafam, tāds kā trekni nobarots mopsis; batista apkaklītes, neģēlība!… Mans Kopeikins ar savu koka kāju kaut kā ievilkās pieņemamā istabā, tur iespiedās kaktiņā, lai ar elkoni, varat iedomāties, neno- grūstu kaut kādu Ameriku vai Indiju — tādu apzeltītu, saprotat, porcelānā vāzi. Nu, saprotams, ka viņš tur nostāvējās, cik iien, tāpēc ka, varat iedomāties, bija atnācis tādā laikā, kad ģenerālis, savā ziņā, bija tikko kā piecēlies no gultas un kambarsulainis, varbūt, viņam pasniedza kaut kādu tur sudraba vanniņu, kur, saprotat, visādi mazgāties. Gaida mans Kopeikins stundas četras, kamēr, lūk, beidzot ienāk adjutants vai kāds cits ierēdnis. «Ģenerālis,» — saka, «tūliņ iznāks pieņemamā istabā.» Bet pieņemamā istabā jau ļaužu kā pupas uz šķīvja. Tie nav vis tādi kā mūsu bāliņš kalps, visi tikai ceturtās vai piektās klases pulkveži, bet vietvietām uzplečos ari pamirdz resnais makarons — ar vārdu, ģenerali- tate. Pēkšņi istabā, saprotat, it kā mazliet sakustējās, līdzīgi maigam eteram. Sur un tur dzirdams: «šū, šū,» un beidzot iestājās baismīgs klusums. Lielmanis ienāk. Nu … varat iedomāties: valsts cilvēks! Sejā, tā sacīt… nu, saskaņā ar rangu, saprotat… ar augsto činu… ari tāda izteiksme, saprotat. Visi, kas vien atradās priekšistabā, protams, acumirklī izstiepās, dreb, gaida, savā ziņā, likteņa lēmumu. Ministrs vai augstmanis pieiet pie viena, pie otra: «Jums kas? jums kas? ko jūs vēlaties? kas jums par lietu?» Beidzot, mans kungs, pie Kopeikina. Kopeikins, dūšu saņēmis: «Tā un tā, jūsu ekselence: esmu lējis asinis, savā ziņā, pazaudējis roku un kāju, strādāt nevaru, uzdrošinājos lūgt monarcha žēlastību.» Ministrs redz: cilvēks uz koka kājas un labā piedurkne tukša piesprausta pie mundiera. «Labi,» saka, «pienāciet pēc kādām dienām.» Mans Kopeikins iznāk gandrīz vai sajūsmā: viens tas, ka ir bijis gods būt audiencē, tā sacīt, ar pirmklasīgu augstmani, bet otrs tas, ka tagad nu beidzot dažā ziņā izšķirsies par pensiju. Tādā, saprotat, sajūsmā lec pa trotuāru. Iegāja Palkina traktierī izdzert glāzi degvīna, paēda pusdienu Londonā, lika sev atnest kotleti ar kaperiem, lika atnest treknu vistu ar visādām finterlejām; pudeli vīna, vakarā devās uz teātri, ar vārdu, saprotat, uzdzīvoja. Pa ietvi redz, iet kāda slaida angliete kā kāds gulbis, varat iedomāties. Mans Kopeikins, zināt, asinis viņam iekaisa, jau sāka uz savas koka kājas skriet viņai pakaļ, truk, truk — «labāk ne,» nodomāja, «labāk tad, kad dabūšu pensiju, tagad jau es esmu par daudz iztērējies.» Tā, mans kungs, pēc kādām trim četrām dienām atkal ierodas mans Kopeikins pie ministra, gaida pieņemšanu. «Tā un tā,» saka: «atnācu,» saka, «lai dzirdētu jūsu augstās ekselences pavēli par slimajiem un ievainotajiem…» un tamlīdzīgi, saprotat, dienesta valodā. Augstmanis, varat iedomāties, viņu tūliņ pazina: «A,» saka, «labi,» saka: «šoreiz nekā jums vairāk nevaru teikt kā tikai to, ka jums vajadzēs gaidīt valdnieka atbraukšanu; tad, bez šaubām, tiks doti rīkojumi par ievainotajiem, bet, tā sacīt, bez monarcha gribas es nekā nevaru darīt.» Palokās, saprotat, un — ar dievu. Kopeikins, varat iedomāties, iznāca visnenoteiktākā stāvokli. Viņš jau bija domājis, ka viņam izdos naudu: «Še tev, balodīt, dzer un līksmo»; bet tā vietā viņam pavēlēts gaidīt, un pie tam arī laiks nav nolikts. Viņš tad tik pūcīgs iznāca uz kāpnēm kā pūdelis, saprotat, kuru pavārs aplējis ar ūdeni: ir aste kājstarpi, ir ausis nokāris. «Nu, nē,» pie sevis domā: «iešu otrreiz, izskaidrošu, ka ēdu beidzamo kumosu — ja nepalīdzēsiet, man, zināmā mērā, jāmirst badā.» Vārdu sakot, mans kungs, atkal viņš atnāk Pilskrastā, un viņam saka: «Nevar, nepieņem, atnāciet rīt.» Otrā dienā — tas pats; bet šveicars uz viņu vienkārši ir skatīties negrib. Bet pa to laiku viņam no zilajām, saprotat, kabatā palikusi tikai viena. Agrāk ēda kāpostus, gabalu gaļas: bet tagad bodītē paņem kaut kādu siļķi vai sālītu gurķi un maizi par diviem grašiem, ar vārdu — badojas nabags, bet apetits tīri kā vilkam. Iet garām tādam restoranam — pavārs, varat iedomāties, tur ārzemnieks, tāds francūzis ar platu fiziognomiju, holandiešu veļā, priekšauts sniega baltumā, gatavo kaut kādu fenzervu, kotletes ar trifeļiem, ar vārdu — tādu rasupē delikatesi, ka no apetita varētu vai pats sevi apēst. Vai arī gadās iet gar Miļutina veikaliem, tur pa logu raugās dažā ziņā lasis, ķirši — par pieci rubļi gabalā, milzenis arbūzs, īsts diližanss, lien pa logu laukā un, tā sacīt, meklē muļķi, kas samaksātu simt rubļu, ar vārdu — uz katra soļa tāds kārdinājums, slienas tek, bet viņš arvien dzird «rīt». Tad nu varat iedomāties, kāds viņa stāvoklis: te, no vienas puses, tā sacīt, lasis un arbūzs, bet, no otras puses, viņu cienā ar vienu un to pašu ēdienu: «rit». Beidzot nabadziņam dažā ziņā kļuva neciešami, viņš apņēmās par katru cenu ietikt ar varu, saprotat. Pagaidīja pie ieejas, vai nenāks vēl kāds lūdzējs, un kopā ar kādu ģenerāli, saprotat, uz savas koka kājas ieslīdēja pieņemamā istabā. Augstmanis pēc paraduma iznāk: «Jums kas? Jums kas! A!» saka, ieraudzījis Kopeikinu: «es taču jums paziņoju, ka jums jāgaida lēmums.» — «Apžēlojieties, jūsu augstā ekselence, — nav, tā sacīt, maizes gabala …» — «Ko lai dara? Es jums nekā nevaru palīdzēt, pagaidām pacentieties paši sev palīdzēt, gādājiet paši līdzekļus.» — «Bet, jūsu augstā ekselence, paši varat, dažā ziņā, spriest, kādus līdzekļus varu sagādāt bez rokas un kājas.» — «Taču,» saka lielmanis, «saprotiet: es jūs nevaru uzturēt, dažā ziņā, uz sava rēķina; man ir daudz ievainoto, visiem viņiem vienādas tiesības… Bruņojieties ar pacietību. Atbrauks valdnieks, es jums varu dot goda vārdu, ka viņa monarcha žēlastība jūs neatstās.» — «Bet, jūsu augstā ekselence, es nevaru gaidīt,» saka Kopeikins un saka, dažā ziņā, rupji. Lielmanim, saprotat, sanāk jau dusmas. Patiesi: tur no visām pusēm ģenerāļi gaida lēmumus, pavēles; tā sacīt, svarīgas valsts darīšanas, kas prasa visātrāko izpildi, — ik nokavēts brīdis svarīgs, — bet te nezin no kurienes piesējies neatlaidīgs kā velns. — «Atvainojiet,» saka: «man nav vaļas … mani gaida svarīgākas lietas nekā jūsu.» Atgādina dažā ziņā smalkā veidā, ka laiks beidzot iet projām. Bet mans Kopeikins, — zināt, bads viņu padara drošu: «kā gribat, jūsu augstā ekselence,» saka, «nekustēšos no vietas līdz tam laikam, kamēr nedosiet rezolūciju.» Nu … varat iedomāties: atbildēt tādā kārtā augstmanim, kuram jāsaka tikai vārds, ka aizlidosi pa gaisu tā, ka ir velns tevi neatradis … Bet, ja jums kādam kaut ko līdzīgu teiks ierēdnis, par vienu činu zemāks, tad jau tūliņ rupjības. Nu, bet tur, kāds atstatums, kāds atstatums: ģeneralanšefs ■un kaut kāds kapteinis Kopeikins! 90 rubļu un nulle! Ģenerālis, saprotat, vairāk nekā, kā tikai paskatījās, bet skatiens — kā ass ierocis: dūšas vairs nav — tā jau papēžos. Bet mans Kopeikins, varat iedomāties, ne no vietas, stāv kā miets. «Ko tad jūs?» saka ģenerālis un saņem šo, kā saka, grožos. Kaut gan, jāsaka, ka viņš apgājās vēl diezgan žēlīgi: kāds cits pasūtītu tā, ka dienas trīs pēc tam iela grieztos ačgārni gaisā, bet viņš tikai noteica: «Labi,» saka: «ja jums te par dārgu dzīvot un jūs galvaspilsētā nevarat mierīgi nogaidīt savu likteni, tad es jūs izsūtīšu uz kroņa rēķina. Pasaukt feldjegeru! aizsūtīt viņu uz dzīves vietu!» Bet feldjegers, saprotat, stāv jau tur: trīs aršinas garš vīrietis, ķetnas viņam, varat iedomāties, jau no pašas dabas dotas kā priekš ormaņiem, ar vārdu, īsts dantists… Tad viņu, dieva kalpu, sagrāba, mans kungs, un ratos iekšā ar feldjegeru. «Nu,» domā Kopeikins, «vismaz nav jāmaksā vešanas nauda, paldies arī par to.» Lūk, viņš, mans kungs, brauc ar feldjegeru un, braukdams ar feldjegeru, avā ziņā, tā sacīt, apspriežas pats ar sevi: «Ja ģenerālis saka, lai es pats pameklējot līdzekļus, kā sev palīdzēt, — labi,» saka, «es,» taka, «atradīšu līdzekļus!» Nu, tiklīdz viņu nogādāja dzīves vietā, un, kur tieši viņu atveda, nekas nav zināms. Tā, zināt, arī baumas par kapteini Kopeikinu iegrimušas aizmirstības upē, kaut kādā tādā Letā, kā dzejnieki saka. Bet atjaujiet, kungi, te nu tad, var teikt, arī sākas pavediens, romāns. Tātad, kur palika Kopeikins, nav zināms; bet, varat iedomāties, nepagāja ir divi mēneši, kad Rjazaņas mežos uzradās laupītāju bars, un šā bara atamans, mans kungs, bija nekas cits kā …»

«Bet atļauj, Ivan Andrejevič,» pēkšņi teica policijmeistars, viņu pārtraukdams: «taču kapteinis Kopeikins, tu pats teici, bez rokas, bez kājas, bet Cičikovam …»

Te pastmeistars iesaucās un visā sparā iesita ar roku pa savu pieri, publiski visu klātienē nosaukdams sevi par teļu. Viņš nevarēja saprast, kā šis apstāklis viņam paša stāsta iesākumā nebija ienācis prātā, un atzinās, ka taisnība ir parunai: krievu cilvēkam lēna domāšana. Taču pēc brīža viņš sāka blēžoties un pamēģināja izgrozīties, sacīdams, ka Anglijā ļoti racionalizēta mechanika, kas redzams no avīzēm, ka kāds izgudrojis tādas koka kājas, ka, pieskaroties neredzamai atsperei, šīs kājas aiznesušas cilvēku dievs zina kādās vietās, tā ka pēc tam viņu nekur nevarējuši atrast.

Bet visi ļoti šaubījās, ka Čičikovs varētu būt kapteinis Kopeikins, un atrada, ka pastmeistars tvēris jau pārlieku tālu. Tomēr viņi no savas puses arī neatpalika un, pastmeistara asprātīgās iedomas ierosināti, vēl dziļāk iestiga purvā. Daudzo, dažā ziņā asprātīgo pieņēmumu skaitā bija viens tāds, ko savādi pat minēt: vai Čičikovs neesot pārģērbies Napoleons, jo anglis jau sen apskaužot, ka Krievija ir tik liela un plaša, ka vairāk reižu esot redzētas karikatūras, kur uzzīmēts, ka krievs ar angli sarunājas. Anglis stāv un aiz muguras tur pie saites suni, bet ar suni esot domāts Napoleons! Pieraugi, sak, ja nebūs, kā es gribu, tad es laidīšu tev šo suni virsū! Un, lūk, tagad viņi, varbūt, izlaiduši viņu no Helenas salas, un nu viņš tagad maisās pa Krieviju it kā Čičikovs, bet patiesībā nemaz nav Čičikovs.

Protams, ticēt tam ierēdņi neticēja, kaut gan kļuva domīgi un, lietu katrs pie sevis aplūkojis, atrada, ka Cičikova ģīmis, ja viņš pagriežas un nostājas sānis, ļoti līdzīgs Napoleona portretam. Policijmeistars, kas bija dienējis divpadsmitā gada karā un Napoleonu personīgi redzējis, nevarēja neatzīties, ka no auguma viņš neesot garāks par Čičikovu un ka viss Napoleona stāvs, nevar teikt, ka būtu gluži resns, bet tomēr arī ne tievs. Varbūt daži lasītāji visu to nosauks par neticamu, autors arī, lai viņiem izpatiktu, labprāt to nosauktu par neticamu; bet kā par nelaimi viss notika tā, kā tiek stāstīts, un jo apbrīnojamāk, ka pilsēta nebija nekādā malienā, bet, gluži otrādi, netālu no abām galvaspilsētām. Tomēr jāievēro, ka viss tas notika drīz pēc franču slavenās izdzīšanas. Tanī laikā visi mūsu muižnieki, ierēdņi, tirgotāji, bodes puiši un visādi mācīti un nemācīti ļaudis, mazākais, uz veseliem astoņiem gadiem bija no politikas kā apmāti. Mos- kovskije Vedomosti un Sin Otečestva tika nežēlīgi daudz lasīti, un pēdējais lasītājs dabūja tos tādās driskās, kas vairs nekur nebija lietojamas. Jautājuma vietā: par cik, mīļais, pārdevi auzas? kā izmantoji vakar uzkritušo sniegu? runāja: ko raksta avīzēs? vai Napoleons nav atkal no salas izlaists? Tirgotāji no tā loti baidījās, jo pilnīgi ticēja kāda pravieša pareģojumam, kurš jau trīs gadus sēdēja cietumā; pravietis bija atnācis nezin no kurienes, ar vīzēm kājās un kailādas kažociņā, kas stipri smirdēja pēc sapuvušām zivīm, un pasludināja, ka Napoleons ir antikrists un tiekot turēts akmens važā, aiz sešām sienām un septiņām jūrām, bet beidzot pārraušot važu un uzvarēšot visu pasauli. Par pareģošanu pravietis, kā pienākas, nokļuva cietumā, bet savu darbu viņš bija padarījis un galīgi samulsinājis tirgotājus. Un ilgi vēl, noslēguši pat visienesīgākos veikalus un pēc tam viesnīcā tēju dzerot, sprieda par antikristu. Arī daudzi no ierēdņiem un ievērojamākiem muižniekiem negribot sāka par to domāt un, misticisma pārņemti, kas toreiz, kā zināms, bija lielā modē, pat katram burtam, no kā sastāvēja vārds Napoleons, piešķīra kādu sevišķu nozīmi; daudzi viņā atklāja pat apokalipses ciparus. Tātad nav ko brīnīties, ka ierēdņi neviļus sāka domāt par šo lietu; tomēr drīz viņi apķērās, ievērodami, ka viņu iedomu spēks par daudz straujš un ka tas viss tā nemaz nav. Domāja, domāja, sprieda, sprieda un beidzot nosprieda, ka nebūtu nemaz lieki par visu to labi izprašņāt Nozdrevu. Tā kā viņš pirmais izpauda notikumu ar mirušām dvēselēm un stāvēja ar Čičikovu, tā sakot, kaut kādā tuvā sakarā, tātad, bez šaubām, arī zina kaut ko par viņa dzīve» apstākļiem, tad vēl vajadzēja uzzināt, ko teiks Nozdrevs.

Jocīgi ļaudis šie ierēdņu kungi un līdz ar viņiem arī visas citas kārtas: viņi it labi zināja, ka Nozdrevs ir melkulis, ka viņam nevienā vārdā nevar ticēt, ne to mazāko nieku, bet tomēr griezās tieši pie viņa. Ej tu izkaro ar cilvēku! dievam viņš netic, bet, ja deguna gals niez, tad tic, ka visādā ziņā jāmirst; viņš palaidīs neievērotu dzejnieka darbu, kas skaidrs kā diena un kas izdveš īstu harmoniju un augstu, bet vienkāršu gudrību, bet kārīgi ķersies pie tā, kur kāds veikls nie- kalbis samuldējis, sašķeterējis, .pārgrozījis un izķēmojis dabu, un tas viņam patīk, un viņš sāks kliegt: lūk, tā ir īsta sirds noslēpumu pazīšana! visu savu mūžu viņš ieskatījis, ka ārsti nav graša vērti, bet beidzot griežas pie vecenes, kas dziedē ar vārdošanu un pūšļošanu, vai, kas vēl labāk, pats izdomā kaut kādas drapes no diezin kādiem mēsliem un dievs viņu zina kādēļ iedomājas, ka tas vislabākais līdzeklis pret viņa slimību. Protams, mūsu ierēdņa kungus pa daļai var atvainot, tādēļ ka viņiem bija patiesi smags stāvoklis. Saka, ka slīcējs ķeroties pie mazākās skaidiņas, un viņam tad nemaz neienāk prātā, ka uz skaidiņas tikko var muša uzmesties, bet viņš sver pudus četrus vai pat visus piecus; bet tad viņam nekas nekrīt prātā, un viņš ķeras pie skaidiņas. Tā arī mūsu kungi beidzot ķērās pie Nozdreva. Policijmeistars tūliņ aizsūtīja viņam zīmīti un ielūdza viņu uz vakaru, un iecirkņa uzraugs, botfortos, ar valdzinošu sārtumu vaigos, tai pašā mirklī, ar roku pieturēdams zobenu, palēkdamies traucās uz Nozdreva dzīvokli. Nozdrevs bija iesācis loti svarīgu darbu; veselas četras dienas nebija izgājis no istabas, neviena nelaida pie sevis un ēdienu lika pasņiegt pa lodziņu, — ar vārdu, bija pat kļuvis vājš un zaļš. Darbs prasīja ļoti lielu uzmanību: no vairāk desmit duču spēļu kāršu viņš sastādīja vienu spēli, kam vajadzēja būt tik trāpīgai, ka uz to var paļauties kā uz visuzticamāko draugu. Vēl bija ko strādāt mazākais divas nedēļas; pa visu šo laiku Porfirijam bija jātīra Medeļanas kucēnam naba-ar sevišķu suku un jāmazgā trīs reizes dienā ar ziepēm. Nozdrevs bija Joti dusmīgs par to, ka iztraucēja viņa vientulību; vispirms viņš sūtīja iecirkņa uzraugu pie velna, bet, kad pilsētas galvas zīmītē izlasīja, ka var gadīties laba uzdzīve, jo viesībās gaidāms arī kāds jauns viesis, tūliņ atmaiga, uz ātru roku aizslēdza istabu ar atslēgu, apģērbās, kā nu gadījās, un steidzās pie viņiem. Nozdreva izskaidrojumi, liecības, apsvērumi bija pilnīgā pretstatā ierēdņu kungu domām un spriedumiem, viņu beidzamās aizdomas tika sajauktas. Tas patiesi bija cilvēks, kas nepazina šaubīšanos; un cik daudz svārstīšanās un nedrošības bija ierēdņu hipotēzēs, par tik drošs un nešaubīgs viņš bija savos spriedumos. Uz visiem punktiem viņš atbildēja pat bez mazākās stomīšanās, pateica, ka Čičikovs esot sapircis mirušās dveseles par vairāk tūkstoš rubļiem un ka pats esot viņam pārdevis, tāpēc ka neredzot iemesla, kāpēc nepārdot; uz jautājumu: vai viņš neesot spiegs un vai viņš nepūlas kaut ko izzināt, Nozdrevs atbildēja, ka esot spiegs, ka jau skolā, kur viņi kopā mācījušies, viņš ticis saukts par fiskali un ka par to biedri, to skaitā arī viņš, tā viņu piekāvuši, ka pie deniņiem bijis vajadzīgs pielikt 240 dēles, tas ir, viņš gribēja teikt 40, bet 200 paspruka kaut kā pats no sevis. Uz jautājumu: vai viņš netaisa viltotu naudu, viņš atbildēja, ka taisa, un sakarā ar to izstāstīja anekdotu par Cičikova apbrīnojamo veiklību, ka, uzzinot, ka viņa mājā atrodas kādi divi miljoni rubju viltotu asignāciju, māja aizzīmogota un pielikti sargi pa divi zaldatiem pie katrām durvīm, bet Čičikovs viena naktī visu naudu pārmainījis, tā ka otrā dienā, kad noņemti zīmogi, redzējuši, ka visas asignacijas ir īstas. Uz jautājumu, vai Cičikovam tiešām bijis nodoms aizvest gubernatora meitu un vai tiesa, ka viņš pats apsolījies šai lietā piedalīties un palīdzēt, Nozdrevs atbildēja, ka palīdzējis, un, .ja viņa nebūtu, tad nekas neiznāktu, te viņš apķērās, ka gluži aplam samelojies un ka ar to var sev uzvelt nepatikšanas, bet mēli neparko nevarēja savaldīt. Un, patiesi, bija arī grūti, tāpēc ka paši no sevis radās tik interesanti sīkumi, kurus nekādā ziņā nevarēja laist garām: pat sādža tika nosaukta pie vārda, kur atradās tās draudzes baznīca, kur bija nolikts laulāties; proti, sādžu sauca par Truchmačevku un popu par Sidora tēvu, par laulāšanu 75 rubļus; bet pops nebūtu bijis mierā, ja pats Nozdrevs nebūtu viņu pabaidījis, solīdamies sūdzēt par to, ka tas salaulājis klēts sargu Michailu ar kūmu; pats viņš esot apsolījis savu karieti un izgādājis, lai visās stacijās būtu zirgu maiņas. Sīkumi sniedzās tik tālu, ka sāka pat saukt pie vārda kučierus. Mēģināja arī par Napoleonu ieminēties, bet paši nožēloja, ka bija mēģinājuši, tāpēc ka Nozdrevs sāka stāstīt tādas blēņas, kam nebija ne mazākās līdzības ne tikai ar patiesību, bet pat ne ar ko, tā ka ierēdņi nopūzdamies aizgāja projām; tikai policijmeistars viens pats vēl ilgi klausījās, domādams, ka mazākais tālāk taču kaut kas būs; bet beidzot ari tas, ar roku atmetis, sacīja: velns zina, ko muld! Un visi atzina, ka gar vērsi var mocīties, cik patīk, bet piena no viņa neizslauksi. Un ierēdņi palika vēl sliktākā stāvoklī, nekā bija agrāk, jo sapulce beidzās ar to, ka viņi neparko nevarēja uzzināt, kas ir Čičikovs. Nu Joti gaiši parādījās, kāds radījums ir cilvēks: gudrs, saprātīgs, apķērīgs viņš ir pie visa, kas zīmējas uz citiem, bet ne uz sevi pašu: ar kādiem piesardzīgiem un stingriem padomiem viņš pamāca citus grūtos dzīves apstākļos! Lūk, gudra galva! pūlis kliedz: cik patstāvīgs raksturs! Bet, ja šai gudrajai galvai uzbrūk posts un ja viņš pats kādreiz nokjūst smagos dzīves apstākļos, kur tad paliek raksturs, nelokāmais vīrs tad pavisam apjucis un pārvērties par nožēlojamu bailuli, par niecīgu, vāju bērnu vai it vienkārši par fitjuku, kā Nozdrevs saka.

Nav zināms, kādēļ visi šie spriedumi, baumas un prātojumi visvairāk ietekmēja nabaga prokuroru. Viss tas iedarbojās uz viņu tādā mērā, ka viņš, mājās pārgājis, sāka domāt, domāt un piepeši, kā saka, ne no šī, ne no tā nomira. Vai nu viņu bija ķērusi trieka vai kas cits, tikai kā krita no krēsla augšpēdu uz grīdas un bija pagalam. Kā jau parasts, tuvinieki sasita rokas, iekliedzās: «ak mans dievs!» un nosūtīja pēc ārsta, lai nolaistu asinis, bet redzēja, ka prokurors bija jau līķis. Tad tikai ar līdzjutību uzzināja, ka nelaiķim patiesi bijusi dvēsele, kaut gan viņš aiz savas kautrības to nekad nebija rādījis. Bet nāves parādīšanās, neievērojamam vīram mirstot, bija tikpat briesmīga, cik briesmīga tā varenam: tas, kas vēl nesen bija staigājis, kustējies, spēlējis vistu, parakstījis dažādus papīrus, un tik bieži bija redzams ierēdņu vidū ar savām biezajām uzacīm un mirkšķinošo aci, tagad gulēja uz galda, kreisā acs vairs nemaz nemirkšķināja, bet viena uzacs vēl bija pacelta un, likās, it kā ko jautātu. Ko nelaiķis jautāja: kādēļ viņš mira vai kādēļ dzīvoja, to tikai dievs zina.

Bet tas taču aplam! tas ne pēc kā neizskatās! tas nav iespējams, ka ierēdņi tā varētu paši sevi nobaidīt, izdomāt tādas muļķības, tā noklīst no patiesības, kad pat bērnam saprotams, kas par lietu! Tā izsauksies daudzi lasītāji un pārmetīs autoram aplamības vai nosauks'nabaga ierēdņus par muļķiem, tāpēc ka cilvēks ar vārdu muļķis ļoti devīgs, un gatavs vai divdesmit reižu dienā likt to dzirdēt savam tuvākam. Pietiek, ja tev starp deviņām labām īpašībām ir viena muļķīga, lai tu kļūtu nosaukts par muļķi, nevērojot deviņas labās.

Lasītājiem viegli spriest, lūkojoties no sava mierīgā kaktiņa un no augšienes, no kurienes redzams viss apvārsnis un viss, kas notiek apakšā, kur cilvēks var redzēt tikai tuvāko priekšmetu. Un vispārīgā cilvēces vēsturē ir daudz veselu gadsimtu, kurus, liekas, varētu izsvītrot un iznīcināt kā nevajadzīgus. Pasaulē ir notikušas daudzas maldīšanās, kuras, kā liekas, tagad ir bērns neizdarītu. Kādus līkumainus, nomaļus, šaurus, neizbrienamus ceļus, kas noved tālu sāņus, ir gājusi cilvēce, cenzdamās aizsniegt mūžīgo patiesību, kaut gan tās priekšā bijis vaļā taisnais ceļš, līdzīgi ceļam, kas ved uz brīnišķīgu templi, kurš līdzinās valdnieka mītnei. Tas ir platāks un krāšņāks par visiem ceļiem, to apspīd saule un visu nakti apgaismo uguņi, bet cilvēki tam gāja garām aklā tumsā. Un cik reižu, jau virzīti no debesīm nākošās saprašanas, arī te viņi pratuši atkāpties un nomaldīties sānis, pratuši baltas dienas laikā no jauna ieklīst neizbrienamos čūk- slājos, atkal pratuši iepūst viens otram acīs aklības miglu un, tiekdamies pēc maldugunīm, pratuši gan nonākt pie bezdibeņa, lai tad viens otram šausmās jautātu: kur izeja, kur ir ceļš? Tagadējā paaudze visu to skaidri redz, brīnās par maldīšanos un smejas par savu senču nejēgu, nesaprazdama, ka šī vēsture atzīmēta ar debess uguni un kliedz tanī katrs burts, ka tas pats redzīgais pirksts no visām pusēm norāda taisni uz viņu, uz viņu, uz tagadējo paaudzi, bet tagadējā paaudze smejas un pašapzinīgi, lepni uzsāk jaunus maldus, par ko pēcnācēji atkal tāpat pasmiesies.

Čičikovs par visu to nekā nezināja. Kā par spīti tai laikā viņš bija mazliet saaukstējies un saslimis ar flusu un nelielu kakla iekaisumu, kas daudzu mūsu guberņu pilsētu klimatā bieži notiek. Lai dzīve, dievs pasarg, nebeigtos kaut kā bez pēcnācējiem, viņš labāk bija nolēmis dienas trīs nosēdēt istabā. Sajās dienās viņš nemitīgi skaloja rīkli ar pienu un vīģēm, kuras pēc tam apēda, un nēsāja pie vaiga piesietu spilventiņu ar kumelītēm un kamparu. Vēlēdamies kaut kā laiku kavēt, viņš sastādīja vairākus jaunus, daudz plašākus visu pirkto zemnieku sarakstus, izlasīja pat kādu sējumu no hercogienes Lavaljeras, ko bija atradis ceļa «omā, pārlūkoja savā lādītē visus priekšmetus un zīmītes, kas tanī bija iekšā, šo to pārlasīja pat divi reizes, bet viss tas viņam stipri apnika. Viņš nekādi nevarēja saprast, ko tas nozīmē, ka neviens pilsētas ierēdnis nav ne reizes pie viņa atbraucis un apjautājies par viņa veselību, kurpretī vēl nesen viesnīcas priekšā vienmēr stāvēja gan pastmeistara, gan prokurora, gan priekšsēdētāja droška. Viņš raustīja tikai plecus, pa istabu staigādams. Beidzot viņš sajutās labāk un kļuva, dievs zina, cik priecīgs, kad redzēja, ka jau ir iespēja iziet tīrā gaisā. Nekavējoties viņš ķērās pie tualetes, atvēra savu lādīti, ielēja glāzē karstu ūdeni, izņēma bārdas nazi un ziepes un sāka skūties, ko jau sen bija vajadzīgs darīt: tāpēc, ka, zodu aptaustījis un spogulī palūkojies, pats sacīja: «lūk, kādi meži saauguši!» Un, patiesi, meži, ne meži, bet zodu un vaigus sedza diezgan biezi rugāji. Noskuvies, viņš sāka tik ātri un steidzīgi ģērbties, ka tikko neizlēca no biksēm. Beidzot viņš bija apģērbies, ar odekolonu salaistījies un, vaigu drošības pēc apsējis, silti ietinies, izgāja uz ielas. Kā katra vesela kļuvuša, tā arī viņa pastaigāšanās bija kā svētki. Ko vien viņš redzēja, viss viņam izlikās it kā smejamies, ir nami, ir ielas, ir garām ejošie zemnieki, kas, taisnību sakot, bija diezgan nopietni, no kuriem dažs labs jau bija paspējis savam tuvākajam iekraut pa ausi. Vispirms viņš bija nodomājis apciemot gubernatoru. Ejot viņam šaudījās pa galvu visādas domas; visvairāk viņš kavējās pie gaišmates, iztēle jau sāka kļūt rotaļīga, un viņš pats jau sāka drusku jokot un par sevi pašu smieties. Tādā noskaņojumā viņš nonāca gubernatora durvju priekšā. Priekšnamā viņš jau sāka žigli novilkt šineli,, kad šveicars viņu pārsteidza ar pavisam negaidītiem vārdiem: nav pavēlēts pieņemt!

«Kā, ko tu runā, tu laikam mani nepazīsti? tu paskaties, uzmanīgāk sejā!» teica viņam Čičikovs.

«Kā nepazīstu! neredzu jūs pirmoreiz,» sacīja šveicars: «Tikai jūs nav brīv laist iekšā, citus visus var.»

«Te nu bija! kādēļ? kāpēc?»

«Tāda pavēle, tā, laikam, arī vajadzīgs,» sacīja šveicars un beigās vēl piebada: «iā». Pēc tam viņš nostājās ļoti brīvi, no- laipnības, ar kādu viņš agrāk steidzās viņam palīdzēt novilkt šineli, nekas nebija palicis. Kā likās, viņš domāja: ehe! ja jau kungi tevi dzen no mājas laukā, tad, redzams, tu tāds diedelnieks vien §si!

«Nesaprotami!» sevī nodomāja Čičikovs un tūliņ devās pie- palatas priekšsēdētāja, bet, viņu ieraudzījis, palatas priekšsēdētājs tā samulsa, ka nevarēja ne divus vārdus izteikt un. sarunāja tādus niekus, ka pat viņiem abiem bija kauns par to. No viņa aizejot, pa ce]u Čičikovs visādi pūlējās izprast, ko priekšsēdētājs ar to gribējis teikt, uz ko zīmējas viņa vārdi, bet it nekā nevarēja saprast. Pēc tam iegāja arī pie citiem: pie policijmeistara, vicegubernatora, pastmeistara, bet tie viņu vai pavisam nepieņēma, vai arī saņēma tik dīvaini, runāja tik piespiesti un nesaprotami, tā apmulsa, un no visa tā iznāca tāda putra, ka viņš sāka šaubīties par viņu smadzeņu veselību. Pamēģināja vēl pie viena otra pieiet, lai, mazākais, dabūtu zināt cēloni, bet nekādu cēloni nenoskaidroja. Kā pusmiegā viņš klida bez kāda mērķa pa pilsētu, nevarēdams izprast, vai viņš kļuvis ārprātīgs, vai ierēdņi galvu pazaudējuši, vai tas notiek pa sapņiem, vai arī nomodā ievārī- jusies trakāka putra nekā sapnis. Labi vēlu, gandrīz krēslā, viņš atgriezās viesnīcā, no kuras bija izgājis ļoti jautrā omā, un no īgnuma lika sev atnest tēju. Izklaidīgi, kaut kādās mulsās pārdomās par savu dīvaino stāvokli, viņš sāka ieliet tēju, bet piepeši durvis atvērās un istabā gluži negaidīts ienāca Nozdrevs.

«Lūk, paruna saka: priekš drauga septiņas verstis nav līkums!» viņš teica, cepuri noņemdams: «eju garām, redzu, logā uguns, iešu iekšā, nodomāju, droši vien vēl neguļ. A! cik labi, ka tev tēja uz galda, ar prieku izdzeršu tasīti: šodien pusdienā pārēdos visādus draņķus, manu, ka vēdērā jau ceļas nekārtības. Pavēli piebāzt man pīpi. Kur tava pīpe?»

«Es taču pīpi nepīpēju,» Čičikovs sausi atbildēja.

«Nieki, it kā es nezinātu, ka tu esi pīpmanis. Ei! kā sauc tavu sulaini? Ei Vachramej, paklausies.»

«Ne Vachramejs, bet Petruška.»

«Kā? Agrāk tev taču bija Vachramejs.»

«Man nekāds Vachramejs nekad nav bijis.»

«Jā, tiesa, Derebinam ir Vachramejs. Iedomājies, kāda laime Derebinam: viņa mātes māsa sastrīdējusies ar dēlu par to, ka tas apņēmis par sievu dzimtcilvēku, un tagad visu muižu norakstījusi Derebinam. Es domāju, tāda mātes māsa katram būtu patīkama! Bet kādēļ tu, brāl, no visiem tā atsvešinies, nekur vairs neej? Nu jā, es jau zinu, ka tu dažreiz nodarbojies ar zinībām, ka mīli lasīt (kāpēc Nozdrevs bija nācis pie slēdziena, ka mūsu varonis nodarbojas ar zinībām un mīl lasīt, to mēs, jāatzīstas, nemākam teikt, un pats Čičikovs vēl mazāk). Ak bāliņ Čičikov, kaut tikai tu būtu redzējis . .. nudien, būtu laba viela tavām satiras dāvanām (kāpēc Cičikovam bija satiras dāvanas, tas arī nav zināms). Iedomājies, brāl, mēs spēlējām kārtis pie tirgotāja Lichačeva, tad ta bija smiekli! Perependevs, kas arī tur bija, saka, kaut tagad te būtu Čičikovs, tam būtu pa zobam!… (bet Čičikovs savu mūžu nebija pazinis nevienu Perependevu). Bet atzīsties, bāliņ, toreiz tu gan slikti uzvedies, vai atminies, kad mēs dambreti spēlējām, es taču vinnēju … Jā, brāl, nudien, tu mani vienkārši izjokoji. Bet velns viņu zina, es nekādi nevaru dusmoties. Aizvakar ar priekšsēdētāju … Ak jā! man tev jāsaka, ka pilsētā visi pret tevi: viņi domā, ka tu taisot viltotu naudu, piesējās man, bet es tevi stingri aizstāvēju, sastāstīju viņiem, ka ar tevi esmu kopā mācījies, ka pazinu tavu tēvu; un, ko tur vēl runāt, aizbāzu viņiem visiem mutes.»

«Es taisot viltotu naudu?» iekliedzās Čičikovs, no krēsla pieceldamies.

«Tomēr, kādēļ tu esi viņus tā pārbaidījis?» Nozdrevs turpināja. «Viņi, velns zina, no bailēm prātu zaudējuši: ieskata tevi par laupītāju un par spiegu … Bet prokurors no bailēm pat nomira, rīt būs bēres. Vai tu nebūsi? Viņi, taisnību sakot, baidās no jaunā ģenerālgubernatora, ka tevis dēj kaut kas nenotiek; bet es par ģenerālgubernatoru domāju, ka, ja viņš cels degunu par augstu un būs lepns, ar muižniecību viņš nekā neizdarīs. Muižniecība grib laipnību, vai ne? Protams, var savā kabinetā ieslēgties un neizrīkot nevienu balli, bet kas ar to ir panākts? Ar to nekas nav iegūts. Bet tu tomēr, Čičikov, esi iesācis riskantu lietu.»

«Kas par riskantu lietu?» nemierīgi jautāja Čičikovs.

«Nu, gubernatora meitu aizvest. Es, taisnību sakot, to gaidīju, nudien, gaidīju! Kad jūs ballē pirmoreiz kopā ieraudzīju, tūliņ nodomāju, nu, domāju, Čičikovs jau par velti nepūlas … Tomēr aplam esi taisījis tādu izvēli: es pie viņas nekā pievilciga neatradu. Bet Bikusovam ir viena radiniece, māsas meita, tā, lūk, ir meiča, ka prieks uzskatīt.»

«Nu, ko tu, ko tu muldi! Gubernatora meitu aizvest, ko tas nozīmē?» runāja Čičikovs, acis ieplētis.

«Nu, bāliņ, kādēj tu esi tik noslēpumains cilvēks! Es, taisnību sakot, tikai tādēļ pie tevis atnācu: gribu tev labprāt palīdzēt. Lai notiek: paturēšu tev kroni, došu tev savu karieti, zirgus, bet tikai ar norunu: tev jāaizdod man trīs tūkstoši rubļu. Man, bāliņ, tagad nauda ārkārtīgi vajadzīga!»

Kamēr Nozdrevs pļāpāja, Čičikovs vairāk reižu berzēja sev acis, vēlēdamies pārliecināties, vai viņš to nedzird pa sapņiem. Viltotas naudas taisītājs, gubernatora meitas aizvešana, prokurora nāve, kam viņš it kā par iemeslu, ģenerālgubernatora atbraukšana — viss tas viņu krietni izbiedēja. Nu ja tā ir, viņš pie sevis nodomāja, tad vairs nav ko kavēties, tad jāsteidzas no šejienes ātrāk projām.

Viņš pūlējās no Nozdreva tikt drīzāk vajā, tūliņ atsauca Selifanu un pavēlēja viņam rīta ausmā būt gatavam, tā ka rīt pulksten sešos visādā ziņā var izbraukt no pilsētas, lai viss ir sarīkots, puskariete izsmērēta utt., utt. Selifans atbildēja: klausos, Pāvel Ivanovič, un tomēr labu brītiņu apstājās pie durvīm, ne no vietas nekustēdamies. Petruškam kungs tūliņ pavēlēja izvilkt no gultas apakšas ceļa somu, ko jau bija hp- klājusi bieza putekļu kārta, un kopā ar viņu bez sevišķas šķirošanas sāka tanī iepakāt visādas lietas: zeķes, kreklus, mazgātu un nemazgātu vēju, zābaku liestes, kalendaru … Viss tas tika sakrauts, kā gadījās; viņš gribēja visādā ziņā būt gatavs no vakara, lai rītā nebūtu nekāda kavēšanās. Pie durvīm brītiņu pastāvējis, Selifans beidzot loti lēnām izgāja no istabas. Lēni, cik lēni tik var iedomāties, viņš kāpa pa kāpnēm lejā, pamezdams uz to izmīdītajiem pakāpieniem no slapjiem zābakiem pēdas, un ilgi viņš kasīja ar roku pakausi. Ko nozīmēja šī kasīšana? un ko tā vispārīgi nozīmē? Vai dusmas par to, ka rītdien nav izdevies nodomātais gājiens uz krogu ar savu draugu, kas ģērbies nosmulētā, ar jostu apjoztā kažokā, vai arī jaunajā vietā bija radies kāds sirds- āķītis, un tagad jāpamet pie vārtiem stāvēšana un politiskā balto roku turēšana tajā stundā, kad pār pilsētu klājas krēsla, kad jauneklis sarkanā kreklā trinkšķina uz balalaikas saimes priekšā, un pa dienu izstrādājušies ļautiņi risina klusas sarunas? Vai, varbūt, vienkārši bija žēl šķirties no iesildītās vietas saimes virtuvē, zem kažociņa krāsns tuvumā, un no kāpostiem ar mīkstu pilsētas pīrāgu, lai no jauna atkal lietū un negaisā un visādas ceļa mokas pārciešot klejotu no vienas vietas uz otru? Dievs viņu zina, neuzminēsi. Krievu ļaudīm daudz un dažādas nozīmes ir pakauša kasīšanai.

XI NODAĻA

Tomēr nekas tā nenotika, kā Čičikovs bija nodomājis. Vispirms viņš uzmodās vēlāk, nekā bija domājis — tā bija pirmā nepatikšana. Piecēlies viņš tūliņ aizsūtīja uzzināt, vai zirgi iejūgti un vai viss ir gatavs; bet viņam atbildēja, ka puskariete vēl nav iejūgta un nekas nav gatavs. Tā bija otra nepatikšana. Viņš sadusmojās, pat taisījās mūsu draugu Selifanu par to drusku pārmācīt un ar nepacietību tikai gaidīja, kādu iemeslu viņš no savas puses uzdos, lai attaisnotos. Drīz vien Selifans parādījās durvīs, un kungam bija izdevība dzirdēt tās pašas izrunas, kādas vienmēr jādzird no apkalpotājiem, kad vajadzīgs drīzumā kaut kur braukt.

«Vajadzētu taču, Pāvel Ivanovič, zirgus apkalt.»

«Ak tu eāka! lempis! kādēļ agrāk to nesacīji? Vai nebija laika, vai?»

«Laiks bija gan … Nu, lūk, ritenim arī, Pāvel Ivanovič, vajadzēs jaunu riepu uzvilkt, tāpēc ka ceļš tagad ļoti nelīdzens, visur grambas … Un, ja atļausiet paziņot, puskarietes priekša arī pavisam sašķobījusies, tā ka tā varbūt ir pāris stacijas neizturēs.»

«Ak tu nelieti!» kliedza Čičikovs, rokas sasizdams, un piegāja pie viņa tik tuvu, ka Selifans, no bailēm, ka nedabū no kunga dāvanu, atkāpās atpakaļ un sānis.

«Vai tu gribi mani nokaut? ja? vai gribi rīkli pārgriezt' Uz lielceļa kā laupītājs mani gribi nokaut, tu nolādētā cūka, elles zvērs! ja? ja? Trīs nedēļas stāvējām uz vietas, ja? Kaut tu jel vārdiņu būtu teicis, nejēga, — bet tagad beidzamajā bridi tev viss vajadzīgs! kad jau bez kavēšanās jāsēžas un jābrauc, ja? bet ko tu te cūkojies, ko? ko? Tu taču to zināji agrāk? Tu zināji to, ja? ja? Atbildi. Zināji? Ja?»

«Zināju,» atbildēja Selifans, galvu nokārdams.

«Nu, kādēļ tad tūliņ neteici, ko?»

Uz šo jautājumu Selifans nekā neatbildēja, bet, galvu nokāris, kā likās, pats pie sevis runāja: «Palūk, cik jocīgi gadījies: taču zināju, bet neteicu!»

«Bet tagad ej, atved kalēju, un tā ka divu stundu laikā viss ir gatavs. Vai dzirdi! visādā ziņā divu stundu laikā; bet, ja nebūs, tad es tevi, es tevi… ragā saliekšu un mezglā sa- siešu!» Mūsu varonis bija stipri sadusmojies.

Selifans jau atgriezās pret durvīm, lai izpildītu pavēli, bet apstājās un sacīja:

«Un vēl, kungs, lāsaino zirgu, patiesi, vajadzētu pārdot, tāpēc ka viņš, Pāvel Ivanovič, tīrais nelietis, viņš ir tāds zirgs, ka lai dievs nedod, tikai posts ar viņu.»

«Kā tad! iešu, skriešu uz tirgu pārdot!»

«Nudien, Pāvel Ivanovič, viņš tikai no izskata ir labs, bet patiesībā ļoti blēdīgs zirgs; tāda zirga nekur…»

«Muļķi! kad gribēšu pārdot, tad pārdošu. Sācis spriedelēt! Nu es gan redzēšu: ja tūliņ neatvedisi kalējus un ja divi stundu laikā viss nebūs gatavs, tad es tevi tā samizošu . .. pats sevi vairs nepazīsi! Marš! projām!» Selifans aizgāja.

Čičikovs bija ļoti saīdzis un nosvieda uz grīdas zobenu, ko vadāja līdzi, lai, kā nākas, saceltu bailes, kam vajag. Vairāk nekā ceturtdaļu stundas viņš nokrāmējās ar kalējiem, kamēr salīga, tāpēc ka kalēji, kā jau tas mēdz būt, bija lieli nelieši un, noprazdami, ka darbs ir steidzams, uzprasīja sešas reizes vairāk. Lai kā viņš dusmojās, gan nosaukdams viņus par blēžiem, slepkavām, ceļinieku izlaupītājiem, atgādinādams pat pastara tiesu, bet kalējus tas tomēr neietekmēja: viņi pilnīgi izturēja raksturu: ne tikai nekā nenolaida no cenas, bet divu stundu vietā noņēmās ar darbu veselas piecas ar pusi. Pa to laiku viņam bija izdevība izbaudīt priecīgus brīžus, kas pazīstami katram ceļiniekam, kad somās viss jau sapakots un istabā mētājas tikai aukliņas, papīriņi un citi mēsli, kad cilvēks nav ne uz ceļa, ne arī mājās, kad viņš skatās pa logu uz garām ejošajiem ļaudīm, kas spriež par savām darīšanām un ar kaut kādu muļķīgu ziņkārību paceļ acis uz augšu, lai, uz viņu paskatījušies, atkal turpinātu savu ceļu, kas padara vēl īgnāku nabaga nebraucošo ceļinieku. Viss, kas tikai viņa priekšā, viss, ko viņš redz: ir bodele pret viņa logiem, ir vecene, kas dzīvo namā otrpus ielas un kas pienāk ar īsiem aizkariem aizvilktā loga — viss tas riebjas, tomēr viņš neatiet no loga. Viņš stāv te, domās nogrimis, te it kā pa miegam atkal pievērš uzmanību visam, kas viņa priekšā kustas un nekustas, un no dusmām spaida kaut kādu mušu, kas tobrīd dūc un dauzās gar stiklu zem viņa pirkstiem. Bet viss reiz izbeidzas, un tā gaidītais bridis tomēr pienāca: viss bija gatavs, puskarietes priekša bija pienācīgi izlabota, ritenim bija uzvilkta jauna riepa, zirgi padzirdīti, un laupītāji kalēji, dabūto naudu pārskaitīdami un laimīgu ceļu novēlēdami, aizgāja. Beidzot arī puskariete bija aizjūgta, un divi karsti, tikko kā pirkti veģi tur ielikti, arī Selifans kaut ko sev iebāza pie bukas pierīkotajā somā, un beidzot pats varonis, viesnīcas sulainim, kas bija ģērbies tajā pašā demikotona svārkā, cepuri vicinot un citiem sapulcējušamies kučieriem un sulaiņiem noraugoties, iekāpa ekipāžā, — un puskariete, kādā mēdz braukāt neprecējušies un kas tik ilgi bija stāvējusi pilsētā un varbūt lasītājam jau apnikusi, beidzot izbrauca pa viesnīcas vārtiem. «Paldies dievam!» Čičikovs nodomāja un pārmeta krustu. Selifans uzcirta ar pātagu, Petruška, kas līdz šim bija stāvējis uz kāpšļa, nosēdās viņam blakus, un mūsu varonis, ērtāk norīkojies uz gruzinu paklājiņa, aizbāza aiz muguras ādas spilvenu, piespieda abus karstos veģus, un puskariete šūpodamās un dejodama aizripoja pa bruģi, kuram, kā zināms, bija liels svaidīšanas spēks. Nenoteiktu jūtu pārņemts, viņš lūkojās uz namiem, sienām, žogiem un ielām, kas arī no savas puses, it kā uz augšu palēcoties, lēni virzījās atpakaj un ko, dievs zina, vai liktenis būs lēmis viņam savā mūžā vēl kādreiz redzēt. Uz citu ielu pagriežoties, puskarietei bija jāapstājas, tāpēc ka pa to virzījās bezgalīga bērinieku procesija. Čičikovs, izbāzis galvu, lika Petruškam apvaicāties, ko glabā, un dabūja zināt, ka glabā prokuroru. Nepatīkamu jūtu pārņemts, viņš tūliņ noslēpās kaktā, apsedzās ar ādu un aizvilka priekškarus. Tajā laikā, kad ekipāžā tādā kārtā bija apstādināta, Selifans un Petruška, dievbijīgi cepures noņēmuši, aplūkoja, kas bija bērinieki, kā tie bija ģērbušies, vai gāja, vai brauca, skaitīdami, cik bija ir kājnieku, ir braucēju, bet kungs, pavēlējis viņiem ar pazīstamajiem sulaiņiem nesasveicināties, arī nedroši raudzījās pa rūtiņām, kas bija ietaisītas ādas priekškaros: noņēmuši cepures, aiz zārka gāja visi ierēdņi. Viņš sāka baidīties, ka nepazīst viņa ekipāžu, bet viņiem prāts uz to nenesās. Viņi pat nenodarbojās ar ikdienišķām sarunām, kā bērinieki arvien mēdz darīt, līķi pavadot. Visas viņu domas bija pievērstas vienīgi sev pašiem: viņi domāja, kāds būs jaunais ģenerālgubernators, kā ķersies pie lietas un kā izturēsies pret viņiem. Aiz kājām gājējiem ierēdņiem brauca karietes, no kurām lūkojās dāmas melnās sēru cepurēs. No viņu lūpu un roku kustības bija redzams, ka viņas dzīvi savā starpā sarunājas; varbūt viņas arī runāja par jaunā ģenerālgubernatora atbraukšanu un izsacīja minējumus par ballēm, ko viņš izrīkos, un rūpējās par saviem mūžīgajiem kruzuļiem un bārkstīm. Beidzot aiz karietēm kā zosis rindā sekoja vairākas tukšas droškas, un tad iela kļuva tukša, un mūsu varonis varēja braukt. Adas aizsegu attaisījis, viņš nopūtās, no sirds piebilzdams: «Lūk, prokurors! dzīvoja, dzīvoja un tad nomira! un, lūk, iespiedīs avīzēs, ka apakšniekiem un visai cilvēcei par apbēdināšanu nomiris dārgs tēvs, uzticīgs laulāts draugs, cienījams pilsonis, un daudz vēl ko rakstīs; piezīmēs varbūt arī, ka par viņu lej rūgtas asaras atraitne un bāriņi, bet, ja lietu nopietni aplūko, tad no tevis vairāk nekā nebija kā tikai biezās uzacis.» Viņš pavēlēja Selifanam braukt ātrāk, un pats pie sevis nodomāja: tas tomēr labi, ka satikām bēriniekus; saka, ja liķi satiek, tad esot laime.

Puskariete pa tam nogriezās pa tukšākām ielām; drīz sākās tikai gari koku žogi, kas liecināja, ka pilsētai beigas. Lūk, bruģis jau beidzies, ir aizšķērslis, ir pilsēta aiz muguras, un nekā vairs nav, un atkal ceļā. Un atkal lielceļam gar abām pusēm redzami verstu stabi, staciju uzraugi, akas, vezumu virknes, pelēkas sādžas ar patvāriem, sievietēm un brašu bārdainu saimnieku, kas ar auzām saujā skrien no iebraucamās vietas; ceļinieks noplīsušās vīzēs, kas nostaigājis jau ap 800 verstu; uz ātru roku celtas pilsētiņas ar dēlu bodītēm, miltu tīnēm, vīzēm, veģiem un citiem sīkumiem, raibi aiz- šķēršji, labojami tilti, abpus ceļa nepārredzami lauki, muižnieku kulbas, zaldāts, kas, zirgam mugurā uzsēdies, ved zaļu kasti ar svina zirņiem un uzrakstu: tādas un tādas artilērijas baterijas; stepē pazibošas zaļas, dzeltenas un melnas tikko uzartas strēmeles, miglā tītas priežu galotnes, tālumā atskanoša dziesma un zvana skaņas, vārnas kā mušas, un bezgalīgs apvārsnis… Krievija! Krievija! redzu tevi, no sava brīnišķīgā, skaistā tāluma tevi aplūkoju: nabadzīgi, izsvaidīti, nemājīgi tevī; skatus nepriecē un nebiedē pārdrošie dabas brīnumi, pārdrošo mākslas brīnumu vainagoti; nav redzamas klintī cirstas pilis ar daudziem logiem, gleznaini koki un staipekņi, kas apvij mājas, ūdenskritumi ar mūžīgu troksni un putekļiem; galva nav jāatliec atpakaļ, lai apskatītu akmens kraujas, kas bezgalīgi paceļas pāri un augšā; nepaspīd caur tumšajām arkām, kas pārmestas viena otrai, apvītas vīnogulājiem, staipekņiem un neskaitāmiem miljoniem mežrožu, nepaspīd tālē caur tām mirdzošo kalnu mūžīgās līnijas, kas tiecas sudrabotajās, skaidrajās debesīs. Viss tev ir līdzējis, atklāts un tuksnešains; tavas vienkāršās pilsētas izskatās kā punktiņi, kā plankumiņi lielajos līdzenumos; nekas apbrīnojams un burvīgs nesaista skatienu. Bet kas tas par neizprotamu, apslēptu spēku, kas velk pie tevis? Kādēļ ausīs vienmēr un bez mitēšanas atskan tava skumīgā dziesma, kas plūst pār visu ieleju un tavu plašumu, no jūras līdz jūrai? Kas ir viņā, šajā dziesmā? Kas ir tas, kas aicina, raud, aizgrābj sirdi? Kādas skaņas sāpīgi skūpsta un tiecas manā dvēselē, un vijas ap manu sirdi? Krievija! ko tad tu gribi no manis? kādas neizprotamas saites mūs saista? Kāpēc tu tā lūkojies un kādēļ viss, kas tevī ir, pavērsis uz mani gaidu pilnas acis? … Un vēl, pilns nesaprašanas, nekustīgi es stāvu, bet pār galvu jau savilcies draudīgs mākonis, smags, ar drīzu lietu, un prāti mulst, tavu plašumu iedomājoties. Ko pareģo šis neaptveramais plašums? Vai te, vai tavā klēpī nav jādzimst bezgalīgajai domai, ja tev pašai nav gala? Vai te nav vieta milzim, ja ir telpas, kur savus spēkus izmēģināt? Un baismīgi aptver mani varenais plašums, ar briesmīgu spēku dvēseles dziļumos iespiezdamies; pārdabīgā varā spīd manas acis: ak! kāds mirdzošs, brīnišķīgs, neredzēts plašums zemei! Krievija!…

«Turi, turi, muļķi!» čičikovs kliedza Selifanam.

«Dabūsi ar zobenu!» kliedza pretim braucējs fsldjegers ar- šinu garām ūsām. «Vai neredzi, lai velns tevi parauj: kroņa ekipāžā!» Un kā spoks rībēdams un putekļos trijjūgs pazuda.

Cik dīvains un vilinošs, un saucošs, un brīnišķīgs ir vārds: ceļš! un cik brīnišķīgs ir viņš pats, šis ceļš: skaidra diena, rudens lapas, vēss gaiss … ietīties ciešāk ceļa mētelī, uzbāzt cepuri uz ausīm un iespiesties stingrāk un ērtāk stūrī! Pēdējo reizi pār taviem locekļiem pārskrien salti drebuļi, un to vietā iestājas patīkams siltums. Zirgi auļo … cik vilinoši piezogas snaudiens, un acis aizveras, un pa sapņiem jau dzirdi: ir «Balti sniegi», ir zirgu krākšanu, ir riteņu troksni, un tu esi jau aizmidzis, stūri iespiedis savu kaimiņu. Tu uzmosties: piecas stacijas jau nobrauktas, mēness, nepazīstama pilsēta, baznīcas ar veclaiku koka kupoliem un melnām smailēm, tumši baļķu un balti akmeņu nami. Vietu vietām mēness vizma: it kā balti audekla lakati būtu izkārti pa sienām, pa bruģi, pa ielām: svītrās tos šķērso ogļu melnas ēnas; kā spožs metāls mirdz slīpi apspīdētie dēļu jumti, un nekur nav manāma neviena dvēsele — viss guļ. Tikai kādā retā lodziņā spīd vientuļa uguntiņa; vai nu pilsētnieks lāpa savus zābakus, vai maiznieks rīkojas ap krāsni — kas mums gar tiem par daļu? Bet nakts! debess spēki! kāda burvīga nakts norisinās tur augstienē! Un gaiss, un debess, tāla, augsta, kas tur savā neaizsniedzamā dziļumā tik neaptverami skanīgi un dzidri izplētusies!… bet spirgti dveš tieši acīs vēsā nakts elpa un ieaijā tevi, un, lūk, tu jau snaud aizmirsies un krāc, un nabaga kaimiņš, ko tu esi piespiedis kaktā, dusmīgi grozās, sajuzdams tavu smagumu. Tu uzmosties, un atkal tavā priekšā lauki un stepes, nekur nekas — visur klajums, viss atklāts. Verstu stabs ar ciparu steidz tev pretim; rīts sāk -aust; pie nobālējušā aukstā apvāršņa parādās bālgani zeltaina svītra; vēsāks un asāks top vējš: tu ietinies ciešāk siltajā mētelī!… kāds patīkams aukstums! kāds brīnišķīgs miegs no jauna tevi apņem! Grūdiens, un atkal esi atmodies. Saule stāv augstu debesis; lēnāk! vieglāk! dzirdama ba'ss, rati nobrauc no kraujas: lejā plats dambis un liels, tīrs dīķis, kas saulē spīd kā spoža vara ripa; sādža, mājas izmētātas pa kalna nogāzi; kā zvaigzne sādžas malā spīd baznīcas krusts; dzirdama zemnieku čalošana, un kuņģī rodas neciešama ēstgriba. Ak dievs! cik jauks tu dažreiz esi, tālais tālais ceļš! Cik reižu kā pazudis un slīcējs esmu pie tevis palīdzību meklējis, un tu katru reizi esi man augstsirdīgi līdzējis un izglābis! Bet cik daudz brīnišķīgu nodomu, poētisku sapņu tu esi radījis, cik daudz izjusts brīnišķīgu iespaidu! … Bet arī mūsu draugs Čičikovs tajā laikā nebūt neizjūta prozaiskus sapņus. Paskatīsimies, ko viņš izjuta. No sākuma viņš nejuta nekā un tikai skatījās atpakaļ, vēlēdamies pārliecināties, vai tiešām jau izbraucis no pilsētas; bet, kad redzēja, ka pilsēta jau sen bija izzudusi, kad vairs nebija redzamas ne kalves, ne dzirnavas, it nekas no tā, kas atrodas ap pilsētām, un kad pat mūra baznīcu baltās smailes bija sen zemē iegrimušas, viņš uzmanību pievērsa vienīgi ceļam, skatījās tikai pa labi un pa kreisi, un N pilsēta izgaisa no viņa atmiņas, it kā viņš caur to būtu braucis jau sen atpakaļ, bērnībā. Beidzot arī ceļš viņu pārstāja nodarbināt, un viņš pamazām sāka aizvērt acis un noliekt galvu uz spilvena. Autoram, taisnību sakot, tas pat patīk, jo tā viņam ir izdevība parunāt par savu varoni; jo līdz šim, kā lasītājs redzēja, viņam pastāvīgi traucēja te Nozdrevs, te balles, te dāmas, te pilsētas tenkas, te beidzot tūkstošiem to sīkumu, kas tikai tad liekas par sīkumiem, kad iespiesti grāmatā, bet, kamēr apgrozās sabiedrībā, tiek uzskatīti par loti svarīgiem. Bet tagad liksim visu pie malas un tieši ķersimies pie lietas.

Ļoti jāšaubās, vai mūsu izvēlētais varonis patīk lasītājiem. Dāmām viņš nepatiks, to var droši teikt, jo dāmas prasa, lai varonis būtu pati pilnība, un, ja tam būs pie dvēseles vai miesas kāds traipiņš, tad bēdas! Lai cik dziļi autors ieskatītos viņa dvēselē, lai skaidrāk par spoguli atspoguļotu viņa tēlu, viņam nebūs nekādas vērtības. Pat Cičikova pilnīgais stāvs un pusmūža gadi viņam daudz kaitē: varonim nekādā ziņā nepiedos tuklumu, un Joti daudzas dāmas, no viņa novērsdamās, sacīs: fui! cik nejauks! Ak vai! autors to visu zina, bet tomēr viņš nevar ņemt par varoni ideālu cilvēku. Bet… varbūt šajā pašā stāstā būs jaušamas citas, līdz šim vēl neaizskartas stīgas, parādīsies krievu gara neskaitāmās bagātības, mēs redzēsim ar dievišķīgām īpašībām apbalvotu vīru vai brīnišķīgu krievu meiču, kādu nekur pasaulē nevar atrast, ar brīnišķīgi skaistu sievietes dvēseli, kas visa ir augstsirdīgas tieksmes un pašuzupurēšanās pilna. Un viņu priekšā citu tautu ideālie cilvēki izliksies nedzīvi, tāpat kā grāmata ir nedzīva dzīva vārda priekšā! Uzplauks krievu jūtas.".. un redzēs, cik dziji iesakņojies slavu dabā tas, kas citas tautas dabu skāris tikai garām ejot… Bet kāpēc un kādēļ runāt par to, kas priekšā? Neklājas autoram kā vīram, ko sen jau ir izaudzinājusi skarbā iekšējā dzīve un vientulības atspirdzinošā atturība, aizmirsties līdzīgi jauneklim. Katrai lietai sava kārta un vieta, un laiks! Bet idealais cilvēks tomēr nav ņemts par varoni. Un var pat sacīt, kāpēc nav ņemts. Tāpēc ka beidzot ir laiks ļaut atpūsties nabaga idealajam cilvēkam, tāpēc ka velti ņem uz lūpām vārdu: ideāls cilvēks; tāpēc ka idealais cilvēks pārvērsts par zirgu, un nav rakstnieka, kas to nejādeiētu, uzmudinādams to ar pātagu un ar visu, kas tikai gadās; tāpēc ka nomocījuši ideālo cilvēku tā, ka tagad viņā; nav vairs ne ēnas no idealības, bet palikušas tikai ribas un āda miesas vietā; tāpēc ka liekulīgi piemin ideālo cilvēku, tāpēc ka necieni ideālo cilvēku. Nē, beidzot laiks arī nelieti iejūgt. Tātad iejūgsim nelieti!

Tumša un neievērojama ir mūsu varoņa izcelšanās. Viņa vecāki bija muižnieki, bet, vai cilts muižnieki vai arī personīgi — dievs zina. No izskata viņš nebija viņiem līdzīgs: vismaz radiniece, zema, īsa sieviņa, no tām, kuras parasti sauc par žagatām, kas pie viņa dzimšanas bija klāt, viņu uz rokām paņēmusi, izsaucās: «nemaz nav tāds, kādu es iedomājos! Viņam vajadzēja atsisties vecmātē no mātes puses, kas būtu labāk, bet viņš piedzimis vienkārši, kā saka paruna: ne pēc tēva, ne pēc mātes, bet pēc caurbraucēja ceļinieka.» Dzīve no sākuma viņā paraudzījās kaut kā skābi, nemīlīgi, pa kaut kādu neskaidru, ar sniegu aizputinātu lodziņu: neviena drauga, ne biedra bērnībā! Maza istabiņa ar maziem logiem, ko neatvēra ne ziemu, ne vasaru, tēvs, slimīgs cilvēks, garos svārkos, izoderētos ar aitādiņām, un adītās tupelēs ua basas kājas; viņš vienmēr pūta, staigājot pa istabu, un spļāva kaktā stāvošā smilšu traukā, mūžīga sēdēšana uz lāviņas ar spalvu rokās, tinti uz pirkstiem un pat uz lūpām, mūžīgs priekšraksts acu priekšā: nemelo, esi paklausīgs vecākiem cilvēkiem un glabā sirdī tikumību; istabā mūžīga tupēju šļūkšana un švlkstināšana, pazīstama, bet vienmēr barga balss: «atkal jau muļķojies!» kas atskanēja tad, kad bērns, vienmulīgo darbu apnicis, pielipināja burtam kādu āķīti vai asti; un mūžīgi pazīstamās, bet vienmēr nepatīkamās jūtas, kad pēc šiem vārdiem viņa auss galiņu no muguras puses ļoti sāpīgi satvēra garu pirkstu nagi: lūk, viņa bērnu dienu nabadzīgā ainava, par kuru viņš bija saglabājis tikai bālas atmiņas. Bet dzīvē viss mainās ātri un steidzīgi: reiz kādā dienā, kad atspīdēja pirmā pavasara saule un strauti bija pārplūduši, tēvs, paņēmis dēlu, aizbrauca ar to ratos, kurus vilka iebrūns, raibs zirģelis, kādu zirgu uzpircēji mēdza saukt par žagatu; par kučieri bija mazs, kuprains vīrelis, tās vienīgās dzimtļaužu ģimenes galva, kas piederēja Cičikova tēvam: šis kuprītis izpildīja gandrīz visus mājas amatus. Ar žagatu viņi vilkās vairāk nekā pusotras dienas; ceļā viņi pārgulēja nakti, pārcēlās pār upi, ēda aukstu pīrāgu un ceptu aitas gaļu un tikai trešās dienas rītā sasniedza pilsētu. Zēna priekšā negaidītā greznumā atspīdēja pilsētas ielas, no ka viņš aiz brīnumiem uz brīdi atplēta muti. Pēc tam žagata līdz ar vāģiem iekrita bedrē, ar ko sākās šaura, dubļaina šķērsiela, kas gāja uz leju; ilgi tur zirģelis ķepurojās visā spēkā, maisīja kājām dubļus, kuprīša un paša kunga uzmudināts, beidzot ievilka viņus kādā nelielā sētā, kura atradās paugurā ar divām ziedošām ābelēm vecas mājiņas priekšā un ar mazu, zemu dārziņu dibenā; tanī auga tikai pīlādži un pliederu ceri, kuru zaļumos slēpās koka būdiņa ar lubu jumtu un mazu lodziņu. Te dzīvoja viņu radiniece, nevarīga vecene, kas tomēr katru rītu vēl gāja uz tirgu un pēc tam žāvēja zeķes pie patvāra; viņa noglaudīja zēna vaigus un nopriecājās par viņa tuklumu. Te viņam bija jāpaliek un katru dienu jāiet pilsētas skolā uz stundām. Nakti pārgulējis, tēvs otrā dienā tūliņ devās ceļā. Šķiroties no tēva acīm nenobira neviena asara; dēlam iedeva kapara pusrubli kabatas naudas saldumiem un, kas daudz svarīgāk, izteica gudru pamācību: «Pielūko, Paulīt, mācies, neblēņojies un nedauzies, bet visvairāk raugi iztapt skolotājiem un priekšniekiem. Ja iztapsi priekšniekam, tad, kaut arī mācībās nebūs labas sekmes ūn dievs talantu nebūs devis, tomēr tiksi cauri un citiem visiem priekšā. Ar biedriem nedraudzējies: viņi tev nekā laba neiemācīs; bet, ja nu bez tā nevar iztikt, tad draudzējies ar tādiem, kas ir bagātāki un vajadzības brīdī tev var būt derīgi. Necienā un nemielo neviena, bet ierīkojies labāk tā, lai citi tevi cienātu, un, par visām lielām, g'abā un taupi kapeiku: tā ir visuzticamākā lieta pasaulē. Biedrs vai draugs tevi piekrāps un nelaimes brīdī pirmais tevi pametīs, bet kapeika tevi nepametīs, lai tu kādā klizmā nokļūtu. Pasaulē tu visu panāksi un visur tiksi cauri ar kapeiku.» Tādu pamācību devis, tēvs šķīrās no dēla un aizklidzināja ar savu žagatu uz mājām, un no tā laika viņi nekad vairs neredzējās, bet vārdi un padoms dziļi iespiedās dēlam dvēselē.

Tūliņ otrā dienā Pāvels sāka iet skolā. Sevišķu spēju kaut kādā mācības priekšmetā viņam nebija- viņš izcēlās ar čaklību un tīrību; bet par to viņam izrādījās apķērīgs prāts ne otras, no praktiskās puses. Viņš tūliņ noprata un saprata lietu un izturējās ar biedriem tā, ka viņi pacienāja viņu, bet viņš tos ne tikai nekad necienāja, bet pat dažreiz paslēpa dabūto cienastu un pēc viņiem pašiem pārdeva. Vēl bērns būdams, viņš prata no visa kā atteikties. No tēva dotā pusrubļa viņš neiztērēja ne kapeikas, gluži otrādi, tajā pašā gadā to pavairoja, parādīdams gandrīz neparastu veiklību; viņš izlipināja no vaska sniedzi, nokrāsoja to un pārdeva loti izdevīgi. Pēc tam viņš labu laiku nodarbojās ar citām spekulācijām un, lūk, ar kādām: uz tirgus nopircis ko ēdamu, viņš nosēdās klasē blakus tiem, kas bija bagātāki, un, kad ievēroja, ka biedram sāk palikt nelabi, kas liecināja par uznākušo ēstgribu, tad it kā nejauši viņš izbāza no sola apakšas bulkas vai piparkūkas galu un, viņu iekārdinājis, ņēma naudu, raugoties pēc ēstgribas. Divus mēnešus b z atpūtas viņš mājās nodarbojās ar peli, kuru bija iesēdinājis mazā koka būrītī, un beidzot panāca to, ka pele tupēja uz pakaļkājām un pēc pavēles cēlās un gūlās; arī to viņš pārdeva ļoti izdevīgi. Kad bija sakrājis piecus rubļus, viņš tos iešuva mazā maisiņā un sāka krāt otrā. Priekšnieku priekš! viņš prata vēl gudrāk izturēties. Neviens nemācēja klasē tik mierīgi sēdēt. Jāpiezīmē, ka skolotājs bija liels klusuma un kārtīgas uzvešanās mīlētājs un nevarēja ciest gudrus un asprātīgus zēnus; viņam likās, ka tiem par viņu katrā ziņā jāsmejas. Kas jau bija kā asprātīgs ievērots, tam tikai vajadzēja drusku pakustēties vai nejauši uzacis pakust'nāt, lai tūliņ iemantotu dusmas. Viņš to vajāja un sodīja bez žēlastības. «Es no tevis, brālīt, izdzīšu stūrgalvību un nepaklausību!» viņš teica: «es tevi labāk pazīstu nekā tu pats. Tu man tupēsi uz ceļiem! tu man pabadosies'» Un nabaga zēns, pats nezinādams, par ko. tupēja uz ceļiem un caurām d'enām nedabūja ēst. «Gara dāvanas un spējas? tas viss nieki,» viņš mēdza sacīt: «es skatos tikai uz uzvešanos. Es ielikšu visos priekšmetos pilnas atzīmes tam, kas nez: na ne «a» ne «b», bet priekšzīmīgi uzvedas: bet, kam ievērošu ne1 abu dabu un zobgalību, tam — nulli, kaut arī viņš būtu gudrāks par pašu Solonu!» Tā runāja skolotājs, kas ne acu galā nevarēja ieredzēt Krilovu, tāpēc ka tas bija sacījis: manis dēļ labāk dzert, bet zini savu darbu; šis pats skolotājs ar baudas izteiksmi sejā un acīs stāstīja, ka tai skolā, kur viņš agrāk strādājis, esot bijis tāds klusums stundā, ka varējuši dzirdēt mušu lidojam, ka vesela gada laikā neviens sko'ēns klasē ne reizi neesot ieklepojies, ne arī šņaukājies un ka līdz zvanam nav bijis iespējams zināt, vai klasē ir kāds cilvēks vai ne. Čičikovs tūliņ izprata skolotāja dabu un kā jāuzvedas. Stundu laikā viņš nepamirkšķināja ne aci, nepakustināja ne uzaci, lai arī citi viņu nezin kā no muguras knaibīja. Tiklīdz Ieskanējās zvaniņš, viņš pa kaklu pa galvu metās, lai ātrāk par citiem skolotājam pasniegtu trijstūreni (skolotājs nēsāja trijstūrehi); pasniedzis trijstūreni, viņš pirmais izgāja no klases un mēģināja ar viņu reizes trīs satikties ceļā, vienmēr cepuri noņemot. Tam bija lieli panākumi. Pa visu skolas laiku viņš pelnīja teicamu ievērību un pēc beigšanas saņēma uzslavu visos mācības priekšmetos, atestatu un grāmatu zelta burtiem par priekšzīmīgu čaklību un krietnu uzvešanos. No skolas izstājoties, viņš jau bija jauneklis ar diezgan pievilcīgu izskatu un zodu, kas prasīja pēc bārdas naža. Tanī laikā nomira viņa tēvs. Mantojums sastāvēja no četriem jau galīgi nonēsātiem kamzoļiem, diviem veciem svārkiem ar aitādiņu oderi un nelielu naudas sumu. Tēvs, kā redzams,, prata dot padomu kapeiku krāt, bet pats bija sakrājis loti maz. Veco mājiņu ar niecīgo zemes stūrīti Čičikovs tūliņ pārdeva par tūkstoš rubļiem, bet dzimtļaužu ģimeni aizveda līdzi uz pilsētu, kur bija nodomājis apmesties uz dzīvi un iestāties dienestā. Tanī pašā laikā, vai nu aiz muļķības vai citas vainas dēļ, nabaga skolotāju, klusuma un kārtīgas uzvešanās mīlētāju, izdzina no skolas. No bēdām skolotājs sāka dzert, beidzot pietrūka arī ko dzert; slims, bez maizes kumosiņa un palīdzības viņš uzturē'ās kādā nekurinātā, pamestā kambarītī. Viņa bijušie skolnieki, asprātīgie un pārgudrinieki. kuros viņš vienmēr juta stūrgalvību un augstprātīgu uzvešanos, dabūjuši zināt par viņa nožēloiamo stāvokli, tūliņ savāca viņam naudu, ^pārdodami pat ļoti vajadzīgas lietas: tikai Pāvels Čičikovs aizbildinājās, ka neesot naudas, un iedeva kādu sudraba pieckapeiku gabalu, ko b'edri tūliņ atsvieda tam atpakaļ, sacīdami: «ak tu skopuli!» Nabaga skolotājs aizklāja rokām acis, kad dabūja z; nāt par tādu savu biiušo skolnieku izturēšanos: asaras kā krusa bira no izdzisušajām acīm, viņš raudāia kā nevarīgs bērns. «Mirstot, uz slimības gultas, dievs man vēl lēmis raudāt,» viņš. smagi nopūzdamies, vāiā balsī sacīja un. oar C'čikovu dzirdēt dabūjis, tūliņ piebilda: «Ak Pavluša! lūk, kā cilvēks pārmainās! cik priekšzīmīgs bija! ne mazākās nepaklausības, tīri kā zīds! esi mani piekrāpis, stipri piekrāpis …»

Tomēr nevar sacīt, ka mūsu varoņa daba būtu biiusi tik rupja un cieta, ka viņa jūtas būtu tik notrulinātas, ka viņ§ nemaz nepazītu ne žēlsirdības, ne līdzcietības; viņš izjuta kā vienu, tā otru, viņš pat gribētu palīdzēt, bet tikai lai tas neizpaustos lielākā sumā, lai nebūtu jāķeras pie tās naudas, kuru viņš bija apņēmies neaiztikt, ar vārdu, tēva padoms: taupi un krāj kapeiku, bija labi ielāgots. Bet viņš nebija pieķēries naudai naudas dēļ; viņu nemocīja skopums un sīkstums. Nē, ne tie valdīja pār viņu, viņam priekšā tēlojās dzīve visā pārticībā un ar visām baudām: ekipāžās, teicami ierīkota māja, gardi ēdieni, lūk, kas viņam vienmēr stāvēja prātā. Lai beidzot ar laiku visu to varētu baudīt, lūk, kādēļ viņš krāja kapeiku, tādēļ pagaidām viņš bija sīksts pret sevi un citiem. Kad kāds bagātnieks skaistā izbraucienu droškā, rikšotājiem priekšā un dārgā aizjūgā aizšāvās viņam garām, viņš palika kā ierakts uz vietas stāvam un pēc tam, it kā no gara miega uzmodies, sacīja: bet tas taču reiz bija kantorists, nēsāja apaļīgi apcirptus matus! Un viss, kas tikai atgādināja bagātību un lepnu dzīvi, ietekmēja viņu neizprotamā kārtā. Skolu beidzis, viņš negribēja pat atpūsties: tik stipra bija viņa vēlēšanās ātrāk stāties darbā un dienestā. Tomēr, nevērojot teicamos atestatus, viņš ar lielām pūlēm dabūja vietu kroņa palatā. Arī tālā nomalē vajadzīga protekcija! Vietiņu viņš dabūja Joti niecīgu, ar trīsdesmit vai četrdesmit rubļiem algas gadā. Bet viņš apņēmās ar dedzību strādāt, visu pārspēt un paciest. Un, tiešām, viņš parādīja neredzētu pacietību, atteikšanos un pašuzupurēšanos. Viņš rakstīja, pilnīgi iegrimis kancelejas papīros, no agra rīta līdz vēlam vakaram. ne miesīgi, ne garīgi nenogurdams, negāja nemaz uz mājām, gulēja kancelejas istabā uz galdiem, daudzreiz ēda kopā ar sargiem un pie visa tā prata uzturēt tīrību, glīti ģērbties, savai sejai piešķirt patīkamu izskatu un ieturēt cēlas kustības. Jāpiezīmē, ka citi palatas ierēdņi bija pelēki un neizskatīgi. Dažiem sejas izskatījās kā slikti izcepta maize: vaigs bija izspiedies uz vienu pusi, zods nošķiebts uz otru. virslūpa bija saplaisājusi un uzpūsta kā pūslis: vārdu fukot. ļoti neglīts izskats. Viņi visi runāja skarbā balsī, it kā taisīdamies kādu piekaut; viņi bieži ziedoja Bakcham, ar tr> pierādīdami, ka slavu dabā vēl ir daudz pagānu laiku pa!ieku; darbā bieži ieradās, kā mēdz teikt, piesūkušies, tāpēc kancelejā bija nelāgi un gaiss nebūt nebija aromatisks. Tādu ierēdņu vidū Čičikovs nevarēja palikt neievērots un neatzīmēts, jo bija pilnīgs pretstats gan ar glīto seju, laipno balsi un ar to, ka nemaz nelietoja nekādus stiprus dzērienus. Bet ar visu to viņa ceļš bija ļoti grūts: viņam gadījās kalpot zem kāda veca galda priekšnieka uzraudzības; 'šis vecis izcēlās ar kaut kādu akmenscietu ne jutību un nesatricināmību; mūžīgi nepieejams, tāds, kas nekad dzīvē nebija pasmaidījis, ne ari kādu apsveicinājis, apjautādamies par tā veselību. Ne mājās, ne uz ielas neviens viņu nekad nebija redzējis savādāku, nekā viņš vienmēr mēdza būt; kaut jel reiz viņš būtu parādījis par kaut ko savu līdzdalību, kaut jel reiz viņš būtu bijis piedzēries un dzērumā pasmējies; kaut jel būtu nodevies mežonīgiem priekiem, kādus mīl laupītājs, kad piedzēries, bet no vis^ tā viņam nebija pat ne ēnas. Nekā nevarēja pie viņa ievērot: ne Jauna, ne laba, un šajā pilnīgā tukšumā bija kaut kas baismīgs. Viņa cietajai marmora sejai trūka jebkādas savdabības, tā nebija ne ar ko salīdzināma; sejas panti bija bargi un samērīgi. Tikai pēc daudzajām rētām un grumbām, kas bija to izvagojušas, varēja pieskaitīt pie tām sejām, uz kurām, kā tautā runā, velns pa nakti kujot zirņus. Kā likās, cilvēka spēkos nestāvēja pielabināties tādam cilvēkam un iemantot viņa laipnību, bet Čičikovs mēģināja. No sākuma viņš pūlējās viņam iztapt visādos neievērojamos sīkumos; uzmanīgi aplūkoja spalvu noasinājumu, ar kādām viņš mēdza rakstīt, un. pēc šī parauga tādas vairākas sagatavojis, lika tās viņam arvien parocīgi uz galda; noslaucīja un nopūta no viņa galda smiltis un tabaku; iegādājās viņam jaunu lupatiņu tintnīcai: kaut kur uzmeklēja viņa cepuri, ļoti sliktu cepuri, kāda laikam nekad visā pasaulē nebūs redzēta, un arvien nolika to viņam blakus brīdi pirms kancelejas darba beigām; tīrīja viņam muguru, ja to viņš bija gar sienu nosmērējis, bet viss tas palika bez jebkādas ievērības, it kā nekas tāds nebūtu ticis darīts. Beidzot viņš izošņāja viņa mājas un ģimenes dzīvi, dabūja zināt, ka viņam ir pieaugusi meita, ar tādu seju. it kā velns uz tās pa nakti zirņus kultu. Viņš iedomāja iet uzbrukumā no šīs ouses. Viņš uzzināja, kādā baznīcā viņa mēdz iet pa svētdienām, un, glīti apģērbies ar labi iestērķelētu krūtežu, katru reizi nostājās viņai pretī, un lietai bija sekmes- bargais galda priekšnieks kļuva mīkstāks un ielūdza viņu uz tēju! Un kancelejā nepaspēja ne apskatīties, kad lieta jau bija tikusi tik tālu, ka Čičikovs pārvācās viņa mājā, kļuva par vajadzīgu un nepieciešamu cilvēku, iepirka miitus un cukuru, ar meitu apgājās kā ar līgavu, galda priekšnieku sauca par papiņu un skūpstīja viņam roku; palatā visi nosprieda, ka februara beigās, līdz lielajam gavēnim, būšot kāzas. Bargais galda priekšnieks sāka pat rūpēties pie priekšniecības par viņu, un pēc kāda laika Čičikovs kļuva par galda priekšnieku vienā no vakantajām vietām. Kā likās, vienīgi aiz šā nolūka viņš bija pūlējies iztapt vecajam galda priekšniekam; tāpēc ka tūliņ slepeni aizsūtīja savu lādi uz māja un otrā dienā jau atradās citā dzīvoklī. Galda priekšnieku viņS vairs nesauca par papiņu un vairs neskūpstīja viņam roku, bet ar kāzām tā arī nekas neiznāca, it kā nekas nebūtu bijis. Tomēr, ar viņu satiekoties, Čičikovs katru reizi laipni spieda viņam roku un ielūdza pie sevis uz tēju, tā ka vecais galda priekšnieks, nevērojot mūžīgo nekustību un auksto vienal- dz'bu, vienmēr purināja galvu un pie sevis caur degunu rūca: piekrāpa, piekrāpa, velna dēls!

Šis bija visgrūtākais slieksnis, ko viņš pārkāpa. Nu viss sāka iet vieglāk un sekmīgāk. Viņš bija ticis par cilvēku, ko jau mēdz ievērot. Viss viņā bija, kas vajadzīgs šai pasaulē: ir pievilcīga izturēšanās un uzvešanās, ir laba izveicība r.mat* darīšanās. Ar šiem līdzekļiem viņš drīzā laikā dabūja ienesīgu vietu, ko arī teicami prata izmantot. Jāzina, ka tam pašā laikā sāka loti stingri apkarot visādu kukuļošanu: vajāšanu viņš nebaidījās, bet tūliņ izlietoja to sev par labu, tādā kārtā pierādīdams īsteni krievu apķērību, kas izpaužas tikai tad, kad sāk spaidīt. Lieta bija, lūk, kā ierīkota: tiklīdz atnāca kāds lūdzējs un iebāza roku kabatā, lai no tās izvilktu pazīstamās rekomendācijās vēstules ar kņaza Chovanska parakstu, kā pie mums Krievijā mēdz teikt, — viņš, smaidīdams un lūdzēja roku apķerdams, sacīja, «nē, nē,» viņš teica ar smaidu, roku atturēdams, «jūs domājat, ka es … nē, nē. Tas mums jādara, tas mūsu pienākums, kas jāizpilda bez nekāda atlīdzinājuma! Sai ziņā varat būt mierīgi: rītu pat viss tiks izdarīts Atļaujiet jautāt, kur ir jūsu dzīvoklis, jums pašam ne par ko nav jārūpējas: viss tiks mājās klāt pienests.» Apburtais lūdzējs iet uz mājām, gandrīz gavilēdams, domājot: «lūk, kāds cilvēks, kaut tādu būtu vairāk, tiešām, tas ir dārgs dimants!» Bet lūdzējs gaida dienu, gaida otru — viņam nekā nepienes mājā, trešajā arī ne. Viņš iet uz kanceleju, lieta nav vēl ne sākta; viņš griežas pie dārgā dimanta. «Ak, piedodiet!» runāja Čičikovs ļoti laipni, viņa abas rokas satverdams: «mums bija tik daudz darba; bet rītu viss tiks izdarīts, visādā ziņā rītu, nudien, man patiesi- kauns!» Un viss tas tika savienots ar apburošiem žestiem. Ja svārkam pavērās vaļā stūris, tad roka to tūliņ steidzās sakārtot un stūri pieturēt. Bet ne ritu, ne paritu, ne trešā dienā neko uz māju nenes. Lūdzējs sāk apdomāt, vai tur nav kāds āķis? aprunājas, saka, ka vajag dot rakstvežiem. «Kādēļ tad nedot? esmu gatavs vienu otru kvartu.» «Nē, ne kvartu, bet balto.» «Rakstvežiem pa baltajai!» lūdzējs iesaucas. «Ko jūs tā uztraucaties,» viņam atbild: «tā jau iznāk: rakstveži dabūs pa kvartam, bet pārējais tiks priekšniecībai.» Neapķērīgais lūdzējs sit sev pa pieri un lamā, kā vien mācēdams, jauno kārtību, kukuļošanas vajāšanu un ierēdņu laipno, godprātīgo apiešanos. Agrāk, mazākais, zināji, ko darīt: aiznes lietvedim sarkano un lietai līdzēts, bet tagad vajag balto un nedēļa turklāt vēl jānovazājas, iekām vari apķert; velns lai parauj ierēdņu nesavtību un godprātību! Lūdzējam, zināms, taisnība, bet par to tagad nav kukuļu ņēmēju: visi lietveži ir visgodīgākie un cēlākie cilvēki, tikai sekretāri un rakstveži ir blēži. Drīz vien Cičikovam iesākās daudz plašāks darba lauks: organizējās kaut kādas diezgan kapitalas kroņa celtnes būvniecības komisija. Sajā komisijā pierīkojās ari viņš un izrādījās viens no darbīgākajiem locekļiem. Komisija bez kavēšanās stājās pie darba. Sešus gadus noņēmās ap ēku, bet vai nu klimats traucēja, vai ari materials bija tāds, tikai kroņa ēka nekādi necēlā3 augstāk par pamatiem. Bet pilsētas otrā galā pa to laiku katram komisijas loceklim bija gadījies pa gatavam namam pēc civilās architekturas prasībām: kā redzams, tur bija labāka grunts. Locekļi jau sāka dzīvot labklājībā un taisījās nodibināt ģimenes. Te tikai, tagad tikai Čičikovs pamazām sāka atraisīties no bargajiem sātības likumiem un savas nepielūdzamās pašuzupurēšanās. Tikai tagad garais gavēnis rāka beigties, un izrādījās, ka viņam nekad nav bijušas svešas dažādas baudas, no kurām bija pratis atturēties karstajās jaunības dienās, kad neviens cilvēks nevar pilnīgi par sevi valdīt. Radās viena otra nesātiba: viņš sāka turēt diezgan labu pavāru, valkāja holandiešu audekla kreklus. Jau vadmalu viņš nopirka sev tādu, kādu nevalkāja visa guberņa, an no šā laika sāka vairāk pieturēties pie brūnas un iesarkanas krāsas ar dzirksteli; viņš jau bija iegādājies pāri lepnu zirgu un pats turēja grožus, likdams, lai blakus zirgs griežas sāniski; viņš jau bija ieņēmies paražu berzēties ar sūkli, samērcētu ūdeni ar odekolonu, viņš jau sāka pirkt kādas diezgan dārgas ziepes, lai āda kļūtu gludāka, jau arī …

Bet pēkšņi: agrākā miega mices vietā tika atsūtīts jauns priekšnieks, stingrs, militārs cilvēks, kukuļošanas un visādas netaisnības ienaidnieks. Jau otrā dienā viņš visus pārbiedēja, pieprasīja norēķinus, atrada trūkumus, uz katra sola iztrūkstošas sumas, tūliņ ievēroja skaistos namus, celtus pēc civilās architekturas prasībām, un negaiss bija kājās. Ierēdņus atstādināja no amata; skaistie, pēc civilās architekturas celtie nami tika atdoti kronim un ierīkoti labdarīgām iestādēm un kantonistu skolām, visiem izgāja ļoti šķībi, bet Cičikovam ļaunāk nekā citiem. Pēkšņi viņa seja, nevērojot glīto izskatu, priekšniekam nepatika, tieši kādēļ, dievs lai to zina, , dažreiz tur nav pat nekādu iemeslu, un viņš nāvīgi viņu ienīda. Bet tā ka viņš bija militārs cilvēks, tātad visos sīkumos nezināja civildienesta machinacijas, tad pēc kāda laika, pateicoties godīgai ārpusei un mākslai visiem pieglaimoties, viņam prata pielīst citi ierēdņi, un ģenerālis drīz vien nokļuva vēl lielāku blēžu rokās, kurus viņš par tādiem nemaz neturēja; pat bija apmierināts, ka beidzot izvēlējies īstus ļaudis, un ne pa jokiem lielījās, ka smalki prot atšķirt spējas. Ierēdņi piepeši izprata viņa dabu un raksturu. Visi, kas vien zem viņa dienēja, kjuva par briesmīgiem netaisnības vajātājiem, tie vajāja to visās lietās kā zvejnieks ar savu žebērkli vajā treknu belugu un vajāja to ar tādām sekmēm, ka drīzā laikā ikvienam gadījās vairāk tūkstošu liels kapitals. Tanī laikā arī daudz veco ierēdņu atgriezās uz patiesības ceļa un no jauna tika pieņemti dienestā. Bet Čičikovs nekādā ziņā nevarēja pieglaimoties, lai kā pūlējās, lai kā viņu ieteica ar kņaza Chovanska vēstulēm uzmudinātais ģenerālā pirmais sekretārs, kas bija visā pilnībā izpratis, kā ģenerālis vazājams aiz deguna, tomēr te viņš gluži nekā nevarēja izdarīt. Ģenerālis bija tādas dabas cilvēks, kuru gan vadāja aiz deguna (protams, viņam pašam nezinot), bet par to, ja viņam galvā iekrita kāda doma, tad tā turējās tur tā kā dzelzs nagla: nekādi to nevarēja izdabūt no turienes laukā. Viss, ko spēja panākt gudrais sekretārs, bija tas, ka iznīcināja sasmērēto dienesta atestatu, uz ko viņš piedabūja priekšnieku ne citādi, kā iekustinot līdzjutību, attēlodams spilgtās krāsās Cičikova nelaimīgās ģimenes aizkustinošo likteni, kaut gan viņam, par laimi, ģimenes nemaz nebija.

«Nu, ko tad!» teica Čičikovs: «satvēru, sāku jau vilkt, norāvās, nav ko taujāt. Bēdām ar raudāšanu nepalīdzēsi, vajag ķerties pie darba.» Un, lūk, viņš apņēmās no jauna sākt karjeru, no jauna bruņoties ar pacietību, atkal visur sevi ierobežot, lai cik brīvi un jauki bija iepriekš dzīvojis. Vajadzēja pārceļot uz citu pilsētu un tur iemantot ievērību. Bet kaut kā neveicās. īsā laikā viņam bija jāpārmaina amats divas trīs reizes. Sie amati bija par daudz netīri, zemi. Jāzina, ka Čičikovs bija vistikumīgākais cilvēks, kāds diezin vai kādreiz pasaulē būs redzēts. Kaut gan no sākuma viņam bija jāgrozās netīrā sabiedrībā, bet dvēselē arvien saglabāja tīrību, mīlēja, lai kancelejā galdi būtu no lakota koka un lai viss būtu cēli. Viņš nekad savā runā nepieļāva neviena piedauzīga vārda un katru reizi jutās apvainots, ja citu runā novēroja, ka čina vai kārta netiek pienācīgi godāta. Lasītājam, es domāju, būs patīkami zināt, Ra viņš ik pārdienas mainīja veļu, bet vasarā, karstā laikā, pat katru dienu: ikviena kaut cik nepatīkama smaka jau viņu apvainoja. Aiz šī iemesla viņš ik reizes, kad Petruška nāca viņu izģērbt un zābakus novilkt, lika sev degunā krustnagliņu, un vispār daudzos gadījumos viņa nervi bija jūtelīgi kā meitenei; tāpēc viņam bija smagi atkal atrasties tanīs aprindās, kur viss smirdēja pēc degvīna un nepieklājība bija sastopama uz katra soļa. Lai gan viņš nebūt nezaudēja dūšu, tomēr novājēja un pat kļuva zaļš šādu nedienu laikā. Viņš jau bija sācis kļūt tukls un iegūt tās apaļās un pieklājīgās formas, kādās lasītājs viņu sastapa pie iepazīšanās, un, nevienu vien reizi spogulī skatīdamies, viņš pārdomāja par daudzām jaukām lietām: par sieviņu, par bērnistabu, un smaidi pavadīja šīs domas; bet tagad, netīšus spogulī uz sevi paskatījies, viņš nevarēja neizsaukties: «ak svētā dievmāte! cik neglīts es esmu kļuvis!» Un pēc tam ilgi neņēma spoguli rokā. Bet mūsu varonis visu pārcieta, pārcieta dūšīgi, ar pacietību pārcieta, un — beidzot iestājās dienestā muitā. Jāsaka, ka par šo dienestu viņš sen jau bija pa- slepus domājis. Viņš redzēja, kādas lepnas ārzemju lietas parādījās muitas ierēdņiem, kādus porcelanus, batistus pārsūtīja savām krustmātēm, mātes māsām un māsām. Jau sen pirms tā viņš mēdza pie sevis nopūsties: «lūk, kur jāpāriet: ir robeža tuvu, ir izglītoti ļaudis, un kādus smalkus holandiešu kreklus var iegādāties!» Jāpiezīmē, ka te viņš domāja arī par sevišķu franču ziepju šķirni, kas padara ādu un vaigus apbrīnojami baltus un svaigus; kā šādas ziepes sauc, dievs to lai zina, bet pēc viņa domām tās katrā ziņā atradās uz robežas. Tātad viņš jau sen gribēja pāriet uz muitu, bet viņu aizturēja būvkomisijas dažādās ienesīgās darīšanas, un viņš pareizi sprieda, ka muita, lai nu kā būdams, tomēr vēl ir mednis kokā, bet komisija jau zīle rokā. Tagad viņš apņēmās visādā ziņā ietikt muitā un tika arī. Viņš ķērās pie sava darba ar neparastu centību. Likās, pats liktenis bija lēmis viņam būt par muitas ierēdni. Tāda veiklība, apķērība un asprātība nebija ne tikai redzēta, bet par tādu nebija arī dzirdēts. Trijās četrās nedējās viņš jau tā bija ievingrinājies muitas nama darbos, ka zināja itin visu: pat ne svēra, ne mērīja, bet pēc faktūras nosacīja, cik aršinu vadmalas vai citas drānas vienā vai otrā baķī; paņēmis rokā saini, viņš tūliņ varēja pasacīt, cik tajā mārciņu. Kas attiecas uz kratīšanu, tad te, kā viņa paša biedri sacīja, viņš parādīja īstas suņa ošanas spējas: nevarēja nebrīnīties, redzot, cik liela pacietība viņam bija, lai aptaustītu katru podziņu, un viss tas notika ar nāvīgu aukstasinību, neiedomājamu laipnību, un tajā laikā, kad kratāmie dusmojās, zaudēja pacietību un sajuta niknas tieksmes izpliķēt viņa patīkamo ārieni, viņš, ne seju, ne laipno apiešanos nepārmainījis, tikai sacīja: vai jūs nebūtu tik laipni un nepapūlētos mazliet piecelties? jeb: vai jums, kundze, nepatiktu ienākt otrā istabā? tur viena no mūsu ierēdņu kundzēm parunāsies ar jums. Vai arī: atļaujiet, es ar nazīti drusku atārdīšu jūsu mētelim oderi, un, to teicis, viņš aukstasinīgi, kā no savas paša lādes, vilka no turienes laukā šalles un lakatus. Pat priekšniecība sacīja, ka tas esot velns, bet ne cilvēks: viņš pārmeklēja riteņus, ilksis, zirgu ausis un sazini nu kādas vietas, kur nevienam autoram nav nācis prātā ielīst un kur atļauts ielīst tikai vienīgi muitas ierēdņiem. Tā ka nabaga ceļinieks, pār robežu pārbraucis, kādu brīdi nevarēja atjēgties un, slaucīdams sviedrus, kas bija izspiedušies kā sīka rasa pār visu miesu, meta tikai krustu un runāja: nu, nu! Viņa stāvoklis bija ļoti līdzīgs skolnieka stāvoklim, kas patlaban izskrējis no slepenās istabas, kur to priekšnieks iesaucis, lai dotu kādu pamācību, bet tā vietā pavisam negaidot krietni izkūlis. īsā laikā viņš padarīja kontrabandistiem dzīvi nepanesamu. Viņš bija visu poļu, žīdu rīkste un negaiss. Viņš bija nepārvarami, gandrīz nedabiski godīgs un neuzpērkams. Viņš pat neiekrāja ne mazāko kapitalu no dažādām konfiscētām precēm un citām sīkām atņemtām lietām, kas netika atdotas valstskasei, lai nebūtu lieka rakstīšana. Tādu uzticīgu un nesavtīgu amata pildīšanu drīz vien visi apbrīnoja un beidzot tā kļuva zināma priekšniecībai. Viņš dabūja činu un tika amatā paaugstināts un drīz pēc tam iesniedza projektu, kā saķert visus kontrabandistus, un lūdza tikai palīdzību, lai to varētu veikt pats. Viņam tūliņ uzticēja komandu un deva neierobežotas tiesības izdarīt visādas meklēšanas. To tikai viņam gribējās. Tajā laikā nodibinājās spēcīga, ar apdomu ierīkota kontrabandistu biedrība; pārdrošais pasākums solīja miljonus. Viņam par to jau sen bija zināms, un viņš pat noraidīja tos, kas mēģināja viņu uzpirkt, sausi pateikdams: vēl nav laiks. Bet, ieguvis savā rīcībā visu, viņš tajā pašā brīdī darīja zināmu biedrībai, teikdams: tagad ir laiks. Aprēķins bija ļoti pareizs. Tagad vienā gadā viņš varēja dabūt to, ko neieņemtu pat divdesmit visuzticīgākā dienesta gados. Agrāk viņš ar tiem nemaz neielaidās, tāpēc ka bija ne vairāk kā vienkāršs ierēdnis, tātad daudz neko nesaņemtu; bet tagad… tagad pavisam cita lieta: nu viņš varēja prasīt, cik patīk. Lai lieta būtu drošāka, viņš pierunāja arī otru ierēdni, savu biedru, kas arī padevās kārdināšanai, kaut gan viņa matus jau rotāja sirmums. Līgumi bija noslēgti, un biedrība stājās pie darba. Darbība iesākās spoži: lasītājs, bez šaubām, būs dzirdējis tik bieži atkārtoto nostāstu par spāniešu aunu asprātīgo ceļošanu, kā tie gājuši pār robežu dubultos kažociņos un zem kažociņiem pārneši par miljonu Brabantes mežģines. Tas notika taisni tai laikā, kad Čičikovs dienēja muitā. Ja viņš pats pie tā nebūtu ņēmis dalību, nevienam žīdam pasaulē nebūtu izdevies izdarīt tamlīdzīgu lietu. Kad auni trīs vai četras reizes bija pār robežu pārceļojuši, abiem ierēdņiem jau katram bija ap četrsimt tūkstošu liels kapitals. Cičikovam, kā saka, sniedzies pat pāri par piecsimt, tāpēc ka bija veiklāks. Dievs zina, cik lielas šīs svētīgās sumas būtu izaugušas, ja kāds nelaimīgs zvērs nebūtu pārskrējis visam pār ceļu. Velns abus ierēdņus bija novedis no ceļa: ierēdņi, vienkārši runājot, par neko sanāca naidā un sastrīdējās. Reiz iekarsis, varbūt arī drusku iedzēris čičikovs otru ierēdni nosauca par popa dēlu, bet tas, lai gan patiesībā bija popa dēls, nav zināms, kāpēc, nikni apvainojās un tūliņ viņam stipri un neparasti asi atbildēja, un tieši. lūk. kā: «nē, tu melo, es esmu valsts padomnieks, bet nevis popa dēls, bet tu pats esi popa dēls!» Un tad vēl par spīti, lai vēl vairāk sadusmotu, piebilda: «Lūk, kā, redzi nu!»

Kaut gan viņš tādā kārtā krietni sadeva, daudz krietnāk, nekā pats bija dabūjis, un kaut gan izteiciens: lūk, kā, redzi nu! bija stiprs, tomēr, ar šo vēl nebūdams mierā, viņš nosūtīja par viņu slepenu ziņojumu. Saka, ka viņiem it kā jau bijis strīds kādas sievietes dēļ, kas bijusi svaiga un ņipra, pēc muitas ierēdņu izteiciena, kā sulīga biete; ka esot bijuši uzpirkti puiši, lai pievakarē, kādā tumšā šķērsielā krietni nomizotu mūsu varoni; bet ka abi ierēdņi esot piemuļķoti un sievieti sev par labu izlietājis kāds štabskapteinis Samšarevs. Kā lieta bija patiesībā, dievs viņu zina; lasītājs, kas vēlas, lai pats piedzejo. Bet svarīgākais ir tas, ka slepenie sakari ar kontrabandistiem kļuva zināmi. Kaut gan valsts padomnieks pats sevi pazudināja, tomēr viņš savam biedram arī iegrieza. Ierēdņi nāca zem tiesas, viss, kas vien viņiem bija, tika konfiscēts un aprakstīts, un viss tas nāca pār viņu galvām līdzīgi pērkonam. Kā pēc tvana tagad tikai viņi atjēdzās un ar šausmām noprata, ko bija izdarījuši. Valsts padomnieks nepanesa likteņa spērienu un kādā malienā gāja bojā, bet kolēģiju padomnieks pārcieta. Lai gan uz izmeklēšanu atbraukušajai priekšniecībai bija laba ošanas spēja, tomēr daļu naudas viņš prata noslēpt. Būdams ar lielu pieredzi, pārāk labi pazīdams .ļaudis, viņš izlietoja visu savu apķērību: vietām izpalīdzējās ar pievilcīgu izturēšanos, vietām ar aizgrābjošām runām, vietām ar glaimiem, kas nekad lietu nemaitā, vietām iegrūda naudu, vārdu sakot, viņš panāca vismaz to, ka viņu neatstādināja ar tādu negodu kā biedru, un izslīdēja krimināltiesai. Bet ne vairs kapitala, ne dažādu ārzemju lietu, nekas viņam vairs nepalika; visam tam atradās citi gribētāji. Nebaltām dienām viņam izdevās apslēpt kādus desmit tūkstošus, divus dučus holandiešu kreklu, nelielu puskarieti, kādā mēdz braukāt neprecējušies, un divus dzimtļaudis — kučieri Selifanu un sulaini Petrušku, un bez tam vēl muitas ierēdņi aiz līdzjūtības atstāja viņam piecus vai sešus gabaliņus ziepju, kas uztur svaigus vaigus, un tas arī viss. Un tā, lūk, kādā stāvoklī atkal atradās mūsu varonis! Lūk, kāds nelaimju kalns sagruva viņam uz galvas! To viņš nosauca: dienestā patiesības dēļ ciest. Tagad būtu jādomā., ka pēc tādām vētrām, pārbaudēm, tādiem likteņa spērieniem un posta dzīves viņš ar saviem palikušajiem desmit tūkstošiem aizbrauks kādā nomaļā apriņķa pilsētiņā un tur līdz sava mūža galam zemā namiņā dēdēs pie loga, ģērbies katūna chalatā, pa svētdienām noskatīdamies, kā zemnieki logu priešā plūcas, vai arī atspirdzināšanās dēļ nostaigādams līdz vistu kūtij, personīgi aptaustīs vistu, kas nolemta virai, un tādējādi pavadīs klusu un dažā ziņā arī derīgu dzīvi. Bet tā nenotika. Jāizsaka atzinība viņa rakstura nepārvaramajam spēkam. Pēc visa tā, kas pilnīgi pietiek, lai varētu cilvēku ja ne nokaut, tad tomēr uz visiem laikiem padarīt rāmu un mierīgu, viņā neizdzisa neizprotamā kaislība. Viņš bija noskumis, dusmīgs, kurnēja uz visu pasauli, sirdījās par likteņa netaisnību, sašuta par ļaužu netaisnību un tomēr nevarēja atsacīties no jauniem mēģinājumiem. Vārdu sakot, viņš parādīja pacietību, pret kuru vācieša, jau no viņa lēnās, slinkās asinsriņķošanas atkarīga, kokainā pacietība ir tīrais nieks. Cičikova asinis turpretī stipri viļņoja, un vajadzēja daudz saprātīgas gribas, lai iegrožotu visu to, kas tiecās izlēkt un brīvi pastaigāties. Viņš sprieda, un viņa spriedumi dažā ziņā bija pareizi: «Kāpēc tad es? Kādēļ īpaši mani nelaime piemeklē? Kurš ierēdnis tagad dienestā snauž? visi iegūst. Nevienu neesmu nelaimīgu padarījis, atraitni es neesmu aplaupījis, neviens manis dēļ nav nabadzībā kritis, esmu ņēmis tikai no pārpilnības, ņēmis tur, kur ikviens būtu ņēmis, nebūtu es to izmantojis, citi to būtu darījuši. Kāpēc tad citi dzīvo zaļi un man kā tārpam jāiznīkst? Un kas es tagad esmu? Kur esmu derīgs? ar kādām acīm tagad es skatīšos katra godīga ģimenes tēva acīs? Kā lai es nejūtu sirdsapziņas pārmetumus, zinādams, ka par velti apgrūtinu zemi? un ko pēc tam sacīs mani bērni? Lūk, teiks, tēvs bija lops, viņš nav mums atstājis nekāda mantojuma!»

Jau ir zināms, ka Čiģikovs bija ļoti norūpējies par saviem pēcnācējiem. Tik jūtelīga lieta! Dažs, varbūt, tik dziļi nemaz nebūtu bāzis roku, ja viņam, nav zināms, kāpēc, pats no sevis nerastos jautājums: bet ko teiks bērni? Un, lūk, nākošais ciltstēvs kā piesardzīgs runcis, tikai ar vienu aci šķielēdams, vai neraugās no kaut kurienes saimnieks, steidzīgi ķer visu, kas tikai viņam tuvāk: vai nu ziepes, vai sveci, taukus, vai arī kanarijas putniņu, ja tas gadījies pa ķērienam, — vārdu sakot, nekā nelaiž garām. Tā sūdzējās un raudāja mūsu varonis, bet viņa galva nemaz nekļuva mazāk darbīga; tā vienmēr gar kaut ko nopūlējās un vēl tikai gaidīja uz plānu. Viņš no jauna sarāvās, no jauna iesāka grūtu dzīvi, no jauna sevi visur aprobežoja, no jauna tīrības un pieklājīga stāvokļa dēl noslīga dzīves dubļos un netīrumos. Uz kaut ko labāku gaidot, viņš bija spiests kļūt par kaktu advokatu, nodarbība, kas pie mums vēl nav ieguvusi pilsoņa tiesības, nodarbība, ko grūsta no visām pusēm, ko vāji cienī sīkie kancelejas radījumi un pat paša klienti, nodarbība, kuras dēļ nolemts zemoties priekšistabās, panest rupjības utt , bet vajadzība piespieda visu uzņemties. Starp citiem uzdevumiem viņam gadījās tāds: izgādāt, lai aizbildņu padomē tiktu ieķīlāti vairāki simti zemnieku. Muiža bija visbēdīgākā stāvoklī: To bija izputinājušas lopu sērgas, blēži pārvaldnieki, neražas, lipīgas slimības, kas laupīja labākos stnid- niekus, un beidzot paša muižnieka aplamības, kurš Maskavā bija ierīkojis sev namu pēc pēdējās modes un par šo ierīkošanu izdevis visu savu kapitalu līdz beidzamajai kapeikai, tā a pat nebija vairs ko ēst. Aiz šā iemesla beidzot vajadzēja ieķīlāt beidzamo palikušo muižu. Ieķīlāšana valstskasē toreiz bija neierasta lieta, uz ko izgāja ne bez bailēm. Kā pilnvarnieks Čičikovs vispirms iesmērēja visus ierēdņus (jo bez iepriekšējas smērēšanas, kā zināms, nevar dabūt pat visvienkāršāko izziņu, mazākais, vajag ieliet katra rīklē pa pudelei madeiras), — tātad visus, ko vajag, iesmērējis, viņš izskaidroja, ka, starp citu, esot, lūk, arī šāds apstāklis: puse zemnieki- esot miruši, tādēļ, lai pēc nepiesietos… «Bet revizijas listē viņi taču ir ieskaitīti?» sekretārs jautāja. «Ir ieskaitīti,» atbildēja Čičikovs. «Nu, ko tad jūs baidāties?» sekretārs sacīja: «viens miris, otrs dzimis, un visi kopā der.» Sekretārs, kā redzams, prata runāt atskaņās. Te mūsu varonim iešāvās galvā tik ģeniālā doma, kāda diezin vai kad ienākusi cilvēka galvā. «Ak es vientiesīgais Akims!» viņš pie sevis nodomāja: «es meklēju cimdus, bet abi aiz jostas! Kamēr vēl nav iesniegtas jaunas revizijas listes, man tikai jānopērk visi zemnieki, kas miruši; teiksim, nopirkšu tūkstoti, pieņemsim, aizbildņu padome dos divsimt rubļu par dvēseli: lūk, būs divsimt tūkstošu liels kapitals! Un tagad ir ļoti izdevīgs laiks: nesen bija epidemija, paldies dievam, ļaudis miruši ne mazums. Muižnieki ir uz kārtīm nospēlējušies, nodzērušies un izšķērdējušies, kā pienākas; visi aizlīduši uz Pēterburgu dienēt: muižas pamestas, pārvaldītas tiek vāji, nodokļi ar katru gadu grūtāk samaksājami, katrs ar prieku tās man atdos, kaut vai tādēļ, lai tikai nebūtu par viņām jāmaksā nodokļi, un varbūt var ari gadīties, ka cits man pa kapeikai klāt piemaksā. Protams, grūti, tas prasīs daudz pūlu, bailīgi, ka var iekrist, ka var izcelties skandals. Nu, bet kādēļ tad cilvēkam dota saprašana. Un, galvenais, tas ir labi, ka tāda lieta visiem izliksies fantastiska, neviens neticēs. Tiesa, bez zemes nevar ne pirkt, ne ieķīlāt. Bet es pirkšu uz pārvietošanu, uz pārvietošanu; Taurijas un Chersonas guberņās zemi tagad atdod par velti, lai tikai to apdzīvo. Tur es viņus visus pārvedīšu! Uz Chersonas guberņu viņus! lai viņi tur dzīvo! Bet pārceļošanu var izdarīt likumīgi, kā pienākas, caur tiesām. Ja pieprasīs apliecību par zemniekiem, es tur nemaz neesmu pretim, kādēļ ne? es iesniegšu apliecību ar kapteiņa ispravņika pašrocīgu parakstu. Sādžu var nosaukt par Cičikova sādžu vai arī pēc mana kristītā vārda par Pavlovskas ciemu.» Lūk, tā mūsu varoņa galvā attīstījās šī dīvainā dēka, par kuru, nezinu, vai lasītāji būs viņam pateicīgi, bet, cik autors ir pateicīgs, pat izteikt grūti. Jo, saki, ko gribi, bet, ja Cičikovam tādas domas nebūtu ienākušas galvā, šī poēma nebūtu radusies pasaulē.

Pēc krievu ieražas krustu pārmetis, viņš stājās pie darba. Ar ieganstu, ka izmeklē dzīves vietu, un citiem ieganstiem viņš nodomāja ieskatīties vienā un otrā mūsu valsts kaktā un īpaši tajos, kas bija vairāk par citiem cietuši no dažādiem nelaimes gadījumiem, neražas, lipīgām slimībām un tā tālāk, un tā joprojām, vārdu sakot — tur, kur cerēja izdevīgāk un lētāk nopirkt vajadzīgos ļaudis. Viņš negriezās vis bez nekādas izvēles pie katra muižnieka, bet izmeklēja ļaudis pēc savas gaumes vai arī tādus, ar kuriem varēja ar mazāk grūtību apdarīt līdzīgas lietas, pūlēdamies iepriekš iepazīties, iedraudzēties, lai varētu zemniekus iegūt vairāk pa draugam nekā ar pirkšanu. Tātad lasītāji nevar dusmoties uz autoru, ja personas, kas līdz šim parādījušās, nav pēc viņu gaumes; tā ir Cičikova vaina, te viņš ir pilnīgs saimnieks, un, kur viņš iedomāsies, tur arī mums jāvelkas. Ja varbūt mūs apvainos, ka raksturi un personas ir bālas un necilas, teiksim to, ka sākumā nekad nav pārredzama visa lietas plašā gaita un apmērs. Iebraukšana, vienalga kādā pilsētā, kaut vai galvaspilsētā, izliekas kaut kā bāla, no sākuma viss pelēks un vienmuļīgs: stiepjas bezgalīgas, dūmiem nokvēpušas fabrikas un rūpnīcas, bet pēc tam sāk parādīties sešstāvu namu stūri, veikali, izkārtnes, ielu milzīgās perspektīvais, viss zvanu torņos, kolonās, statujās, torņos, ar pilsētas spožumu, troksni un rīboņu, un ar visu, ko par apbrīnu radījusi cilvēka roka un doma. Kā notika pirmie pirkumi, lasītājs jau zina; kā lieta virzīsies turpmāk, kādas būs varoņa sekmes un neveiksmes, kā viņš izšķirs un pārvarēs grūtākus šķēršļus, kādi kolosāli tēli radīsies, kā darbosies plašā stāsta apslēptās atsperes, cik tālu pavērsies tā apvāršņi un kā viss iegūs varenu lirisku plūsmu, to redzēs pēc tam. Vēl tāls ceļš veicams visai ceļa ekipažai, kas sastāv no kunga vidējos gados, puskarietes, kādās braukā neprecējušies, sulaiņa Petrušikas, kučiera Selifana, trim zirgiem, kuri jau zināmi pēc vārda, sākot ar priekšsēdētāju līdz lā- sumainajam nelietim. Tātad, lūk, te ir mūsu varonis, tāds, kāds viņš ir! Bet varbūt vēl prasīs pēc īsa noslēguma apzīmējuma; kas tad viņš ir tikumiskā ziņā? ka viņš nav tikumīgs un ideāls varonis, tas redzams. Kas tad viņš ir? tātad nelietis? Kāpēc tad nelietis, kādēļ tad būt tik stingram pret citiem? Tagad mums neliešu nav, ir godīgi, patīkami cilvēki, bet tādu, kuri visiem par kaunu izstādītu savas fizi- ognomijas publiskam pliķim, atradīsies tikai varbūt divi trīs cilvēki, bet arī tie jau tagad runā par tikumību. Taisnīgāk viņu nosaukt: saimnieks, ieguvējs. Iegūšana visam par iemeslu; tās dēļ notiek lietas, kuras sabiedrība ir nosaukusi par ne visai tīrām. Tiesa, tādā raksturā jau ir kaut kas atbaidošs, un tas pats lasītājs, kas sadzīvē draudzēsies ar tādu cilvēku, saiesies ar viņu uin pavadīs patīkami laiku, sāks raudzīties uz viņu šķībi, ja viņš kļūs par dramas, poēmas varoni. Bet gudrs ir tas, kas nenicina neviena rakstura, bet, cieši pievērsis savu pētījošo skatienu, izdibinās viņu līdz pamatu pamatiem. Cilvēkā viss ātri mainās; tu vēl neesi paspējis apskatīties, kad jau iekšā izaudzis briesmīgs tārps, kas varmācīgi izsūc visu dzīvības sulu. Un ne vienu vien reizi ne tikai lielas kaislības, bet niecīga kaislībiņa uz kaut ko sīku ir pieņēmusi lielus apmērus tādā, kas dzimis cēlai varonībai, ir piespiedusi viņu aizmirst lielus un svētus pienākumus un niecīgos zvārguļos redzēt dižumu un svētumu. Cilvēku kaislības ir neskaitāmas kā smiltis jūrmalā un viena nelīdzinās otrai, un visas tās, zemiskas un skaistas, sākumā ir cilvēkam paklausīgas un tikai pēc tam kļūst par viņu briesmīgajiem valdoņiem. Svētīgs ir tas, kas no visām ir

Izvēlējies visskaistāko kaislību; aug un ar katru brīdi des- mitkāršojas viņa neizmērījamā svētlaime, un viņš vairāk un vairāk iedziļinās savas dvēseles bezgalīgajā paradīzē. Bet ir kaislības, kuras izvēlēties nav cilvēka spēkos. Tās dzimušas ar viņu tajā brīdī, kad viņš radās pasaulē, un nav dots viņam spēka izvairīties no tām. Tās vada augstāka roka, un tajās ir kaut kas mūžīgi aicinošs, visu dzīvi neapklustošs Zemes virsū tai lemts liels darba lauks: vienalga, vai nu drūma tēla veidā, vai arī pazibot kā gaišai parādībai, kas iepriecē pasauli — vienādi tās radušās cilvēka nezināmajai laimei. Un varbūt tā paša Cičikova kaisle, kas viņu vada, nav no viņa, un viņa saltajā dzīvē slēpjas tas, kas pēc tam cilvēku nospiedīs pīšļos un uz ceļiem debesu gudrības priekšā. Un ir noslēpums, kāpēc šis tēls likts poēmā, kas tagad parādījusies pasaulē.

Bet nevis tas ir smagi, ka būs nemierā ar varoni, smagi tas, ka dvēselē mājo nepārvarama pārliecība, ka ar to pašu varoni, ar to pašu Čičikovu lasītāji būtu bijuši apmierināti. Ja autors nebūtu ieskatījies viņam dziļāk dvēselē, ja viņš nebūtu tās dziļumos sakustinājis to, kas paslīd garām uin slēpjas no gaismas, ja viņš nebūtu atsedzis visapslēptākās domas, kuras cilvēks nevienam neuztic, bet ja būtu parādījis viņu tādu, kāds viņš izlikās visai pilsētai, Maņilovam un citiem ļaudīm, un visi būtu priecīgi un uzskatītu viņu par interesantu cilvēku. Nav nekāda vajadzība, lai viņa seja, viss viņa tēls kā dzīvs plaiksnītos acu priekšā: par to pēc izlasīšanas dvēsele ne ar ko nebūtu satraukta, un var atkal pievērsties kāršu galdam, kas uzjautrina visu Krieviju. Jā, mani labie lasītāji, jums negribētos redzēt atsegtu cilvēka nabadzību. Kādēļ, jūs vaicājat, kam viss tas? Vai tad mēs paši nezinām, ka dzīvē ir daudz muļķīga un nicināma? Jau tā mums bieži gadās redzēt to, kas nebūt neie- priecē. Labāk rādiet mums skaisto, aizrautīgo. Lai mēs labāk aizmir9tamies! «Kāpēc tu, brāl, man stāsti, ka ar saimniecību viss iet uz leju?» saka muižnieks pārvaldniekam: «es, brāl, to zinu bez tevis, vai tad tev citu valodu nav, vai9 Tu ļauj man to aizmirst, nezināt to, tad es esmu laimīgs.» Un, lūk, to naudu, kas lietu mazliet uzlabotu, tērē dažādiem līdzekļiem, kas nestu aizmirstību. Dus prāts, kas varbūt glabā lielu nezināmu spēku avotu; un tā muižu izūtrupē, uin sāk muižnieks klaiņāt pa pasauli, lai rastu aizmirstību, un viņa dvēsele no posta ir gatava uz nelietībām, kuras agrāk viņu būtu šausminājušas.

Vēl autoru apsūdzēs tā sauktie patrioti, kuri mierīgi sēž savos kaktos un nodarbojas ar blakus lietām, krāj sev ka- pitalus, celdami savu labklājību uz citu rēķina; bet, tiklīdz kas notiek, pēc viņu domām, tēvzemi apvainojošs, parādīsies kāda grāmata, kurā dažreiz būs izteikta rūgta patiesība, viņi kā zirnekļi, kas redz, ka tīklā ieķērusies muša, izskries no visiem kaktiem un pēkšņi sāks kliegt: «Vai tad gan labi to rādīt pasaulei, izkliegt par to? jo viss tas, kas šeit aprakstīts, ir mūsu, vai tas ir labi? bet ko tad teiks ārzemnieki? Vai tad ir priecīgi dzirdēt sliktas domas par sevi? Ko domā, vai tad tas nav sāpīgi? Ko domā, vai tad mēs neesam patrioti?» Uz tādām gudrām piezīmēm, sevišķi attiecībā par ārzemnieku spriedumu, atzīstos, nekā nevar atrast ko atbildēt. Bet varbūt, lūk, ko: dzīvoja kādā attālā Krievijas malā divi iedzīvotāji. Viens bija ģimenes tēvs, vārdā Kifa Mokijevičs, cilvēks ar lēnīgu dabu, kas dienas pavadīja rīta svārkos. Ar savu ģimeni viņš nenodarbojās; viņa dzīve vairāk sastāvēja no spriedelēšanas un bija aizņemta ar šādu, kā viņš nosauca, filozofisku jautājumu: «Lūk, par piemēru, zvērs,» viņš runāja, staigādams pa istabu, «zvērs piedzimst kails. Kāpēc tad īsteni kails? Kāpēc ne tā kā putns, kāpēc neizšķiļas no olas? Kā gan tas tā: dabu nepavisam nevar izprast kaut arī esi tajā iedziļinājies!» Tā sprieda iedzīvotājs Kifa Mokijevičs. Bet tas vēl nav galvenais. Otrs iedzīvotājs bija Mokijs Kifovičs, viņa paša dēls. Bija viņš tas, ko Krievijā mēdz saukt par spēkavīru, un tajā laikā, kad tēvg nodarbojās ar zvēra dzimšanu, viņa desmitgadīgā platplecainā daba tā vien tiecās atvēzēties. Ne pie kā viņš neprata viegli pieskarties, vai nu kādam roka sāka brikšķēt, vai arī puns parādīsies uz kāda deguna. Ir mājā, ir kaimiņos visi, sākot ar kalponi, beidzot ar sētas suni, viņu ieraugot, bēga projām, viņš guļamistabā bija pat savu gultu salauzis gabalos. Tāds bija Mokijs Kifovičs, kaut gan viņam bija lāga dvēsele. Bet tas nu vēl nav galvenais. Bet galvenais, lūk, kas: «Apžēlojies, lielkungs tētiņ Kifa Mokijevič, — tēvam teica paša un sveša saime, — kas tas tev ir par Mokiju Kifoviču? Nevienam nav no viņa miera, visiem pāri dara!» «Jā, nerātns, nerātns,» uz to parasti atbildēja tēvs, «bet ko lai dara: kauties ar viņu par vēlu, pie tam mani visi apvainos par cietsirdību; bet viņš ir godkārīgs cilvēks, pārmet vien viņam viena otra klātienē, viņš aprims, bet visi taču dabūs zināt, lūk, posts! pilsētā uzzinās, nosauks viņu par īstu suni. Ko tad gan domā, vai tad man nav sāpīgi? vai tad es neesmu tēvs? Ka es nodarbojos ar filozofiju un ka vienu otru reizi nav laika, vai tad nu es vairs neesmu tēvs? Taču gan tā nav, tēvs, tēvs, velns viņus rāvis, tēvs! Man Mokijs Kifovičs, lūk, te, sirdī sēž!» Te Kifa Mokijevičs, ar dūri diezgan stipri dauzīja sev pa krūtīm un nonāca pilnīgā azartā. «Ja arī viņš paliek par suni, tad lai no manis par to neuzzina, lai es neesmu tas, kas viņu nodevis.» Ūn, parādījis tādas tēva jūtas, viņš Jāva Mokijam Kifovičam turpināt viņa spēkavīra paņēmienus, bet pats atkal pievērsās mīļotajam priekšmetam, pēkšņi uzdodams sev kādu šādu jautājumu: nu, bet ja zilonis dzimtu no olas, tad čaumala laikam gan būtu bijusi stipri bieza, ko ne ar lielgabalu nesa- šaut; vajag izdomāt kādu jaunu šaujamu ieroci.» Tā pavadīja mūžu divi mierīga kaktiņa iedzīvotāji, kuri negaidot, gluži kā pa lodziņu paskatījās laukā mūsu poēmas beigās, paskatījās tādēļ, lai kautrīgi atbildētu uz dažu kvēlu patriotu apvainojumiem, patriotu, kuri pagaidām mierīgi nodarbojas ar kaut kādu filozofiju vai ar pelnīšanos uz maigi mīļotās tēvzemes rēķina, kuri domā ne par to, lai nedarītu slikta, bet par to, lai tikai nerunātu, ka viņi dara sliktu. Bet nē, nevis patriotisms un nevis pirmās jūtas ir par iemeslu apvainojumiem, gluži cits slēpjas aiz tām. Kāpēc jāslēpj vārds? Kas gan cits, ja ne autors teiks svēto patiesību? Jūs baidāties dziļi vērstu skatienu, jūs baidāties paši uz kaut ko pavērst dziļu skatienu, jūs mīlat pār visu pārslīdēt nedomājošām acīm. Jūs pat no sirds pasmiesieties par Čičikovu, varbūt pat uzlielīsiet autoru, teiksiet: «tomēr šo to viņš ir veikli novērojis, viņam jābūt jautras dabas cilvēkam!» Un pēc tādiem vārdiem ar divkāršu lepnumu pievērsīsieties sev, uz jūsu sejas parādīsies pašapmierināts smaids, un jūs piemetināsiet: «Bet jāpiekrīt, ka dažās provincēs ir ļoti dīvaini un pārlieku smieklīgi ļaudis, pie tam ne mazie nelieši!» Bet kas no jums, pilns kristīgas pazemības, nevis visiem dzirdot, bet klusībā, viens pats, brīžos, kad pats ar sevi vientulībā sarunājās, dziļi savā dvēselē pārdomās šo jautājumu: Bet vai arī manī nepiemīt kāda daļiņa no Cičikova? Jā, gaidi vien! Bet, lūk, vajag tikai šajā brīdī viņam garām paiet kādam viņa paziņam, kam ir ne nu pārlieku liela, ne nu pārlieku maza čina, viņš tūliņ piegrūdīs savam kaimiņam pie sāniem un teiks, gandrīz vai spurdzot no smiekliem: palūk, palūk, kur Čičikovs, Čičikovs aizgāja! Un tad kā bērns, aizmirsis visu pieklājību, kādu vajadzētu ieturēt viņa gados un pie viņa amata, skries viņam pakaļ, ķircinādams un runādams: «Čičikovs! Čičikovs! Čičikovs!»

Bet mēs sākām runāt diezgan skaļi, aizmirsuši, ka mūsu varonis, kas gulēja, kad mēs stāstījām stāstu par viņu, jau ir atmodies un viegli var izdzirdēt tik biežu viņa uzvārda atkārtošanu. Bet viņš ir cilvēks, kas ātri apvainojas un nav mierā, ja par viņu izsakās nepienīgi. Lasītājam nav liela bēda, vai uz viņu Čičikovs saskaitīsies vai ne, bet, kas at- ' tiecas uz autoru, tad viņam nekādā ziņā nevajag ķildoties ar savu varoni: vēl ne mazums ceļu un taku viņiem nāksies roku rokā divatā izstaigāt; priekšā divas lielas daļas — tas nav vis nieks.

«Ehe-he, kas tad nu?» teica Čičikovs Selifanam: «tu?»

"Ko?» atbildēja Selifans rāmā balsī.

«Kā ko? tu zoss! kā tu brauc? Nu, taču ātrāk!»

Un, patiesi, jau sen Selifans brauca aizvērtām acīm, tikai brīžiem pusmiegā paraustīdams ar grožiem arī snaudošajiem zirgiem gar sāniem; bet Petruškam jau nezin kādā vietā bija nokritusi cepure, un viņš pats, atgāzies atpakaļ, bija piebāzis savu galvu pie Cičikova ceļgala, tā ka pēdējam nācās to iebukņīt. Selifans kļuva mundrs un, vairākas reizes lāsai- nim pa muguru uzcirtis, tāpat savicinājis pār visiem pātagu, smalkā, dziedošā balsī uzsauca: ei, drošāk! zirgi sasparojās un kā spalviņu aizrāva vieglo puskarieti. Selifans tikai vicināja pātagu un uzsauca: ech! ech, ech! līgani palēcās uz ' bukas, kad trijjūgs te uzlidoja paugurā, te visā sparā auļoja no paugura, ar kuriem bija nosēts viss lielceļš, kas tikko manāmi nolaideni gāja lejup. Čičikovs tikai smaidīja, mazliet uzlidodams no sava ādas spilvena, jo mīlēja ātru braukšanu. Un kurš krievs gan nemīl ātri braukt? Vai ne viņa sirdij, kurai ir tieksmes griezties virpulī, uzjautrināties, reizi pa reizei sacīt: velns rāvis visu! vai gan viņa sirdij to nemīlēt? Vai to gan nemīUēt, kad tajā dzirdams (kaut kas sa- lūsmīgi brīnišķīgs? Liekas, ka neredzams spēks tevi uzņēmis uz sava spārna un tu pats lido, un viss lido: lido verstu stabi, pretim lido tirgoņi, sēdēdami uz savu kulbu bukām, abās pusēs lido mežs ar egļu un priežu tumšo virkni, ar cirvju klaudzienu un vārnu klaigām, nezin kur lido viss ceļš gaistošajā tālē, un kaut kas briesmīgs slēpjas šajā ātrajā ņirbēšanā, kur nepaspēj iezīmēties izzūdošais priekšmets, tikai debess pār galvu un viegli mākoņi, un izlīdušais mēness* vieni p>aši liekas nekustīgi. Ech trijjūgs! putns trijjūgs, kas tevi ir izdomājis? tikai drosmīgai tautai tu varēji rasties, tādā zemē, kur nemīl šaurību, bet kas līdzenā tālē izplētusies puspasaulē, tad ej nu, skaiti verstis, kamēr tev sāks ņirbēt acis. Un, liekas, šis ceļošanas līdzeklis nav necik sarežģīts, tas nav kaldināts ar dzelzs skrūvēm, bet uz ātru roku, ar cirvi un kaltu tevi darinājis un kopā savācis veiklais Jaroslavas zemnieks. Kučieris nav vis vāciešu botfortos: bārda un dūraiņi, un velns zina uz kā sēž; bet, kad pieceļas un savicina, un uzrauj dziesmu — zirgi auļos, riteņu spieķi sakūst gludenā aplī, ceļš tik nodreb, un apstājies ceļinieks nobijies iesaucas! un, lūk, tas aizlido, aizlido, aizlido … Un, lūk, tur tālē redzams, ka kaut kas saceļ putekļus un urbj gaisu.

Vai arī tu, Krievija, tā nelido kā veiklais nepanākamais trijjūgs? Dūmakā kūp ceļš, rīb tilti, viss atpaliek un paliek aizmugurē. Novērotājs apstājas, no dieva brīnuma pārsteigts: vai tas nav no debesīm nomests zibens? ko nozīmē šī šausmas iedvesošā traukšanās? Un kas par neredzamu spēku slēpjas šajos pasaulē neredzētajos zirgos. Ech, zirgi, zirgi, kas par zirgiem! Viesuļi vai sēž jūsu krēpēs! Vai dzirdīga auss deg katrā jūsu dzīslā? Jūs izdzirdējāt no augstienes pazīstamu dziesmu, saderīgi un reizē sasprindzinājāt vara krūtis un, ar pakaviem gandrīz zemi neskardami, pār- vērtāties vienā stieptā līnijā, kas lido pa gaisu, un auļo viss dieva iedvesmotais!… Krievija, kurp tu trauc, dod atbildi? Nedod atbildes. Brīnišķīgās skaņās dzied pulkstentiņš; krāc un par vēju pārvēršas gabalos sarautais gaiss; garām lido viss, kas vien tik ir zemes virsū, un citas tautas un valstis greizi skatīdamās griežas sāņus un dod tai ceļu.

OTRAIS SĒJUMS

I NODAĻA

Kāpēc gan attēlot nabadzību, tikai nabadzību, tikai mūsu dzīves nepilnības, izceļot ļaudis no malienas, no attālajiem valsts kaktiem? Ko darīt, ja jau tāda ir sacerētāja daba, ka tas, sasirdzis ar paša nepilnību, vairs nespēj neko citu attēlot kā tikai nabadzību un nabadzību, un mūsu dzīves nepilnību, izmeklējot ļaudis no malienas, no attālajiem valsts kaktism'!* Un lūk, atkal mēs esam nokļuvuši malienā, atkal atdūrušies kaktā. Un kādā malienā un kādā kaktā!

It kā kāda bezgalīga cietokšņa milzu valnis ar stūra nocietinājumiem un šaujamām lūkām vairāk nekā tūkstoš verstu garumā aizlocījās kalnu augstienes. Stalti tās paceļas pār bezgalīgo līdzenumu tālēm, gan kā mālainā Kaļķa kraujas, strautu gultnēm un plaisām izraibinātas, gan kā piemīlīgi, ieapaļi, zaļi izciļņi, kurus kā aitādiņas klāja jaunas nocirstu koku atvases, gan beidzot kā tumši mežu biezokņi, kas aiz kāda brīnuma bija palikuši cirvja neskarti. Līdzteku kalniem aizlocījās saviem krastiem uzticīgā upe ar līčiem un pagriezieniem, gan aizplūzdama pļavā, lai tur apmestu dažus līkumus, ugunīgi pamirdzētu saulē, pazustu bērzu, apšu un alkšņu birzīs un no turienes uzvaroši izskrietu tiltu, dzirnavu un dambju pavadījumā, kas it kā dzinās tai pakaļ katrā pagriezienā.

Vienā vietā stāvais nogāzes sāns bija tērpts biezākā koku lapotnes zaļumā. Te. pateicoties kalnainās gravas nevienlī- dzīgumam un mākslīgiem stādījumiem, satikās vienuviet augu valsts ziemeļi un dienvidi. Ozols, egle, meža bumbiere, kļava, ķezbere un ērkšķu krūms, akacija un pīlādzis, apīņu apvīti, te veicinādami viens [otraļ* augšanu, te viens otra

* Kvadratiekavās liktie vārdi Gogoļa rokrakstā nav. Sakārtojot Gogoļa manuskriptus, tos iesprauduši redaktori.

nomākdami, rāpās pa visu kalnu no lejas uz augšu. Bet augša, pašā virsotnē, ar koku zaļajām galotnēm jaucās kungu namu sarkanie jumti un aiz tiem noslēpušos zemnieku ēku čukuri un šķores, un kungu nama augšstāvs ar kokgrebumiem izrotāto balkonu un lielu pusapaļu logu. Un vēl augstāk pār šo koku un jumtu sapulci pacēlās vecā sādžas baznīca ar saviem pieciem apzeltītiem, spīguļojošiem kupoliem. Visos tās piecos galos mirdzēja zeltīti ažūri krusti, nostiprināti ar tādām pašām zeltītām ķēdēm, tā ka no tālienes likās, it kā gaisā bez kādiem balstiem karātos kvēlojošs zelts. Un viss tas ačgārni, ar koku galotnēm, jumtiem, krustiem uz leju, gleznaini atspoguļojās upē, kur neglīti izdobti vītoli, citi stāvēdami pie paša krasta, citi pavisam ūdenī, mērcēdami tajā zarus un lapas, sapīņātus ar gļotaino upes sūkli, kas peldēja ūdenī kopā ar dzeltenajām ūdenspuķēm, it kā vēroja šo brīnišķīgo atspulgu.

Skats bija ļoti jauks, bet skats no augšas uz leju, no atstatumā stāvošā nama virsbūves, bija vēl labāks. Neviens viesis un apmeklētājs nevarēja uz balkona vienaldzīgi nostāvēt. Izbrīnā tam krūtīs aizrāvās elpa, un viņš varēja tikai iesaukties: «ak kungs, kāds te plašums!» Bez gala, bez malas te atklājās tāles: aiz pļavām, birztalu un ūdensdzirnavu izraibinātām, vairākās zaļās joslās zēla meži; aiz mežiem, cauri mazliet dūmakotam gaisam, dzeltēja smiltāji, un atkal meži jau zilgani kā jūra vai tālu izplūdusi migla; un atkal smiltāji, vēl bālāki, bet tomēr dzeltenīgi. Pie tālās debesmalas pacēlās krīta kalnu grēdas, kas balti mirdzēja pat apmākušās dienās, it kā tās apspīdētu mūžīga saule. To žilbinošajā baltumā, piekājē, kur vietām rēgojās ģipša nogulšņi kā dūmaka ņirbēja zilganpalsi plankumi. Tās bija tālas sādžas; taču tās vairs nevarēja saskatīt cilvēka acs. Tikai saules spulgas iedegtā baznīcas kupola zelta dzirkstele ļāva noprast, ka tur atradās liels, daudz ļaužu apdzīvots ciems. Visu to apņēma netraucēts klusums, ko nespēja modināt pat tālēs zūdošo gaisa dziedoņu atbalsis, kas tikko sasniedza dzirdi. Ar vārdu — viesis, stāvēdams uz balkona, pēc divu stundu vērošanas nespēja pateikt nekā cita kā tikai: «Ak kungs, kāds te plašums!»

Kas tad bija šīs sādžas iemītnieks un īpašnieks, pie kuras, kā pie nepieejama cietokšņa, no šejienes pat nevarēja piebraukt, bet vajadzēja to apbraukt no otras puses, kur izklaidus ozoli laipni sagaidīja ierodamies viesi, stiepdami pretim savus platos zarus kā draudzīgus apkampienus un pavadīdami to līdz tās pašas mājas durvīm, kuras augšstāvu mēs redzējām no pakaļpuses un kura tagad atklāti stāvēja mūsu priekšā, vienā pusē ar kokgrebumiem rotāto ēku čukuru un šķoru virkni, bet otrā — baznīcu, kas mirdzēja zelta krustiem un gaisā pakārtām mežģinotām ažurām zelta važām. Kādam laimīgajam gan piederēja šī nomajā vieta?

Andrejam Ivanovičam Tentetņikovam, Tremalachanas apriņķa muižniekam, jaunam, trīsdesmit trīs gadus vecam laimes bērnam un pie tam vēl neprecētam cilvēkam.

Kas tad viņš tāds, kāds viņš, kādas dabas, kādu īpašību cilvēks? Pie kaimiņiem, lasītāj, pie kaimiņiem jāapjautājas. Kaimiņš, kurš piederēja pie veiklās, mūsu dienās gandrīz jau izzūdošās atvaļinātu štaboficieru-branderu ģints, raksturoia viņu ar izteicienu: «Visdabiskākais lops!» Verstis desmit kaimiņos dzīvojošais ģenerālis teica: «Jauns cilvēks, nav muļķis, bet daudz ko ieņēmis sev galvā. Es varētu būt viņam noderīgs, jo neesmu bez sakariem Pēterburgā un pat pie …» ģenerālis teikumu nenobeidza. Kapteinis ispravņiks atbildei deva šādu virzienu: «Lūk, es rīt pat braukšu pie viņa parādu iekasēt!» Viņa sādžas zemnieks uz jautājumu, kāds ir viņa kungs, nekā neatbildēja. Tātad atsauksmes par viņu bija nelabvēlīgas.

Ja gribam bezpartejiski spriest — viņš nebija slikts cilvēks, viņš bija, vienkārši sakot — debesu kvēpinātājs. Tā kā pasaulē nav mazums laužu, kuri kvēpina debesis, tad kāpēc Tentetņikovam tās nekvēpināt? Bet rādīsim izvilkumu no viņa dzīves — vienu dienu, dienu, kas ir līdzīga visām citām, un lai pats lasītājs pēc tam spriež, kāds bija viņa raksturs un kā viņa dzīve saskanēja ar tās apkārtnes skaistumiem.

No rītiem viņš modās ļoti vēlu un, piecēlies, acis berzēdams, ilgi sēdēja uz savas gultas malas. Un tā ka, par nelaimi, acis bija loti mazas, tad viņu izberzēšana vilkās neparasti ilgi, un visu to laiku pie durvīm stāvēja sulainis Michailo ar mazgājamo trauku un dvieli. Sis nabaga Michailo stāvēja stundu, otru, tad gāja uz virtuvi, pēc tam atkal atgriezās, — kungs vēl arvien berzēja acis un sēdēja uz gultas. Beidzot viņš cēlās no gultas, mazgājās, apvilka chalatu un gāja uz viesistabu, lai dzertu tēju, kafiju, kakao un pat siltu pienu, iebaudīdams no visa pa malciņam, bez žēlastības drupinādams maizi un visur neganti piemēslodams ar pīpja pelniem. Tā divas stundas viņš sēdēja pie tējas galda. Bet tas vēl maz: viņš mēdza ņemt vēl atdzisušo tasi un nostāties ar to pie loga, kas bija sētas pusē, un aiz loga ik dienas norisinājās šāda aina.

Vispirms Grigorijs, dzimtscilvēks bufetnieka amatā, pilnā rīklē šķendējās ar saimniecības pārzini Perfiljevnu apmēram šādos vārdos: «Ak neciešamā pļāpa, zemais radījums? Cietusi labāk klusu, nekrietnā!»

«Bet vai negribi šito?» kliedza zemais radījums jeb Perfiljevna, pigu rādīdama, tā bija sieva, nikna rīcībā, nevērojot to, ka bija liela kārumniece uz rozinēm, pastilēm tu* visādiem saldumiem, kas glabājās viņas ziņā aiz atslēgas.

«Tu jau ar pārvaldnieku arī saķersies, klēts žurka tāda!» rēca Grigorijs.

«Nu, pārvaldnieks ir tāds pats zaglis kā tu. Domā. kungs jūs nepazīst? tepat viņš ir, visu viņš dzird.»

«Kur ir kungs?»

«Lūk, viņš sēž pie loga; viņš visu redz.»

Un, patiesi, kungs sēdēja pie loga un visu redzēja.

Jezgu papildinot, aizelsdamies bļāva vēl kāds saimes bērns, dabūjis no mātes kāvienu, smilkstēja kurts, ar dibenu pie zemes pieplacis, tāpēc ka pavārs, no virtuves izšļākdams vārošu ūdeni, bija to applaucējis. Vārdu sakot, visa sēta nepanesami verkšķēja un blāva. Kungs visu redzēja un dzirdēja. Un tikai tad, kad tas kļuva tādā kārtā neciešams, ka traucēja pat ne ar ko nenodarboties, viņš izsūtīja pateikt, lai trokšņotu klusāk.

Divas stundas pirms pusdienām viņš devās savā kabinetā, lai nopietni strādātu pie kāda sacerējuma, kam būtu jāaptver visa Krievija no visiem viedokļiem — pilsoniskā, politiskā, reliģiskā, filozofiskā, lai atrisinātu sarežģītos uzdevumus un jautājumus, kādus tai stāda laikmets, un skaidri nospraustu tās lielo nākamību; vārdu sakot, visu tā un tādā veidā, kā šolaiku cilvēks to mīl darīt. Tomēr kolosalais pasākums aprobežojās gan tikai ar pārdomām: tika sagrauzta spalva, uz papīra parādījās zīmējumi, un pēc tam viss tas tika nobīdīts pie malas, tā vietā tika paņemta grāmata, kuru neizlaida no rokām līdz pašai pusdienai. Šī grāmata tika lasīta pie zupas, mērces, cepeša un pat pie saldiem cepumiem, tāpēc daži ēdieni atdzisa un citi palika gluži neskarti. Tam sekoja pīpis ar kafiju, šacha partija pašam ar sevi, bet, kas tika darīts pēc tam līdz pašām vakariņām, pat pateikt grūti. Liekas, nekas netika darīts.

Un tā jauns, gadus trīsdesmit trīs vecs cilvēks pavadīja savu laiku kā vientulis plašā [pasaulē], sēdēdams, dēdēdams chalatā, bez kaklsaites. Viņam nepatika staigāt, kustēties, nepatika pat uzkāpt augšstāvā, pat atvērt logu nepatika, lai ielaistu istabā svaigu gaisu, un jaukie sādžas skati, kuros vienaldzīgi nolūkoties nespēja neviens viesis, it kā nemaz neeksistēja pašam mājastēvam. No tā lasītājs redz, ka Andrejs Ivanovičs Tentetņikovs piederēja pie to laužu cilts, kuru Krievijā nav trūkums, kurus agrāk dēvēja par slinkuma lāpītājiem, guļavām, miega micēm un kurus tagad patiesi nezinu, kā nosaukt. Vai tādas dabas ļaudis jau piedzimst vai ar laiku izveidojas cilvēka skarbās apkārtnes bēdīgo apstākļu ietekmē? Atbildes vietā būs labāk pastāstīt viņa audzināšanas un bērnības stāstu.

Liekas, viss tiecās uz to, lai no viņa iznāktu kaut kas lietišķs. Divpadsmit gadu vecumā kā asprātīgs, paslimīgs, mazliet sapņotājs zēns viņš nokļuva mācības iestādē, kuras priekšnieks tolaik bija neparasts cilvēks. Jaunekļu elks, brīnums starp audzinātājiem, nesalīdzināmais Aleksandrs Petrovičs bija apdāvināts ar teicamu dzirdi…………. [11] Kā viņš pazina krievu cilvēka dabu! Kā pazina bērnus! Kā mācēja virzīt! Nebija nerātņa, kas, kādu palaidnību izdarījis, pats nenāktu pie viņa un neatzītos. Tas vēl nebija viss, viņš dabūja stingru………. bet palaidnis aizgāja no viņa, nevis degunu nokāris, bet to pacēlis. Patiesi, viņā bija kaut kas uzmundrinošs, kaut kas runājošs: «Uz priekšu! Celies ātrāk kājās, neraugies, ka pakriti.» Par labu uzvešanos viņš ir neieminējās. Parasti viņš sacīja: «Prātu es prasu no jums un neko citu. Kas domā par to, kā kļūt gudram, tam nav laika darīt palaidnības: palaidnībām jāpazūd pašām no sevis.» Un, patiesi, palaidnības izzuda pašas no sevis. Biedru nicināšanu ieguva tas, kas necentās būt……….. Pieaugušajiem ēzeļiem un muļķiem nācās dzirdēt'visnozākājošākās palamas no vismazākajiem, un neviens tos nedrīkstēja ne ar pirkstu aizskart. «Tas ir par daudz!» daudzi sacīja: «no pārgudrinie- kiem iznāks iedomīgi ļaudis.» «Nē, tas nav par daudz,» [viņš] sacīja: «neapdāvinātus es ilgi neturu; tiem pietiek ar vienu kursu, bet gudrajiem man ir cits kurss.»1 Un tā bija, visi spējīgie pie viņa izturēja otro kursu. Daudzas pārgalvības viņš neierobežoja, saskatīdams tajās garīgo spēju attīstības sākumus un sacīdams, ka tās viņam nepieciešamas, kā ārstiem vajadzīgi izsitumi, lai no tiem mācītos, kas īsti cilvēkā slēpjas.

Kā visi zēni viņu mīlēja! Nē, tāda bērnu pieķērība pat saviem vecākiem nekad nav redzēta. Nē, pat neprātīgo gadu neprātīgo tieksmju nevaldāmās kaislības nav tik spēcīgas, kāda bija mīlestība pret viņu. Līdz kapa malai, līdz mūža pēdējām dienām pateicīgais audzēknis, sava brīnišķīgā, jau sen mirušā audzinātāja dzimšanas dienā paceldams kausu………. pievēra acis un nobirdināja par viņu asaras.

Viņa mazākais uzmudinājums jau lika trīcēt un iedrebēties priekā un lika godkārīgām vēlēšanām visus pārspēt. Maz- apdāvinātos viņš ilgi neturēja; tiem viņam bija īsiņš kurss; bet spējīgajiem vajadzēja izturēt divkāršas mācības. Un pēdējā klase, kas viņam bija tikai vienīgi izredzētajiem, pavisam nelīdzinājās tām, kādas mēdz būt citās mācību iestādēs. Tikai tajā viņš prasīja no audzēkņa visu to, ko daži neprātīgi [prasa] no bērniem, — to augstāko prātu, kas prot ne tikai pazoboties, bet arī paciest katru izzobojumu, kas prot ļaut muļķim vaļu un neuztraukties par to, nezaudēt pašsavaldīšanos, nekādā [gadījumā] nebūt atriebīgam un turēties nesatricināmas dvēseles lepnā mierā; un viss, kas var no cilvēka iztaisīt stingru vīru, te tika lietots, un pats viņš izdarīja ar tiem nemitīgus mēģinājumus. Ak,, kā viņš pazina dzīves zinātni!

Viņam nebija daudz skolotāju. Lielāko zinību daļu viņš mācīja pats. Bez pedantiskajiem terminiem, uzpūstajiem uzskatiem un viedokļiem viņš prata parādīt pašu zinātnes dvēseli, tā ka pat mazgadīgam bija saprotams, kādēļ tā viņam vajadzīga. Tika izraudzītas tādas zinātnes, kas spēja no cilvēka izveidot savas zemes pilsoni. Lekciju lielākā daļa bija nostāsti par to, kas jaunekli sagaida turpmākajā dzīvē, un viņš prata tā notēlot viņu dzīves ceļa apvārsni, ka jauneklis, vēl sēdēdams uz skolas sola, savās domās un sirdī jau dzīvoja tur, dienestā. Neslēpa nekā: visus sarūgtinājumus un šķēršļus, kādi tik cilvēkam viņa dzives ceļā var gadīties, visus priekšā stāvošos kārdinājumus un vilinājumus viņš parādīja visā kailumā, nekā neslēpdams. Visu viņš zināja, it kā pats būtu bijis visos stāvokļos un amatos. Vai nu no tā, ka jau loti spēcīgi attīstījās godkāre, jeb arī no tā, ka jau paša neikdienišķīgā audzinātāja acīs bija kaut kas, kas jauneklim teica: uz priekšu! šis krievu cilvēkam pazīstamais vārdiņš, kas viņa jūtīgā dabā sacel tādus brīnumus, — bet jauneklis jau no paša sākuma meklēja tikai grūtības, alka darboties tur, kur grūti, kur vairāk šķēršļu, kur jāpierāda vislielākais garīgais spēks. Nedaudzi beidza šo kursu, bet tad arī bija spēka vīri, bija cilvēki, kas oduši pulveri. Dienestā viņi noturējās visnedrošākajos amatos, kurpretī daudzi, par tiem pat gudrāki, sīku nepatikšanu dēļ neizcieta, pameta visu vai arī, samulsuši, pagrimuši slinkumā,2 iekļuva blēžu un kukujņēmēju nagos. Bet viņi bija nesatricināmi un, pazīdami kā dzīvi, tā cilvēku un gudrības atbalstīti, ieguva lielu ietekmi pat pār sliktiem ļaudīm.3

Godkārīgā puisēna kvēlā sirds ilgi pukstēja pie domas vien, ka beidzot viņš nokļūs šai nodaļā. Kas gan mūsu Tentetņikovam varētu būt labāks par šo audzinātāju! Bet vajadzēja gadīties, ka taisni tai laikā, kad viņu pārcēla šo izredzēto kursā, — ko viņš tik loti vēlējās, neparastais audzinātājs ātrā nāvē [nomira]! Ai, kas tas viņam b'ja par sitienu!

kāds briesmīgs pirmais zaudējums! Viņam likās, it kā………..

Skolā viss pārmainījās. Aleksandra Petroviča vietā atnāca kāds Fjodors Ivanovičs. Tūlīt tas metās uz kaut kādu ārēju kārtību; sāka prasīt no bērniem to, ko var prasīt tikai no pieaugušiem. Viņu brīvā nepiespiestība viņam šķita kaut kas nevaldāms. Un, it kā par spīti savam priekštecim, jau pirmajās dienās viņš paziņoja, ka prātam un sekmēm viņa acīs nav nekādas nozīmes, ka viņš raudzīsies tikai uz labu [uzvešanos].4 Dīvaini: labu uzvešanos Fjodors Ivanovičs nepanāca. Ieviesās apslēptas trakulības. Dienā viss noritēja gludi kā pa diedziņu, bet naktīs notika iedzeršana.

Ar mācībām arī notika kaut kas dīvains. Pieņēma jaunus mācības spēkus, ar jauniem uzskatiem, jauniem pieturas punktiem un viedokļiem. Skolniekus apbēra ar lielu daudzumu jaunu terminu un vārdu; savā atstāstījumā viņi parādīja ir loģisku sakarību, ir sekošanu jaunajiem atklājumiem, ir pašu aizrautības dedzību: bet, ak vai! tikai dzīvības nebija pašā mācībā. Uz viņu lūpām mirusī zinātne oda pēc maitas. Ar vārdu, viss gāja ačgārni. Zuda cieņa pret priekšniecību un valdīšanu: sāka zoboties gan par audzinātājiem, gan par skolotājiem; direktoru iesauca par Fedjku, par bulku un vēl citos vārdos. Ieviesās bērniem pavisam nepiedienīga netiklība: notika tādas lietas, ka daudzus nācās izslēgt un padzīt. Divos gados iestādi i pazīt vairs nevarēja.

Andrejs Ivanovičs bija klusas dabas cilvēks. Viņu nespēja aizraut ne biedru nakts orģijas, kuri paša direktora dzīvokļa logu priekšā turēja kaut kādu dāmu, ne viņu svētuma zai- mojumi vienīgi aiz tā iemesla, ka bija pagadījies ne visai gudrs pops. Nē, viņa dvēsele pat sapnī apzinājās savu dievišķīgo izcelšanos. Viņu nevarēja pavest; bet viņš nokāra degunu. Godkāre gan bija pamodināta, bet tai trūka darba un darbības lauka. Labāk tā nebūtu modināta. Viņš klausījās iekaisušos profesorus uz katedrām, bet atcerējās bijušo audzinātāju, kurš neiekaizdams prata runāt saprotami. Kādus priekšmetus un kādus kursus viņš gan noklausījās! Medicinu, filozofiju un pat tieslietas, un vispārējo cilvēces vēsturi tik milzīgā apjomā, ka trijos gados profesors paspēja tikai nolasīt ievadu un kaut kādu vācu pilsētu kopienas attīstības gaitu, — un dievs zina, ko viņš visu noklausījās! Bet viss tas palika viņa galvā kā kaut kādas bezveida drumslas. Pateicoties iedzimtajam prātam, viņš nojauta, ka ne tā jāmāca, bet kā — tā viņš nezināja. Un bieži viņš atcerējās Aleksandru Petroviču, un viņam kļuva tik skumji, ka nezināja, kur dēties no skumjām.

Bet jaunatne laimīga ar to, ka tai ir nākotne. Jo tuvāk nāca skolas beigas, jo straujāk iepukstējās viņa sirds. Viņš sacīja pats sev: «Tā vēl nav dzīve; tā tikai sagatavošanās dzīvei; īstā dzīve ir dienestā, tur būs sasniegumi.» Un neuzmetis skatienu jaukajai vietai, kas tā aizgrāba ikvienu viesi apciemotāju, neapmeklējis savu vecāku kapu, līdzīgi visiem godkārīgajiem, viņš steidzās uz Pēterburgu, kurp, kā zināms, trauc mūsu dedzīgā jaunatne no visām Krievijas malām — dienēt, spīdēt, izkalpoties vai arī vienkārši no virsas sagrābt bezkrāsaino, ledusauksto, ārišķīgo sabiedrības izglītību.

Gan Andreja Ivanoviča godkārās tieksmes jau pašā sākumā iegrožoja viņa tēvocis, īstenais valsts padomnieks Onufrijs Ivanovičs. Viņš paskaidroja, ka galvenais ir labs rokraksts, bet nevis kaut kas cits, ka bez tā netiksi ne ministros, ne valstsvīros. Pēdīgi ar lielām pūlēm un ar tēvoča protekciju palīdzību viņš iekļuva kādā departamentā. Kad viņu ieveda zālē ar parketa grīdu un lakotiem rakstāmgaldiem, tik lepnā un gaišā, it kā te noturētu savas sanāksmes pirmie valsts augstmaņi, kuri spriež par visas valsts likteņiem, un viņš ieraudzīja leģionus skaistu, rakstošu kungu, kuri, noliekuši galvas uz sāniem, čirkstināja savas spalvas, un viņu pašu arī nosēdināja pie galda, uzdodami turpat pārrakstīt kādu, it kā par spīti, mazliet sīkumaina satura papīru (tā bija sarakstīšanās trīs rubļu dēļ, kas jau ilga pus gadu), neparasti dīvaina sajūta pārņēma nepiedzīvojušo jaunekli: visapkārt sēdošie kungi viņam izlikās kā skolēni! Šo iespaidu vēl pastiprināja tas, ka daži no tiem lasīja kādu muļķīgu [tulkotu] romānu, noslēpuši to apstrādājamās akts lielajos papīros, it kā nodarbotos ar pašu akti, pie tam ik reizes, kad parādījās priekšnieks, nodrebēja. Viss te viņam izlikās tik dīvains, agrākā nodarbība šķita nozīmīgāka par šo, sagatavošanās dienestam labāka par pašu dienestu. Viņam kļuva žēl skolas. Un pēkšņi kā dzīvs viņa priekšā parādījās Aleksandrs Petrovičs — un tik tikko viņš nesāka raudāt. Istaba sāka griezties apkārt, sajuka ierēdņi un galdi, viņš tikko noturējās no pēkšņa nelabuma. «Nē,» viņš atjēdzies nodomāja: «ķeršos pie darba, lai cik sīkumains tas sākumā liktos!» Saņēmies viņš nolēma strādāt tāpat kā citi.

Kur gan nevar atrast baudas? Arī Pēterburgā tās mājo, nevērojot tās skarbo, drūmo ārieni. Ielās sprēgā nikns trīsdesmit grādu sals; gaudo ziemc-ļa izdzimums ragana snieg- pūte, aizputina ietves, lipina ciet acis, kaisa sniegu uz zvērādas apkaklēm, ļaužu ūsās un spalvaino dzīvnieku purnos, bet kaut kur augšā ceturtā stāvā, caur krustām šķērsām lidojošām pārslām redz gaismu logā: tur, mājīgā istabā, vienkāršu stearina sveču gaismā, pie sīcoša patvāra noris prātu un sirdi iesildoša saruna, tur lasa jūsmīga krievu dzejnieka darba gaišās lappuses, ar kādiem dievs apveltījis savu Krieviju, un tik cildeni kvēli pukst jaunekļa jaunā sirds, kā tas nenotiek pat zem dienvidu debesīm.

Tentetņikovs drīz vien sarada ar dienestu, tikai tas nestāvēja viņam pirmajā vietā un nebija galvenais mērķis, kā no sākuma bija domāts, bet ieņēma otro vietu. Tas viņam noderēja kā laika iedalītājs, likdams tam labāk novērtēt atlikušos brīvos brīžus. Tēvocis, īstenais valsts padomnieks, jau loloja cerības, ka no brāļa dēla iznāks lietas koks, bet tad pēkšņi brāļa dēls visu sabojāja. Starp Andreja Ivanoviča draugiem, kuru viņam netrūka, gadījās divi cilvēki, kādus mēdz dēvēt par sarūgtinātiem ļaudīm.. Vioi piederēja pie tiem dīvainajiem, nemierīgajiem raksturiem, kuri nespēj vienaldzīgi paciest ne tikai netaisnības, bet pat visu to, kas viņu acīs liekas esam netaisnība. Pēc būtības labi cilvēki, bet paši savā rīcībā nenosvērti, pret sevi prasīdami iecietību un tai pašā laikā parādīdami neiecietību pret citiem, viņi ar savām dedzīgajām runām un cēlo sašutumu pret sabiedrību stipri ietekmēja Andreju Ivanoviču. Satraukuši viņa nervus un neiecietības garu, viņi pievērsa tā uzmanību visiem tiem sīkumiem, par kuriem agrāk tam pat prātā neienāca domāt. Pēkšņi viņam sāka nepatikt Fjodors Fjodorovičs Ļeņicins, kādas vienā no lepnajām zālēm atrodošās nodaļas priekšnieks. Viņš sāka atrast viņā daudz vājību. Viņam likās, ka Ļeņicins sarunās ar augstāk stāvošajiem gluži pārvērtās kaut kādā salkanā cukuriņā, bet — etiķī, kad ar to runāja apakšnieks; viņam likās, ka pēc visu sīkumainu ļautiņu parauga viņš iegaumēja tos, kuri svētkos neieradās viņu apsveikt, atriebās tiem, kuru vārdus neatrada šveicara sarakstā; lūk, par visu to viņš sajuta pret viņu nervozu pretīgumu. Kāds ļauns gars lika viņam izdarīt Fjodoram Fjodorovičam kaut ko nepatīkamu. Ar sevišķu baudu viņš šai lietā rakņājās un arī panāca savu. Kādu d; enu viņš ar to izrunājās tik spēcīgi, ka saņēma no priekšniecības paziņojumu — vai nu lūgt atvainošanu, vai iet atvaļinājumā. Viņš iesniedza atvaļinājuma lūgumu. Tēvocis, īstenais valsts padomnieks, atbrauca pie viņa satraukts ar lūgumu: «Paša Kristus dēļ! apžēlojies, Andrej Ivanovič! ko tu dari? Pamest tik izdevīgi iesāktu karjeru tikai tāpēc vien, ka gadījies ne tāds priekšnieks, kādu vēlies! Apžēlojies! Ko tu? ko tu? Ja tā skatīsies, tad neviens vairs dienestā nepaliks. Pieņem prātu, atmet lepnību, patmīlību, brauc un izskaidrojies ar viņu!»

«Tas nav tas, tēvocīt,» sacīja brāļa dēls. «Man nav grūti viņu nolūgties. Esmu vainīgs: viņš ir priekšnieks un tā ar viņu neklājas runāt. Bet lieta, lūk, kāda. Man ir cits dienests: trīssimt dvēseles zemnieku, muiža panīkusi, pārvaldnieks — muļķis. Valstij nebūs liels zaudējums, ja manā vietā kancelejā nosēdīsies kāds cits papīrus pārrakstīt, bet liels zaudējums būs, ja trīssimt cilvēku nemaksās nodokļus. Es —

kā jums šķiet? — esmu muižnieks, kas………. dienests……….

Ja es parūpēšos par man uzticēto trīssimt cilvēku dzīves apstākļu nodrošināšanu, pacelšanu un uzlabošanu un apgādāšanu valstij trīssimt viskrietnāko, sātīgāko, strādīgāko pavalstnieku — vai mans dienests būs sliktāks par kaut kāda nodaļas priekšnieka Ļeņicina dienestu?»

īstenais valsts padomnieks izbrīnā palika ar ieplēstu muti. Viņš nebija gaidījis tādus vārdu plūdus. Mazliet padomājis, viņš uzsāka šādi: «Bet tomēr… bet kā tad šitā… kā var iesloazīt sevi sādžā? Kāda gan sabiedrība var būt starp? … Te kaut uz ielas gadās, ka garām aiziet ģenerālis, kņazs. Arī pats tu aizej kādam garām … tur… nu, un gāzes apgaismojums, rūpnieciskā Eiropa; bet ko tur, tur var sastapt vai nu zemnieku, vai bābieti. Par ko tad tā, par ko tad notiesāt sevi uz visu dzīvi tumsībā?»

Bet tēvoča pārliecinošie iegalvojumi uz brāļa dēlu neiedarbojās. Sādža rādījās kā tīkama, mājīga lizda, domu un prāta ierosinātāja, vienīgais derīga darba lauks. Viņš jau bija sameklējis jaunākās grāmatas par lauksaimniecību, īsi sakot — nedēļas divas pēc šīs sarunas viņš jau atradās ceļā uz to vietu, kur bija pagājusi viņa bērnība, netālu no tā jaukā stūrīša, kas tā sajūsmināja katru viesi un apmeklētāju. Viņā sakustējās jaunas jūtas. Dvēselē pamodās bijušie, sen neizpaustie iespaidi. Daudzas vietas viņš bija jau gluži aizmirsis un ar pirmreizēju ziņkāri noraudzījās jaukajās ainās. Un tā, nezin no kā, pēkšņi iepukstējās viņa sirds. Bet, kad ceļš pa šauru gravu ielocījās varena, sirma meža biezokņos un viņš redzēja augšā, lejā, virs sevis un zem sevis, trīssimt gadu vecos, treju cilvēku apkampienu resnos ozolus, kas zaļoja pārmiju ar balteglēm, vīksnām un vāczemes apsēm, kas bija pāraugušas papeļu galotnes, un kad uz jautājumu: «kam pieder šis mežs?» viņam atbildēja: «Tentetņikovam»; kad, izvijies no meža, ceļš gāja pa pļavām, gar apšu birzīm, gar jauniem un veciem vītoliem un kārklāju, aiz kuriem tālumā manīja pakalnus, kad ceļš divās vietās šķērsoja vienu un to pašu upi, kas palika gan labajā, gan kreisajā pusē, un kad uz jautājumu: «kā šīs pļavas un liekņas?» viņam atbildēja: «Tentetņikova»; kad pēc tam ceļš pacēlās kalnup un turpinājās pa līdzenu augstieni, — no vienas puses gar nenovāktiem kviešu, rudzu un miežu laukiem, no otras puses, gar jau agrāk apbrauktām vietām, kas visas tagad rādījās samazinātā attālumā, un kad ceļš pamazām ievirzījās platzaraino, kuplo, līdz pašai sādžai izklaidu zaļā maurā augošo koku tumšajā ēnā un jau pavīdēja zemnieku izrotātās istabas un kungu mūra ēku sarkanie jumti, kad jau iemirdzējās [baznīcas] zelta kupoli, kad kvēli pukstošā sirds arī bez jautājuma zināja, kur atbraukusi: pamazām uzkrājušās jūtas beidzot izraisījās skaļā izsaucienā: «Nu, vai neesmu visu laiku bijis muļķis? Liktenis man lēmis būt par šīszemes paradizes valdnieku, bet es metos nedzīvā papīra smērēšanas verdzībā? Izskolojies, izglītojies, ieguvis zināšanu krājumu, kas vajadzīgs, lai sētu visa labā sēklu starp sev padotiem ļaudīm, lai uzlabotu vesela novada dzīves apstākļus, lai izpildītu daudzpusīgos muižnieka tiesneša, rīkotāja, kārtības uzturētāja pienākumus, es uzticu šo vietu nejēgam pārvaldniekam, bet pats nododos sev pilnīgi svešu ļaužu lietu kārtošanai, kurus neesmu ne acīs redzējis, kuru īpašības un raksturu nepazīstu, — īstas pārvaldīšanas vietā es ņēmos pārvaldīt papīrus, fantastiski pārvaldīt tūkstoš verstu attālas provinces, kur nekad neesmu kāju spēris un kur varu iztaisīt tikai daudz nejēdzību un muļķību!»

Pa tam jau viņu gaidīja cita aina. Zemnieki, uzzinājuši par kunga pārbraukšanu, sapulcējās lieveņa priekšā. Viņu visapkārt ielenca skaisto cilvēku vainagi, kikas, lakati, svārki un gleznainas pilnbārdas. Kad atskanēja vārdi: «Mūsu maizes devējs! atcerējies…» un negribot apraudājās ir veči, ir vecenes, kas atcerējās viņa vectēvu un vecvectēvu, arī viņš pats nenovaldīja asaru. Un viņš nodomāja pie sevis: «Cik daudz mīlestības! un par ko? — Par to, ka nekad neesmu viņus redzējis, nekad neesmu ar viņiem nodarbojies!» Tad viņš deva sev solījumu dalīties [ar tiem] pūlēs un darbā.

Viņš uzsāka saimniekot, rīkot. Atvieglināja klaušas, samazinot darba dienas muižniekam un palielinādams zemnieka laiku. Muļķi pārvaldnieku padzina. Pats bija klāt visur, gāja uz lauka, rijā, šķūnī, dzirnavās, piestātnē pie barku un laivu iekraušanas, tā ka kūtrie jau sāka knosīties. Bet tā neturpinājās ilgi* Zemnieks ir apķērīgs: drīz viņš saprata, ka, lai gan kungs rādās sparīgs un viņam ir griba ķerties pie daudz kā, bet kā īstenr, kādā veidā pie kā ķerties, to nesajēdz, runā kā no grāmatas un nepārliecinoši. Iznāca tā, ka kungs un zemnieks ne jau nu gluži viens otra nesaprata, bet nevarēja kopā sadziedāties, nepiclāgojās vilkt vienu un to pašu noti.

Tentetņikovs sāka ievērot, ka kunga zemē viss padevās tā kā sliktāk nekā uz zemnieku tīrumiem. Sēts tika agrāk, uzdīga vēlāk, bet strādāja, kā likās, labi. Pats viņš bija klāt un par centīgo darbu lika pat izsniegt pa mēriņam degvīna. Zemniekiem jau sen brieda rudzi, bira.auzas, ceroja prosa, bet viņam tikai nule labība sāka stiept stiebrus un vārpas vēl nebija lāgā aizmetušās. Ar vārdu, kungs sāka ievērot, ka zemnieks, nevērojot visus atvieglinājumus, blēžojas. Viņš mēģināja pārmest, bet saņēma šādu atbildi: «Kā gan, kungs, tas varētu būt, ka mēs nepūlētos par kunga labumu! Paši redzējāt, ar kādu centību arām un sējām — pat mēriņu degvīna likāt izsniegt.» Ko te varēja iebilst?

«Bet kāpēc gan tagad slikti iznācis?» kungs taujāja.

«Kas lai zina! Šķiet, tārpi būs no apakšas grauzuši. Un ari vasara kāda: lietus pavisam nav lijis.»

Bet kungs redzēja, ka zemniekiem tārpi nav saknes grauzuši, arī lietus bija tā dīvaini lijis — joslām, zemniekiem ticis, bet kunga druvā kaut jel pilīti būtu nopilinājis.

Vēl grūtāk viņam bija sadzīvot ar sieviešiem. Diendienā tās atlūdzās no darba, sūrodamās par klaušu smagumu. Dīvaina lieta! viņš bija pavisam atlaidis visādas audekla, ogu, sēņu un riekstu devas, uz pusi tām samazinājis citus darbus, domādams, ka sievieši šo laiku izmantos mājsaimniecībā, apšūdināsies, aplāpīs savus vīrus, pavairos sakņu dārzus. Bet nekas no tā! Dīkdienība, kautiņi, tenkas un visādas ķildas ieviesās pie daiļā dzimuma un vēl tādā mērā, ka vīri nāca pie viņa ar šādiem vārdiem: «Kungs, savaldi manu velna bābu! Taisni kā pats nelabais — nevar ar tādu sadzīvot!»

Pārvarējis sevi, viņš drīz noņēmās būt bargs; bet kā tu būsi bargs? Sieviete kļuva par tādu bābu; tā sāka gaudot, bija tik vārga, slima, aptinusies tādās nejaukās, riebīgās lupatās; dievs zina no kurienes tādas bija rāvusi. «Ej, pazūdi man no acīm! Dievs ar tevi!» sacīja nabaga Tentetņikovs un pēc tam ievēroja, ka slimā, tikusi aiz vārtiem, saķērās ar kaimiņieni kaut kāda rāceņa dēļ un tā noglaudīja tai sānus, ka pat veselīgs vīrietis to nespēs. *

Viņš iedomājās tiem ierīkot kaut kādu skolu, bet iznāca tādas aplamības, ka viņš pat galvu nokāra; labāk nebūtu to iedomājies! Tiesas spriešanā un izmeklēšanā izrādījās, ka visi tie juridiskie smalkumi, kuros viņu bija apmācījuši profesori filozofi, nekur neder. Melo viena puse, melo otra puse, un velns lai tiek galā! Un viņš atskārta, ka juridisko un filozofisko grāmatu smalkuma vietā vajadzīgāka bija vienkārša cilvēka pazīšana; un viņš redzēja, ka viņam kaut kā trūkst, bet kas — to dievs zina. Un notika, kas bieži notiek: ne zemnieks saprata kungu, ne kungs zemnieku; zemnieks parādīja savu slikto pusi, un kungs parādīja savu slikto pusi. Viss tas ievērojami atvēsināja muižnieka centību. Darbus pārraugot, viņš vairs nebija vērīgs. Vai nu pļavās klusi skanēja izkaptis, vai nu kaudzēs krāva, vai labību cēla stirpās, vai arī tuvumā tika darīti sādžas darbi — viņa skatiens vērsās tālāk; vai atkal, ja tālumā kaut kur notika darbi — viņa acis uzmeklēja tuvākos priekšmetus vai vērās sānis uz upes līci, pa kuru staigāja sarkanknābainais sarkankājainais mārtiņš, protams — putns, bet ne cilvēks. Viņš ziņkārīgi vēroja, ka putns, noķēris piekrastē zivi, turēja to šķērsu knābī, it kā pārdomādams, rīt vai nerīt, — un pie tam cītīgi raudzījās gar upi, kur tālumā baloja otrs mārtiņš, kas, zivi vēl nesamedījis, savukārt vēroja pirmo, kam tā jau bija knābī. Vai atkal, pavisam piemiedzis acis un pacēlis augšup galvu pret debesu tālēm, viņš ļāva savai ožai uzsūkt lauku smaržas, bet dzirdei priecāties par gaisa iemītnieku dziedoņu balsīm, kas no visām pusēm, no debesīm un no zemes, savienojās vienā saskaņotā korī, viens otru nejaukdami. Rudzos kliedz paipala, zālē griež grieze, virs [tiem] čivina pāri skrejošās kaņepju žubītes, blēj gaisā pacēlusies mēr- kaza, trallina cīrulis, gaismā pazuzdams, un kā taures skan dzērvju klaigas, kad tās lielos augstumos kārto savus trīsstūrus. Visa skaņā pārvērtusies apkārtne atsaucas . .. Radītāj! cik skaista vēl ir tava pasaule vientuļā malā, sādžā, tālu no nekrietnajiem lielceļiem un pilsētām! Bet arī tas viņam apnika. Drīz viņš pavisam mitējās iet uz lauka, iesēdās istabās, pat atteicās pieņemt pārvaldnieku ar ziņojumu.

Agrāk, gadījās, iegriezās pie viņa no kaimiņiem viscauri tabakas dūmu piesātinātais atvaļinātais huzaru poručiks vai atkal kraso uzskatu dēļ augstskolu nebeidzis students, kas savas gudrīoas sasmēlies no jaunākām brošūrām un avizēm. Bet arī tie viņam apnika. Viņu valodas tam sāka likties paviršas, vaļīgā eiropiskā izturēšanās ar uzsišanu uz ceļgala, tāpat muguras liekšana un izlaidība — izlikās par daudz tieša un kaila. Viņš nolēma pārtraukt ar viņiem pazīšanos un izdarīja to pat diezgan asi. Piemēram, kad vispatīkamākais visās paviršās sarunās par visu ko pasaulē, mūsu dienās jau izmirstošo pulkvežu branderu pārstāvis un līdz ar to uznākušā jauno domu virziena sludinātājs Varvars Nikolajevičs ViŠņepokromovs atbrauca pie viņa, lai patriektos pēc sirdspatikas gan par politiku, gan filozofiju, gan literatūru, gan morāli un pat par Anglijas finanču stāvokli — viņš lika pateikt, ka neesot mājās, un reizē ar to bija tik neuzmanīgs parādīties pie loga. Viesi un saimnieks saskatījās. Viens, protams, norūca caur zobiem- «lops!», otrs dusmās atbildēja tāpat ar kaut kādu, apmēram, cūkai līdzīgu nosaukumu. Ar to pazīšanās beidzās. Kopš tā laika neviens pie viņa nebrauca.

Par to viņš priecājās un nodevās liela sacerējuma pārdomām par Krieviju. Kā šis sacerējums tika pārdomāts, to lasītājs jau redzēja. Nodibinājās dīvaina, nekārtīga kārtība. Tomēr nevar sacīt, ka nebūtu brīžu, kuros viņš it kā pamodās no miega. Kad pienāca pasts ar avizēm un žurnāliem un viņš izlasīja kāda bijuša biedra pazīstamu vārdu, kurš jau paspējis tikt redzamā vietā valsts dienestā vai kurš ar visu krūti darbojjs zinātnes un vispasaules lietās, tad viņa sirdi apņēma klusas skumjas un neviļus izlauzās sāpīgs pārmetums par savu bezdarbību. Tad^paša dzīve tam likās pretīga un nejauka. Ar neparastu spēku viņa atmiņā atausa bijušie skolas gadi, un gara acu priekšā pēkšņi kā dzīvs nostājās Aleksandrs Petrovičs… Asaras straumēm lija pār viņa vaigiem…

Ko nozīmēja šīs raudas? Vai sāpošā dvēsele ar tām atklāja savas slimības skumjo noslēpumu, — ka viņā nebija spējis izveidoties un pieņemties spēkā augstvērtīgs iekšējais cilvēks, kas bija sācis rasties; — ka, no jaunības nenorūdījies cīņā ar neveiksmēm; viņš nespēja sasniegt to augsto stā>- vokli, lai paceltos un briestu no šķēršļiem un kavēkļiem; ka, izkusis līdzīgi sakarsētam metālam, lielo sajūtu bagātais krājums neguva pēdējo rūdījumu; ka pārāk agri nomira viņa neparastais audzinātājs un ka tagad visā pasaulē nav neviena, kas spētu atjaunot mūžīgā svārstībā ļodzošos spēkus un nevarīgo, piespiesties nespējīgo gribu, kas dvēselei uzsauktu modinošu, pamudinošu vārdu: uz priekšu! pēc kura alkst visur, visu pakāpju, visu šķiru un kārtu, visu arodu krievu cilvēks?

Kur ir tas, kas dzimtajā valodā mūsu krievu dvēselei mācētu pateikt šo visspēcīgo vārdu — uz priekšu! kas, pazīdams visus mūsu dabas spēkus un īpašības un visu tās dziļumu, ar vienu burvja mājienu spētu uzvest mūs uz augstās dzīves ceļa? Ar kādām asarām, ar kādu mīlu tam atmaksātu pateicīgais krievu cilvēks! Bet aizrit mūži aiz mūžiem, apkaunojošā kūtrībā un nenobrieduša jaunekļa neprātīgos darbos tikai………. un nesūta dievs vīru, kas māk šo vārdu pateikt!

Viens apstāklis tik tikko nepamodināja viņu, tik tikko neradīja pārmaiņu viņa raksturā: gadījās kaut kas līdzīgs mīlai. Bet arī te viss beidzās ar neko. Kaimiņos, desmit verstis no sādžas, dzīvoja ģenerālis, kurš, kā mēs jau redzējām, nevisai labvēlīgi atsaucās par Tentetņikovu. Ģenerālis dzīvoja kā jau ģenerālis, pacienāja, mīlēja, ka kaimiņi atbrauc izteikt viņam savu cienību, pats viesībās nebrauca, runāja aizsmakušā balsī un lasīja grāmatas; bez visa tā viņam bija meita, neredzēta būtne, dīvaina. Viņa bija kaut kas tik dzīvs, kā pati dzīve.

Viņu sauca par Uliņku. Dīvaina bija viņas audzināšana. Viņu mācīja guvernante angliete, kura neprata ne vārda krieviski. Jau agrā bērnībā viņa bija zaudējusi māti. Tēvs bija nevaļīgs. Tomēr, līdz neprātam meitu mīlēdams, viņ§ to varēja tikai izlutināt. Vi$a bija tiepīga, kā jau savvaļā audzis bērns. Redzot, ka pēkšņās dusmās viņas skaistajā sejiņā savilkās asas grumbas un cik iekaisusi viņa strīdējās ar tēvu, ikviens nodomātu, ka tā ir visuntumainākais radījums. Bet viņas dusmas uzliesmoja tikai tad, kad viņa dzirdēja par kaut kādu netaisnību vai ļaunu darbu, vienalga no kā. Un nekad viņa nestrīdējās sevis dēļ un neattaisnoja sevi. Viņas dusmas vienā mirklī izgaistu, ja gadītos redzēt nelaimē to, uz kuru dusmojās. Lai kas arī lūgtu palīdzību, viņa tūlīt tam atdotu savu maciņu ar visu, kas tur iekšā, nekā neprātojot, nekā nepārliekot." Viņā piemita kaut kas trauksmains. Kad viņa runāja, likās, ka viss viņā traucas pakaļ domām — sejas izteiksme, valoda, roku kustības; pat drēbju krokas it kā traucās uz to pusi, un šķita, ka arī viņa pati aizlidotu līdzi pašas vārdiem. Nekā viņa neprata slēpt. Nevienam viņa nebītos atklāt savas domas un nekāda vara nespētu viņu piespiest klusēt, kad viņai gribējās runāt. Viņas apburošā, īpatā, viņai vienai piemītošā gaita bija tik droši brīva, ka gribot negribot ikviens viņai deva ceļu. Ļauns cilvēks viņas klātienē apmulsa un apklusa; visveiklākais un balamutīgākais viņas priekšā neatrada vārdu un apjuka, bet kautrīgais ar viņu varēja sarunāties kā nekad un ne ar ko citu savā mūžā, un jau sarunas sākumā viņam likās, ka kaut kur un kaut kad viņš to jau pazinis, ka šos sejas pantus jau kādreiz redzējis, ka tas gadījies it kā tālās, neatceramās bērnības dienās, it kā tēva mājās, jautrā vakarā, jautra bērnu bara rotaļās: un vēl ilgi pēc tam viņam cilvēka prātīgie gadi šķita garlaicīgi.

Gluži tas pats notika ar viņu un Tentetņikovu. Viņa dvēselē ieviesās neizprotama jauna jūta. Viņa garlaicīgajā dzīvē iemirdzējās gaismas stars.

Sākumā ģenerālis uzņēma Tentetņikovu diezgan viesmīlīgi un labi, bet saprasties viņi nevarēja. Viņu sarunas beidzās ar strīdiem un kaut kādām abpusējām nepatīkamām sajūtām, tāpēc ka ģenerālis nemīlēja pretrunas un iebildumus; arī Tentetņikovs, no savas puses, bija kutelīgs. Protams, meitas dēļ tēvam daudz kas tika piedots, un viņi satikās mierīgi, kamēr pie ģeneraļa neatbrauca ciemā radinieces: grāfiene Boldireva un kņaze Juzakina, vecā galma vēl palikušās dāmas, vēl arvien paturējušas kaut kādus sakarus, kuru dēļ ģenerālis viņām mazliet lišķēja. Jau tūlīt, kad viešņas ieradās, Tentetņikovam likās, ka ģenerālis kļūst vēsāks, neievēro viņu vai izturas pret viņu kā pret tādu, kam nav nekas sakāms; bieži viņš to uzrunāja tā kā niecinoši: mans mīļais, paklausies, brālīt, un pat ar tu. Tas galu galā viņā sacēla sašutumu. Valdīdamies un zobus sakodis, viņš tomēr prata pateikt neparasti pieklājīgā un laipnā balsī, kaut gan sejā parādījās plankumi un iekšā vārījās: «Pateicos jums ģeneral, par labvēlību. Ar vārdu tu jūs man piedāvājat ciešu draudzību, uzlikdami arī man pienākumu teikt jums tu. Bet gadu starpība nepieļauj mūsu starpā šādu familiāru izturēšanos.» Ģenerālis samulsa. Meklēdams vārdus un jēdzienus, viņš diezgan nesakarīgi pasacīja, ka vārdu tu viņš neesot teicis tādā nozīmē un ka vecim dažreiz atjauts uzrunāt jaunu cilvēku ar tu (par savu činu viņš neieminējās ne vārda).

Protams, ar to viņu pazīšanās izbeidzās, un ari mīlestībai bija gals pašā sākumā. Uz mirkli iemirdzējusies gaisma nodzisa, un krēsla pēc tam kjuva vēl drūmāka. Viss novirzījās uz to dzīves veidu, kādu lasītājs redzēja nodajas sākumā — uz gulšņavāšanu un bezdarbību. Mājā ieviesās neķītrība un nekārtība. Dažkārt cauru dienu istabas vidū nogulēja slota ar visām saslaukām. Bikses mētājās pat viesistabā. Uz lepnā galda dīvana priekšā rēgojās nosmulēti bikšturi, gluži it kā viesu pacienāšanai, un viņa dzīve kļuva tik niecīga un miegaina, ka viņš ne tikai zaudēja cieņu saimes ļaužu acīs, bet gandrīz vai viņu sāka knābāt mājas vistas. Paņēmis rokā spalvu, viņš veselām stundām zīmēja uz papīra radziņus, mājiņas, istabas, ratus, trijjūgus. Bet dažkārt, aizsapņojusies, spalva pati no sevis, bez saimnieka ziņas, skicēja mazu galviņu, ar smalkiem sejas pantiem, ar strauju, dedzīgu skatienu un sacēlušos matu sprogu, un izbrīnījies saimnieks redzēja, ka iznācis tās portrets, kuru nespētu nogleznot neviens mākslinieks. Tad viņam kļuva vēl skumjāk, un, neticēdams, ka zemes virsū būtu atrodama laime, viņš kļuva vēl vienaldzīgāks un apatiskāks.

Tāds bija Andreja Ivanoviča Tentetņikova noskaņojums tai brīdī, kad viņš pēc paraduma piesēdās pie loga skatīties un, par brīnumu, neizdzirdēja sētā ne Grigorija, ne Perfiljevnas balsis, bet manīja it kā kādu kustību un nemieru. Pavārēns un grīdu mazgātāja skrēja atvērt vārtus. Vārtos parādījās zirgi, uz mata tādi, kādus veido vai glezno uz triumfa arkām: galva pa labi, galva pa kreisi, galva vidū. Pāri tām, uz bukas — kučieris un sulainis, platos svārkos, apjozies ar kabatas lakatu. Aiz tiem kungs, cepuri ga'.vā, šinelī, aptinies ar varavīksnes krāsas lakatu. Kad ekipāžā pagriezās pret lieveni, izrādījās, ka tā nav nekas cits kā viegla atsperu puskariete. Uz lieveņa uzkāpa neparasti pieklājīga izskata kungs, gandrīz tikpat strauji un veikli kā karavīrs.

Andrejs Ivanovičs nobijās: domāja, ka tas ir kāds valdības ierēdnis. Jāsaka, ka reiz jaunībā viņš bija iemaisīts kādā neprātīgā lietā. Divi filozofi, bijušie huzari, salasījušies visādas brošūras, kāds mācību kursa nenobeidzis estet'ķis un nospēlējies kāršu sitējs bija sadomājuši kaut kādu filan- tropisku biedrību, kurā galvenais rīkotājs bija vecs blēdis, masonis un ari kāršu spēlmanis, bet visdaiļrunīgākais cilvēks. Biedrības mērķi bija nosprausti plaši — visai cilvēcei, no Temzas krastiem līdz Kamčatkai, sagādāt nevīstošu laimi. Tai vajadzēja milzīgus naudas līdzekļus, no augstsirdīgajiem biedriem savāca neticamas ziedojumu sumas. Kur viss tas aizgāja — to zināja tikai augstākais rīkotājs. Sai biedrībā viņu ievilka divi draugi, sarūgtināto šķiras piederīgie, labi cilvēki, bet no biežajiem laimes uzsaukumiem zinātnei, apgaismībai un nākamajai kalpībai cilvēces labā kļuvuši īsti dzērāji. Tentetņikovs ātri attapās un izstājās no šī pulciņa. Bet biedrība jau bija paspējusi iepīties kaut kādās citās padarīšanās, pat ne visai pieklājīgās muižniekam, tā ka vēlāk iznāca saskare ar policiju … Un tā saprotams, ka, gan izstājies un pārtraucis ar tiem sakarus, Tentetņikovs tomēr nevarēja justies mierīgs: sirdsapziņa viņam nejutās visai ērti. Arī tagad viņš ne gluži bez bailēm raudzījās atvērtajās durvīs.

Taču bailes uz reizi pazuda, kad viesis neparasti veikli paklanījās, gan mazliet sāniski, bet paturēdams cienīgu galvas stāvokli, un īsos, noteiktos vārdos paskaidroja, ka jau sen viņš braukājot pa Krieviju, gan vajadzības, gan ziņkāres mudināts; ka mūsu valsts ir bagāta ar ievērojamiem priekšmetiem, nemaz nerunājot par mājrūpniecības daudzē- jādību un zemes dažādību; ka viņš aizrāvies no viņa sādžas gleznainā dabas jaukuma; ka tomēr, nevērojot skaisto vietu, viņš nebūtu uzdrošinājies viņu traucēt ar savu ierašanos nelaikā, ja pavasara plūdu un slikto ceļu pēc viņa ekipnžai nebūtu noticis nejaušs bojājums, kas prasa palīdzīgu roku no kalēju un meistaru puses; ka pie visa tā, ja arī nekas ne- , būtu noticis ar viņa karieti, viņš tomēr nebūtu spējis sev liegt prieku apliecināt viņam personīgi savu cienību.

Runu beidzis, viesis apburoši tīkami pašļūca kāju, apautu švītā lakādas puszābakā aizpogātā perlamutra pogām, un, nevērojot pilnīgo augumu, tīilīt atlēca mazliet atpakaļ tik viegli kā gumijas bumbiņa.

Nomierinājies Andrejs Ivanovičs nolēma, ka tas būs kāds mācīts profesors, kurš interesēdamies par kaut kādu augu vai varbūt izrakteņu vākšanu, apcejo Krieviju. Viņš bez kavēšanās apsolīja tam izlīdzēt visās lietās; piedāvāja savus amatniekus, ratniekus un 'kalējus; lūdza ierīkoties kā paša maja; nosēdinaja viņu lielajā Voltēra atzveltnes fkreslā] un taisījās uzklausīt viņa stāstu dabas zinātņu mācībā.

Taču viesis vairāk pieskārās iekšējās pasaules notikumiem. Salīdzināja savu dzīvi ar kuģi plašā jūrā, ko no visām pusēm dzenā viltīgi vēji; ieminējās par lo, ka tam bijis daudzkārt jāmaina dienests, ka viņš daudz cietis par taisnību, ka aiz naidniekiem pat viņa dzīvība daudzreiz bijusi briesmās, un viņš vēl pastāstīja daudz ko tādu, kas drīzāk liecināja par praktiska cilvēka īpašībām. Runu beidzis, viņš nošņaucās baltā batista mutautiņā tik skaļi, kā Andrejs Ivanovičs vēl nebija dzirdējis. Dažkārt orķestrī gadās tāds negants rags, kas ja laiž vaļā, tad liekas, ka bļauj nevis orķestrī, bet pašā ausī. Gluži tāda pati skaņa noskanēja snaudošā nama pamodinātās telpās, un tūlīt tai sekoja odekolona smarža, ko neredzami izplatīja batista kabatas lakatiņa veiklie vēdinājumi.

Lasītājs varbūt būs uzminējis, ka viesis nebija neviens cits kā mūsu godātais, jau sen mūsu atstātais Pāvels Ivanovičs Čičikovs. Viņš bija kļuvis mazliet vecāks; redzams, šis laiks tam nebija aizritējis bez vētrām un uztraukumiem. Likās, arī fraka viņa plecos būtu kļuvusi tā kā vecāka, tāpat puskariete, kučieris, sulainis un zirgi, kā arī iejūgs būtu tā kā nodiluši un novalkājušies. Likās, ari viņa finances nebija apskaužamā stāvoklī. Bet sejas izteiksme, pieklājība, izturēšanās palika kā agrāk. Viņš bija kļuvis pat tā kā patīkamāks uzvedībā un izteiksmē, sēžoties krēslā, vēl veiklāk pierausa kāju aiz kājas. Vēl vairāk maiguma bija viņa izrunā, vairāk piesardzīgas mērenības vārdos un izteicienos, vairāk prasmes uzvesties un vairāk takta visā. Baltāka un tīrāka par sniegu bija viņa apkaklīte un uzkrūts, un, kaut gan viņš nāca no ceļa, ne pūciņu neredzēja pielipušu pie viņa frakas, — aicini kaut vai šai pašā brīdī uz vārda dienas mielastu. Vaigi un zods bija tik gludi noskūti, kā vienīgi aklais varētu nepapriecāties par to tīkamo apaļīgumu un tuklumu.

Tūlīt mājā notika pārgrozības. Puse nama, līdz šim mitusi tumsā, ar pievērtiem slēģiem, pēkšņi kļuva redzīga un gaiša. Gaismu atguvušajās istabās visu pārkārtoja, un tās drīz pieņēma šādu izskatu: guļamistabai nolemtajā telpā atradās

viss, kas vajadzīgs nakts tualetei; kabinetam nodomātā istaba… bet vispirms mums jāzina, ka šajā istabā bija trīs galdi: viens rakstāmgalds — dīvana priekšā, otrs lombera galds — starp logiem spoguļa priekšā, trešais—stūra galds, stūrī starp guļamistabas durvīm un durvīm uz neapdzīvojamo zāli, ko tagad izlietoja par priekšistabu, ar invalidam mēbelēm, kurā līdz šim veselu gadu neviens nebija ienācis. Uz šī stūra galda bija novietotas no ceļasomas izņemtās drēbes, proti: frakas bikses, gluži jaunas bikses, pelēkas bikses, divas samta un divas atlasa vestes un svārki. Viss tas bija salikts viens uz otra piramīdā un nosegts ar zīda kabatas lakatiņu. Otrā kaktā, starp durvīm un logu, virknējās zābaki: vieni ne gluži jauni, otri gluži jauni, lakādas puszābaciņi un rīta kurpes. Tie arī bija kautrīgi nosegti ar zīda kabatas drā- niņu, — tā, it kā to tur pavisam nebūtu. Uz rakstāmgalda, tāpat rūpīgā kārtībā, atradās: lādīte, odekolona pudele, ka- lendars un divi kaut kādi romāni, no abiem otrais sējums. Tīrā veļa izvietojās kumodē, kas atradās guļamistabā; mazgātājai nododamā veļa sainī, pabāzta zem gultas. Arī iztukšotā ceļasoma bija nobāzta zem gultas. Zobens, pastāvīgais ceļa biedrs un briesmu iedvesējs zagļiem, arī novietojās guļamistabā uz naglas netālu no gultas. Viss bija pieņēmis neparastas tīrības un kārtības izskatu. Nekur ne papīriņa, ne spalviņas, ne gruzīša. Pat gaiss likās it kā uzlabojies: tajā jutās veselīga, svaiga vīrieša smaka, kas ilgi neienēsā veļu, iet pirtī un svētdienās noberžas ar mitru sūkli. Priekšējā zālē uz laiku grasījās ieviesties sulaiņa Petruškas smaka, bet Petrušku drīz pārvietoja uz virtuvi, kā tas arī pienācās.

Pirmajās dienās Andrejs Ivanovičs bažījās par savu neatkarību, kad tik viesis viņu kaut kā nesaista, kaut kā neierobežo viņa dzīves veidu un neizjauc viņa tik teicami ievesto dienas kārtību; bet bažas izrādījās veltīgas. Mūsu Pāvels Ivanovičs parādīja neparasti lokanas spējas visam piemēroties. Uzslavēja saimnieka filozofisko gausumu, sacīdams, ka tas garantē simtgadu mūžu. Par vientulību izteicās ļoti attapīgi, proti, tā attīstot cilvēkā lielas domas. Uzmetis acis bibliotēkai un ar uzslavu atsaucies par grāmatām vispār, piezīmēja, ka tās pasarga cilvēku no dīkdienības. Vārdu tērēja maz, bet ar svaru. Tāpat vēl jo vairāk pieņemama bija viņa izturēšanās. Nāca laikā, laikā gāja; kad mājas tēvs

bija mazrunīgs, nejautāja tam nekā; labprāt spēlēja ar viņu šachu, labprāt cieta klusu tanī laikā, kad viens laida gaisā kuplus pīpes dūmu mākoņus, otrs, pīpes nesmēķētājs, tomēr izdomāja sev attiecīgu nodarbību: izvilka, piemēram, no kabatas melni emaljētu sudraba tabakas dozi un, saņēmis to divos 'kreisās rokas pirkstos, ātri grieza to ar labās rokas pirkstu, līdzīgi tam, kā zemes sfēra griežas ap savu asi, vai atkal, klusi svilpodams, bungoja pa to ar pirkstu. Ar vārdu, netraucēja mājas tēvu. «Es pirmo reizi redzu cilvēku, ar kuru var sadzīvot,» Tentetņikovs sacīja pats sev: «vispār šo mākslu reti kāds mums prot. Ir starp mums daudz ļaužu, gan gudru, gan skolotu, gan labu, bet pastāvīgi vienmērīga rakstura cilvēku, ar kuriem visu mūžu varētu nodzīvot bez strīda — patiesi nezinu, vai daudz mums tādu atradīsies. Lūk, pirmais cilvēks, kuru satieku.» Tā Tentetņikovs atsaucās par savu ciemiņu.

Čičikovs arī ļoti priecājās, ka uz laiku apmeties pie tāda mierīga un klusa saimnieka. Cigana dzīve viņam bija apnikusi. Kaut mēnesi atpūsties jaukajā sādžā, starp laukiem, agrīnā pavasarī, bija lietderīgi pat no hemoroidalā viedokļa.

Grūti būtu atrast labāku stūrīti atpūtai. Ziemeļa aizkavētais pavasaris sākās spēji visā savā jaukumā, un visur modās dzīvība. Jau iezilgnējās mežu izcirtumi, uz pirmā, svaigā smaragda zaļuma dzeltēja pienenes, mēļās anemones lieca maigās galviņas. Purvos parādījās bariem knišu un kukaiņu; tos jau ķerstīja ūdens zirneklis; bet sausajā niedrājā no visām pusēm sāka pulcēties daždažādākie putni. Visi tiecās viens otru apfskatīt]. Pēkšņi zeme kļuva apdzīvota, pamodās meži, skanēja pļavas. Sādžā sākās dziesmas un dejas. Pavērās laiks izpriecām. Kāds zaļuma spilgtums! kāds svaigums gaisā! Kā putnu balsis tricina dārzu! Visur paradize, prieks un gaviles! Sādžā skanēja un dziedāja kā kāzās.

Čičikovs daudz staigāja. Bija kur ldaiņāt, bija kur pastaigāties. Te viņš vērsa savus soļus uz lēzeno augstieni, ar skatu uz leju ielejās, kurās pēc paliem vēl visur bija palikuši lieli ezeri, ar vēl kailo koku puduriem kā tumšām salām;

vai viņš devās biezokņos, mežainās gravās, kur cieši………….

kopā auga koki ar putnu lizdām……………… ķērcošu vārnu

bari, krustām šķērsām lidodami, aptumšoja debesis. Pa iz- žuvušo zemi varēja aiziet līdz piestātnei, no kurienes atīrās pirmie kuģi ar zirņiem, miežiem un kviešiem, un tai pašā laikā straujie ūdeņi ar apdullinošu troksni gāzās uz jau darbu uzsākušo dzirnavu ratu. Viņš gāja vērot pirmos pavasara darbus, skatīt, kā svaigi uzplēstas vagas melnās slejās svītroja zaļo zēlumu un kā sējējs, piesizdams ar roku kaklā piekārtai sētuvei, saujām kaisa sēklu tik vienmērīgi, ka ne graudiņš nekrīt attālāk ne uz vienu, ne uz otru pusi.

Čičikovs bija visur pabijis. Izrunājies un izspriedies gan ar pārvaldnieku, gan ar zemniekiem, gan ar dzirnavnieku. Uzzinājis visu, par visu, kas un kā, kā iet saimniecībā, par cik pārdod labību, cik pavasaros un rudeņos ieņem par miltu malumu, kā sauc katru zemnieku, kurš ar kuru rados, kur pircis govi un ar ko baro cūku, — vārdu sakot, — visu. Viņš bija uzzinājis arī to, cik zemnieku apmiruši; izrādījās — nedaudz. Kā gudrs cilvēks viņš pēkšņi ievēroja, ka Andreja Ivanoviča saimniecībā neiet diezcik labi: visur nolaidība, nevērība, zagšana, ne mazums arī žūpības. Un domāja: «Kas tas Tentetņikovs gan par lopu! Tāda muiža un tik nolaista! Te varētu saņemt piecdesmit tūkstošus gada ienākuma.»

Šādās pastaigās ne vienu reiz vien viņam ienāca prātā kādreiz pašam kļūt, — tas ir, protams, ne tagad, bet vēlāk, kad galvenais darbs būs nodarīts un būs iegūti līdzekļi, — pašam kļūt par šādas muižas mierīgu īpašnieku. Te viņš iedomājās arī jaunu, svaigu sievu, skaistu seju, no tirgoņu vai citas bagātas kārtas, kura prastu arī spēlēt. Domās viņš skatīja arī jauno paaudzi, kuras uzdevums būtu gādāt par Čičikovu ģimenes turpināšanu: nerātnis puisēns un skaistule meitene vai pat divi puisēni un divas vai pat trīs meitenes, lai visi zinātu, ka viņš patiesi dzīvojis un bijis, bet nevis kā kaut kāda ēna vai rēgs pārslīdējis pār zemi, — lai nebūtu jākaunas arī pret tēvzemi. Tad pat viņš iedomājās vēl par to, ka nebūtu slikts činas paaugstinājums: piemēram, valsts padomnieks, godājama un cienījama čina… Vai nu maz kas ienāk prātā cilvēkam pastaigājoties, kas tik bieži cilvēku atrauj no vienmulīgā tagadnes brīža, sapurina, iekairina, ierosina fantaziju, un patīkami viņam ir pat tad, ja viņš pats pārliecināts, ka tas nekad nepiepildīsies!

Arī Pāvela Ivanoviča ļaudīm bija iepatikusies sādža. Arī viņi, tāpat kā viņš, bija te iedzīvojušies. Petruška ļoti drīz sadraudzējās ar bufetnieku Grigoriju, kaut gan no sākuma abi viens pret otru nepanesami dižojās uin uzipūtās. Petruška mēģināja apmulsināt Grigoriju ar to, ka apceļojis daždažādas vietas; bet Grigorijs taim aizbāza muti ar Pēterburgu, kur Petruška nebija bijis. Pēdējais gribēja atspēlēt ar treju vietu attālumu, līdz kurienei tas nobraucis; bet Grigorijs viņam minēja tādu vietu, kādu ne uz vienas kartes nesameklēsi, un saskaitīja pāri par trīsdesmit tūkstoš verstīm, tā ka Pāvela Ivanoviča sulainis pavisam apstulba, ieplēta muti, un visa saime par viņu sāka smieties. Tomēr viss abu starpā nobeidzās ar visciešāko draudzību. Sādžas galā Pimens Plikpauris, visu zemnieku tēvocis, turēja krogu, kuru sauca par Akuļku. Sajā iestādē viņus varēja satikt cauru dienu. Tur viņi kļuva par savējiem jeb, kā tauta mēdz teikt — dienišķie kroga brāļi.

Selifanam bija cits vilinājums. Sādžā ik vakaru dziedāja dziesmas, gāja pavasara rotaļās. Staltas, labi noaugušas meičas, kādas tagad lielās sādžās būs grūti sameklējamas, lika viņam stundām ilgi stāvēt mulsumā. Grūti pateikt, kura ir labāka: visas baltām krūtīm, baltiem kakliem, visām acis kā rāceņi, tvīkstošas, gaita kā pāvam un bize līdz jostai. Kad, baltās rokas abās ķetnās saņēmis, viņš lēni gāja ar tām lokā vai, kopā ar citiem puišiem, virknē gāja tām pretim, un kad meičas, tāpat virknē viņiem pretim dieda- mas, skaļi smiedamās, dziedāja: «Kur, bajāri, precinieks!» un pamazām visapkārt sāka krēšļot, un tālu aiz upes izskanējušais piedziedājums atgriezās atpakaļ kā skumja atbalss, — tad viņš pats vairs neatskārta, kas ar viņu notiek. Sapnī un nomodā, no rīta un vakara krēslā, viņam arvien rādījās, ka viņa abās rokās divas baltas rokas un ka viņš iet rotaļās.

Arī Cičikova zirgiem patika jaunā dzīves vieta. Kā ilkss zirgs, tā priekšsēdētājs un pat lāsainis nepavisam nesūdzējās par garlaicību pie Tentetņikova, auzas novērtēja kā labas un staļļa iekārtu par teicamu: katram savs, kaut arī norobežots steliņģis, bet pār starpsienu varēja redzēt arī citus zirgus, tā ka, ja kādam no tiem, pat visattālākajam, uznāktu aušība pēkšņi iezviegties, tam varētu uz pēdām atbildēt ar to pašu.

Ar vārdu, visi iedzīvojās kā mājās. Bet kas attiecās uz to vajadzību, kuras dēļ Pāvels Ivanovičš apbraukāja plašo Krieviju, tas ir, mirušās dvēseles, tad šai priekšmetā viņš bija kļuvis ļoti uzmanīgs un delikāts, un kaut arī viņam būtu darīšanas ar īstiem muļķiem. Bet Tentetņikovs, lai nu kā, lasa grāmatas, filozofē, cenšas sev noskaidrot cēloņus — kāpēc tas tā un kādēļ? «Nē, labāk pameklēties, vai nevar no otra gala.» Tā viņš domāja. Bieži pļāpādams ar saimes ļaudīm, viņš no tiem, starp citu, uzzināja, ka kungs agrāk diezgan bieži braucis pie kaimiņa ģenera|a, ka ģenerālim ir jaunkundze, ka kungs ar jaunkundzi un jaunkundze atkal ar kungu … bet tad pēkšņi par kaut ko sastrīdējušies un izšķīrušies. Viņš arī pats bija ievērojis, ka Andrejs Ivanovičs ar zīmuli un spalvu arvien zīmē kaut kādas galviņas, vienu otrai līdzīgas.

Reiz, pēc pusdienām, pa paradumam grozīdams starp pirkstiem kā ap asi savu sudraba tabakas dozi, viņš teica tā: «Jums ir viss, Andrej Ivanovič, tikai viena trūkst.»

«Kā?» tas jautāja, izpūzdams kuplu dūmu.

«Dzīves biedres», sacīja Čičikovs.

Andrejs Ivanovičs nesacīja nekā. Ar to saruna izbeidzās.

Čičikovs neapjuka, izvēlējās citu laiku, šoreiz pirms vakariņām, un, sarunādamies par šo un to, pēkšņi teica: «Patiesi, Andrej Ivanovič, jums ļoti noderētu precēties.»

Kaut jel vārdiņu uz to būtu atbildējis Tentetņikovs, it kā pati saruna par to viņam būtu nepatīkama.

Čičikovs neapjuka. Trešo reizi viņš izraudzījās laiku pēc vakariņām un sacīja tā: «Tomēr, lai kā ņemam jūsu apstākļus, redzu, ka jums jāprecas: iestigsiet grūtsirdībā.»

Vai nu Cičikova vārdi šoreiz bija tik pārliecinoši jeb viņa garastāvoklis šodien bija sevišķi noskaņots uz vaļsirdību — viņš nopūtās, izpūta gaisā pīpes dūmus un sacīja: «Visam tam, Pāvel Ivanovič, ir jāpiedzimst par laimes bērnu,» un izstāstīja visu, kā bija — visu pazīšanās stāstu ar ģenerāli līdz pat strīdam.

Kad Čičikovs uzklausīja visu stāstu vārdu pa vārdam un redzēju, ka viena tu vārda pēc viss izjucis, viņš apstulba. Brīdi viņš vērīgi raudzījās Tentetņikovam acīs, nezinādams, ko par viņu domāt: vai viņš ir īsts nelga jeb tikai pamuļķis, un beidzot —

«Andrej Ivanovič! apžēlojieties!» viņš sacīja, satverdams tā abas rokas: «kas par apvainojumu? kas gan apvainojošs var būt vārdā tu?»

«Pašā vārdā nav nekā apvainojoša,» teica Tentetņikovs: «bet vārda jēgā, bet balsī, kādā tas teikts, slēpjas apvainojums. Tu? — tas nozīmē: «Atceries, ka tu esi mēsls; es tevi pieņemu tikai tāpēc, ka nav cita labāka; bet atbrauca kaut kāda kņaze Juzakina — zini savu vietu, nostājies pie sliekšņa. Lūk, ko tas nozīmē!» Tā runājot, klusajam un lēnīgajam Andrejam Ivanovičam iedzirkstījās acis; viņa balsī bija dzirdāms apvainotu jūtu satraukums.

«Un kauču arī tādā nozīmē, kas tad tur?» sacīja Čičikovs.

«Kā! Jūs gribat, lai pēc šādas izturēšanās es vēl turpinātu pie viņa ciemoties?»

«Kas tad te par izturēšanos? Tur nav nekādas izturēšanās,» aukstasinīgi teica Čičikovs.

«Kā nav izturēšanās?» izbrīnījies jautāja Tentetņikovs.

«Tas ir ģenerāļu paradums, bet ne izturēšanās: viņi visiem saka tu. Un kāpēc to neatļaut nopelniem bagātam, cienījamam cilvēkam? …»

«Tā ir cita lieta,» sacīja Tentetņikovs. «Ja viņš būtu nabaga vecis, nebūtu lepns, nebūtu augstprātīgs, nebūtu ģenerālis, tad es viņam atļautu teikt man tu un pieņemtu to pat ar cienību.»

«Viņš ir pavisam muļķis,» nodomāja pie sevis Čičikovs: «skrandainim atļautu, bet ģenerālim neatļautu! …» — «Labi!» viņš teica skaļi: «pieņemsim, viņš apvainoja jūs, nu, par to jūs ar viņu izrēķinājāties: viņš jums, bet jūs viņam. Strīdēties, atstājot pie malas paša personīgo [lietu], — tas, atvainojiet… Ja jau mērķis izraudzīts, tad nevajag atlaisties. Vai jāskatās, ka cilvēks spļaudās! Cilvēks arvien spļaudās: viņš tā radīts. Un šodien jūs visā pasaulē neatradīsiet. cilvēku, kas nespļaudās.»

«Dīvains cilvēks šis Čičikovs!» neizprašanā nodomāja pie sevis Tentetņikovs, gluži samulsis no šādiem vārdiem.

«Ir gan ērms šis Tentetņikovs!» pa tam nodomāja Čičikovs.

«Andrej Ivanovič! Es runāšu ar jums kā brālis ar brāli. Jūs esat nepiedzīvojis cilvēks — atļaujiet man šo lietu nokārtot. Es aizbraukšu pie viņa ekselences un paskaidrošu, ka tas noticis aiz pārpratuma no jūsu puses, aiz jaunības,, aiz ļaužu un pasaules nepazīšanas.»

«Lišķēt viņa priekšā es nedomāju!» sašutis teica Tentetņikovs: «un arī jūs nevaru uz to pilnvarot.»

«Lišķēt es neesmu spējīgs,» apvainojies sacīja Čičikovs. «Citā lietā nogrēkoties aiz cilvēcīgas vājības varu, bet par nelieti būt — nekad … Atvainojos, Andrej Ivanovič, par savu labo gribu, bet es nesagaidīju, ka manus vārdus jūs uzņemsiet tādā apvainojošā nozīmē.» Viss tas tika teikts ar cieņu.

«Esmu vainīgs, piedodiet!» steidzīgi teica saviļņotais Tentetņikovs, saņēmis viņa abas rokas. «Es negribēju jūs apvainot. Zvēru, ka man dārga jūsu labā līdzjūtībai Bet atstāsim šo sarunu! Un nekad vairs par to nerunāsim!»

«Tādā gadījumā es tāpat aizbraukšu pie ģenerālā.»

«Kādēļ?» Tentetņikovs jautāja, neizprašanā raudzīdamies viņam acīs.

«Apliecināt cienību.»

«Dīvains cilvēks šis Čičikovs!» nodomāja Tentetņikovs.

«Dīvains cilvēks šis Tentetņikovs!» nodomāja Čičikovs.

«Jau ritu, Andrej Ivanovič, ap pulksten desmitiem priekš pusdienas es braukšu pie viņa. Manuprāt, jo ātrāk cilvēkam apliecināt cienību, jo labāk. Tā kā mana puskariete vēl nav tikusi pienācīgā stāvoklī, tad atļaujiet man paņemt jūsu puskarieti. Rīt pat jau, tā ap pulksten desmitiem priekš pusdienas, es labprāt nobrauktu pie viņa.»

«Apžēlojieties, kas par lūgumu? Jūs esat pats kungs: ir ekipāžā, ir viss jūsu rīcībā.»

Pēc tādas sarunas viņi atvadījās un gāja gulēt, viens par otra dīvainībām pārdomādami.

Brīnišķīgas, jāsaka, lietas! ,Otrā dienā, kad Cičikovam piebrauca zirgus un viņš ielēca puskarietē gandrīz ar karavīra vieglumu, ietērpies jaunā frakā, baltā vestē, baltu kakla saiti un aizbrauca apliecināt ģenerālim cienību, Tentetņikovam uznāca tāds dvēseles saviļņojums, kādu sen nebija izjutis. Visa viņa ierūsējusī un snaudošā domu gaita pārvērtās darbīgi nemierīgā. Nervu satraukums pēkšņi pārņēma visas līdz šim bezrūpīgā kūtrībā nogrimušā miega mices jūtas. Viņš te nosēdās uz dīvana, te tuvojās logam, gan ķērās pie grāmatas, gan gribēja domāt — veltīga gribēšana! domas viņam nelīda galvā. Tad viņš pūlējās ne par ko nedomāt — veltīgas pūles! drumslas no kaut kā, domām līdzīga, domu galiņi un fragmenti no visām pusēm līda un lipa viņa smadzenēs. «Dīvains stāvoklis!» viņš teica un pievirzījās pie loga — paraudzīties uz ceļu, kas šķērsoja ozolu birzi, ceļa galā vēl kūpēja nenogūlušies putekļi. Bet atstāsim Tentetņikovu un sekosim Cičikovam.

NODAĻA

Labie zirgi mazliet ilgāk nekā pusstundā aizvizināja Čičikovu desmit verstis tālu: sākumā brauca pa ozolu mežu, tad gar druvām, kas jau zaļoja starp svaigajiem arumiem, tad pa piekalni, no kurienes arvien un arvien tālē atklājās jaunas ainavas; tad plata, jau plaukt sākušu liepu aleja ieveda sādžas vidū. Te liepu aleja pagriezās pa labi un pārvērtās papeļu ielā; papeles no apakšas bija iežogotas pīteņiem; papeļu iela izbeidzās dzelzs treliņu vārtos, pa kuriem bija redzams ģenerāļa mājas kokgrebumiem bagātīgi rotātais fron- tons, kas balstījās uz astoņām korintiešu kolonām. Visur oda pēc eļļas krāsas, kas visu atjauno un nekam neļauj novecoties. Pagalms tīrības ziņā līdzinājās parketam. Čičikovs cienīgi izkāpa, lika sevi pieteikt ģenerālim, un tika ievests tieši viņa kabinetā. Ģeneraļa dižā āriene viņu pārsteidza. Viņš bija tērpies brīnišķīgas purpura krāsas vatētā atlasa chalatā. Gaišs skatiens, vīrišķīga seja, ūsas un liela, iesirma vaigu bārda, pakausī īsi apcirpti mati, resns kakls, kā saka, trīs stāvos jeb trīs krokās, ar šķērsrievu: ar vārdu sakot, tas bija viens no tiem gleznainajiem ģenerāļiem, ar kādiem tik bagāts bija slavenais 12. gads. Ģenerālim Betriščevam, tāpat kā daudziem no mums, bez daudzām labām īpašībām bija arī daudz trūkumu. Kā vienas, tā .otri, kā jau tas pie krievu ļaudīm parasts, bija viņā izkaisīti kaut kādā gleznainā nekārtībā. Izšķirīgos brīžos — augstsirdība, drosme, neierobežota devība, saprāts visās lietās un pie visa tā — kaprises, godkāre, pašmīlība un tās sīkās īpašībiņas, bez kādām neiztiek neviens krievu cilvēks, kad viņam nav nekā ko darīt……. Viņš nemīlēja visus tos, kuri dienestā bija aizgājuši viņam priekšā, un izteicās par tiem dzēlīgi, asās epigramās. Visvairāk tika sadots viņa bijušajam līdzgaitniekam, kuru uzskatīja kā zemāku par sevi ir prāta, ir spēju ziņā, bet kurš tomēr aizgājis viņam priekšā un jau bija divu guberņu ģenerālgubernators, un, kā par spīti, tieši to guberņu, kurās atradās.viņa muižas, tā ka viņš bija it kā atkarīgs no viņa. Atriebjoties viņš dzēla viņu katrā izdevīgā gadījumā, nopēla katru tā rīkojumu un visos viņa darbos un pasākumos saskatīja tikai galīgu neprātu. Viss pie viņa bija dīvains, sākot ar izglītību, par ko viņš dedzīgi iestājās; viņš mīlēja zināt to, ko citi nezina, un necieta tos, kuri zināja kaut ko tādu, ko viņš nezina. Vārdu sakot, viņš mīlēja dižoties ar zināšanām. Baudījis pusārzemniecisku audzināšanu, viņš tomēr gribēja tēlot krievu kungu. Un nav nekāds brīnums, ka ar tādu nevienādu raksturu, ar tādiem lieliem, spilgtiem pretstatiem, viņš dienestā nenovēršami sadūrās ar visādām nepatikšanām, kuru pēc aizgāja atvaļinājumā, visu vainu uzkraudams kaut kādai naidīgai partijai, nebūdams pietiekoši augstsirdīgs kaut jel kādā vietā vainot pats sevi. Atvaļinājumā viņš uzglabāja to pašu gleznaino, majestātisko ārieni. Svārkos, frakā, chalatā — visādi viņš bija tas pats. No balss skaņas līdz mazākai auguma kustībai, viss viņā bija vald- niecisks, pavēlošs, kas iedvesa zemākām činām ja ne cienību, tad vismaz biklumu.

Čičikovs izjuta ir vienu, ir otru: gan cienību, gan biklumu. Goddevīgi pieliecis galvu sānis un turēdams rokas savā priekšā, it kā taisītos ar tām pacelt paplāti ar tasēm, viņš apbrīnojami veikli noliecās ar visu augumu un sacīja: «Uzskatīju par pienākumu stādīties priekšā jūsu ekselencei. Sajuzdams cienību pret vīru nopelniem, kuri glābuši tēviju kaujas laukā, uzskatīju par pienākumu personīgi stādīties priekšā jūsu ekselencei.»

Ģenerālim, redzams, nebija nepatīkams šāds ievads. Ar visai labvēlīgu galvas kustību viņš teica: «Ļoti priecājos iepazīties. Laipni lūdzam sēsties. Kur jūs dienējāt?»

«Mana dienesta gaita,» sacīja Čičikovs, nosēzdamies nevis krēsla vidū, bet sāniski, aptverdams ar roku balsteni: «iesākās valsts ienākumu un īpašumu palatā, jūsu ekselence. Bet turpmākās dienesta gaitas noritēja dažādās iestādēs: guberņas tiesā, būvkomisijā, muitā. Manu dzīvi var pielīdzināt kuģim jūras bangās, jūsu ekselence. Ar pacietību, tā sakot, jau pasaulē nācis un bērnautos vingrinājies un, tā sakot, pats būdams iemiesota pacietība.. . Bet, kas nācies paciest no naidniekiem, kuri tīkoja pēc manas dzīvības, tad! ne vārdi, ne krāsas, ne arī, tā sakot, ota nespēs to attēlot, un tā mūža otrajā pusē es tikai domāju par kaktiņu, kur pavadīt savu dienu atlikumu. Pagaidām esmu apmeties pie jūsu ekselences tuvā kaimiņa …»

«Pie kā īsti?»

«Pie Tentetņikova, jūsu ekselence.»

Ģenerālis savilka pieri grumbās.

«Viņš, jūsu ekselence, ļoti nožēlo, ka nav parādījis pienācīgo cienību…»

«Pret ko?»

«Pret jūsu ekselences nopelniem. Neatrod vārdu … Saka: «Kaut tikai es ar kaut ko varētu … tāpēc ka patiesi,» saka, «protu cienīt vīrus, kuri izglābuši tēviju,» saka».

«Apžēlojieties, ko tad viņš? Es taču nemaz neskaišos,» ģenerālis, kļuvis mīkstāks, noteica. «Savā sirdi es viņu patiesi esmu iemīlējis un esmu pārliecināts, ka ar laiku viņš kļūs ļoti noderīgs cilvēks.»

«Gluži pareizi jums labpatikās izteikties, jūsu ekselence: patiesi ļoti noderīgs cilvēks; var tikt uz augšu ir ar vārda dāvanām, ir ar spalvu.»

«Man gan liekas, ka viņš raksta tikai niekus — kaut kādus dzejoļus?»

«Nē, jūsu ekselence, ne niekus… Viņam kaut kas lietišķs … Viņš raksta … vēsturi, jūsu ekselence.»

«Vēsturi? vēsturi par ko?»

«Vēsturi…» te Čičikovs aprāvās un, vai nu tādēļ, ka viņa priekšā sēdēja ģenerālis, vai arī, vienkārši, lai vairāk uzsvērtu sakāmo, piebilda: «vēsturi par ģenerāļiem, jūsu ekselence.»

«Kā par ģenerāļiem? par kādiem ģenerāļiem?»

«Vispār par ģenerāļiem, jūsu ekselence, visumā. Tas ir, īsti sakot, par tēvzemes ģenerāļiem.»

Čičikovs pavisam sapinās un apjuka, tikko nenospļāvās un domās teica pats sev: «Ak kungs, kādas aplamības te melšu!»

«Atvainojiet, es ne visai saprotu … Kā tad īsti, kaut kāda laikmeta vēsturi vai atsevišķas biogrāfijās? un pie tam, vai par visiem, jeb tikai par 12. gada dalībniekiem?»

«Tieši tā, jūsu ekselence, par 12. gada dalībniekiem!» To izteicis, viņš nodomāja: «Sit vai nost, nekā nesaprotu!»

«Kālab tad viņš neatbrauc pie manis? Es viņam varētu savākt Joti daudz interesanta materiala.»

«Kautrējas, jūsu ekselence.»

«Kas par aplamībām! Kaut kāda nenozīmīga vārda pēc, kas mūsu starpā izteikts … Es nepavisam neesmu tāds cilvēks … Esmu gatavs pats pie viņa nobraukt.»

«To viņš nepieļaus, viņš pats atbrauks,» teica Čičikovs, atjēdzās, pilnīgi uzmundrinājās un nodomāja: «Ekur gadījums! kā noderēja ģenerāļi! bet mēle pavisam aplamības mala.»

Kabinetā atskanēja troksnis. Kokgrebumiem rotātās rieksta koka durvis atdarījās pašas no sevis, un to otrā pusē, satvērusi misiņa rokturi, parādījās žirgta figūriņa. Ja tumšā istabā pēkšņi iemirdzētos caurspīdīga glezna, no aizmugures apgaismota ar spēcīgām lampām, — tā ar savu pēkšņo parādīšanos tik loti nepārsteigtu kā šī figūriņa. Bija redzams, viņa ienāca ar nolūku kaut ko teikt, bet, ieraudzījusi nepazīstamu cilvēku Likās, kopā ar viņu ielidoja saules stars.

sadrūmušais ģeneraļa kabinets it kā iesmējās. Pirmajā mirkli Čičikovs nespēja atjēgt, kas stāv viņa priekšā. Grūti bija pateikt, kāda zeme ir viņas dzimtene. Tik tīrus, cildenus sejas pantus nekur gan nevarētu atrast kā varbūt vienīgi kādās vecās kamejās. Taisna un viegla kā šautra, viņa ar savu stāvu it kā pacēlās pāri citiem. Bet tie bija maldi. Viņa nebūt nebija gara auguma. Tas tikai tā likās aiz visu viņas auguma daļu ārkārtīgās saskaņotības. Apģērbs viņai piestāvēja tik labi, ka likās, it kā labākās šuvējas būtu apspriedušās, kā vislabāk viņu izgreznot. Bet arī tas bija maldi Viņas tērps veidojās it kā pats no sevis: veselam gabalam vienkrāsaina auduma divās trijās vietās kaut kā pieskārās adata, un drēbe jau kļāvās un veidojās ap viņu tik brīnišķīgās krokās, ka, ja visu to kopā ar viņu pašu novietotu gleznā, tad visas pēc modes tērptās jaunkundzes viņai līdzās izliktos pēc kaut kādām raibaļām no lupatu tirgus. Un, ja viņu ar visām šīm viņas tērpa krokām izveidotu marmorā, tad to nosauktu par ģeniālu kopiju … Viens nebija labi: viņa bija pārāk tieva un vāja.

«Rekomendēju jums manu lutekli!» sacīja ģenerālis, griezdamies pie Čičikova. «Taču vēl nezinu jūsu familijas vārdu, vārdu un tēva vārdu.»

«Vai nu var būt pazīstams tāda cilvēka vārds un tēva vārds, kam nav nekādu nopelnu?» kautrīgi sacīja Čičikovs, noliekdams galvu sānis.

«Tomēr, jāzina būtu …»

«Pāvels Ivanovičs, jūsu ekselence,» sacīja Čičikovs, gandrīz ar militārā cilvēka veiklību paklanījies un atlēcis atpakaļ tik viegli kā gumijas bumbiņa.

«Uliņka!» teica ģenerālis, griezdamies pie meitas: «Pāvels Ivanovičs patlaban pastāstīja ļoti interesantu jaunumu. Mūsu kaimiņš Tentetņikovs nepavisam nav tāds nelga, kā mēs domājām. Viņš nodarbojas ar diezgan svarīgu lietu: ar divpadsmitā gada ģenerāļu vēsturi.»

«Bet kas tad domāja, ka viņš ir nelga?» viņa strauji sacīja. «Gan vienīgi Višņepokromovs, kuram tu tici, kurš ir tukšs un zemisks cilvēks!»

«Kāpēc zemisks? Patukšs viņš ir, tas tiesa,» sacīja ģenerālis.

«Viņš ir diezgan nelietīgs un pretīgs, ne tikvien patukšs. Kas tā darījis pāri saviem brāļiem un padzinis no mājas miesīgu māsu, tas ir nejauks cilvēks.»

«Bet tā jau tikai stāsta.»

«Velti tādas lietas nestāstīs. Es nesaprotu, tēvs, kā var ar tādu tik cēlu sirdi, kāda ir tev, ar tādu jauku dvēseles labsirdību kā tev, pieņemt cilvēku, kas tev tik tāls kā zeme no debess, par kuru pats zini, ka viņš slikts cilvēks.»

«Lūk, šitā, redzat,» pasmaidījis ģenerālis teica Cičikovam: «lūk, šitā mēs arvien ar viņu strīdamies.» Un, pavērsies pret strīdnieci, turpināja:

«Bet, manu sirsniņ, es taču nevaru viņu aizdzīt!»

«Kāpēc projām dzīt? Bet kāpēc arī pievērst tam tādu uzmanību? Kāpēc mīlēt?»

Te Čičikovs uzskatīja par pienākumu iebilst vārdu arī no savas puses.

«Visi vēlas mīlas, cienījamā,» čičikovs teica. «Ko lai dara? Arī lopiņš mīl, ka viņu paglāsta; pabāž no kūts purnu: še, paglāsti!»

Ģenerālis iesmējās. «Zināms, ka pabāzīs purnu: glāsti viņu!… Ha, ha, ha! Viņam ne tikai purns vien, — viss, viss nosmērēts kvēpiem, bet arī prasa, kā saka, labvēlības… Ha, ha, ha!» un ģeneraļa augums sāka smieklos locīties. Pleci, kas kādreiz nesa biezus uzplečus, kratījās, it kā vēl tagad nestu biezus uzplečus.

Čičikovs arī lāvās smieklu interjekcijai, bet, aiz cienības pret ģenerāli, laida vaļā uz burta e: he, he, he, he, he. Un ari viņa augums sāka smieklos līgoties, kaut gan pleci nekratījās līdzi, tāpēc ka uz tiem nebija biezo uzpleču.

«Apzog, aplaupa kroņa kasi un turklāt, kanaļa, prasa atalgojumu! Nevar bez pamudinājuma: centos… Ha, ha, ha, ha!»

Meitenes mīļajā, cēlajā sejā izpaudās sāpes. «Ak tēt! Nesaprotu, kā tu vari smieties! Man šie negodīgie darbi rada tikai skumjas un vairāk neko. Kad redzu, ka acu priekšā notiek krāpšana un visi, kas to redz, nesoda šos ļaudis ar vispārēju nicināšanu, tad nezinu, kas ar mani notiek, tad es kļūstu ļauna, pat nelāga: es domāju, domāju…» Un tikko pati neapraudājās.

«Tikai, lūdzama, nedusmo uz mums,» sacīja ģenerālis. «Mūsu vainas te nav. Vai ne?» viņš jautāja Cičikovam. «Noskūpsti mani un ej uz savu istabu. Es tūlīt ģērbšos uz pusdienām. Tu taču,» viņš teica, paraudzīdamies Cičikovam acīs: «es ceru, pusdienosi ar mani?»

«Ja tikai jūsu ekselence…»

«Ak ko, bez ceremonijām. Es, paldies dievam, vēl varu pabarot. Kāposti ir.»

Atkal veikli paplētis rokas, Čičikovs atzinīgi un goddevīgi nolieca galvu, tā ka uz brītiņu no visa, kas bija istabā, viņš redzēja tikai savu pašu puszābaku purngalu. Bet kad, kādu brītiņu pabijis šajā goddevīgajā pozē, atkal pacēla galvu, viņš Uliņkas vairs neredzēja. Viņa bija nozudusi. Viņas vietā parādījās milzis kambarsulainis kuplām ūsām un vaiga bārdu, ar sudraba ūdens trauku un mazgājamo bļodu rokās.

«Vai atļausi man tavā klātienē pārģērbties?»

«Ne tikai pārģērbties, bet varat man klātesot darīt visu, kas jūsu ekselencei labpatīk.»

Nolaidis no vienas rokas chalatu un uzrotījis savu vareno roku krekla piedurkni, ģenerālis sāka mazgāties, slaucīdamies un sprauslādams kā pīle. Ūdens ar ziepēm šķīda uz visām pusēm.

«Mīl, mīl, kā tad, mīl pamudinājumu», viņš teica savu kaklu slaucīdams no visām pusēm … «Paglāsti, paglāsti viņu! kā tad lai šis zog bez pamudinājuma! Ha, ha, ha!»

Čičikovs bija neaprakstāmi labā garastāvoklī. Pēkšņi viņam uznāca iedvesme. «Jautrs un lāga cilvēks šis ģenerālis — kā būtu, ja pamēģinātu!» viņš nodomāja un, redzēdams, ka kambarsulainis ar mazgājamiem traukiem iziet, iesaucās: «Jūsu ekselence! tā kā jūs pret visiem esat tik labs un vērīgs, man būtu liels lūgums.»

«Kāds?»

Čičikovs paraudzījās visapkārt.

«Man, jūsu ekselence, ir vārgs večuks tēvocis, viņam pieder tikai trīssimt dvēseļu un divi tūkstoši… un bez manis nav neviena mantinieka. Pats aiz vecuma viņš nevar muižu pārvaldīt, bet man arī to neatstāj. Un kādu dīvainu iemeslu viņš uzdod! «Es,» saka, «brāļa dēlu nepazīstu; varbūt viņš ir izšķērdētājs. Lai viņš man pierāda, ka uz viņu var pajauties: lai viņš vispirms pats iegūst trīssimt dvēseļu; tad es atdošu viņam ari savas trīssimt dvēseles.»

«Tad jau iznāk, ka viņš pavisam muļķis?» jautāja ģenerālis.

«Lai ari būtu muļķis, tā viņa darīšana. Bet kāds mans stāvoklis, jūsu ekselence! Večukam gadījusies kaut kāda saimniecības pārzine, bet saimniecības pārzinei ir bērni. Paraug vien, viss var tikt viņiem.»

«Vecis no prāta izdzīvojies un vairāk nekā,» sacīja ģenerālis. «Bet es neredzu, ar ko te varu līdzēt,» viņš teica, izbrīnā raudzīdamies Čičikovā.

«Lūk, ko es izdomāju! ja visas jūsu sādžas mirušās dvēseles, jūsu ekselence, jūs man atdotu tādā veidā, it kā tās būtu dzīvas, ar pirkšanas-pārdošanas līgumu, es šo līgumu uzrādītu vecim un viņš atdotu man mantojumu.»

Te ģenerālis laida vaļā tādus smieklus, kādiem nez vai kādreiz kāds cilvēks smējies. Kā stāvējis, viņš nokrita atzveltnes krēslā. Atlieca atpakaļ galvu un tikko neaizrijās. Visa māja satraucās. Parādījās kambarsulainis. Nobijusies atskrēja meita.

«Tēys. kas ar tevi noticis?» viņa jautāja bailēs, neizprašanā, viņam acīs raudzīdamās.

Bet ģenerālis ilgi nevarēja pateikt ne skaņas.

«Nekas, mans draugs; nebažījies. Ej vien; mēs tūlīt ieradīsimies pie galda. Esi mierīga. Ha, ha, ha!»

75 3

Un, vairākas reizes elpai aizraujoties, ar jaunu spēku spruka vaļā ģeneraļa smiekli, izskanēdami no priekšnama līdz pēdējai istabai.

48 - N. V. Gogolis. Izlase.

Čičikovs sajuta nemieru.

«Tēvocis, ai tēvocis! Kā tēvdcis iekritīs! Ha, ha, ha! Dzīvo vietā dabūs miroņus! Ha, ha!»

«Sāk atkal!» nodomāja Čičikovs. «Cik kutelīgs! Kā viņS nepārplīst!»

«Ha, ka, ha!» turpināja ģenerālis. «Kāds ēzelis! Kā var ienākt prātā tāda prasība: «vispirms lai pats no nekā sagādā trīssimt dvēseļu, un tikai tad došu viņam trīssimt dvēseļu!» Viņš taču ir ēzelis!»

«Ēzelis, jūsu ekselence.»

«Nu, bet tu arī esi izgudrojis labu joku, — pacienāt veco ar miroņiem! Ha, ha, ha! Es diezin ko dotu, lai redzētu, kā tu viņam pasniegsi par tiem pirkšanas līgumu. Nu, kāds viņš? Kāds izskatās? Ļoti vecs?»

«Gadu astoņdesmit.»

«Un vēl kustas, mundrs? Viņam jābūt arī spēcīgam, tāpēc ka pie viņa piedzīvo saimniece? …»

«Kas par spēcīgumu! Smiltis birst, jūsu ekselence!»

«Tāds muļķis! Viņš taču ir muļķis?»

«Muļķis, jūsu ekselence.»

«Bet kā, vai brauc viesībās? mēdz būt sabiedrībā? vai vēl turas kājās?»

«Turas, bet ar pūlēm.»

«Tāds muļķis! Bet tomēr stiprs? Vai zobi vēl ir?»

«Pavisam divi zobi, jūsu ekselence.»

«Kāds ēzelis! Tu, brālīt, neskaisties… kaut gan viņš tavs tēvocis, bet taču ēzelis.»

«Ēzelis, jūsu ekselence. Kaut gan ir radinieks un grūti par to atzīties, bet ko lai dara?»

Čičikovs meloja: viņam nepavisam nebija grūti atzīties, jo vairāk tāpēc, ka nez vai tam vispār jel kad bijis kāds tēvocis.

«Tātad, jūsu ekselence, vai dosiet man…»

«Atdot tev mirušās dvēseles? Par tādu izdomu došu tev tās ar zemi, ar dzīves vietu! Ņem ciet visu kapsētu! Ha, ha, ha, ha! Ai vecis, vecis! Ha, ha, ha, ha! Kādos muļķos paliks tēvocis! Ha, ha, ha, ha!»

Un ģeneraļa smiekli no jauna skanēja pa ģeneraja istabām. [12]

III NODAĻA

«Ja pulkvedis Koškarevs patiesi ir jucis, tad nav slikti,» sacīja Čičikovs, atkal atrazdamies klajo lauku vidū un plašumā, kad viss bija izzudis un palicis tikai debessjums un pamalē divi mākoņi.

«Vai tu, Selifan, labi apjautājies par ceļu pie pulkveža Koškareva?»

«Es, Pāvel Ivanovič, redzat, tā kā visu laiku noņēmos ap ratiem, tad man nebija va]as, bet Petruška iztaujāja kučieri.»

«Redz, kāds muļķis! Tev teikts, uz Petrušku nepalaujies: Petruška ir malkas pagale; Petruška ir muļķis; Petruška, domāju, vēl tagad piedzēries.»

«Kas tur par lielu gudrību!» sacīja Petruška, pa pusei atgriezies un šķībi paraudzījies. «Nav nekā cita kā, nobraucot no kalna, braukt pa pļavu.»

«Bet tu, bez sīvā, neko mutē neesi ņēmis? Jauks tu esi, ļoti jauks! Var gan sacīt: ar skaistumu Eiropu apstulbojis!» To teicis, Čičikovs noglaudīja savu zodu un nodomāja: «Kāda gan, lūk, starpība starp izglītotu pilsoni un neaptēsta sulaiņa fiziognomiju!»

Pa tam rati brauca lejup no kalna. Atkal parādījās pļavas un tāles ar izsvaidītām apšu birztalām.

Viegli līgodamies elastīgajās atsperēs, ērtā ekipāžā turpināja uzmanīgi ripot lejup pa lēzeno nogāzi un beidzot brauca pa pļavām, garām.dzirnavām, viegli norībēdama pa tiltiem, nedaudz šūpodamās pa mīksto liekņas zemi. Un kaut jel viens cinis vai sieksta liktu sāniem sevi just! Prieks, ne rati!

Atri aizslīdēja viņiem garām krūmāji, tievie elksnīši un sudrabotās papeles, ar zariem sizdamas uz bukas sēdošo Selifanu un Petrušku. Pēdējam tie arvien norāva cepuri. Saīgušais kalps lēca no bukas, lamāja muļķa koku un saimnieku, kas koku stādījis, bet piesiet cepuri vai kaut ar roku pieturēt negribēja, cerēdams, ka tā būs pēdējā reize un vairs tā negadīsies. Tālāk nāca bērzi, tad eglājs. Ap saknēm biezs zēlums; zāle — zilais zobenājs un dzeltenā meža tulpe. Mežs krēslojās un taisījās satumst. Tad pēkšņi it visur, caur zariem un starp celmiem, pazibēja gaismas atspīdumi, it kā mirdzoši spoguļi. Koki kļuva retāki, atspīdumi lielāki… un, lūk, viņu priekšā ezers — ūdens plašums verstis četras caurmērā. Pretējā krastā pār ezeru pacēlās sādžas pelēkās baļķu istabas. No ūdens nāca kliedzieni. Cilvēku 20, līdz jostai, lidz krūtīm un līdz kaklam ūdenī, vilka uz pretējo krastu tīklu. Gadījās ķeza. Kopā ar zivīm bija sapinies kāds apaļš cilvēks, tikpat garš, cik plats. — taisni kā arbūzs vai mučele. Tas atradās kļūmīgā stāvoklī un kliedza visā rīklē: «Lempi Deniss, pasniedz Kozmam! Kozma, paņem galu no Denisa! Nespiedies tā, Foma Lielais! ej tur, kur Foma Mazais. Velni! es jums saku, sarausiet tīklus!» Kā redzams, arbūzs par sevi nebaidījās: aiz sava resnuma viņš noslīkt nevarēja, un, lai kā viņš kūleņotos, vēlēdamies ienirt, ūdens tomēr to uznestu augšā; un, ja vēl divi viņam uzsēstos mugurā, viņš tomēr, kā tiepīgs pūslis, noturētos ar tiem virs ūdens, tikai mazliet stenēdams un caur degunu laizdams burbuļus. Bet viņš ļoti baidījās, ka nenoraujas tīkls un neizbēg zivis, un tāpēc, bez visa cita, viņu vēl vilka ar uzmestām virvēm daži krastā stāvošie cilvēki.

«Tam jābūt kungam, pulkvedim Koškarevam,» sacīja Selifans.

«Kāpēc?»

«Tāpēc, ka viņa miesa, atļaujieties ievērot, ir baltāka nekā pārējiem un arī miesas apmērs cienījamāks, kā jau kungam.»

Pa tam tīklos sapinušos kungu jau bija pievilkuši diezgan tuvu krastam. Sajutis, ka var ar kājām aizsniegt dibenu, viņš nolaidās stāvu un tai brīdī pamanīja uz dambja uzbrau- kušos ratus un tajos sēdošo Cičikovu.

«Vai jau pusdienas ēdāt?» uzsauca kufigs, ar noķerto zivi tuvodamies krastam, viss tīklā ietinies, — kā dāmas rociņa, vasaru šķidrā cimdā, — vienu roku, aizsardzībai pret sauli, turēdams virs acīm, bet otru zemāk, — kā Mediču Venera, iznākot no peldes.

«Nē,» sacīja Čičikovs, paceldams cepuri ņn klanīdamies savā ekipāžā.

«Nu, tad pateicieties dievam!»

«Kas tad ir?» ziņkārīgi jautāja Čičikovs, turēdams cepuri virs galvas.

«Lūk, kas ir! Met zemē tīklu, Foma Mazais, un izcel stori no baļļas! Lempi Kuzma, ej, palīdzi!»

Divi zvejnieki piecēla no baļļas kaut kāda nezvēra galvu. «Rau, kāds kņazs! no upes ieklīdis!» apaļais kungs sauca. «Brauciet uz muižu! Kučier, griez mazliet zemāk cauri sakņu dārzam! Teci, lempi Foma Lielais, novākt aizžogojumu! Viņš jūs aizvedīs, bet es tūlīt…»

Garkājainais, basais Foma Lielais, tāpat kā bija, vienos kreklos, skrēja karietei pa priekšu cauri visai sādžai, kur pie katras mājas žāvējās izkārtie vadi, tīkli un murdi: visi zemnieki bija zvejnieki; tad kādā sakņu dārzā izņēma aizžogojumu, un kariete izbrauca caur sakņu dārzu uz laukumu pie koka baznīcas. Tālāk, aiz baznīcas, varēja saredzēt kungu ēku jumtus.

«Mazliet savādnieks šis Koškarevs,» nodomāja Čičikovs.

«Te, lūk, esmu!» blakus atskanēja balss. Čičikovs pagriezās. Kungs jau brauca līdzās, saģērbies: zāles zaļos nankina 6vārkos, dzeltenās biksēs, bez apkaklītes, kā kupidons! Viņš droškā sēdēja sāniski, aizņemdams to visu. Čičikovs gribēja ko teikt, bet resnis jau bija pazudis. Droška atkal parādījās tai vietā, kur tika izvilktas zivis. Atkal atskanēja balsis: «Foma Lielais un Foma Mazais! Kozma un Denis!» Bet, pie nama palieveņa piebraucis, viņš ar lielu izbrīnu redzēja, ka kungs jau stāvēja uz lieveņa un izplēta rokas apkampienam Neizprotama lieta — kā viņš bija spējis tā pārlidot. Viņi saskūpstījās pa vecai krievu paražai, trīskārt krustiski: kungs bija no veco laiku ļaudīm.

«Es jums atvedu sveicienus no viņa ekselences,» sacīja Čičikovs.

«No kādas ekselences?»

«No jūsu radinieka, no ģenerālā Aleksandra Dmitrijeviča.»

«Kas tas par Aleksandru Dmitrijeviču?»

«Ģenerālis Betriščevs,» mazliet izbrīnījies, atbildēja čičikovs.

«Nepazīstu,» tāpat otrs brīnījās.

Cičikova izbrīns pieauga.

«Kā tā? … Vismaz es ceru, ka man ir laime runāt ar pulkvedi Koškarevu?»

«Nē, neceriet. Jūs neesat atbraucis pie viņa, bet pie manis. Pēteris Petrovičs Petuchs! Petuchs Pēteris Petrovičs!» saimnieks teica.

Čičikovs apstulba. «Kā tad tā?» viņš griezās pie Selifana un Petruškas, kuri abi tāpat, mutes pavēruši, acis ieplētuši, viens sēdēja uz bukas, otrs stāvēja pie puskarietes durtiņām. «Kā tad tā, muļķi? Jums tika teikts: pie pulkveža Koškareva … Bet te ir Pēteris Petrovičs Petuchs …»

«Puiši ļoti labi darījuši! Ejiet uz virtuvi: tur jums dos pa mēriņam degvīna,» sacīja Pēteris Petrovičs Petuchs. «Izjlīdziet zirgus un tūlīt dodieties uz saimes istabu!»

«Man kauns: tik negaidīta kļūda …» sacīja Čičikovs.

«Neesat kļūdījies. Vispirms nogaršojiet pusdienas, tad tikai sakiet: vai ir kļūda vai nav? Laipni lūdzu,» sacīja Petuchs, paņēmis Cičikovu zem rokas un vezdams to uz iekštelpām. No istabas viņiem iznāca pretī divi jaunekļi, vasaras žaketēs, — tievi kā kārklu vicas; tie bija izauguši veselu aršinu garāki par tēvu.

«Mani dēli, ģimnāzisti, atbraukuši svētku atvaļinājumā … Nikolaša, tu pakavējies ar viesi; bet tu, Aleksaša, nāc man līdzi.» To teicis, saimnieks nozuda.

Čičikovs nodarbojās ar Nikolašu. Nikolaša, liekas, bija nākamais dīkdienis. Jau ar pirmo iepazīšanos viņš pastāstīja Cičikovam, ka guberņas ģimnāzijā nav nekāda prāta mācīties, ka abi ar brāli viņi gribot braukt uz Pēterburgu, tāpēc, ka province nav vērts, lai viņā dzīvotu …

«Saprotu,» nodomāja Čičikovs: «lieta beigsies ar konditorejām un bulvāriem …» — «Bet sakiet,» viņš jautāja skaļi: «kādā stāvoklī ir jūsu tētiņa muiža?»

«Ieķīlāta,» atbildēja pats tētiņš, atkal ieradies viesistabā: «ieķīlāta.»

«Slikti,» nodomāja čičikovs. «Tā drīz vairs nepaliks nevienas muižas. Jāpasteidzas.» Un teica līdzjūtīgi: «Zēl, ka pasteidzāties ieķīlāt.»

«Nē, nekas,» sacīja Petuchs. «Runā, ka esot izdevīgi. Visi ieķīlā: kā lai atpaliek no citiem? Bez tam visu laiku te vien esmu nodzīvojis: nu, domāju, izmēģināšu padzīvot arī Maskavā. Arī dēli pierunā, grib galvaspilsētas izglītību.»

«Nelga, nelga!» domāja Čičikovs: «izšķiedīs visu un ari bērnus pataisīs par izšķērdētājiem. Tāda krietna muiža.

Redzams — ir zemniekiem, ir pašiem neklājas slikti. Bet, kad sāks izglītoties tur pa restorāniem un teātriem, — viss aizies pie velna. Dzīvojis viņš, bumbulis, labāk sādžā.»

«Es zinu gan, ko jūs domājat,» sacīja Petuchs.

«Ko?» apjucis jautāja Čičikovs.

«Jūs domājat: «Nelga, nelga šis Petuchs: aicināja pusdienās, bet pusdienu arvien vēl nav.» Drīz būs, godājamais. Nocirpta meiča nepaspēs bizes sapīt, kad būs pusdienas gatavas.»

«Tētiņ! Platons Michailičs tuvojas!» sacīja Aleksaša, raudzīdamies pa logu.

«Jāšus bērajā zirgā!» piebilda Nikolaša, noliekdamies pie loga.

«Kur, kur?» iesaucās Petuchs, piesteidzies pie loga.

«Kas šis Platons Michailovičs tāds ir?» jautāja Čičikovs Aleksašam.

«Mūsu kaimiņš Platons Michailovičs Platonovs, jauks cilvēks, lielisks cilvēks,» atteica Petuchs.

Pa tam pats Platonovs ienāca istabā, skaistulis, staltu stāvu, zeltaini gaišiem, sprogainiem matiem. Tam sekoja briesmonis dogs ar platu purnu, vārdā Jarbs, vara kakla saitei šķindot.

«Vai jūs ēdāt pusdienas?» jautāja saimnieks.

«Edu.»

«Ko? Vai mani izsmiet ieradāties? Kas' man no jums, paēduša, par prieku?»

Pasmaidījis viesis teica: «Apmierinieties, neko neesmu ēdis: nav nepavisam ēstgribas.»

«Bet ja jūs redzētu, kas par lomu mums bija! Kādu stori izcēlām! Kādas milzu karūsas, kādas karpas!»

«Pat netīk jūsos klausīties. Kam jūs arvien tik jautrs?»

«Bet kāpēc skumt? Vai manu dieniņ!» sacīja saimnieks.

«Kāpēc skumt? — tāpēc, ka skumji.»

«Maz jūs ēdat, tas ir viss. Pamēģiniet tā labi paēst. Skumjas tik pēdējā laikā izdomājuši; agrāk neviens neskuma.»

«Ko nu lielieties! Tā kā jūs pats nekad nebūtu skumis?»

«Nekad! Pat nezinu, kas tas ir, un arī laika nav skumjām nodoties. Kad rītos pamodies — tūlīt pavārs klāt, jāpasūta pusdienas, tad jādzer tēja, tad ar pārvaldnieku, tad uz zveju,

un tad jau pusdienas klāt. Pēc pusdienas nepaspēsi nokrāk- ties — atkal pavārs, jāpasūta vakariņas; te atnāk pavārs, jāapspriežas par rītdienas pusdienām… Kad lai būtu laika skumjām?»

Visu sarunas laiku Čičikovs vēroja viesi, kas viņu pārsteidza ar savu neparasto skaistumu, stalto, gleznaino stāvu, neizšķiestas jaunības svaigumu, bērnišķīgi tīro seju. Ne kaislības, ne bēdas, pat it nekas uztraukumam vai nemieram līdzīgs nebija uzdrošinājies skart viņa brīnišķīgi tīro seju un iešņāpt tajā kaut grumbiņu, bet līdz ar to arī nekas šo seju neiedzīvināja. Tā palika it kā miegaina, nevērojot šad tad to atdzīvinošo ironisko smaidu.

«Arī es,» viņš teica, «ja atļaujat piezīmēt, nevaru saprast, kā ar tādu ārieni, kāda jums, var skumt. Protams, ja naudas trūkums vai naidnieki, kā dažreiz gadās, kas gatavi apdraudēt pat dzīvību …»

«Ticiet man,» viņu pārtrauca skaistulis viesis: «lai izbēgtu no vienmuļības, es dažreiz vēlētos kaut kādu satraukumu: nu, kaut jel kāds mani sadusmotu — bet arī tā nav. Skumji, un vairāk nekā.»

«Tad gan laikam maz zemes pie muižas, ne visai daudz zemnieku?»

«Nepavisam ne tā. Mums ar brāli ir desmit tūkstoš dese- tinu zemes un vairāk nekā tūkstoš zemnieku.»

«Dīvaini, nesaprotu. Bet, varbūt, neražas, sērgas? Daudz vīriešu cilvēku apmiruši?»

«Taisni otrādi, viss ir labākā kārtībā, un mans brālis ir visteicamākais saimnieks.»

«Un tad vēl skumt! nesaprotu,» sacīja Čičikovs un paraustīja plecus.

«Bet, lūk, mēs tūlīt skumjas aizdzīsim,» teica namatēvs. «Aleksaša, tec žigli uz virtuvi un saki pavāram, lai ātrāk mums atsūta zivju pastētēs. Bet kur tad šis bībis Jemeljans un zaglis Antoška? Kāpēc nenes uzkožamos?»

Te atvērās durvis. Ienāca bībis Jemeljans un zaglis Antoška ar servjetēm, uzklāja galdu, nolika paplāti ar sešām dažādas krāsas liķiera karafām. Ātrā laikā ap paplātēm un karafām radās šķīvju virkne ar daždažādiem kārdinošiem uzkožamiem. Kalpi veikli kustējās, nemitīgi kaut ko atnesdami nosegtos šķīvjos, kuros varēja saklausīt čurkstošu sviestu.

Bībis Jemeljans un zaglis Antoška rīkojās lieliski. Sie nosaukumi viņiem bija iedoti tikai tāpat — uzmudināšanai Kungs nepavisam nebija uz lamāšanos: viņš bija lāga cilvēks, bet krievu cilvēks jau bez sulīgāka vārda nevar iztikt. Viņam tas nepieciešams kā glāzīte degvīna labākai gremošanai. Ko darīt? tāda daba: nemīl nekā sāja.'

Uzkožamiem sekoja pusdienas. Tagad labsirdīgais saimnieks pārvērtās par īstu laupītāju. Pamanījis kādam uz šķīvja tikai vienu gabalu — tūlīt uzlika vēl otru, sacīdams: «Ne cilvēks, ne putns nevar dzīvot uz pasaules nepāros.» Kam bija divi — uzvēla vēl trešo, sacīdams: «Kas tas par skaitli divi? Dievs mīl trijotni.» Ja ciemiņš noēda trīs — viņš saka: «Kur ir redzēti rati ar trim riteņiem? Kas cel istabu ar trim pakšiem?» Ari uz četri viņam bija savs sakāms vārds, uz pieci — tāpat. Čičikovs noēda no kaut kā vai divpadsmit Šķēles un domāja: «Nu, tagad mājastēvs nekā vairs neizdomās.» Bet nekā: mājastēvs, neteikdams ne vārda, uzlika viņam uz šķīvi iesmā ceptu tēja muguras gabalu ar nierēm, un no kāda teļa!

«Divus gadus dzirdīju ar pienu,» sacīja mājastēvs: «kopu to kā dēlu!»

«Nevaru,» teica čičikovs.

«Jūs pamēģiniet un tad sakiet: nevaru.»

«Neies iekšā, vietas nav.»

«Arī baznīcā nebija vietas: iegāja policijmeistars — vieta atradās. Bet bija tik biezs, ka ābolam nav kur nokrist. Jūs tikai pamēģiniet: šis gabals ir tas pats policijmeistars.»

Čičikovs pamēģināja — patiesi, gabals izrādījās līdzīgs policijmeistaram: atradās tam vieta, bet likās, ka nekā vairs iekšā nedabūsi.

«Nu, kā gan šis cilvēks var braukt uz Pēterburgu vai Maskavu? Ar tādu viesmīlību viņš trīs gados nodzīvosies bez biksēm! Tas ir, viņš nezināja, ka tagad tas modernizēts: ari bez viesmīlības var nodzīvoties un ne trīs gados, bet trīs mēnešos.

Viņš tikai lēja un lēja; un, ko neizdzēra viesi, to deva izdzert Aleksašam un Nikolašam, kuri meta glāzīti pēc glāzītes; jau iepriekš bija redzams, kādai cilvēces atziņu nozarei viņi, atbraukuši galvaspilsētā, pievērsīsies. Ar viesiem bija citādi; ar pūlēm, ar pūlēm viņi pārvilkās uz balkonu un ar pūlēm novietojās atzveltnes krēslos. Mājastēvs, kā iesēdās savā, kaut kādā četrvietīgā, tā tūlīt iesnau- dās. Viņa tuklais īpašums, pārvērties kalēja plēšās, pa atvērto muti un nāsīm sāka pūst tādas skaņas, kādas gan reti varētu rasties jaunlaiku muziķiem: gan bungas, gan flauta, gan kaut kāda aprauta dunēšana, it kā suņu riešana.

«Ek kā šņāc!» sacīja Platonovs.

Čičikovs iesmējās.

«Protams, ja šitā paēdīsi, kā tad var uznākt skumjas! Uznāks miegs — vai ne?»

«Jā. Bet tomēr, — atvainojiet, — es nevaru saprast, kā var ļauties skumjām. Pret skumjām ir tik daudz pretlīdzekļu.»

«Kādi tad?»

«Vai nu jauns cilvēks maz ko atradīs? Dejot, spēlēt kādu instrumentu … vai atkal — apprecēties.»

«Ar ko?»

«It kā visapkārt nebūtu patīkamu un bagātu līgavu?»

«Nav gan.»

«Tad vajag pameklēt citā pusē, pabraukāt.» Piepeši Cičikovam uznāca lieliska doma. «Ir ļoti labs līdzeklis!» viņš teica, raudzīdamies Platonovam acīs.

«Kāds?»

«Ceļošana.»

«Kurp lai brauc?»

«Ja jums ir brīvs laiks, tad brauciet man līdz,» Čičikovs sacīja un, raudzīdamies Platonovā, nodomāja pie sevis: «Tas būtu labi. Izdevumus dalītu uz pusēm, bet karietes labošanu varētu viņš viens pats uzņemties.»

«Kurp tad jūs braucat?»

«Pagaidām braucu ne tik daudz savās darīšanās kā cita labā. Ģenerālis Betriščevs, tuvs draugs un, var sacīt, labdaris, lūdza apciemot radiniekus… Protams, radi paliek radi; bet pa daļai, tā sacīt, braucu arī sevis dēļ: jo redzēt pasauli, apgrozīties ļaudīs — lai ko arī teiktu, ir it kā dzīva grāmata, otrā zinātne.» To teikdams, Čičikovs pie sevis nodomāja tā: «Nudien, labi būtu. Pat visus izdevumus var likt uz viņa rēķina, un pat varam braukt viņa zirgos, bet mani uzbarotos viņa sādžā.»

«Kāpēc gan nepaceļot?» domāja Platonovs. «Mājās man nekas nav darāms, bez tam ari saimniecība ir brāļa rokās, nebūs nekāda traucējuma. Patiesi, kāpēc nepaceļot!» — «Bet vai jūs būtu ar mieru,» viņš teica skaļi, «dienas divas paciemoties pie brāļa? Citādi viņš mani nelaidīs.»

«Ar lielāko prieku, kaut trīs.»

«Nu, tad situ saujā! braucam!» dzīvi iesaucās Platonovs.

Viņi sadevās rokas. «Braucam!»

«Uz kurieni, uz kurieni?» iekliedzās saimnieks, pamodies un uzlūkodams abus ieplēstām acīm. «Nē, kundziņi! liku jau noņemt riteni jūsu ekipažai, bet jūsu ērzeli, Platon Michai- lovič, aizdzina piecpadsmit verstis no šejienes. Nē, šodien jūs te pārgulēsiet, bet rit pēc agrām pusdienām varat braukt.»

Ko ar Petuchu varēja iesākt? Nācās palikt. Par to viņi tika atalgoti ar brīnišķīgu pavasara vakaru. Mājastēvs izrīkoja braucienu pa upi. Divpadsmit airētāju, divdesmit četros airos ar dziesmām vizināja viņus pa spoguļgludā ezera līmeni. No ezera viņi iebrauca upē, bezgalīgā, gar abām pusēm lēzeniem krastiem, arvien un arvien paliekdamies zem zvejas ierīču virvēm, kas bija pārvilktas šķērsu pāri upei. Kaut jel kur manītu ūdeni mutuļojam; acu priekšā tikai mēmi viena pēc otras mainījās ainavas, birztala aiz birztalas iepriecēja acis katra ar citādu koku grupējumu. Airētāji, reizē vilkdami divdesmit četrus airus, reizē pacēla tos — un kuteris, pats no sevis, kā viegls putns, traucās pa nekustīgo spoguļvirsu. Priekšdziedātājs, plecīgs puisis, trešais no stūres, uzņēma tīrā, skanīgā balsī, it kā lakstīgalas mēlē dziesmas sākumu, pieci piedziedāja, seši vilka, un dziesma izplūda bezgalīgi plaša kā pati Krievija. Un Petuchs sasparojies rēca līdzi, piebalsoja, kur korim pietrūka spēka, un pat Čičikovs sajuta, ka viņš ir krievs. Vienīgi Platonovs domāja: «Kas par prātu šajā sērīgajā dziesmā? Vēl lielākas skumjas uzmācas dvēselei.»

Mājup atgriezās jau krēslā. Airi tumsā šķēla ūdeni, kurā vairs neatspoguļojās debesis. Tumsā viņi piestāja krastā, kur bija sakurti ugunskuri; uz trijkājiem zvejnieki vārīja zivju viru no dzīviem ķīšiem. Visi jau bija mājās. Sādžas lopi un putni sen jau bija pārdzīti no ganībām, un sen jau bija nogūlušies viņu saceltie putekļi, un gani, pārdzinuši tos, stāvēja pie vārtiem, gaidīdami piena krūzi un aicinājumu uz zivju viru. Naksnīgajā gaisā skanēja klusa laužu čala, suņu riešana kaut kur svešās sādžās. Uzlēca mēness, apgaismojās satumsusī apkārtne, un viss kļuva gaišs. Brīnišķīgas ainavas! Bet nebija neviena, kas par tām priecātos. Nikolaša un Alek- saša, kuri tagad varētu sēsties divos brašos kumeļos un sacenzdamies auļot pa šo krāšņo ainavu, domāja par Maskavu, par konditorejām, par teātriem, par ko tiem bija pilnu galvu sastāstījis kāds no galvaspilsētas atbraucis kadets; viņu tēvs domāja par to, kā pārēdināt savus viesus; Platonovs snauda. Visdzīvāks izrādījās Čičikovs. «Ech, nudien! kādreiz iegūšu sādželi!» Un viņš domāja jau par sieviņu un čičikēniem.

Bet pie vakariņām atkal pārēdās. Kad Pāvels Ivanovičs iegāja ierādītā guļamtelpā un, nolikdamies gultā, aptaustīja savu vēderiņu: «Bungas!» [viņš] teica: «nekāds policijmeistars netiks iekšā.» Vajadzēja sagadīties, ka aiz sienas atradās saimnieka kabinets. Siena izrādījās plāna, un varēja dzirdēt visu, kas aiz tās tika runāts. Namatēvs pasūtīja pavāram rīt agrā brokasta vietā gatavot īstas pusdienas, — un kā pasūtīja! Pat mironim rastos apetits.

«Zivju pastēti tu taisi uz četri stūri,» viņš teica, šmakstinādams un elpu vilkdams. «Vienā stūrī saliec stores vaigus un muguras gabaliņus, otrā griķu biezputru ar sēnītēm un sīpoliņiem, saldus pieņus, smadzenes un vēl kaut ko tādu, pats jau zini, kaut ko tādu… No vienas puses, saproti, vajadzīgs tāds brūngans sacepums, bet no otras vieglāks. Un no apakšas… izcep tā, zini, lai viss piesātinātos, lai sviesta būtu ne par daudz, ne par maz, visa pastētē tā, zini, ne nu izjuktu, bet izkustu mutē kā sniegs, tā ka pat nejūti.» Šādi rīkodams, Petuchs laizīja lūpas un šmakstināja ar mēli.

«Velns rāvis! neļaus gulēt,» domāja Čičikovs un ietina galvu segā, lai nekā nedzirdētu. Bet dzirdēja arī cauri segai:

«Bet stori labi nogarnē ar biešu zvaigznītēm, bērzlapītēm. gailenītēm, tad vēl, zini, rācenīšus, burkāniņus, pupiņas, pieliec, zini, visus tā, lai būtu, kā nākas, un garnējumu, visādus garnējumus vairāk. Un cūkas kuņģī ievieto mazliet ledu, lai tas labi piepūstos.»

Petuchs pasūtīja vēl daudz ēdienu. Dzirdēja tikai: «Izcep, piecep, ļauj labi izsust!» Čičikovs iemiga pie kaut kāda tītara.

Nākamajā dienā viesi tā pārēdās, ka Platonovs vairs nespēja jāšus ceļot. Ērzeli aizsūtīja mājās ar Petucha zirgu puisi. Viņi sasēdās puskarietē. Resnu purnu suns kūtri sekoja ratiem: viņš arī bija pārēdies.

«Tas nu ir par daudz,» Čičikovs teica, kad viņi izbrauca no pagalma.

«Un neskumst, lūk, kas kaitina!»

«Ja man būtu, kā tev, septiņdesmit tūkstoši gada ienākumu,» nodomāja Čičikovs, «es skumjas pat tuvumā nelaistu. Lūk, akciznieks Murazovs, — viegli pateikt, — desmit miljonu … Kas par ķērienu!»

«Vai jums nav apgrūtinoši pie manis iegriezties? Man gribētos atvadīties no māsas un svaiņa.»

«Ar lielāko prieku,» sacīja Čičikovs.

«Viņš mums te vislabākais saimnieks. Viņš, mans kungs, saņem 200 tūkstošus gada ienākuma no tādas muižas, kas pirms astoņiem gadiem pat divdesmit neienesa.» ' «Ak, protams, tas ir Joti cienījams vīrs! Ļoti interesanti būs ar tādu cilvēku iepazīties. Kā ne? Tas, tā sakot… Bet kā viņu sauc?»

«Kostanžoglo.»

«Bet vārds un tēva vārds? atļaujiet zināt.»

«Konstantins Fjodorovičs.»

«Konstantins Fjodorovičs Kostanžoglo. Būs loti interesanti iepazīties. No pazīšanās ar tādu cilvēku var daudz mācīties.»

Platonovs uzņēmās rīkot Selifanu, kas bija nepieciešami, jo tas tikko turējās uz bukas; Petruška divas reizes uz galvas izvēlās no ratiem, un beidzot vajadzēja viņu ar virvi piesiet pie bukas. «Lops tāds!» Čičikovs tikai atkārtoja.

«Paraugieties, te sākas viņa zeme,» sacīja Platonovs: «pavisam cits skats.»

Un patiesi, viss lauks ar sētu mežu — koki virknēs kā šautras; aiz tā, augstāk, arī jauns mežs; vēl tālāk veca gārša, un viens par otru augstāks. Tad atkal jauns strēķis, biezu mežu apaudzis, vēl tālāk tāpat jauns mežs un atkal vecs. Un tā trīs reizes izbrauca cauri mežiem kā pa vāitiem sienā. «Viss tas viņam izaudzis kaut kādos astoņos, desmit gados, un citam pat divdesmitos tāds neizaugs.»

«Kā viņš to panāca?»

«Pajautājiet viņam pašam. Tas ir tāds zemkopis — nekā viņš nedara velti. Viņš pazīst ne tikai augsnu, bet zina, kas kam blakus jāstāda, kādai labībai kaimiņos jāaug kādiem kokiem. Viss pie viņa nes trīs- un četrkārtīgu labumu. Mežs viņam nav tikai kokmateriālu dēļ vien, bet tā iekārtots, lai tādā un tādā vietā tas dotu laukiem tik un tik daudz mitruma, lai tik un tik daudz apmēslotu ar kritušām lapām, par tik un tik lai aizēnotu … Kad apkaimē uznāk sausums, viņam sausuma nav; kad visapkārt neraža, viņam neražas nav. Žēl, ka es pats maz ko zinu par šīm lietām, neprotu izstāstīt, bet viņam ir tādi paņēmieni… Viņu saukā par burvi. Daudz daudz viņam ir visādu … Bet tomēr, skumji…»

«Patiesi, tas ir apbrīnojams vīrs,» nodomāja Čičikovs. «Zel, ka jaunais cilvēks tik paviršs un neprot pastāstīt.»

Beidzot parādījās sādža. Gluži kā kāda pilsēta ar daudzām mājām tā plētās pa trim uzkalniem, šķērsota milzīgām labības kaudzēm un stirpām, un visam tam pāri rēgojās trīs baznīcas. «Jā,» nodomāja Čičikovs: «redzams, ka te mājo saimnieks dūzis.» Ēkas visas stipras; ielas labā kārtībā; kur kādus ratus redzēja — rati bija stipri un jauni; zemnieki, ko gadījās sastapt, ar gudru sejas izteiksmi; ragu lopi — tīrā izlase; pat zemnieka cūka izskatījās pēc muižnieka. No skata varētu sacīt, ka te, lūk, dzīvo tie zemnieki, kuri, kā dziesmā dzied, ar lāpstu sudrabu rauš. Neredzēja te ne angļu parku, ne mākslīgu mauru, bet, kā senos laikos, līdz pašai muižai stiepās noliktavu un strādnieku māju prospekts, lai kungam būtu viss redzams, kas notiek apkārtnē; uz muižas augstā jumta pacēlās vēl augstāks tornītis, ne skaistuma dēļ, bet lai no šejienes novērotu darbiniekus attālākos laukos. Pie lieveņa viņus sagaidīja kalpi, braši, pavisam ne tādi kā dzērājs Petruška, kaut gan tie nebija frakās, bet zilas pašaustas vadmalas kazaku čekmeņos.

Namamāte iztecēja pati uz lieveņa. Viņa bija svaiga kā asinis ar pienu; skaista kā jauks dieva laiciņš; Platonovam līdzīga kā divi ūdens pilieni, tikai ar to izšķirību, ka viņa nebija tik gurdena kā viņš, bet jautra un runīga.

«Sveiks, brāl! Kā es priecājos, ka atbrauci. Tikai Konstan- tina nav mājās; bet viņš drīz būs.»

«Kur tad viņš?»

«Darīšanās sādžā ar kaut kādiem uzpircējiem,» viņa flacīja» vezdama viesus istabā.

Čičikovs ar interesi vēroja šā neparastā cilvēka, kas saņem 200 tūkstošus, dzīvokli, domādams pēc tā uzminēt paša saimnieka īpašības, tāpat kā pēc tukša gliemežvāka spriež par austeri vai gliemezi, kas kādreiz tajā iemitis un atstājis tur savu nospiedumu. Bet ne pie kāda slēdziena nevarēja tikt. Visas istabas bija vienkāršas, pat tukšas: ne fresku, ne gleznu, ne bronzas, ne puķu, ne etažeru ar porcelānu, pat ne grāmatu. Vārdu sakot, viss liecināja, ka būtes, kas apdzīvo šīs telpas, galvenā dzīve nebūt nenoritēja istabu četrās sienās, bet laukā, un pašas domas netika vis iepriekš izdomātas pa sibaritu paražai pie uguns, kamina priekšā, mīkstās atzveltnēs, bet turpat, darba vietā tās radās galvā un turpat, kur radušās, pārvērtās darbā. Istabās Čičikovs varēja ievērot tikai sievietes mājturības pēdas: uz galdiem un krēsliem bija salikti tīri liepu koka dēļi un uz tiem, žāvēšanai, izklātas kaut kādas ziedu lapiņas …

«Kas tie tev, mās, par mēsliem te izlikti?» Platonovs jautāja.

«Kā tā, mēsli!» sacīja mājasmāte. «Tas ir vislabākais līdzeklis pret drudzi. Pagājušajā [gadā] mēs ar to izdziedējām visus zemniekus. Bet tas te ir liķieriem; un tas — ievārījumiem. Jūs arvien smejaties par ievārījumiem un iesālī- jumiem, bet tad, kad ēdat, paši uzlielāt.»

Platonovs piegāja pie klavierēm un sāka šķirstīt notis.

«Ak kungs! vecos laikus atceries!» viņš teica. «Vai tev nav kauna, mās?»

«Atvaino, brāl, ar muziķu nodarboties man jau sen nav vaļas. Man ir astoņus gadus veca meita, kura jāmāca. Nodot viņu kādas svešzemes guvernantes rokās tikai tādēļ, lai pašai būtu brīvs laiks muzicēšanai, — nē, atvaino, brāl, to es nedarīšu.»

«Ak, cik apnicīga tu esi kļuvusi, mās!» brālis teica un piegāja pie loga. «Bet, lūk, viņš! nāk, nāk!» iesaucās Platonovs.

Čičikovs arī traucās pie loga. Lievenim tuvojās gadus četrdesmit vecs cilvēks, kustīgs, tumšu sejas krāsu, kamieļ- vilnas auduma svārkos. Apģērbam viņš nemēdza piegriezt vērību. Galvā tam bija tripa cepure. Abās pusēs viņam, cepurēm rokās, gāja divi zemākas kārtas ļaudis, — gāja, par kaut ko sarunājās, sprieda: viens — vienkāršs zemnieks, otrs — kaut kāds no citas puses atbraucis kulaks un rūdīts

Septinieks, zilā kroku svārkā. Tā kā viņi visi apstājās pie lieveņa, tad istabā varēja sadzirdēt viņu valodas.

«Lūk, ko jūs vislabāk izdariet: atpērcieties no sava kunga. Aizdošu jums naudu: pēc tam jūs man to atstrādāsiet.»

«Nē, Konstantin Fjodorovič, kālab mums atpirkties? Ņemiet jūs mūs. Pie jums var visas gudrības izmācīties. Tik gudru cilvēku nekur visā pasaulē neatrast. Tagad, lūk, tā nelaime, ka nekā vairs nevar sevi pasargāt. Krodznieki apgādājuši tādus šeļķinus, ka no vienas glāzītes tā sāk svilt vēderā, ka vai spaini ūdens būtu jāuzdzer: nespēj ne attapties un esi visu nolaidis. Daudz kārdinājumu. Nudien, liekas, pats nelabais pasaulē saimnieko! Viss tiek iekārtots, lai mulsinātu zemniekus: ir tabaka, ir visas tādas… Ko darīt, Konstantin Fjodorovič? Cilvēks vien esi, nenoturēsies.»

«Paklau: tad redzi, kas par lietu. Tomēr pie manis ir nebrīvība. Tiesa, no sākuma tūlīt tu dabūsi visu — ir govi, ir zirgu; bet lieta tā, ka es no zemniekiem prasu tā kā nekur citur. Pie manis — strādā, tā ir pirmā lieta! vienalga, man vai pats sev, bet gulšnavāt es nevienam nejauju. Pats strādāju kā vērsis, un tāpat zemnieki pie manis, tāpēc ka esmu pieredzējis: visi nieki galvā rodas no tā, ka nestrādā. Tātad padomājiet par to visi pulkā un apspriedieties savā starpā.»

«Mēs jau apspriedāmies par to, Konstantin Fjodorovič. Un arī veci ļaudis saka: ko tur runāt! pie jums katrs zemnieks ir bagāts: tie nav nieki; un garīdznieki jums tādi žēlsirdīgi. Bet mums pat tos atņēma, un nav, kas apbedī.»

«Tomēr ej un apspriedies.»

«Klausos.»

«Tad nu esiet tik labs, Konstantin Fjodorovič… nolaidiet,» sacīja otrā pusē stāvošais atbraucējs kulaks zilajā svārkā.

«Teicu jau: neesmu uz kaulēšanos. Ar mani nav tā kā pie cita muižnieka, kuram tu piebrauc tieši pirms paša nomaksas termiņa lombardā. Es jūs visus pazīstu: jums ir visu saraksti, kam un kad ir maksājams. Kas tur par gudrību? Viņu spiež, nu, un viņš tev atdos par puscenu. Bet kam man tava nauda? Pie manis manta lai guļ kaut vai trīs gadus: man lombardam nav jāmaksā.»

«Pareizi, Konstantin Fjodorovič. Es to tikai tā, lai arī turpmāk būtu ar jums sakari, bet nevis kāda pašlabuma dēļ.

Saņemiet, lūdzami, trīs tūkstošus rokas naudas.» Kulaks izvilka no azots žūksni nosmulētu asignaciju, Kostanžoglo Joti aukstasinīgi to saņēma un nepārskaitījis iebāza savā svārka pakaļējā kabatā.

«Hm!» nodomāja Čičikovs: «taisni tā kā kabatas lakatiņu!» Kostanžoglo parādījās viesistabas durvīs. Vēl vairāk Čičikovu pārsteidza viņa tumšā sejas krāsa, melnie, vietām jau priekšlaikus nosirmojušie raupjie mati, dzīvā acu izteiksme un strauja dienvidnieka skarbums. Viņš nebija gluži krievs. Pats viņš nezināja, no kurienes cēlušies viņa senči. Ar saviem radu rakstiem viņš nenodarbojās, zinādams, ka pie skaidrības netiks, un citas valodas viņš neprata kā tikai krievu.

Platonovs iepazīstināja Čičikovu. Viņi saskūpstījās.

«Lai izārstētos no skumšanas, Konstantin, man ienāca prātā pabraukāties pa dažādām guberņām,» Platonovs sacīja: «un, lūk, Pāvels Ivanovičs man piedāvāja braukt viņam līdzi.»

«Jauki,» sacīja Kostanžoglo. «Uz kādām vietām tad,» viņš turpināja, laipni griezdamies pret Čičikovu: «esat nodomājis virzīt savu ceļojumu?»

«Jāatzīstas,» Čičikovs teica, laipni noliekdams galvu sānis un tai pašā laikā ar roku glāstīdams krēsla atzveltni: «pagaidām braucu ne tik daudz savās darīšanās kā cita labā: ģenerālis Betriščevs, tuvs draugs un, var sacīt, labdaris, lūdza apciemot radiniekus. Protams, radi paliek radi, bet pa dajai, tā sacīt, braucu arī sevis pēc; jo īsti, nerunājot nemaz par labumu, kas var būt attiecībā pret hemoroidiem, redzēt pasauli, pabūt ļaudīs — ir tā sacīt, dzīva grāmata, dzīves skola.»

«Jā, nav par ļaunu ieskatīties citos kaktos.»

«Lieliski atlāvāties piezīmēt: īsti, patiesi, nav par ļaunu. Tur var redzēt daudz ko, kas citādi paliktu neredzēts; var satikt ļaudis, kurus citādi nesatiktu. Saruna ar dažu labu ir zelta vērts, kā, piemēram, tagad gadījies… Griežos pie jums, godājamais, Konstantin Fjodorovič, pamāciet, pamāciet, veldzējiet manas patiesības izpratnes slāpes. Gaidu kā debesu mannu jūsu saldos vārdus.»

«Ko tad gan īsti?… ko pamācīt?» apmulsis sacīja Kostanžoglo. «Pats es esmu mācījies par vara grašiem.»

«Pamāciet gudrībā, cienījamais, gudrībā, — gudrībā vadīt grūto lauksaimniecības darbu, gudrībā gūt drošus ienākumus, iedzīvoties mantā, nevis sapņotā, bet taustāmā, tā izpildot pilsoņa pienākumus, izpelnoties tautas brāļu cienību.»

«Vai zināt ko,» sacīja Kostanžoglo, domīgi viņā paraudzī- damies: «palieciet pie manis kādu dieniņu. Es jums izrādīšu visu saimniecību un visu izstāstīšu. Tad redzēsiet, ka tur nekādas gudrības nav.»

«Protams, palieciet,» sacīja namamāte un, griezdamās pie brāļa, piebilda: «Paliec, brāl: kur tev steigties?»

«Man vienalga. Kā Pāvels Ivanovičs domā?»

«Es arī tāpat, ar lielāko prieku … Bet redziet, kāds apstāklis: ģeneraļa Betriščeva radinieks, kāds pulkvedis Koš- karevs…»

«Tas taču ir traks cilvēks.»

«Tā gan, traks. Es jau pie viņa nebrauktu, bet ģenerālis Betriščevs, tuvs draugs un, tā sacīt, labvēlis …»

«Tādā gadījumā vai zināt ko?» sacīja [Kostanžogloļ: «brauciet, pat desmit verstis nav līdz viņam. Man jau sajūgti vieglie rati — brauciet pie viņa tūlīt. Uz tēju paspēsiet būt atpakaļ.»

«Lieliska doma!» iesaucās Čičikovs, paķerdams platmali.

Piebrauca droška un pusstundas laikā aizvizināja viņu pie pulkveža. Visa sādža bija kā sajaukta: jaunceltnes, pārbūves, kaļķu čupas, ķieģeļu grēdas, baļķu kaudzes visās ielās. Bija sacelti kaut kādi kroņa iestādēm līdzīgi nami. Uz viena bija lasāms zelta burtiem: Lauksaimniecības rīku de/jo; uz cita: Galvenā rēķinu ekspedīcija; tālāk: Sādžas lietu komiteja; Zemnieku normālās izglītības skola. Ar vienu vārdu, velns viņu zina, kā tur nebija!

Pulkvedi viņš sastapa stāvam pie kantora pults ar spalvu zobos. Pulkvedis Čičikovu saņēma ļoti laipni. No izskata pulkvedis bija vislabākais, vispieklājīgākais cilvēks: sāka viņam stāstīt par to, kādas pūles bijušas pacelt muižu līdz tagadējai labklājībai; ar nožēlu sūdzējās, cik grūti likt saprast zemniekam, ka ir augstākas tieksmes, pie kā cilvēks tiek ar apgaismību, mākslām un daiļdarbiem; ka Jīdz šim viņam vēl nav izdevies piespiest sādžas sievietes valkāt korseti, turpretī Vācijā, kur viņš ar pulku stāvējis 14. gadā, dzirnavnieka meita pratusi pat klavieres spēlēt, bet ka tomēr, nevērojot visu analfabētu tiepšanos, viņš noteikti tikšot tiktāl, ka viņa sādžas zemnieks, sekodams arklam, tai

pašā laikā lasīs grāmatu par Franklina zibeņnovadītājiem vai Vergila Heroikas, vai Ķimisko augsnas pētīšanu.

«Nezi, vai izdosies!» nodomāja Čičikovs. «Bet es vēl arvien neesmu izlasījis «Grāfieni Lavaljeru»: nekad neiznāk laika.»

Vēl daudz pulkvedis stāstīja par to, kā vest ļaudis pie labklājības. Lielu nozīmi viņš piešķīra apģērbam: viņš lika ķīlā savu galvu, ka, ja tikai pusi krievu zemnieku ieģērbtu vācu biksēs, — paceltos zinātnes, paceltos tirdzniecība, un Krievijai atnāktu zelta laiks.

Čičikovs klausījās, klausījās, vērīgi tam acīs raudzīdamies, un beidzot sacīja: «Ar šo, liekas, nav jāceremonējas»; un tūlīt paziņoja, ka tā un tā, viņam vajadzīgas dvēseles, ar līgumu apstiprināšanu un visu, kā nākas.

«Kā no jūsu valodas varu izprast,» sacīja pulkvedis, ne drusku neapmulsis: «tad tas ir lūgums, vai ne?»

«Tieši tā.»

«Tādā gadījumā izsakiet to rakstiski. Lūgums ies raportu un ziņojumu pieņemšanas kantorī. Kantoris, to atzīmējis, nodos man: no manis tas ies tālāk uz lauksaimniecības lietu komiteju; no turienes, pēc izdarītām izziņām, nāks pārvaldnieka rokās. Pārvaldnieks kopā ar sekretāru …»

«Apžēlojieties!» iesaucās Čičikovs, «tā taču tas ievilksies diezin cik ilgi! Un kā lai to rakstiski izsaku? Tā taču ir tāda lieta … Dvēseles zināmā mērā ir … mirušas.»

«Ļoti labi. Tā arī uzrakstiet, ka dvēseles zināmā mērā mirušas.»

«Bet kā tad tā — mirušas? Tā taču nevar rakstīt. Kaut arī tās mirušas, bet vajag, lai liktos, it kā viņas būtu dzīvas.»

«Labi. Tad rakstiet tā: bet vajag vai prasās, būtu vēlams, jāparūpējas, lai liktos, it kā viņas būtu dzīvas. Bez rakstveida iesnieguma tas nav izdarāms. Piemērs — Anglija un pat pats Napoleons. Es pats norīkošu komisionāru, kas jūs izvadās pa visām vietām.»

Viņš piezvanīja. Ieradās kāds cilvēks.

«Sekretar! Pasaukt šurp komisionāru!» Atnāca komisionārs, kaut kāds ne lāga zemnieks, ne lāga ierēdnis. «Lūk, viņš jūs pavadīs pa vajadzīgajām vietām.»

Ko iesākt ar pulkvedi? Aiz ziņkāres Čičikovs nolēma iet ar komisionāru apskatīt visas šis visvajadzīgākās vietas. Raportu iesniegšanas kantoris eksistēja tikai uz izkārtnes, un

durvis bija noslēgtas. Tā lietvedis Chruļevs bija pārcelts uz jaunnodibināto sādžas celtniecības komiteju. Viņa vietā bija stājies kambarsulainis Berezovskis; bet arī tas izrādījās no celtniecības komisijas kaut kur aizkomandēts. Viņi devās uz lauksaimniecības lietu departamentu — tur viss tiek pārkārtots; pamodināja kādu piedzērušos, bet ne pie kāda prāta netika. «Mums te tikai muļķošanās,» beidzot komisionārs sacīja Cičikovam. «Kungu vazā aiz deguna. Visu pie mums rīko celtniecības komisija: atrauj visus no darba, sūta, kur grib. Vienīgi celtniecības komisijā pie mums ir izdevīgi būt.» Redzams, viņš bija nemierā ar celtniecības komisiju. Tālāko Čičikovs pats nevēlējās redzēt. Atgriezies pastāstīja pulkvedim, ka tā un tā, ka viņam te viss viena putra un ne pie kādas skaidrības nav iespējams tikt un ka raportu iesniegšanas komisijas nepavisam nav.

Pulkvedis iedegās cēlā sašutumā, par pateicības zīmi cieši paspieda Čičikova roku. Turpat, paķēris papīru un spalvu, uzrakstīja astoņus visstingrākos pieprasījumus: uz kāda pamata celtniecības komisija patvarīgi dod rīkojumus tai nepakļautajiem ierēdņiem? Kā virspārvaldnieks varēja pieļaut, ka pārstāvis, savas lietas nenodevis, aizgājis citur? un kā lauksaimniecības lietu komiteja vienaldzīgi var noskatīties, ka raportu un ziņojumu nodošanas kantora nepavisam nav?

«Nu būs tracis!» nodomāja Čičikovs un taisījās jau braukt projām.

«Nē, es jūs nelaidīšu … Tagad ir aizskarta mana personīgā godkārība. Es pierādīšu, ko nozīmē organiska, pareiza saimniecības iekārta. Es jūsu lietu uzticēšu tādam cilvēkam, kas viens pats atsver visus: beidzis universitātes kursu. Redziet, kādi man ir dzimtļaudis! Lai nezaudētu dārgo laiku, pazemīgi lūdzu jūs pasēdēt manā bibliotēkā,» sacīja pulkvedis, atvērdams sānu durvis. «Tur ir grāmatas, papīrs, spalvas, zīmuļi, viss. Izmantojiet, izmantojiet visu: jūs esat kungs. Izglītībai jābūt visiem pieejamai.»

Tā runāja Koškarevs, ievezdams viņu grāmatu krātuvē. Tā bija milzīga zāle, no apakšas līdz augšai piebāzta grāmatām. Te bija pat izbāzti dzīvnieki. Grāmatas visās nozarēs: par mežkopību, lopkopību, cūkkopību, dārzkopību; speciāli žurnāli — visās nozarēs, — uz kuriem tikai jāparakstās, bet kurus neviens nelasa. Redzēdams, ka visas šīs grāmatas nebija patīkamam laika kavēklim, viņš pievērsās citam skapim — no vilka uzskriedams lācim: visas grāmatas par filozofiju. Viņa acu priekšā rēgojās seši vareni sējumi, ar nosaukumu: «Ievads sagatavošanai domāšanas laukā. Vispārējības, kopīguma, būtības teorija, un sabiedriskās ražošanas abpusējās dalīšanas organisko pamatu izpratnes pielietošana.» Lai cik Čičikovs šķirstīja grāmatu, ik lappusē, — parādība, attīstība, abstrakts, noslēgtība un ieslēgtība, un velns zina, kā visa tur nebija! «Tas nav man,» Čičikovs teica un griezās pie trešā skapja, kurā bija grāmatas par mākslu. Te viņš izvilka kādu biezu sējumu ar ne visai rātnām mitoloģiskām bildītēm un sāka tās aplūkot. Tāda veida bildītes patīk vecpuišiem vidējos gados, bet dažkārt arī tiem vecīšiem, kuri uzmundrina sevi ar baletiem un citām piparotām lietām. Izšķirstījis vienu grāmatu, Čičikovs taisījās ņemt otru tādu pašu, bet tad ienāca pulkvedis Koškarevs ar starojošu seju un papīru.

«Viss izdarīts un izdarīts uz labāko! Cilvēks, par kuru jums stāstīju, noteikti ir ģēnijs. Par to es viņu nostādīšu augstāk par visiem un ierīkošu viņam vienam pašam veselu departamentu. Paraugiet, kas par gaišu galvu un kā viņš nedaudz minūtēs visu nokārtojis.»

«Nu, paldies dievam!» nodomāja Čičikovs un sagatavojās klausīties. Pulkvedis sāka lasīt:

«Ķerdamies pie jūsu augstdzimtības uzliktā uzdevuma pārdomāšanas, man ir gods ziņot par to:

I-kārt. Jau pats kolēģiju padomnieka un kavaliera Pāvela Ivanoviča Cičikova lūgums satur sevī pārpratumu, jo neapdomīgā kārtā revizijas dvēseles ir nosauktas par mirušām. Ar to, jādomā, viņiem labpatikās apzīmēt nāvei tuvas, bet ne mirušas. Sāds nosaukums vien jau norāda uz zinātņu empirisku studēšanu, liekas, ne tālāk par draudzes skolu, jo dvēsele ir nemirstīga.»

«Velna zellis!» apstādamies pašapmierināti sacīja Koškarevs: «Te viņš jums mazliet iedzēlis! Bet atzīstieties pats, kas par drošu spalvu!»

«II-kārt, muižā nav nekādu neieķīlātu revizijas dvēseļu, ne tikai tuvu nāvei, bet tamlīdz visādu citu, jo visas kopā ir ne tikai ieķīlātas bez atlikuma, bet ari pārķīlātas, piemetot pa pusotra simta rubļu uz dvēseli, izņemot nelielo Gurmilov- kas sādžu, par kuru ir strīds sakarā ar prāvošanos ar muižnieku Prediščevu un tādēļ tā sekvestrēta, par ko izziņots «Maskovskije Vedomostji» 42. numurā.»

«Kāpēc jūs man to neziņojāt agrāk? Kāpēc nieku dēļ aizkavējāt?» Čičikovs noskaities sacīja.

«Nu jā! bija taču vajadzīgs, ka jūs to visu redzat rakstve- dības formā. Tā nav joks. Neapzinīgi katrs muļķis var redzēt, bet vajag apzinīgi.»

Dusmās Čičikovs tvēra cepuri un skriešus atstāja māju bez kādām pieklājības formām: viņš bija saniknots. Kučieris gaidīja pie ratiem braukšanas kārtībā, zinādams, ka velti nojūgt zirgus, tāpēc ka par barību būtu vajadzīgs rakstisks lūgums un rezoluciju, izsniegt auzas zirgiem, saņemtu tikai otrā dienā. Tomēr pulkvedis izskrēja līdzi; viņš ar varu spieda Cičikova roku, piespieda to pie sirds un pateicās viņam, ka viņš devis iespēju viņam pieredzēt praksē, kā lietas noris; ka nepieciešams ir rājiens un sapurināšana, tāpēc ka viss tiecas iesnausties un pārvaldes atsperes ierūsē un atslābst; ka, pateicoties šim gadījumam, viņam radusies laimīga doma — radīt jaunu komisiju, kas sauksies celtniecības komisijas uzraudzības komisija, tā ka tad neviens vairs neuzdrošināsies zagt.

Neapmierināts un noskaities čičikovs pārbrauca vēlu, kad sen jau dega sveces.

«Kā tad jūs tā aizkavējāties?» Kostanžoglo jautāja, tikko viņš parādījās durvīs.

«Par ko jūs tā ar viņu tik ilgi spriedāt?» jautāja Platonovs.

«Savu mūžu tādu muļķi neesmu redzējis,» sacīja Čičikovs.

«Tas vēl nekas,» sacīja Kostanžoglo. «Koškarevs ir iepriecinoša parādība. Viņš vajadzīgs tādēļ, ka viņā atspoguļojas karikatūrā un redzamāk visu mūsu gudrinieku muļķības, — visu šo gudrinieku, kuri, papriekš neiepazinušies ar savējo, savāc muļķības svešumā. Lūk, kādi muižnieki tagad saradušies; ierīkojuši gan kantorus, gan manufaktūras, gan skolas, gan komisijas, un velns viņu sazina, ko visu vēl ne! Redz, tādi ir šie gudrinieki! Jau sākām uzplaukt pēc divpadsmitā gada frančiem, bet tagad atkal no jauna jauc visu kopā. Patiesi, vēl sliktāk nekā francūzis visu sajaukuši, tā ka tagad kaut kāds Pēteris Petrovičs Petuchs vēl jāuzskata par labu muižnieku.

«Bet viņš tagad arī ieķīlājis lombardā,» sacīja Čičikovs.

«Nu jā, viss lombardā, viss iet lombardā.» To teicis, Kostanžoglo sāka pamazām iekaist. «Are, platmaļu, sveču rūpnīcas, — no Londonas izraksta sveču meistarus, kļuvis par tirgoni! Muižnieks — tāda cienījama kārta — iet manufak- turistos, fabrikantos! Vērpjamās mašinas … muslinu pilsētas slampām, paklīdenēm…»

«Bet tev pašam arī ir fabrikas,» piezīmēja Platonovs.

«Kas tad tās ierīkoja? Pašas radās! Uzkrājās vilna, nav kur likt — sāku aust vadmalu, un biezu, vienkāršu, — par lētu naudu tepat tirgos man to izķer, — zemniekam vajadzīga, paša zemniekam. Zivju rūpnieki sešu gadu laikā manā krastā sagāza zivju zvīņas tādu kaudzi, — nu, kur to likt? sāku no zvīņām vārīt līmi un nopelnīju četrdesmit tūkstošus. Pie manis viss tā iet.»

«Skat, kāds velns!» nodomāja Čičikovs, cieši viņā parau- dzīdamies: «tam tik ir rausēja ķetna!»

«Un tikai tādēļ arī ķēros pie šīm lietām, ka te bija uzklīduši daudz strādnieku, kuriem būtu jāmirst badā: bada gads no šo fabrikantu žēlastības, kuri bija nokavējuši apsēt laukus. Tādu fabriku man, brāl, sanāks daudz. Ik gadus cita fabrika, raugoties pēc tā, kādas paliekas un atkritumi sakrājušies. Novēro tikai uzmanīgāk savu saimniecību,'— katrs mēsls dos ienākumus, vai tad to atstumsi, teiksi: nevajag! Es taču tam neceļu pilis ar kolonām un frontoniem.»

«Tas ir brīnišķīgi… Bet visbrīnišķīgākais ir tas, ka katrs mēsls dod ienākumu,» sacīja Čičikovs.

«Kā ne! Ja tikai lietu ņem vienkārši, kāda tā ir; bet katrs uzstājas kā mechaniķis: katrs grib atvērt lādīti ar instrumentu, bet ne vienkārši. Šim nolūkam viņš brauc speciāli uz Angliju, re, kas par lietu! Nelgas!» To teicis, Kostanžoglo nospļāvās. «Un, atgriezies no ārzemēm, būs simtkārt lielāks nelga!»

«Ak Konstantin! Tu atkal dusmojies,» ar nemieru piezīmēja sieva. «Taču zini, ka tas tev kaitīgi.»

«Kā lai nedusmojas? Ja tā būtu sveša lieta, bet tā taču tuva paša siidij; kaitina tas, ka krievu raksturs bojājas; lūk, krievu dabā parādījies donkichotisms, kāds nekad nav bijis: Ienāk viņam prātā izglītība — top viņš Don-Kichots: ierīko tādas skolas, kādas pat muļķis neizdomās. No skolas iznāk žāds cilvēks, kas nekur nav derīgs: ne sādžā, ne pilsētā, tikai dzērājs, bet jūtas liels. Metas viņš uz cilvēkmīlestību — top par cilvēkmīlas Don-Kichotu: sabūvēs par veselu miljonu visnejēdzīgākās slimnīcas un iestādes ar kolonām, nobankro- tēs un ļaus visiem izklīst pa pasauli — te tev nu ir cilvēkmīlestība!»

Gar izglītību Cičikovam nebija daļas. Viņam gribējās sīki apjautāties par to, kā katrs mēsls var dot ienākumus; bet Kostanžoglo viņam nepavisam neļāva tikt pie vārda: žultaina valoda bija sākusi plūst pār viņa lūpām, tā ka viņš vairs nespēja to apturēt.

«Prāto, kā dot zemniekiem izglītību … bet vispirms pataisi viņu bagātu un par labu saimnieku, tālāk viņš pats izmācīsies. Jūs pat nevarat iedomāties, cik muļķīga kļuvusi pasaule tagad, mūsu dienās! Par ko šie skribenti tagad raksta! Izdod kaut kādu grāmateli, un visi tūlīt krīt uz to.. Re, par ko sākuši runāt: «Zemnieks dzīvo pārāk vienkārši; viņš jāiepazīstina ar greznības priekšmetiem, viņam jāiedveš prasības, kas stāv pāri viņa apstākļiem…» Kā paši, pateicoties šai greznībai, kļuvuši par lupatām, bet ne cilvēkiem, un ka velns viņu zina kādas slimības saradušās un ka nav vairs pat astoņpadsmit gadu veca žeņķa, kurš jau visu nebūtu izbaudījis: ir zobu tam nav, ir gaiva tam kaila kā pūslis, — tā tagad grib tos arī tiktāl dabūt. Paldies dievam, ka mums vēl palikusi kaut viena veselīga kārta, kas nav iepazinusies ar šīm ickārēm. Par to mums vienkārši jāpateicas dievam. Un zemes rūķis mums ir visaugstāk vērtējams, — ko jūs viņu aiztiekat? Lai dievs dod, ka visi būtu tādi ļkāļ zemkopji!»

«Tātad jūs domājat, ka visienesīgākā nodarbošanās ir zemkopība?» Čičikovs jautāja.

«Vispareizākā, bet ne ienesīgākā. Ir sacīts: ar sviedriem vaigā kop savu zemi. Te nav ko gudrot. Mūžu pieredze jau pierādījusi, ka zemkopja kārtā cilvēks ir tikumīgāks, tīrāks, cēlāks, augstāks. Es nesaku, ka neko citu nevajadzētu darīt, bet visa pamatam jābūt zemkopībai — lūk, kā! Fabrikas rāsies pašas no sevis un rāsies tādas, kādas pienākas, — tādas, kas tepat cilvēkam pie rokas, nepieciešamas, bet nevis šīm dažādām vajadzībām, kas bojā šīsdienas cilvēkus. Ne tās fabrikas. kas, lai varētu pastāvēt un ražot, lieto visneglītākos līdzekļus, noved nelaimīgo tautu izvirtībā, postā. Es sev, lai ko tu viņu labā arī teiktu, nekad neierīkošu šīs augstākās

prasības veicinošu rūpniecību, ne tabakas, ne cukura, kaut vai pat miljons būtu jāzaudē. Ja jau pasaulē ieviešas izvirtība, tad tikai ne ar manām rokām! Dieva priekšā gribu būt taisns … Divdesmit gadu es dzīvoju kopā ar tautu; es zinu. kādas tam sekas.»

«Man visvairāk jābrīnās, ka ar saprātīgu vadību var ko iegūt no paliekām un atkritumiem un ka katrs mēsls dod ienākumus.» t

«Ilm! politiskie ekonomi!» Kostanžoglo turpināja, neklausīdamies viņā, ar dzēlīgu sarkasmu sejā. «Labi politiskie ekonomi! Muļķis sēž uz muļķa un tiek no muļķa dzīts — neredz tālāk par savu glupo degunu! Ēzelis, bet rāpjas katedrā, uzliek acenes… Muļķi!» Un dusmās nospļāvās.

«Viss tas tā ir, un viss ir pareizi, tikai, lūdzams, neskaisties,» sacīja sieva: «it kā nevarētu par visu to runāt neuztraucoties.»

«Klausoties jūsu vārdos, godājamais Konstantin Fjodorovič, tu, tā sakot, iedziļinies dzīves jēgā, satausti pašu lietas kodolu. Bet, atstājot pie malas vispārcilvēcisko, atļaujiet jūsu uzmanību pievērst privātām lietām. Ja, pieņemsim, man, kļuvušam par muižas, īpašnieku, būtu doma īsā laikā tapt tik bagātam, lai ar to, tā sacit, pildītu īsto pilsoņa pienākumu, tad kādā ceļā, kā rīkoties?»

«Kā rīkoties, lai kļūtu bagāts?» iekrita Kostanžoglo. «Lūk. tā …»

«Iesim vakariņās,» sacīja mājasmāte, pieceldamās no dīvana uri panākdamās uz istabas vidu, tīstīdama šallē savus jaunos, vēsumu sajutušos plecus.

Čičikovs pielēca no krēsla gandrīz ar militārā cilvēka veiklību piedāvāja tai savu kāsī saliekto roku un veda viņu parādes gaitā cauri divām istabām uz ēdamtelpām, kur uz galda jau ar noņemtu vāku stāvēja viras bļoda un izplatīja tīkamu viras smaržu, jauktu ar pirmajiem pavasara svaigajiem zaļumiem un saknēm. Visi piesēdās ap galdu. Sulaiņi veikli tūlīt salika uz galda visus ēdienus slēgtos mērces traukos un visu, kas vajadzīgs, pēc kam tūlīt izgāja: Kostanžoglo nemīlēja, ka sulaiņi noklausās kungu valodās, bet vēl jo vairāk, ka tie raugās viņa mutē, kad viņš ēd.

Sastrēbies viru un izdzēris glāzīti kāda lieliska, ungar- vīnam līdzīga dzēriena, Čičikovs teica namatēvam tā' «At^

ļaujiet, godājamais, no jauna pievērst jūs pārtrauktās sarunas tematam. Es jums jautāju, kā būt, ko darīt, kā labāk ķerties.»[13])

«… Ja viņš par muižu uzprasītu 40 tūkstošus, es tūlīt tos noskaitītu viņa priekšā.»

«Hm!»- čičikovs kļuva domīgs. «Bet kāpēc tad jūs pats,» viņš kautrīgi sacīja, «to nepērkat?»

«Galu galā jāzina arī robežas. Jau bez tā man daudz pūļu ap savām muižām. Pie tam jau bez visa tā muižnieki kliedz par mani, it kā es, izmantodams ārkārtējos apstākļus un viņu sabrukuma stāvokli, uzpērkot zemi par nieka naudu. Tas galu galā man jau apnicis.»

«Kā gan ļaudis var būt spējīgi uz tenkām!» teica Čičikovs.

«Un kā te mums guberņā iet, to jūs nevarat pat iedomāties: mani citādi vairs nesauc kā par rīmu un pirmās šķiras skopuli. Sevi viņi attaisno visās lietās. «Es,» saka, «protams, izšķiedu visu, bet tāpēc, ka dzīvoju pēc dzīves augstākām prasībām, atbalstīju rūpniekus (blēžus, tas ir, kuri pūlējās ); bet tā, saka, var līdzīgi Kostanžoglam nodzīvot

kā cūka.»

«Es gan labprāt būtu tāds cūka!» Čičikovs sacīja.

«Un aplamības vien. Kas par augstākām prasībām? Ko viņi grib apmuļķot? Iegādājas gan grāmatas, bet tās taču

nelasa. Viss beidzas ar kāršu spēli un……. Bet viss tas tāpēc,

ka nelūdzu uz pusdienām un neaizdodu viņiem naudu. Uz pusdienām es neaicinu tāpēc, ka tas mani apgrūtinātu: neesmu tā paradis. Bet, ja atbrauc pie manis ēst to, ko ēdu pats, — laipni lūdzam. Es neaizdodot naudu — tas ir blēņas. Ja tāds, kam patiesi ir vajadzība, ierodas pie manis un ja viņš sīki man izstāsta, kā ar manu naudu Hkosies: tad, ja redzu no viņa vārdiem, ka viņš to izlietos saprātīgi un nauda viņam nesīs redzamu peļņu, — neatteikšu un neņemšu pat procentus.»

«Tas man jāpatur prātā,» nodomāja Čičikovs.

«Un nekad neatteikšu,» turpināja Kostanžoglo. «Bet vējā naudu nekaisīšu. Te lai mani atvaino! Velns rāvis! viņš tur sarīkos kaut kādus mielastus mīļākai vai bezprātīgā izšķērdībā izmēbelēs savu māju, vai ar vieglu sievieti uzdzīvos pa maskaradēm, vai rīkos kādu jubileju par piemiņu tam, ka velti nodzīvojis šai pasaulē, un es lai viņam aizdodu naudu!…»

Te Kostanžoglo nospļāvās un tik tikko nepateica dažus nepieklājīgus lamu vārdus sievas klātienē. Tumšas grūtsirdības skarbā ēna ieviesās viņa sejā. Taisni un šķērsu pierē savilkās grumbas, kas liecināja par satrauktās žults bargo darbību.

«Atļaujiet man, ļoti godājamais, no jauna pievērst jūsu uzmanību pārtrauktās sarunas priekšmetam,» sacīja Čičikovs, izdzerdams vēl glāzīti aveņu liķiera, kas patiesi biia ļoti labs. «Ja, pieņemsim, es iegūtu to pašu muižu, par kuru jums labpatikās ieminēties, tad cik ātrā laikā būtu iespējams tiktāl kļūt bagātam …»

«Ja jūs.» skarbi un strupi viņu pārtrauca savā sliktajā garastāvoklī Kostanžoglo, «gribat ātri kļūt bagāts, tad nekad tāds nekļūsiet: bet, ja gribat tikt pie bagātības, neprasot pēc laika, tad tiksiet bagāts drīz.»

«Lūk, kā!» sacīja Čičikovs

«Jā,» strupi noteica Kostanžoglo, it kā dusmotos uz pašu Čičikovu: «ir vajadzīga mīlestība uz darbu: bez tās nekas nav izdarāms. Jāiemīl saimniecība, — jā! Un ticiet, tas nemaz nav garlaicīgi. Izdomājuši, ka sādžā esot garlaicīgi… nudien, es aiz garlaicības nomirtu, ja kaut vienu dienu pavadītu pilsētā tā, kā viņi darās savos muļķīgajos klubos, traktieros un teātros. Muļķi, nelgas, ēzeļu dzimums! Saimnieks nedrīkst, saimniekam nav laika garlaikoties. Viņa dzīvē nav pat pus veršoka tukšuma — tā visa piepildīta. Jau nodarbības dažādība vien, un pie tam kādas nodarbības! — patiesi garu pacilājošas nodarbības. Lai kā būtu, bet te cilvēks iet kopsolī ar dabu, ar gada laikiem, visa radībā norisošā līdzgaitnieks un sarunu biedrs. Aplūkojiet visu darba gadu: kā, vēl pirms pavasara iestāšanās, viss jau vēro un gaida to: sēklas sagatavošana, tīrīšana, labības pārmērīšana klētīs, pāržāvēšana; jauna lauku iedalīšana. Viss laikus tiek pārskatīts un no paša sākuma aprēķināts. Bet, kad sakustas ledus, kad pāriet pali, kad viss apžūst un uzbriest zeme -— sakņu laukos un dārzos uzsāk savu darbu lāpsta, tīrumos arkls un ecēšas; dēstīšana, stādīšana, sēšana. Vai saprotat, kas tas ir? Sīkumi! sēj jaunu ražu! Visas zemes labklājību sēj.! Miljoniem pārtiku sēj! Pienāk vasara… Tad nāk siena laiks, siena laiks … Un pēkšņi sākas pļauja; pēc rudziem rudzi un tad kvieši, tad mieži un auzas. Viss vārās; nedrīkst kavēt ne minūti; kaut tev divdesmit acu būtu, tām visām netrūkst darba. Bet, kad pļaujas svētki beigušies, tad visu ved uz rijām, krauj stirpās, pēc tam rudens apare, labojumi pie klētīm, rijām, kūtīm, lai ziemu būtu kārtībā, un tai pašā laikā visi sieviešu darbi, pēc tam noslēdz gala rēķinus un redzi, kas padarīts, — tas ir … Un tad ziema!… Visās rijās klaudz spriguļi; izkulto labību pārved no rijām uz noliktavām. Tu ej arī uz dzirnavām, apstaigā fabrikas, ej apraudzīt darbus sētā, apstājies pie zemnieka, kā viņš savās mājās darbojas. Es varu divas stundas stāvēt un noraudzīties, ja namdaris prot cirvi cilāt: tā mani priecē darbs. Un ja vēl redzi, ka tam visam kāds nolūks, ka tev apkārt viss vairojas un vairojas, nesdams augļus un ienākumus, — ak, es pat nevaru pateikt, kas tad tevī notiek. Un ne tāpēc, ka vairojas nauda, — nauda paliek nauda, — bet tāpēc, ka viss tas ir tavu roku darbs; tāpēc, ka tu redzi, ka visa cēlonis esi tu pats, tu esi radītājs un no tevis kā no kāda burvja birst pārpilnība un visa labums. Kur jūs atradīsiet man līdzīgu baudu?» Kostanžoglo noteica, viņa seja pacēlās augšup, grumbas bija izgaisušas. Kā cars savas kronēšanas svinīgajā dienā, viņš viss staroja, un likās, it kā stari nāktu no viņa sejas. «Jā, vis§ pasaulē jūs neatradīsiet līdzīgu baudif! Lūk, te cilvēka atdarina dievu: dievs radīšanas darbu kā augstāko no visām, baudām atstāja sev un prasa arī no cilvēka, lai tas būtu līdzīgs labklājības radītājs savā apkārtnē. Un to sauc par garlaicīgu darbu!…»

Kā paradizes putna dziedāšanu Čičikovs bija klausījies mājastēva saldskanīgo runu. Viņa mute rija siekalas. Acis viņam kļuva valgas un izpauda saldumu, un viņš tikai klausītos un klausītos.

«Konstantin! laiks atstāt galdu,» sacīja mājasmāte, no krēsla pieceldamās. Visi piecēlās. Saliecis roku kāsī, čičikovs veda atpakaļ mājasmāti, bet viņa kustībās vairs nebija tik daudz veiklības, tādēļ ka viņa domas griezās citos apvāršņos.

«Stāsti, ko gribi, viss tomēr ir skumji,» iedams viņiem aiz muguras, sacīja Platonovs.

«Viesis nav nesapraša,» domāja saimnieks: «uzmanīgs, cienīgs, nerunā tukšu.» Tā nodomājis, viņš kļuva vēl jautrāks, it kā pats no savas valodas iesilis un it kā lepodamies, ka atradis cilvēku, kas prot uzklausīt viņa gudros padomus.

Kad pēc tam viņi visi novietojās mājīgajā istabiņā pie ' sveču apgaismojuma, iepretim balkonam un stikla durvīm uz dārzu, un no turienes uz viņiem raudzījās zvaigznes, kas mirdzēja pār dusošā dārza koku galotnēm, — Cičikovam kļuva tik mājīgi, kā sen nebija bijis: it kā pēc ilgas ceļošanas viņu atkal būtu uzņēmusi dzidrā paspārne un, kā visu izdarījis, viņš jau būtu sasniedzis visu ilgoto un aizmetis ceļa spieķi, teikdams: «Pietiek!» Tādu burvīgu noskaņu viņa dvēselei bija uzvēdījusi viesmīlīgā mājastēva gudrā runa. Ikkatram cilvēkam mēdz būt tādas runas, kas tam it kā tuvākas un radniecīgākas par citām runām. Un bieži, negaidot, tukšā, atstātā malienā, neapdzīvotā, gadās satikt cilvēku, kura siltā valoda liek tev aizmirst ir sliktu ceļu, ir naktsmāju nemājīgumu, ir šodienas trokšņa tukšumu, ir viltības melīgumu, kas pievil cilvēku. Un tādā veidā pavadīts vakars spilgti uz visiem laikiem un uz mūžiem iezīmējas, un drošā atmiņa patur visu: kas bijis klāt, kas kurā vietā sēdējis un kas katram bijis rokās, — sienas, kakti un visādi sīkumi.

Tā arī Cičikovam iespiedās atmiņā viss šinī vakarā: ir šī laipnīgā, vienkārši uzpostā istabiņa, ir gudrā mājastēva sejā

ieviesušies labsirdīgie vaibsti un pat tapešu zīmējums………..

un Platonovam pasniegtā pīpe ar dzintara iemuti, un dūmi, ko viņš pūta virsū Jarba resnajam purnam, un Jarba šķaudīšana, un tīkamās mājasmātes smiekli, ko tā pārtrauca, ierunādamās: «pietiek, nemoki viņu,» un jautrās sveces, un circenītis kaktā, un stikla durvis, un pavasara nakts, kas uz viņiem noraudzījās no turienes, atbalstīdamās uz koku galotnēm, apbārstīta ar zvaigznēm, pilna lakstīgalu dziesmu, kas skali atskanēja no zallapainā biezokņa dzijumiem.

«Saldi man skan jūsu runas, godājamais Konstantin Fjodorovič,» iesaucās Čičikovs. «Varu sacīt, ka visā krievu zemē neesmu sastapis jums prātā līdzīgu cilvēku.»

Viņš pasmaidīja. Viņš saprata pats, ka šie vārdi nebija netaisnīgi.

«Nu nē, ja gribat redzēt gudru cilvēku, tad pie mums te patiesi viens tāds ir, par kuru noteikti var sacīt — gudrs cilvēks, kura pazoles es neesmu pat vērts.»

«Kurš gan tas tāds varētu būt?» izbrīnījies jautāja Čičikovs.

«Tas mūsu akciznieks Murazovs.»

«Jau otru reizi par viņu dzirdu!» iesaucās čičikovs.

«Tas ir cilvēks, kas var vadīt ne tikai muižu, bet visu valsti. Ja man piederētu valsts, es viņu uz vietas ieceltu par finanču ministru.»

«Stāsta, tas esot cilvēks, kas pārsniedzis visas iespējamības robežas: desmit miljonu esot sapelnījis.»

«Kur nu desmit! Sen būs pāri četrdesmitiem. Drīz pus Krievijas atradīsies viņa rokās.»

«Ko jūs sakāt!» iesaucās Čičikovs, acis ieplētis un muti pavēris.

«Noteikti. Tas skaidrs. Gausi top bagāts tas, kam ir kaut kādi simt tūkstoši; bet kam miljoni, tam liels rādijs: lai pie kā ķeras, tas divkāršojas un trīskāršojas: darbības lauks ir pārāk plašs. Tādam arī sāncenšu nav. Neviens nevar ar viņu kaulēties. Kādu cenu kam nozīmē, tāda paliek: pārsolīt neviens nevar.»

«Ak kungs un dievs!» noteica Čičikovs, krustu mezdams. Čičikovs raudzījās Kostanžoglo acīs, — elpa krūtīs aizrāvās. «Prātam nesasniedzami! No bailēm domas pārakmeņojas! Mēdz apbrīnot providences gudrību, raugoties kukainītī: man vislielākais brīnums ir tas, ka mirstīgā rokās var apgrozīties tādas milzu sumas. Atjaujiet jautāt par vienu lietu: sakiet, viss tas, protams, sākumā nebūs iegūts bez grēka?»

«Visnevainojamākā ceļā un ar vistaisnīgākiem līdzekļiem.»

«Neticu! neiespējami! Ja nu vēl tūkstoši, bet miljoni…»

«Taisni otrādi, tūkstošus grūti iegūt bez grēka, bet miljonos iedzīvojas viegli. Miljonaram nav vajadzība iet greizas takas: taisnā ceļā ej tikai uz priekšu, ņem visu, kas gul tavā priekšā. Dažs nepacels: katram nav pa spēkam, — nav lidz- censoņu. Rādijs liels; es saku: lai pie kā ķeras, tas divkāršojas un trīskāršojas … Bet no tūkstoša kas iznāk — desmit, divdesmit procenti.»

«Un kas visneiedomājamākais — iegūšana taču sākas ar kapeiku!»

«Jā, citādi tas nemēdz būt. Tāda likumīgā lietu kārtība,» Kostanžoglo sacīja. «Kas ar tūkstošiem piedzimis, ar tūkstošiem uzaudzis, tas vairs neiegūs, tam jau piesavinātas iekāres, un kas viss vēl ne! Sākt vajag no gala, bet ne no vidus, — no kapeikas, bet ne no rubļa, — no lejas, bet ne no augšas: tā tikai labi iepazīsi cilvēkus un sadzīvi, kurā vēlāk nāksies apgrozīties. Kad pats uz savas ādas izjutīsi gan šo, gan to un kad uzzināsi, ka katra kapeika ar trīskapeiku naglu pienaglota, un kad ar visiem suņiem būsi rīdīts, — tad būsi [tāj izmācīts un izskolots, ka vairs nekļūdīsies un neiekritīsi ne ar vienu veikalu.- Ticiet, tā ir patiesība. Jāsāk no sākuma un ne no vidus. Kas man saka: «Dodiet man 100 tūkstošus — es tūlīt kļūšu bagāts,» es tam neticēšu: viņš ķer uz labu laimi, bet ne droši. No kapeikas ir jāsāk.» "

«Tādā gadījumā es kļūšu bagāts,» Čičikovs sacīja, neviļus iedomājies par mirušajām dvēselēm; «jo es patiesi sāku no nekā.»

«Konstantin, laiks ļaut Pāvelam Ivanovičam atpūsties un iet pie miera,» sacīja mājasmāte, «bet tu vēl arvien pļāpā.»

«Un noteikti kļūsiet bagāts,» Kostanžoglo teica, neklausīdamies mājasmātē. «Jums plūdīs upes, zelta upes. Nezināsiet, kur likt ienākumus.»

Pāvels Ivanovičs sēdēja kā apburts no arvien pieaugošajiem zelta lauku sapņiem un fantazijām. Galvā riņķoja domas. Ierosinātā iztēle uz gaidāmo ienākumu zelta segas izšuva zelta rakstus, un viņa ausīs skanēja vārdi: «upes, upes plūdīs …»

«Patiesi, Konstantin, Pāvelam Ivanovičam laiks iet gulēt.»

«Nu kas tev ir? Ej, ja vēlies,» sacīja mājastēvs un apklusa, tāpēc ka pa visu istabu skaļi noskanēja Platonova krākšana, un pēc viņa Jarbs iekrācās vēl skaļāk. Atjēdzies, ka patiesi laiks doties pie miera, viņš uzbuknīja Platonovu, sacīdams: «pietiek tev krākt!» un novēlēja Cičikovam labu nakti. Visi izklīda un drīz iemiga savās gultās.

Tikai Cičikovam miegs nenāca. Viņa domas bija nomodā. Viņš pārdomāja, kā kļūt nevis par fantazijas, bet par īstas muižas īpašnieku. Pēc sarunas ar mājastēvu viss kļuva tik skaidrs! Iespēja tikt pie bagātības likās tik acīm redzama!

Saimniekošanas grūtais uzdevums tagad kļuva tik viegls un saprotams un likās viņa paša dabai piemītošs! Jāiedabū tikai lombardā šie miroņi un jāiegādājas ne fantazijas muiža! Un viņš jau redzēja sevi darbojamies un pārvaldām muižu tā, kā bija pamācījis Kostanžoglo — veikli, apdomīgi, neko jaunu neievedot, pirms viss vecais nav sīki izzināts, paša acīm pārbaudīts, visi zemnieki izpētīti, viss liekais atbīdīts pie malas un pats pilnīgi nodevies darbam un saimniecībai. Jau iepriekš viņš izbaudīja to labsajūtu, kāda viņam būs tad, kad ieviesīsies noteikta kārtība un visas saimniecības aparata atsperes iekustēsies drošā ritmā, viena otru darbīgi virzīdamas. Mutuļos darbs, — un līdzīgi tam, kā labi strādājošās dzirnavās no graudiem izmaļ miltus, tā viņam no visādiem mēsliem un krikumiem maisies tīra, dzīva nauda. Brīnišķīgs saimnieks tā vien rēgojās viņa acu priekšā. Tas bija pirmais cilvēks pa visu Krieviju, pret kuru viņš sajuta personīgu cienību. Līdz šim viņš cienīja cilvēku vai nu par augstu činu, vai par lielu turību; tikai prāta dēļ viņš vēl nevienu cilvēku nebija cienījis! Kostanžoglo bija pirmais. Viņš saprata, ka ar šo nevar taisīt nekādus stiķus. Viņu nodarbināja cits projekts — nopirkt Chlobujeva muižu. Desmit tūkstoši viņam bija; piecpadsmit tūkstošus viņš domāja pamēģināt aizņemties no Kostanžoglo, jo pats taču bija teicis, ka gatavs palīdzēt katram, kas vēlas tikt pie bagātības: pārējos kaut kā nebūt, vai nu ieķīlājot lombardā, vai tāpat vienkārši, likdams gaidīt. Var arī tā: ej, klapatā pa tiesām, ja tev tīk! Un ilgi viņš par to domāja. Un miegs, kas jau veselas četras stundas visu māju turēja, kā saka, savos apkampienos, beidzot apņēma arī Čičikovu. Viņš cieši iemiga.

IV NODAĻA

Nākamajā dienā viss nokārtojās, kā labāk nevarēja vēlēties. Kostanžoglo ar prieku deva desmit tūkstošus, bez procentiem, bez galvojuma, — vienkārši uz parāda zīmes: tā viņš katram labprāt palīdzēja tikt uz mantas iegūšanas ceļa. Vēl vairāk: pats viņš pieteicās pavadīt Čļčikovu pie Chlobujeva, lai kopīgi ar viņu apskatītu muižu. Čičikovs bija labā omā. Pēc gausīgām brokastīm visi trīs devās ceļā, sasēzdamies Pāvela Ivanoviča puskarietē; saimnieka vieglie rati sekoja tiem tukšā. Jarbs skrēja pa priekšu, dzenādams no ceļa putnus. Veselas 15 verstis pa abām pusēm stiepās Kostanžoglo meži un aramzeme. Tikko tā beidzās, viss kļuva citāds: labība pašķidra, mežu vietā celmi. Sādžele, nevērojot skaisto vietu, no tālienes rādījās nolaista. Jaunais mūra nams, neapdzīvots un atstāts nenobeigts… parādījās vispirms, aiz tā otrs, apdzīvotais. Saimnieku viņi sastapa izpūrušu, nomiegojušos, nupat kā piecēlušos. Viņam bija gadu četrdesmit; kaklasaite bija noslīdējusi greizi; uz svārkiem bija ielāps, zābakā caurums.

Par viesu ierašanos viņš priecājās, kā dievs zina par ko: it kā būtu ieraudzījis brāļus, no kuriem ilgi bijis šķirts.

«Konstantin Fjodorovič! Platon Michailovič! Kā iepriecējāt ar atbraukšanu! Ļaujiet acis izberzēt! Patiesi, jau domāju, ka neviens pie manis neatSrauks. Katrs no manis vairās kā no mēra: domā, lūgšu aizdot naudu. Ak, grūti, grūti, Konstantin Fjodorovič! Redzu — pats esmu pie visa vainīgs. Ko darīt? Esmu dzīvojis kā cūka. Atvainojiet, kungi, ka pieņemu jūs šādā apģērbā; zābaki, kā redzat, cauri. Ar ko liksiet pacienāt?»

785

«Bez ceremonēšanās. Mēs pie jums ieradāmies lietas dēļ. Te jums ir pircējs, Pāvels Ivanovičs Čičikovs,» sacīja Kostanžoglo.

SO — N. V. Gogolis. Izlase.

«No sirds priecājos iepazīties. Ļaujiet paspiest jūsu roku.» Čičikovs tam sniedza abas.

«Ļoti vēlētos, godājamais Pāvel Ivanovič, jums izrādīt muižu, kas cienīga ievērības … bet atļaujiet, kungi, jautāt: vai esat jau ēduši pusdienas?»

«Ēdām, ēdām,» Kostanžoglo teica, vēlēdamies tikt vaļā. «Nekavēsimies un iesim tulit.»

«Tādā gadījumā iesim.» Chlobujevs paņēma rokā cepuri. «Iesim apraudzīt manu nekārtību un nolaidību.»

Viesi lika galvās cepures un izgāja uz sādžas ielas.

Abās pusēs rēgojās aklas būdeles, maziem, ar autiem aizbāztiem lodziņiem.

«Iesim apraudzīt manu nekārtību un nolaidību,» teica Chlobujevs. «Pareizi, jūs labi darījāt, ka paēdāt pusdienas. Jūs neticēsiet, Konstantin Fjodorovič, nav mājās pat visteles — tiktāl esmu nodzīvojies!»

Viņš nopūtās un, it kā sajuzdams, ka no Konstantina Fjo- doroviča puses maz sagaidāma līdzjūtība, paķēra zem rokas Platonovu un gāja ar to pa priekšu, cieši spiezdams to pie savām krūtīm. Kostanžoglo un Čičikovs palika iepakaļ un, arī zem rokas, sekoja tiem attālumā.

«Grūti, Platon Michailovič, grūti!» Chlobujevs stāstīja Platonovam. «Nevarat iedomāties, cik grūti! Naudas trūkums, maizes trūkums, zābaku trūkums — jums tie ir svešvalodas vārdi. Viss tas būtu nieks, ja es būtu jauns un viens. Bet kad viss šis posts sāk tevi spaidīt vecumā, bet tev blakus sieva, pieci bērni, — būsi nobēdājies, gribot negribot būsi nobēdājies …»

«Bet ja jūs pārdotu sādžu — vai tas jūs paglābs?» Plato- novs jautāja. 'm

«Kur nu paglābs!» teica Chlobujevs, atmetis ar roku. «Viss aizies parādu nomaksai, bet pašam neatliks ne tūkstotis.»

«Bet ko tad jūs darīsiet?»

«Dievs to zina.»

«Kā tad jūs neko neuzsākat, lai izkultos no tādiem apstākļiem?»

«Ko lai uzsāku?»

«Varbūt iestātos kādā vietā.»

«Esmu tikai guberņas sekretārs. Kādu vietu man var dot? Var iedot pavisam niecīgu vietiņu. Kāda alga man var būt — pieci simti? Bet man taču ir sieva, pieci bērni.»

«Ejiet par pārvaldnieku.»

«Kas gan man uzticēs muižu? Savu esmu nodzīvojis.»

«Nu, ja draud bads un nāve, kaut kas ir jāuzsāk. Es apjautāšos, vai varbūt brālis caur kādu paziņu pilsētā nevarētu parūpēties par kādu vietu.»

«Nē, Platon Michailovič,» sacīja Chlobujevs, nopūzdamies un cieši viņa roku saspiezdams. «Es nekur vairs nederu: pirms vecuma dienām esmu kļuvis vārgs, ir viducis sāp no agrākajiem grēkiem, ir plecā reimatisms. Ko es vairs varu! Negribu valsts kasi aplaupīt. Jau bez tā tagad ne mazums kalpotāju saradušies uz ienesīgām vietām. Pasargi dievs, lai uz manas algas rēķina tiktu pacelti nodokļi nabaga kārtas ļaudīm!»

«Te nu ir izlaidīga dzīves veida augļi!» nodomāja Platonovs. «Tas ir vēl ļaunāk par manu kaiti.»

Kamēr šie abi savā starpā tā sarunājās, Kostanžoglo, sekodams tiem ar Čičikovu, uztraucās.

«Lūk, paraugieties,» Kostanžoglo sacīja, rādīdams ar pirkstu: «līdz kādam postam novedis zemnieku! Nav ne ratu, ne zirga. Ja uznāk lopu sērga — nav par savu mantu jādomā! pārdod visu, kas tev ir, un apgādā zemnieku ar jauniem lopiņiem, lai tas ne vienu dienu nepaliktu bez darba līdzekļiem. Bet tagad gadiem to neizlabosi. Un zemnieks jau kļuvis slinks, slaists, dzērājs. Jau ar to vien, ka vienu gadu tam ļāvi pabūt bez darba, esi viņu uz visiem laikiem samaitājis: jau viņš pieradis pie skrandām un klaidonības … Un kāda te zeme? Paraugiet zemi!» viņš sacīja, norādīdams uz pļavām, kas drīz aiz ēkām nāca redzamas. «Visas applūdināmas vietas! Es te sasētu linus un tūkstošus piecus ar liniem vien ieņemtu; sastādītu rāceņus, uz rāceņiem pelnītu tūkstošus četrus. Bet te, paraugieties — piekalnē rudzi uzdīguši; tas viss vēja kaisīts. Labību viņš nav sējis — es to zinu. Un tur gravas… Te es izaudzētu tādus miežus, ka vārna līdz galotnēm neuzlidos. Un tādu bagātu zemi pamest! Nu, ja nebija, kas arklu veikt, tad strādā ar lāpstu, sakņu, dārzu ierīko — no saknēm būs ienākums. Pats ņem rokā lāpstu, liec sievu.

bērnus, saimes ļaudis lietā; mirsti… pie darba! Tā nomirsi, vismaz savu pienākumu pildīdams un ne kā cūka, pie pusdienām pārēdies!» To teicis, Kostanžoglo nospļāvās, un žultaina ēna parādījās viņa sejā.

Kad viņi piegāja tuvāk un apstājās pie akacijām apaugušās kraujas, un tālumā pamirdzēja upes līči un tumšā kalnu grēda, un perspektivā tuvāk parādījās aiz birzīm slēptās ģeneraļa Betriščeva mājas daļa un aiz tās ar mežu apaudzis cirtains kalns, kas birdināja tāles iezilganos putekļus, no kalna Čičikovs pēkšņi iedomājās, ka tam jābūt Tentetņikova daļā, — viņš sacīja: «Ja te iesētu mežus, tad sādžas skats būtu skaistāks …»

«Tātad jums tīk skati!» pēkšņi viņā stingri paraudzījies, teica Kostanžoglo. «Pieraugiet, ja jūs dzīsieties pēc skatiem, — paliksiet bez maizes un bez skatiem. Raugieties uz pe]ņu, bet ne uz skaistumu. Skaistums atnāks pats no sevis. Labs piemērs ir pilsēta: līdz šim labākās un skaistākās pilsētas ir tās, kas pašas cēlušās, kur katrs būvējās pēc savas vajadzības un gaumes; bet tās, kas nospraustas pēc auklas, — kazarmas kas kazarmas… Atmetiet skaistumu! raugieties pēc vajadzībām …»

«Zēl tikai, ka ilgi jāgaida: tiktos redzēt, visu tā, kā gribas…»

«Vai tad jūs esat gadiņus 25 vecs jauneklis? .. Pēterburgas ierēdnis Pacietību! Strādājiet sešus gadus no

vietas: stādiet, sējiet, rociet zemi, ne brīdi nedodiet sev atpūtu. Grūti, grūti. Bet par to vēlāk, kad labi sapurināsiet zemi un tā pati sāks jums palīdzēt, tad nebūs tā, kā kaut kas — nē, mīļais, jums, bez kaut kādām jūsu 70 rokām, strādās 700 neredzamu roku. Viss desmitkārtīgi! Man vairs nevajag ne pirkstu pakustināt — viss darās pats no sevis. Jā, daba mīl pacietību; tas ir likums, dots tai no paša dieva, kas aplaimo pacietīgos.»

«Uz jUms klausoties, jūti spēkus augam. Gars paceļas.»

«Re, kā te zeme arta!» Kostanžoglo iesaucās, ar asu skumju izjūtu norādīdams uz piekalni. «Nespēju te ilgāk kavēties: man jābeidzas, vērojot šo nekārtību un nolaidību. Tagad jūs varat arī bez manis ar viņu nokārtoties. Ņemiet ātrāk šim nelgām nost viņa mantu. Viņš dieva dāvanu tikai liek negodā.» To teicis, Kostanžoglo atkal saviļņojumā žultaini sadruma, atvadījas no Cičikova un, panacis saimnieku, sāka ardievoties.

«Apžēlojaties, Konstantin Fjodorovič,» saimnieks pārsteigts sacīja: «tikko atbraucāt — un jau prom!»

«Nevaru. Man ļoti nepieciešami būt mājās,» Kostanžoglo teica. Atvadījās, iesēdās savos ratos un aizbrauca. Likās, Chlobujevs saprata viņa steigas iemeslu.

«Neizturēja Konstantins Fjodorovičs,» viņš sacīja: «tādam saimniekam kā viņš nav prieka redzēt šādu nolaidīgu saimniekošanu. Ticiet, Pāvel Ivanovič, ka šogad pat labību neesmu sējis. Kā godīgs cilvēks atzīstos! Nebija sēklas, nerunājot nemaz par to, ka nav ar ko uzart. Saka, ka jūsu brālis, Platon Michailovič, esot teicams saimnieks; par Konstantinu Fjodoroviču, — ko nu par to runāt! tas savā ziņā Napoleons. Bieži uznāk tāda doma: kāpēc gan tik daudz prāta tiek dots vienā galvā? Kaut jel pilīte no tā tiktu arī manējā muļķa galvā. Te, kungi, pieskatiet, uzmanīgāk pār tiltu, ka neiekrītat. Pavasari liku dēlus salabot.. . Visvairāk man žēl nabaga zemnieku; viņiem vajadzīgs labs piemērs, bet kas no manis par piemēru? Ko lai dara? Ņemiet viņus, Pāvel Ivanovič, savā rīcībā. Kā tos pieradināt pie kārtības, ja pats esi nekārtīgs? Sen jau būtu atlaidis viņus brīvā, bet no tā nebūs nekādas Jēgas. Saprotu, ka vispirms tie jādabū tādā stāvoklī, lai mācētu dzīvot. Ir vajadzīgs stingrs un taisnīgs cilvēks, kas ilgu laiku ar tiem kopā padzīvotu un ar

paša piemēru un nenogurstošu darbību……. Krievu cilvēks,

redzu pats pie sevis, nevar bez pamudinājuma: citādi iesnau- dīsies, citādi ieskābs.»

«Savādi,» Platonovs teica: «no kā gan krievu cilvēks var tā iesnausties un ieskābt, ka, ja vienkāršo cilvēku nepieskaita, tas top par dzērāju un nelieti.»

«No izglītības trūkuma,» piezīmēja Čičikovs.

«Dievs zina, no kā. Mēs, lūk, esam izglītojušies, mācījāmies universitātē, bet kam mēs deram? Ko gan es esmu iemācījies? Ne tikai kā neesmu iemācījies kārtīgi dzīvot, bet vēl vairāk — esmu iemācījies mākslu izdot vairāk naudas dažādām jaunām izsmalcinātībām un komfortiem, vairāk esmu iepazinies ar tādām lietām, par ko jāmaksā nauda. Vai no tā, ka esmu mācījies bez kādas jēgas? — Nē, arī citi biedri tāpat. Divi trīs cilvēki prata gūt īstu labumu un varbūt arī tikai tāpēc, ka jau bez tā bija gudri, bet pārējie cenšas zināt tikai to, kas posta veselību un izvelk naudu. Nudien! Un kas man ienāk prātā: dažkārt, patiesi, liekas, it kā krievu cilvēks būtu — pazudis cilvēks. Darīt grib visu,, bet nespēj nekā. Arvien domā — ar rītdienu sāksi jaunu dzīvi, ar rītdienu uzsāksi dietu, — nekas neiznāk: tās pašas dienas vakarā tā pārēdīsies, ka acis vien mirkšķināsi, un mēle neklausa — sēdi kā pūce, raudzīdamies visaokārt — nudien! Un , tā arvien.»

«Jā,» teica Čičikovs pasmiedamies: «Tā notiek.»

«Mēs nepavisam neesam saprātam radīti. Es neticu, ka kāds no mums būtu saprātīgs. Ja redzu, ka dažs arī dzīvo kārtīgi, krāj un taupa naudiņu, arī tam neticu. Vecuma dienās arī viņu velns novedīs no ceļa: pēkšņi laidīs visu vējā. Un, nudien, visi ir tādi: gan izglītotie, gan neizglītotie. Nē, te trūkst kaut kā cita, bet kā — pats nezinu.»

Atpakaļceļā rādījās tās pašas ainas. Netīrība un nekārtība visur rādīja savu nejēdzīgo ārieni. Vēl nāca klāt jauna peļķe ielas vidū. Viss bija nolaists un panīcis, kā zemniekiem, tā kungam. Nikna sieviete, nosmulētā maisa bruncī, vai līdz nāvei sasita nabaga meiteni, un, visus velnus piesaukdama, lamāja, ko mācēja, kādu trešā personā. Atstatāk divi zemnieki stoiskā vienaldzībā raudzījās uz sadzērušās sievietes dusmām. Viens kasīja sev muguras lejasgalu, otrs'žāvājās. Žāvas bija saskatāmas ēkās, pat jumti žāvājās. Platonovs, tajos raudzīdamies, žāvājās. Ielāps uz ielāpa. Uz vienas mājas jumta vietā bija uzlikti veseli vārti; izgāzušies logi bija atbalstīti ar kārtīm, izvilktām no kunga šķūņa. Redzams, saimniecībā tika lietota Triškas svārku sistēma: lai salāpītu elkoņus, tika nogriezti atloki un stērbeles.

«Jums neapskaužama saimniecība,» Čičikovs sacīja, kad

viņi aplūkojuši piebrauca…… Ieejot istabās, viņus pārsteidza

dīvains nabadzības un jaunlaiku greznības spīdošo nieciņu sajaukums. No tintnīcas raudzījās tāds kā Šekspirs; uz galda gulēja grezna ziloņkaula rociņa, ar ko sev pašam pakasīt muguru. Mājas māte bija apģērbta gaumīgi un pēc modes, runāja par pilsētu un par teātri, kas nesen tur atklāts. Bērni bija žirgti un jautri. Zēni un meitenes labi apģērbti — tīkami, izskatīgi. Būtu gan labāk ietērpt tos strīpota audekla lindrakos un vienkāršos krekliņos, lai viņi skraidītu pa pagalmu un ne ar ko neatšķirtos no zemnieku bērniem. Drīz saimniecei atbrauca viešņa, kaut kāda tukša pļāpa. Dāmas iegāja savā pusē. Bērni aizskrēja tām līdzi. Vīrieši palika vieni.

«Kāda tad nu būtu jūsu cena?» Čičikovs jautāja. «Jāatzīstas, jautāju, lai dzirdētu galīgo, pēdējo cenu, jo muiža izrādās sliktākā stāvoklī, nekā domāju.»

«Vissliktākā, Pāvel Ivanovič,» Chlobujevs teica. «Un tas vēl nav viss. Neslēpšu: no simt dvēselēm, kādas pēc revizijas skaitās, tikai piecdesmit ir dzīvas: tā pie mums plosījās cholera; citi aizklīduši bez pasēm, tā ka arī tie jums jāskaita it kā par mirušiem, jo, ja gribēsim viņus caur tiesām atdabūt, tad tiesā paliks visa muiža. Tāpēc es prasu pavisam tikai trīsdesmit piecus tūkstošus.»

Protams, Čičikovs sāka kaulēties.

«Apžēlojieties, kā tad trīsdesmit piecus? Trīsdesmit piecus par šitādu! Ņemiet 25 tūkstošus.»

Platonovam kļuva kauns. «Pērciet, Pāvel Ivanovič,» viņš sacīja. «To cenu katrā laikā var dot par muižu. Ja jūs par to nedosiet trīsdesmit piecus tūkstošus, mēs ar brāli saliksim kopā un nopirksim.»

«Ļoti labi, esmu ar mieru,» nobijies teica Čičikovs. «Labi, tikai ar to norunu, ka pusi naudas pēc gada.»

«Nē, Pāvel Ivanovič! to nekādā ziņā nevaru. Pusi dodiet man tūlīt', bet atlikumu pēc Jo to pašu naudu man izdos lombards: ja tikai būtu ar ko.. »

«Kā tad gan? patiesi nezinu,» Čičikovs sacīja: «man ir pavisam tikai desmit tūkstoši,» viņš teica, — teica un sameloja: pavisam viņam bija. divdesmit, ieskaitot naudu, ko aizņēmās no Kostanžoglo; bet bija tā kā žēl tik daudz uzreiz atdot.

«Nē, lūdzu, Pāvel Ivanovič! Saku, man nepieciešami vajadzīgi piecpadsmit tūkstoši.»

«Es jums aizdošu 5 tūkstošus,» piebilda Platonovs.

«Ja nu tā!» Čičikovs teica un nodomāja: «Labi, ka viņš aizdod. «No ratiem tika atnesta lādīte, un tepat no tās tika izņemti 10.000 Chlobujevam; atlikušos pieci tūkstošus apsolīja viņam atnest rīt; tas ir, apsolīja: domāts tika atvest trīs, pārējos pēc tam, dienas divas trīs vēlāk, bet, ja iespējams, pavilcināt vēl mazliet. Pāvels Ivanovičs sevišķi nemīlēja izlaist no rokām naudu. Ja bija galīga nepieciešamība, tad tomēr viņš domāja, ka labāk izdot naudu rīt, bet ne šodien. Tas ir, viņš rīkojās tā kā mēs visi. Mums taču ir patīkami pavazāt aiz deguna lūdzēju: lai viņš priekšistabā paberž sev muguru! It kā viņš nevarētu pagaidīt! Kāda mums dala gar to, ja tam varbūt katra stunda dārga un no tā cieš viņa darbs! Atnāc, brālīt, rīt, šodien man tā kā nebūtu laika.

«Kur tad jūs pēc tam dzīvosiet?» Platonovs jautāja Chlobujevam. «Vai jums ir kāda cita sādžiņa?»

«Būs jāpārbrauc uz pilsētu: man tur mājele. Tas tā kā tā būtu bijis jādara, ne sevis, bet bērnu dēļ: tiem vajadzēs skolotājus ticības mācībā, mūzikā, dejām. Sādžā ne par kādu naudu tie nav dabūjami.»

«Nav maizes doniņas, bet bērnus mācīs dejot!» nodomāja Čičikovs.

«Savādi!» domāja Platonovs.

«Bet noslēgtais darījums ar kaut ko mums jāapslacina,» teica Chlobujevs. «Ei, Kiruška! Atnes, brāl, pudeli šampanieša.»

«Maizes gabala nav, bet šampanietis ir,» nodomāja Čičikovs. Platonovs nezināja, ko domāt.

Šampanieti Chlobujevs bija iegādājies aiz nepieciešamības. Viņš aizsūtīja uz pilsētu: ko darīt? — bodelē bez naudas, uz parāda, kvasu nedod, bet dzert gribas. Bet francūzis, nesen no Pēterburgas atbraucis ar vīniem, visiem deva uz parāda. Neko darīt, bija jāņem pudele šampanieša.

Atnesa šampanieti. Viesi izdzēra pa trim glāzēm un kļuva jautri. Chlobujevs atplauka: k]uva mīļš un gudrs, bārstīja asprātības un anekdotus. Viņa runās parādījās teicama cilvēku un pasaules pazīšana! Viņš tik labi un pareizi redzēja daudzas lietas, tik zīmīgi un veikli nedaudzos vārdos raksturoja kaimiņu muižniekus, tik gaiši saskatīja visu trūkumus un kļūdas, tik labi pazina izputējušo kungu dzīves stāstus: kāpēc, kā un no kā tie izputējuši, tik oriģināli un smieklīgi prata iztēlot viņu sīkās paražiņas, ka abi ciemiņi jutās gluži kā apburti no viņa stāstiem un būtu ar mieru viņu atzīt par visgudrāko cilvēku.

«Es brīnos,» Čičikovs sacīja: «Kā jūs, tik gudrs cilvēks, nevarat atrast līdzekļus un izeju?»

«Līdzekļi jau būtu,» teica Chlobujevs un tūlīt nolika viņu priekšā veselu kaudzi projektu. Tie visi bija tik nejēdzīgi un ērmoti, tik maz izrietēja no ļaužu un pasaules pazīšanas, ka atlika tikai paraustīt plecus un teikt: «Ak kungs! kāds neaptverams atstatums starp pasaules pazīšanu un prašanai pašam izmantot šo pazīšanu! Viss pamatojās uz nepieciešamību kaut kur pēkšņi sadabūt simt vai divsimt tūkstošus. Tad, viņam likās, viss iekārtotos, kā nākas: uzplauktu saimniecība, visi caurumi tiktu aizlāpīti, ienākumus varētu četrkāršot, un pats kļūtu spējīgs nomaksāt visus parādus. Un savu runu viņš nobeidza tā: «Bet ko lai dara? Nav un nav tāda labdara, kas gribētu aizdot divsimt vai kaut simt tūkstošus. Redzams, dievs negrib.»

«Tas tikai trūka,» nodomāja Čičikovs: «sūtīs dievs tādam nelgām divsimt tūkstošus!»

«Man gan ir krustmāte ar trim miljoniem,» Chlobujevs teica: «dievbijīga večiņa: dod baznīcām un klosteriem, bet skopa palīdzēt tuvākam. Seno laiku krustmāmiņa, kuru vērts redzēt. Kanarijas putniņu vien viņai būs simti četri, šuneļi, piedzīvotājas, sulaiņi, kādu tagad vairs nav. Jaunākajam kalpam būs gadu 60, kaut gan viņa to sauc: «Ei, zēn!» Ja, viesis kaut kā labi neuzvedās, tad viņa pie pusdienas galda v liek tam padot kādu ēdienu mazāk, — un tā izdara. Lūk, kā!»

Platonovs iesmējās.

«Bet kāds tās vārds un kur viņa dzīvo?» jautāja Čičikovs.

«Viņa dzīvo tepat mūsu pilsētā, Aleksandra Ivanovna Chanasarova.»

«Kāpēc jūs negriežaties pie viņas?» līdzjūtīgi jautāja Platonovs. «Es domāju, ja viņa uzzinās jūsu ģimenes apstākļus, tā nevarēs atteikt.»

«Ak nē, varēs. Krustmāmiņai ir pacieta daba. Tā ir vecene — krams, Platon Michailovič! Turklāt ir arī bez manis pakalpīgi ļaudis, kuri ap viņu vien pinas. Tur ir kāds, kas tiecas tikt par gubernatoru: piepinies tai rados…» «Esi tik laipns,» viņš pēkšņi sacīja, griezdamies pie Plato- nova: «nākamajā nedēļā es sarīkoju pilsētā pusdienas visām kārtām.»

Platonovs ieplēta acis. To viņš vēl nezināja, ka krievu zemē, pilsētās un galvaspilsētās, rodas tādi gudrinieki, kuru dzīve — pilnīgi neatrisināma mīkla. Liekas, viss nodzīvots, visapkārt parādi, ne no kurienes nekādu līdzekļu, bet rīko pusdienas: un visi maltītes dalībnieki saka, ka tās ir pēdējās, ka jau rīt saimnieku stieps uz cietumu. Pēc tam paiet 10 gadu — gudrinieks vēl arvien turas pasaulē, vēl vairāk nekā agrāk iestidzis parādos, un tāpat rīko pusdienas, kurās visi maltītes dalībnieki domā, ka tās ir pēdējās, un visi pārliecināti, ka jau rīt saimnieku stieps uz cietumu.

Chlobujeva nams pilsētā bija kaut kas dīvains. Šodien tur pops ornotā noturēja dievkalpojumu; rīt notika franču aktieru lugas mēģinājums. Daždien nevarēja sameklēt pat maizes garoziņu; citureiz notika viesmīlīga artistu un mākslinieku pacienāšana un augstsirdīga apdāvināšana. Palaikam uznāca pat tādas grūtas dienas, ka cits viņa vietā jau sen būtu pakāries vai nošāvies; bet viņu paglāba reliģiskā noskaņa, kas viņā dīvainā kārtā sadzīvoja ar tā izlaidīgo dzīves veidu. Šais rūgtajos brīžos viņš lasīja mocekļu un svēto dzīves aprakstus, kuri audzināja ar savu garu pārcelties pāri nelaimēm. Šai laikā viņa dvēsele atmiekšķējās, gars kļuva maigs, un acis pieplūda asarām. Viņš lūdza, un — dīvaina lieta! — gandrīz arvien no kaut kurienes ieradās negaidīta palīdzība vai nu kāds no veciem draugiem viņu atcerējās un atsūtīja naudu; vai kāda cauri braucoša nepazīstama dāma, nejauši uzdzirdējusi par viņa bēdām, trauksmainā sievietes sirds augstsirdībā atsūtīja tam bagātīgu dāvinājumu; vai atkal viņa labā tika izspriesta kāda lieta, par kuru viņš nekad nebija dzirdējis. Tad viņš svētsvinīgi atzina dieva tālredzības neaptveramo žēlsirdību, noturēja pateicības dievkalpojumu un sāka no jauna savu izlaidīgo dzīvi.

«Žēl man viņa, nudien žēl,» Platonovs sacīja Cičikovam, kad viņi atvadījušies brauca projām.

«Pazudušais dēls!» teica Čičikovs. «Tādus ļaudis nav ko žēlot.»

Un drīz abi vairs nedomāja par viņu: Platonovs — tāpēc, ka uz ļaužu apstākļiem raudzījās tikpat kūtri un pusmiegaini, kā uz visu pasaulē. Viņa sirds sažņaudzās un juta līdzi, redzot citu ciešanas, bet iespaidi kaut kā dziļāk viņa dvēselē ne- iespiedās. Kādu brīdi vēlāk viņš vairs nedomāja par Chlobujevu. Viņš par Chlobujevu nedomāja tāpēc, ka nedomāja arī par sevi pašu; Čičikovs tāpēc nedomāja par Chlobujevu, ka īstenībā visas viņa domas aizņēma ne pa jokam iegūtais pirkums. Lai nu kā, bet pēc fantazijas muižas, pēkšņi sajuzdamies par īstu, patiesu, pavisam ne fantazijas muižas īpašnieku, viņš kļuva domīgs, un domas kļuva cienīgākas un negribot piešķīra sejai svarīgu izteiksmi. «Pacietība, darbs! Tas nav nekas grūts: ar to jau esmu iepazinies, tā sacīt, bērnautos. Esmu jau to pieredzējis. Bet vai tagad, šais gados, būs vēl tik daudz pacietības kā jaunībā?» Lai nu kā, lai kā viņš iztirzāja, lai no kuras puses apskatīja ieguvumu, viņš redzēja, ka katrā ziņā pirkums bija izdevīgs. Varēja darīt arī tā: pirms ieķīlā muižu lombardā, iepriekš pa gabalam izpārdot labāko zemi. Var ierīkoties arī tā, ka pats nodarbojas ar saimniecību un kļūst par muižas īpašnieku pēc Kostanžoglo parauga, izmantojot viņa kā kaimiņa un labvēļa padomus. Pat vēl tā varētu darīt, ka atkal pārdot muižu privātās rokās (protams, ja pašam netiktos saimniekot), atstājot sev aizbēgušos un mirušos. Tad izvirzās vēl cits labums: var pavisam pazust no šīs apkārtnes un nesamaksāt Kostanžoglo aizdoto naudu. Savāda doma! Nevar sacīt, ka Cičikovam tā būtu bijusi, bet tā radās pēkšņi, pati no sevis, kaitinādama un smiedamās un acis uz viņu mirkšķinādama. Palaidne! nerātne! Un kas gan ir šo pēkšņi uzbrūkošo domu radītājs? … Viņš izjuta patiku, — patiku no tā, ka tagad kļuvis muižnieks, — ne fantazijas, bet īsts muižnieks, kam jau ir zeme un ļaudis, un viss, kas piederas, un ļaudis — nevis iedomāti kā sapņu tēli, bet īsti. Un pamazām viņš sāka jau gan lēkāt, gan rokas berzēt, gan mirkšķināt pats sev, gan pūst pie mutes pieliktā dūrē, kā ar tauri kādu maršu un pat balsī izteica pats sev dažus uzmudinošus vārdus un nosaukumus, kā buldodziņ, kapaunīt. Bet tad, atcerēdamies, ka nav viens, pēkšņi apklusa, pacentās kaut kā apslāpēt pārāk lielo prieka uzplūdumu; un, kad Platonovs, dažas no šīm skaņām turēdams par kaut ko sev teiktu, jautāja: «ko?» viņš atbildēja: «neko.»

Tikai tad, palūkojies apkārt, viņš ieraudzīja, ka viņi jau sen brauc pa skaistu birzi; jauka bērzu virkne auga pa labi un kreisi. Meža bērzu un apšu baltie stumbri, mirdzēdami kā sniegots pāļu žogs, stalti un viegli izcēlās nesen attinušos lapu maigajā zaļumā. Lakstīgalas sacenzdamās skaļi pogoja birzē. Zālē dzeltēja meža tulpes. Viņš nespēja attapties, kā varējis gadīties šai jaukajā vietā, jo vēl nesen visapkārt bija klaji lauki. Starp kokiem pamirdzēja balta mūra baznīca, bet otrā pusē aiz birzs redzēja žogu. Ceļa galā parādījās kungs, kurš nāca tiem pretim, cepurē, ar zarainu nūju rokā. Tam pa priekšu tecēja angļu suns garām, tievām kājām.

«Lūk, brālis,» Platonovs sacīja. «Kučier, apstājies!» Un viņš izkāpa no ratiem, tāpat Čičikovs. Suņi jau bija paspējuši apostīties. Tievkājainais, straujais Azors ar savu straujo mēli nolaizīja Jarba purnu, pēc tam nolaizīja Platonova roku, palēcās uz Čičikovu un nolaizīja tam ausi.

Brāļi apkampās.

«Apžēlojies, Platon, ko tu ar mani daries?» apstājies teica brālis, kuru sauca Vasiliju.

«Kā ko?» vienaldzīgi atjautāja Platons.

«Nu kā tad ne? Trīs dienas par tevi nekas nebija zināms! Staļļa puisis atveda no Petucha tavu zirgu. «Ar kādu kungu,» saka, «esot aizbraucis.» Kaut jel vārdu būtu pateicis: uz kurieni, kādēļ, uz cik ilgu laiku? Apžēlojies, brālīt, kā nu tā var darīt? Bet es, dievs zina, ko pa šīm dienām esmu izdomājis !»

«Ko lai dara? aizmirsu,» Platonovs sacīja. «Mēk nobraucām pie Konstantin» Fjodoroviča: viņš liek tevi sveicināt, māsa — arī. Pāvel Ivanovič, iepazīstinu: brālis Vasilijs. — Brāl Vasilij! Te ir Pāvels Ivanovičs Čičikovs.»

Abi iepazīties uzaicinātie spieda viens otram roku un, noņēmuši cepures, saskūpstījās.

«Kas gan šis čičikovs tāds varētu būt?» brālis Vasilijs domāja. «Brālis Platons nav izvēlīgs pie iepazīšanās.» Viņš noskatīja Čičikovu, cik atļāva pieklājība, un redzēja, ka tas pēc izskata likās ļoti kārtīgs cilvēks.

Čičikovs no savas puses tāpat noskatīja, cik atļāva pieklājība, brāli Vasiliju un redzēja, ka brālis augumā zemāks par Platonu, tumšākiem matiem un nepavisam tik skaists sejā, bet viņa vaibstos manīja daudz vairāk dzīvības un apgarotības, vairāk sirds siltuma. Varēja nojaust, ka tas nebija tāds snauža. Bet šī puse Pāvelu Ivanoviču maz interesēja.

«Es, Vasja, nolēmu kopā ar Pāvelu Ivanoviču pabraukāt pa svēto Krievzemi… Varbūt ka atbrīvošos no sava splīna.»

«Kā tad tā pēkšņi nolēmi?» sacīja pārsteigts brālis Vasilijs; un gandrīz vēl būtu piebildis: «un pie tam ceļot ar cilvēku, kurš varbūt ir draņķis un velns viņu zina, kas!» Pilns neuzticības, viņš greizi nolūkoja čičikovu un redzēja apbrīnojamu pieklāj īgumu.

Viņi iegriezās pa labi vārtos. Pagalms bija senatnīgs; senatnīgs arī nams, kādus tagad neceļ — ar nojumēm, stāvu, augstu jumtu. Pagalma vidū auga divas milzu liepas un noēnoja to gandrīz pusē. Zem tām bija dau<jļz koka solu. Ziedoši ceriņkrūmi un ievas kā zīļu virkne stiepās visapkārt gar žogu, saviem zariem un ziediem to pilnīgi nosegdami. Kungu nams bija pilnīgi aizsegts, tikai durvis un logi mīlīgi raudzījās zem lapotnes. Aiz taisniem kā bulta koku stumbriem balsnīja virtuves, klētis un pagrabi. Viss bija birztalā. Visu birzi tricināja lakstīgalu pogošana. Dvēseli pārņēma savāda patīkama miera sajūta. Un atgādināja tos bezrūpīgos laikus, kad visa dzīve bija labsirdīga un viss bija vienkāršs un skaidrs. Brālis Vasilijs aicināja Čičikovu piesēst. Viņi nosēdās uz soliem zem liepām.

Gadu 17 vecs zēns, skaistā, sārtā kokvilnas kreklā, atnesa • un nolika viņu priekšā karafas ar dažādas krāsas un dažādu šķirņu augļu kvasiem, gan bieziem kā eļļa, gan putojošiem kā gāzētās limonādes. Karafas nolicis, viņš paņēma pie koka pieslieto lāpstu un aizgāja dārzā. Brāļiem Platonoviem, tāpat kā svainim Kostanžoglo, īpašu sulaiņu nebija: tie bija vai nu dārznieki, vai saimes ļaudis, kuri pēc kārtas pildīja šo pienākumu. Brālis Vasilijs bija tais uzskatos, ka sulaiņi nav kārta: kaut ko pasniegt var kurš katrs un tam nolūkam neder turēt atsevišķus ļaudis; ka krievu cilvēks tikai tā esot labs un brašs un neesot sliņķis, ja viņš valkā kreklu un zemnieka svārkus; bet, tiklīdz apvilks vācu drēbes, tūlīt kļūs ir neveikls, ir neizdarīgs, ir sliņķis, pat kreklu nepārmainīs, pat vairs pirtī neies, gulēs ar visiem svārkiem, un zem vācu svārkiem tam iemetīsies negals blakšu un blusu. Varbūt šai ziņā viņam bija taisnība. Viņu sādžā ļaudis ģērbās sevišķi švītīgi: galvas vainagi sievietēm visi bija zeltā, bet kreklu piedurknes — gluži kā turku šalles apšuves.

«Tie ir mūsu mājas ieslavētie kvasi,» sacīja brālis Vasilijs.

Čičikovs sev pielēja glāzi no pirmās karafas — īsts liepu medus, kādu viņš reiz bija dzēris Polijā; dzirkstī kā šampanietis, bet gāze iesitās no mutes degunā. «Nektārs» viņš sacīja. Izdzēra glāzi no otras karafas — vēl labāks.

«Dzērienu dzēriens!» Čičikovs teica. «Varu sacīt, ka pie

jūsu cienījamā svaiņa, Konstantina Fjodoroviča, dzēru vislabāko liķieri, bet pie jums — vislabāko kvasu.»

«Liķieris gan arī ir rio mums; to māsa tur ieveda. Uz kādu pusi un uz kurām vietām domājat braukt?» jautāja brālis Vasilijs.

«Es braucu», Čičikovs sacīja, viegli šūpodamies uz sola un ar roku glāstīdams ceļgalu un pieliekdamies: «ne tik daudz savās, kā citu vajadzībās. Ģenerālis Betriščevs, tuvs draugs un, var sacīt, labdaris, lūdza apciemot radus. Radi, protams, paliek radi, bet pa daļai, tā sacīt, arī pats sevis dēļ; jo nerunājot nemaz par labumu hemoroidalā ziņā, redzēt pasauli un apgrozīties starp ļaudīm — jau pats par sevi ir, tā sacīt, dzīva grāmata un otrā zinātne.»

Brālis Vasilijs kļuva domīgs. Šis cilvēks gan runā mazliet puķaini, bet viņa vārdos tomēr ir taisnība, viņš nodomāja. Brīdi klusējis, viņš teica Platonam: «Man rodas doma, Pia- ton, ka ceļošana varbūt tevi patiesi sapurinās. Tava kaite nav nekas cits kā garīgs splīns. Tu vienkārši esi iesnaudies — un iesnaudies nevis no dzīves apnikuma vai paguruma, bet no dzīves iespaidu un izjūtu trūkuma. Ar mani ir gluži otrādi. Es ļoti vēlētos neizjust tik dzīvi un neņemt tik tuvu pie sirds visu, kas gadās.»

«Paša varā ir ņemt visu tuvu pie sirds,» Platons teica. «Pats tu meklē sev nemieru, un pats sev saceri uztraukumus.»

«Kā sacerēt, kad bez tam jau ik uz soļa gadās nepatikšanas?» sacīja Vasilijs. «Vai tu esi dzirdējis, kādu joku pa tavu prombūtnes laiku mums iztaisījis Ļeņicins? — Sagrābis atmatu, kur mēs mēdzam Lieldienās svētkus rīkot. Vispirms šo atmatu es ne par kādu naudu… Te ik pavasari mani zemnieki svin Lieldienas svētkus, ar to saistītas sādžas senu dienu atmiņas; bet tradicijas man — svēta lieta, un to dēļ esmu gatavs ziedot visu.»

«Nezina, tāpēc sagrābis,» Platons sacīja: «cilvēks jauns, tikko atbraucis no Pēterburgas; vajag tam paskaidrot, izstāstīt.»

«Zina, ļoti labi zina. Es aizsūtīju viņam pateikt, bet viņš atbildēja ar rupjībām.»

«Tev pašam vajadzēja aizbraukt izskaidroties. Aprunājies pats ar viņu.»

«Nu, ne. Viņš par daudz uzpūtīgs. Es pie viņa nebraukšu. Esi tik labs, aizbrauc pats, ja vēlies.»

«Es brauktu, bet es jau neiejaucos … Viņš var apvest mani ap stūri, piekrāpt.»

«Ja jums patīk, tad es braukšu,» Čičikovs teica: «pastāstiet, kas par lietu.»

Vasilijs paraudzījās viņā un nodomāja: «Skat, kāds uz braukšanu!»

«Pastāstiet tikai man, kas viņš par cilvēku,» Čičikovs sacīja: «un kas par lietu.»

«Kā nu varu jums uzlikt tādu nepatīkamu uzdevumu. Kā cilvēks viņš, manuprāt, ir draņķīgs: no mūsu guberņas vienkāršajiem, sīkajiem muižnieciņiem uzdienējis Pēterburgā, apprecējis tur kāda ārlaulības meitu un sāk dižoties. Nosaka toni. Bet arī pie mums ļaudis nav muļķi: mode mums nav likums, bet Pēterburga nav baznīca.»

«Protams,» Čičikovs piekrita: «bet kas par lietu?»

«Vai redzat? viņam, protams, vajadzīga zeme. Ja viņš nebūtu tā uzvedies, es labprāt tam dotu citā vietā par velti, un ne tā … Bet tagad ērcīgs cilvēks nodomās …»

«Manuprāt, vislabāk izrunāties: varbūt lieta… Man ir uzticētas lietas, un neviens nenožēlos … lūk, arī ģenerālis Betriščevs…»

«Bet man patiesi neērti, ka jums būs jārunā ar tādu cilvēku …»

«… un sevišķi vērā ņemot, lai tas būtu slepeni,» čičikovs sacīja: «jo ne tik daudz pats pārkāpums, cik kārdinājums ir kaitīgs.»

«Jā, tā ir, tā ir,» sacīja Ļeņicins, gluži uz sāniem galvu noliecis.

«Cik patīkami sastapt vienādi domājošu cilvēku!» Čičikovs teica. «Man ir viena lieta, reizē ir likumīga, ir nelikumīga: no ārienes nelikumīga, bet būtībā likumīga. Tā kā man vajadzīgi ieķīlājumi, negribu nevienam uzlikt risku maksāt pa divi rubļi no dzīvas dvēseles. Ja nu gadītos, ka bankrotēju, — no kā lai dievs pasarga, — īpašniekam taču nepatīkami, un es nolēmu izmantot aizbēgušos un mirušos, kas vēl nav izsvītroti no revizijas, lai pie viena pastrādātu ir kristīgu darbu, ir atbrīvotu nabaga īpašnieku no nodokju samaksas smaguma par tiesu. Mēs savā starpā tikai formāli nokārtosim pirkšanas līgumu kā par dzīviem.»

«Tas tomēr ir kaut kas pārāk dīvains,» nodomāja Ļeņicins un pavirzījās ar krēslu mazliet atpakaļ. «Sī lieta tomēr ir tāda…» viņš iesāka.

«Bet kārdināšana nebūs, tāpēc, ka slepeni,» atbildēja Čičikovs: «un pie tam starp labi domājošiem cilvēkiem.»

«Lai nu gan, tomēr šī lieta tā kā …»

«Bet kārdināšanas nav nekādas,» visai tieši un atklāti teica Čičikovs. «Tas ir tāds darījums, kā nupat apspriedām: starp labi domājošiem cilvēkiem, saprātīgos gados un, liekas, labas činas, un pie tam slepenībā.» Tā runādams, viņš tam raudzījās acīs vaļsirdīgi un godīgi.

Lai cik izvairīgs bija Ļeņicins, lai kāds lietpratējs viņš bija darbvedības lietās, bet nu viņš bija pilnīgā neizpratnē, jo vairāk tāpēc, ka kaut kādā dīvainā kārtā viņš bija sapinies it kā paša tīklos. Viņš nepavisam nebija spējīgs uz netaisnī- bām un nekā netaisna pat slepeni negribēja darīt. «Kas par dīvainu gadījumu!» viņš nodomāja. «Iedraudzējies nu tuvāk ar godīgiem ļaudīm! Kā nu darīt!» Bet liktenis un apstākļi it kā tīši iznāca labvēlīgi Cičikovam. It kā tādēļ, lai palīdzētu šai grūtajā lietā, istabā ienāca jaunā namamāte, Ļeņicina laulātā draudzene, bāla, vāja, maza auguma, bet pēc Pēterburgas modes apģērbusies, liela comme il faut ļaužu cienītāja. Viņai pakaļ aukle nesa rokās pirmdzimto, nesen apprecējušos laulāto ļaužu maigās mīlas augli. Veikli tuvodamies, cilādamies un galvu sānis pieliekdams, Čičikovs pilnīgi apbūra Pēterburgas dāmu un arī viņas bērnu. No sākuma tas laida vaļā brēkšanu, bet ar vārdiem: «Ahu, ahu, sirsniņ,» sitot knipjus, un vilinot ar pulksteņa sirdsveidīgo skaisto karneola breloku, viņam izdevās bērnu pārvilināt savās rokās. Tad viņš sāka to ūcināt līdz pašiem griestiem un ar to sacēla bērnā tīkamu smaidu, kas ārkārtīgi iepriecināja abus vecākus. Bet vai nu no negaidītā prieka, vai kaut kā citādi, bērns pēkšņi slikti uzvedās.

«Ak mans dievs!» iesaucās Ļeņicina sieva: «viņš jums sabojāja visu fraku!»

Čičikovs paraudzījās: visa jaunās frakas piedurkne bija sagandēta. «Kaut tevi trieka ķertu, velnēn!» viņš dusmās nodomāja.

Namatēvs, namamāte, aukle — visi skrēja pēc odekolona: no visām pusēm ņēmās viņu tīrīt.

«Nekas, nekas, pavisam nekas!» Čičikovs sacīja, cenzdamies savā sejā pēc iespējas uzturēt jautru izteiksmi. «Ko gan var sabojāt bērns šai sava mūža zelta laikmetā?» viņš atkārtoja: bet tajā pašā laikā domāja: «Cik trāpīgi, bestija, kaut vilki tevi saplēstu, to iztaisīja, nolādētais nelietēns!»

Šis šķietami gluži neievērojamais apstāklis pilnīgi nosvēra namatēvu Cičikova lietai par labu. Kā var atteikt tādam viesim, kurš parādījis tik daudz nevainīgu glāstu bērniņam un augstsirdīgi paša fraku ziedojis? Lai nerādītu sliktu piemēru, nolēma lietu nokārtot slepeni, jo kaitīga nav pati lieta, bet kārdināšana.

«Atļaujiet arī man kā pateicību par pakalpojumu samaksāt jums arī ar pakalpojumu. Gribu būt starpnieks jūsu strīdā ar brāļiem Platonoviem. Jums vajadzīga zeme, vai ne tā? .. .»

NODAĻA [14]

Visi pasaulē apdara savus darbus. Kas kādam der, pēc tā viņš ķer, saka paruna. Ceļošanai pa lādēm bija panākumi, tā ka pēc šīs ekspedicijas šis tas pārceļoja paša lādītē. Vārdu sakot, viss bija gudri nodarīts. Čičikovs ne jau zaga, bet izmantoja. Ikviens no mums kaut ko izmanto: tas kroņa mežu, tas ekonomiskās sumas, tas apzog savus bērnus kaut kādas iebraukušas aktrises dēļ, tas zemniekus Gambsa mēbeļu vai karietes dēļ. Ko darīt, ja pasaulē saradušies tik daudz vilinājumu un dārgie restorāni ar ārprātīgām cenām, un maskera- des, un izpriecas, un dejas ar čigānietēm. Ir taču grūti atturēties, ja visi visapkārt dara to pašu un ja mode prasa — atturies nu! Cičikovam gan jau vajadzēja braukt, bet celi bija kļuvuši neizbraucami. Pa tam pilsētā gatavojās cits gada tirgus — īstenais muižnieku. Iepriekšējais bija vairāk zirgu tirgus, lopiem, jēlvielām un dažādām zemnieku vajadzībām, kur tirgojās uzpircēji un kulaki. Turpretī tagad še bija savests viss, ko kungu patēriņam tirgotāji bija sapirkušies Ņižegorodas tirgū. Sabrauca krievu naudas maku tukšotāji, francūži ar pomadēm un fracuzietes ar cepurēm, ar asinīm un pūlēm iegūtās naudiņas ierausēji — šis Ēģiptes siseņu bars, kas, pēc Kostanžoglo izteiciena, ne tikai kā visu norij, bet pat atstāj zemē iekašātas oliņas.

Tikai neraža un nelaimīga īsti ……….. daudzus muižniekus atturēja viņu sādžās. Bet par to rosīgi kļuva ierēdņi, kuri necieš no neražas; par postu arī viņu sievas. Salasījušies dažādas grāmatas, kas pēdējā laikā izdotas ar nolūku iedvest cilvēcei visādas jaunas prasības, tie sajuta neparastu alku izmēģināt visas jaunās baudas. Francūzis atvēra jaunu iestādi — kaut kādu līdz šim guberņā nedzirdētu iluminētu vokzali, ar it kā neparasti lētām vakariņām un pie tam vēl puse uz parāda. Ar to pietika, lai ne tikai galda priekšnieki, bet arī visi kancelejisti cerībā uz gaidāmiem kukuļiem no lūdzējiem Radās vēlēšanās padižoties vienam otra priekšā

ar zirgiem un kučieriem. Kāds izpriecas kāro kārtu saplūdums!.. . Nevērojot nejauko laiku un slapjdraņķi, greznas ekipāžās ripoja šurp un turp. Dievs zina, kur tās radušās, bet arī Pēterburgā neatpaliktu Tirgoņi, komiji, veikli platmales cilādami, aicināja veikalos kundzes. Reti kur redzēja bārdaiņus kažokādas cepurēs. Visi bija eiropiska izskata ar skūtiem vaigiem, visi iepuvušiem zobiem.

«Lūdzu, esiet tik laipni! Ienāciet tikai bodē! Kungs, kungs!» šur tur klaigāja zeņķi.

Bet ar Eiropu iepazinušies uz tiem raudzījās tikai ar nicināšanu …; tie tikai paretam ar cieņas izjūtu aicināja! «Št……………. » vai: «Še ir zibera, klēra un melna vadmala.»

«Vai ir brūkleņu krāsas vadmala ar dzirksteli?» Čičikovs jautāja.

«Lieliskas vadmalas,» teica tirgotājs, ar vienu roku paceldams cepuri, ar otru norādīdams uz bodi. Čičikovs iegāja bodē. Veikli pacēla letes dēli…………… un atradās tās otrā pusē, ar muguru pret precēm, kas bija sakrautas no apakšas līdz griestiem, baķis uz baķa, un ar seju pret pircēju. Veikli abām rokām atbalstījies un viegli tajās ar visu stāvu salīgojies, jautāja: «Kādas vadmalas vēlaties?»

«Ar dzirksteli, olīvu vai pudeļkrāsā, tā sakot, uz brūkleņ- krāsas pusi,» teica Čičikovs. «Varu apgalvot, ka dabūsiet pirmo šķiru, par kuru labāku vienīgi izglītotās galvaspilsētās varētu. atrast. Zēn! pasniedz vadmalu no augšas, to ar 34. numuru. Tad ne jel to, brālīt! Ko tu mūždien lien augstāk par savu sfēru, gluži kā kāds proletārietis! Svied to šurp. Tā tik ir vadmala!» Un, attinis no otra gala, tirgotājs to piebāza Cičikovam pie paša deguna, tā ka tas zīdaino spīdumu varēja ne tikai ar roku paglāstīt, bet pat paost.

«Laba, bet tomēr ne tā,» Čičikovs sacīja. «Esmu dienējis muitā, tādēļ dodiet man augstākā labuma, kāda tik ir, un pie tam vairāk uz sarkano ne uz pudeļkrāsas pusi, bet lai tuvotos brūklenei.»

«Saprotu: jūs īsteni vēlaties tādu krāsu, kas pašlaik sāk nākt modē. Ir man vislabākās īpašības vadmala. Jau iepriekš pasaku, ka cena augsta, bet arī labums augsts.»

Eiropietis kāpa augšā. Nokrita baķis. Viņš to attina ar seno laiku mākslu, pat piemirsis uz mirkli, ka tagad viņš pieder jau pie vēlākās paaudzes, un, lai gaismā labāk varētu apskatīt, izgāja pat no bodes un tur, acis no gaismas miegdams, sacīja: «Ļoti jauka krāsa! Vadmala — Navarinas dūmi ar liesmu.»

Vadmala patika; par cenu vienojās, kaut gan tā, kā tirgotājs apgalvoja, pašam dārgāk iznākot. Tad notika drānas plēšana abām rokām. Ietīšana papīrā notika krieviski — neticamā ātrumā. Sainis grozījās zem vieglās auklas, kas to aptvēra ar dzīvu drebošu mezglu, šķēres pārgrieza auklu, un viss jau atradās karietē. Tirgotājs pacēla cepuri. Cepures celšanas iemesls: viņš izvilka no kabatas naudu.

«Parādiet man melnu vadmalu,» atskanēja balss.

«Kaut nelabais parautu, Chlobujevs,» Čičikovs noteica pie sevis un atgrieza muguru, lai viņu nepamanītu, jo neprātīgi viņam šķita no savas puses uzsākt ar to kaut kādu izsķaidro- šanos mantojuma lietā. Bet tas jau bija viņu pamanījis.

«Kā tad tā, Pāvel Ivanovič, vai jūs ar nolūku neizvairāties no manis? Nekur nevaru jūs atrast, bet lietas ir tādas, ka mums nopietni jāaprunājas.»

«Godājamais, godājamais,» sacīja Čičikovs, spiezdams viņa rokas: «ticiet, ka visnotaļ gribu ar jums parunāties, bet nepavisam nav laika.» Bet pats pie sevis nodomāja: «Kaut nelabais tevi parautu!» Un pēkšņi ieraudzīja ienākošo Mura- zovu. «Ak dievs, Afanasij Vasiljevič! Kā jūsu veselība?»

«Bet kā jūsu?» Murazovs, sacīja, paceldams cepuri. Tirgotājs un Chlobujevs noņēma savas galvas segas. .

«Lūk, krusti, un arī gulēt lāgā nevaru. Varbūt no tā, ka maz kustos…»

Bet Murazovs, neiedziļinādamies Čičikova kaišu cēloņos pievērsās Chlobujevam: «Lūk, es, Semjon Semjonovič, ieraudzīju, ka jūs iegājāt veikalā, — nācu jums pakaļ. Man kaut kas jāparunā, vai nepiebrauksiet pie manis?»

«Kā ne, kā ne!» steidzīgi teica Chlobujevs un izgāja kopā ar viņu.

«Kas tiem varētu būt runājams?» nodomāja Čičikovs. 804

«Afanasijs Vasiljevičs ir godājams un gudrs cilvēks,» tirgotājs sacīja: «savu lietu zina, bet izglītības nav. Tirgotājs taču ir negociants, bet ne tirgonis. Te apvienoti ir budžets, ir reakcija, bet citādi iznāks pauperisms,» Čičikovs atmeta ar roku

«Pāvel Ivanovič, es jūs visur meklēju,» aiz viņiem atskanēja Ļeņicina balss. Tirgotājs godbijīgi noņēma cepuri.

«Ak Fjodor Fjodorovič!»

«Dieva dēj, brauciet man līdzi: man jāparunā ar jums,» viņš teica. Čičikovs paraudzījās — viņa seja izskatījās uztraukta. Norēķinājies ar tirgotāju, viņš atstāja veikalu.

«Gaidu jūs, Semjon Semjonovič,» sacīja Murazovs, ieraudzījis ienākušo Chlobujevu: «lūdzu manā istabiņā.» Viņš ieveda Chlobujevu jau lasītājiem pazīstamajā istabiņā, par ķo vienkāršāku nevarētu atrast pat pie ierēdņa, kas pelna septiņi simti rubļu gadā.

«Sakiet, tagad, es domāju, jūsu apstākļi ir labāki? Pēc krustmātes nāves jums tomēr kaut kas tika.»

«Nu, kā lai jums saku, Afanasij Vasiljevič? Nezinu, vai mani apstākļi būtu labāki. Es mantoju tikai piecdesmit dvēseles zemnieku un trīsdesmit tūkstošus naudā, ar ko jānomaksā daļa manu parādu, — un atkal man nav nekā. Bet galvenais, ka šī mantojuma lieta ir pavisam netīra. Tur, Afanasij Vasiljevič, notikušas tādas blēdības! Es jums tūlīt izstāstīšu, un jūs brīnīsieties, kas notiek. Šis Čičikovs …»

«Atļaujiet, Semjon Semjonovič; pirms runājam par šo Čičikovu, atļaujiet parunāt īpaši par jums. Sakiet man, cik, pēc jūsu domām, pietiktu, lai jūs pilnīgi uzlabotu savu stāvokli?»

«Mans stāvoklis ir grūts,» sacīja Chlobujevs. «Un lai uzlabotu apstākļus, lai norēķinātos ar visiem un lai varētu dzīvot mērenā pārticībā, man vajadzīgi vismaz 100 tūkstoši, ja ne vairāk, — vārdu sakot — man tas nav iespējams.»

«Nu, ja jums tā būtu, kā tad jūs dzīvotu?»

«Nu, tad es iegādātos dzīvoklīti, nodarbotos ar bērnu audzināšanu. Par sevi pašu vairs nav ko domāt: mana karjera izbeigta, tāpēc ka vairs neiznāk dienēt: es vairs nekur nederu.»

«Un tomēr dzīve paliek dīka, bet dīkdienā rodas kārdinājumi, par ko nodarbināts cilvēks neiedomātos.»

«Nevaru. Nekam es neesmu derīgs; esmu kļuvis stulbs, krusti sāp.»

«Bet kā tad var dzīvot bez darba? Kā cilvēks var būt bez amata, bez vietas? Apžēlojieties! Paraugieties uz ikvienu dieva radību: katra kaut kam lieti der, katrai ir savs attaisnojums. Pat akmens ir tādēļ, lai viņu lietā liktu, bet cilvēks, saprātīgs radījums, lai tas paliktu bez kāda labuma, — vai tas maz iespējams?»

«Nu, es jau nedomāju pavisam bez darba. Varu nodoties bērnu audzināšanai.»

«Nē, Semjon Semjonovič, nē! tas ir visgrūtāk. Kā tas lai audzinātu bērnus, kas pats sevi nav izaudzinājis? Bērnus var audzināt tikai ar paša dzīves piemēru. Bet vai jūsu dzīve tiem der par piemēru? Vai tad viņiem mācīties to, kā dīkdieņa laiku nosist un kārtis spēlēt? Nē, Semjon Semjonovič, atdodiet bērnus man — jūs viņus samaitāsiet. Padomājiet ne pa jokam: jūs ir sagandējusi bezdarbība, — no tās jums jātiek vajā. Kā var dzīvot pasaulē, ne pie kā nesaistījies? Kaut kāds pienākums taču ir jāpilda. Pat algādzis, — arī tas kalpo. Viņš ēd lētāko maizi, bet paša pelnītu, un izjūt sava darba nozīmi.»

«Nudien, mēģināju, Afanasij Vasiljevič, centos uzveikt sevi! Ko darīt! esmu novecojis, kļuvis nespējīgs. Nu, ko man darīt? Vai patiesi iestāties dienestā? Nu, kā lai es ar saviem četrdesmit pieciem gadiem sēžos pie viena galda ar kancelejas ierēdņiem iesācējiem? Pie tam neesmu spējīgs kukuļus ņemt — nodarīšu postu pats sev un kaitēšu citiem. Tur jau viņiem ieviesušās savas kastas. Nē, Afanasij Vasiljevič, izdomājos, izmēģinājos, apsvēru visas dienesta vietas, — nekur nebūšu derīgs. Atliek tikai nespējnieku patversme …»

«Nespējnieku patversme tiem, kuri ir strādājuši; bet, kuri visu jaunību līksmojuši, tiem atbild kā skudra sienāzim: «Ej nu, padejo!» Un arī nespējnieku patversmē pūlas un strādā, vistu vis nespēlē, Semjon Semjonovič,» Murazovs sacīja, stingri viņu uzlūkodams: «jūs krāpjat ir sevi, ir mani.»

Murazovs stingri viņu uzlūkoja; bet nabaga Chlobujevs nekā nezināja atbildēt, Murazovam kļuva viņa žēl.

«Paklausieties, Semjon Semjonovič … Bet jūs taču lūdzat dievu, ejat baznīcā, es zinu, jūs nepalaižat garām ne rīta, ne vakara dievkalpojumu. Kaut gan jums negribas agri celties, jūs tomēr ceļaties un ejat, — ejat pulksten četros no rīta, kad vēl neviens nav augšā.»

«Tā ir cita lieta, Afanasij Vasiljevič. Es zinu, ks, to nedaru cilvēka dēļ, bet tā dēļ, ar kura pavēli mēs visi esam pasaulē. Ko darīt! Es ticu, ka viņš pret mani ir žēlīgs, ka, lai cik nejauks, cik pretīgs es arī esmu, bet viņš var man piedot un mani pieņemt, kurpretī ļaudis atstums ar kāju un vislabākais draugs mani nodos un tad vēl sacīs, ka augsta mērķa dēļ mani atstūmis.»

Chlobujeva sejā parādījās sarūgtinājums. Vecim noritēja asara, bet nekas

«Tad kalpojiet tam, kas ir tik žēlsirdīgs. Viņam darbs tikpat tīkams kā lūgšana. Ķerieties pie kaut kāda darba, bet ķerieties tā, it kā jūs to darītu viņa, bet ne ļaužu dēļ. Nu, vienkārši, grūdiet kaut ūdeni piestā, bet domājiet tikai, ka to darāt viņa dēļ. Jau tas vien būs labums, ka sliktiem darbiem — nospēlēšanos kārtīs, dzīrēm negaušu sabiedrībā, pasaulīgai uzdzīvei — jums neatliks laika. Ak, Semjon Semjonovič! Vai jūs pazīstat Ivanu Potapiču?»

«Pazīstu un ļoti cienīju.»

«Viņš bija labs tirgotājs: tam piederēja pusmiljons; bet kad visur redzēja peļņu — sāka izlaisties. Dēlam mācīja franču valodu, meitu izprecināja ģenerālim. Un nedzīvoja vairs pa savu tirgotavu vai biržas ielu, bet domāja tikai kā satikt draugus un vest uz traktieri tēju dzert; caurām dienām tur dzīvoja un — bankrotēja. Tad vēl dievs uzsūtīja nelaimi: dēls………. Tagad viņš, redziet, strādā pie manis kā

pārdevējs. Sāka no gala. Viņa apstākļi uzlabojušies. Atkal viņš varētu uzsākt tirgoties un tikt pie piecsimt tūkstošiem. «Pārdevējs esmu bijis, kā pārdevējs gribu nomirt. Tagad,» viņš saka, «esmu kļuvis vesels un žirgts, bet tad man bija radies vēders un ar ūdens slimību sāku sirgt.. . Nē!» saka. Un tēju viņš tagad vairs mutē neņem. Kāpostus un biezputru — un vairāk nekā, jā. Bet dievu viņš lūdz tā, kā neviens no mums nelūdz; nabagiem palīdz tā, kā neviens no mums nepalīdz; cits atkal labprāt palīdzētu, bet naudu nodzīvojis.»

Nabaga Chlobujevs kļuva domīgs.

Vecais saņēma viņa abas rokas. «Semjon Semjonovič! Ja jūs zinātu, kā man jūs žēl! Visu laiku domāju par jums. Lūk, paklausieties. Jūs zināt, ka klosterī dzīvo vientulis, ķurš neviena neredz. Tas ir liela prāta cilvēks, — tāda prāta, ka nezinu. Viņš nerunā; bet ja reiz dod padomu…

Es sāku viņam stāstīt, ka man ir paziņa, bet vārdu ne……….

ka, lūk, viņam ir kaite. Viņš klausījās, tad pēkšņi pārtrauca, teikdams: «Vispirms dieva lietas, tad savas. Ceļ baznīcu, bet naudas nav: jāvāc līdzekļi baznīcai!» Un aizcirta durvis. Es domāju, ko gan tas nozīmē? Redzams, negrib dot padoma. Iegriezos pie mūsu archimandrita. Tikko veru durvis, viņa pirmie vārdi man: vai es nezinot tādu cilvēku, kuram varētu uzdot vākt naudu baznīcai, kurš būtu no muižnieku vai tirgoņu kārtas, izglītotājs nekā citi, kas šo pienākumu uzskatītu kā savu dvēseles glābiņu. Tad es tūlīt atskārtu: «Ak mans dievs! šo vietu taču shimas cilvēks nozīmēja Semjonam Semjonovičam. Tas ir labs ceļš viņa kaitei. Ceļodams ar grāmatu no muižnieka pie zemnieka, no zemnieka pie muižnieka, viņš redzēs arī to, kā kurš dzīvo un kas kuram trūkst, — un tad, apceļojis dažas guberņas, pārbrauks, iepazinies ar daudz vietām un malām, daudz labāk par visiem tiem ļaudīm, kuri dzīvo pilsētās . .. Bet šādi ļaudis tagad vajadzīgi. Lūk, kņazs man teica, ka daudz viņš dotu, lai sameklētu tādu ierēdni, kas lietas pazītu nevis no papīriem, bet skaidri zinātu, kādas tās ir īstenībā, tāpēc ka no papīriem, saka, nav redzams: tā viss sarežģījies.»

«Jūs mani pavisam apmulsinājāt, izsitāt no sliedēm, Afanasij Vasiljevič,» Chlobujevs sacīja, raudzīdamies viņā brīnumu pilnām acīm. «Es neticu pat to, ka jūs tieši man to sakāt: tam vajadzīgs nenogurstošs, darbīgs cilvēks. Bez tam, kā lai atstāju sievu, bērnus, kuriem nav ko ēst?»

«Par sievu un bērniem neraizējieties. Es tos ņemšu savā gādībā, un skolotājs bērniem arī būs. Kam jums staigāt apkārt ar somu un lūgt dāvanas sev, krietnāk un labāk ir lūgt dievam. Es jums došu vienkāršu kibitku, kratīšanas nebaidieties, tas jūsu veselības labā. Es jums došu ceļā naudu līdzi, lai braukājot varat arī izdalīt tiem, kam visvairāk vajag. Te jūs varat daudz labu darbu pastrādāt: jūs nekļūdī- sieties, bet, kam dosiet, tas būs tā vērts bijis. Sādi apbraukājot, jūs sīki iepazīsiet visus, kas Tas nav tas, kā dažs

labs ierēdnis, kuru visi bīstas un no kura……. ; Bet ar jums, zinādami, ka lūdzat baznīcai, visi labprāt parunāsies.»

«Es redzu. Tā ir jauka doma, un es ļoti vēlētos kaut daļu no visa tā izpildīt; bet, patiesi, man liekas, ka tas ir pājri spēkiem.»

«Bet kas tad īsti mums ir pa spēkam?» teica Murazovs. «Taču nekas nav mums pa spēkam; viss ir pāri mūsu spēkiem. Bez palīdzības no augšas nekas nav veicams. Bet lūgšana kopo spēkus. Krustu mezdams, cilvēks saka: «Kungs, apžēlojies!» airē un nobrauc līdz krastam. Far to nav pat ilgi jādomā; tas vienkārši jāpieņem kā dieva nolikums. Tūlīt jums būs kibitka sagatavota; bet jūs aizejiet pie archimand- rita pēc grāmatas un svētības un ceļā projām.»

«Paklausu jums un pieņemu ne citādi kā dieva nolikumu.» — «Kungs, svētī!» viņš sacīja iekšķīgi un sajuta, ka dvēselē ienāk mundrums un spēks. It kā pats prāts viņā sāka mosties cerībā uz izeju no sava bēdīgā bezizejas stāvokļa. Tālumā iemirdzējās gaisma …

Bet, atstājuši Chlobujevu, atgriezīsimies pie Cičikova

Pa tam tiesā lieta gāja savu ceļu, ienāca lūgumi pēc lūgumiem. Uzradās radinieki, par kuriem neviens pat dzirdējis nebija. Kā putni salido uz maitu, tā visi salaidās uz lielo mantojumu, ko bija atstājusi vecene: sūdzības par Čičikovu, par to, ka pēdējais testaments viltots, sūdzības arī par pirmā testamenta neīstumu, pierādījumi par atstātās naudas zādzību un nobēdzināšanu. Radās arī apvainojumi pret čičikovu mirušo dvēseļu uzpirkšanā un kontrabandas dēkās, kad tas vēl strādājis muitā. Visu atklāja, uzzināja viņa agrāko dzīvi. Dievs zina, kādā ceļā visu to uzošņāja un uzzināja, — un bija ari atklājumi pat tādās lietās, par kurām, kā Čičikovs domāja, bez viņa un četrām sienām neviens nekā nezina. Pagaidām viss tas vēl bija tiesas noslēpums un līdz viņa ausīm nebija nonācis, kaut gan juriskonsulta drīz vien piesūtītā informācijās zīmīte deva viņam kaut cik nojēgu, ka ievārās putra. Vēstulītes saturs bija īss: «Steidzos jums paziņot, ka ar prāvu būs lielas klapatas, bet paturiet prātā, ka neder uztraukties. Galvenais — miers. Apdarīsim visu.» Šī zīmīte viņu pilnīgi nomierināja. «īsts ģēnijs,» sacīja Čičikovs. Visa laba galā ap to laiku drēbnieks atnesa uzvalku. Viņam radās liela vēlēšanās paraudzīties pašam uz sevi jaunajā Navarinas dūmu un liesmas krāsas frakā. Viņš uzvilka bikses, kas tam lieliski viscaur piekļāvās, kaut vai glezno. Jauki apņēma gūžas, lielus, zem vadmalas viņa locekļi rādījās vēl elastīgāki. Kad viņš uz muguras savilka sprādzi, vēders kļuva kā bungas. Viņš tam uzsita ar suku, piebilzdams: «Kā^s ērms! bet kopiespaidā iznāk glezna.» Fraka izrādījās pasūta vēl labāk par biksēm: nevienas krunciņas, sānos pieguloša, viducī izliekta, parādīdama tā lokanību. Uz Čičikova piezīmi, ka zem labās paduses mazliet žņaudz, skroderis tikai pavīpsnāja: tā vēl labāk piekļausies viducim. «Esiet mierīgs, darba ziņā esiet mierīgs,» viņš atkārtoja ar neslēptu svinīgumu: «izņemot Pēterburgu, nekur citur tādu neuzšūs.» Skroderis pats bija no Pēterburgas, un uz izkārtnes bija lasāms: Ārzemnieks no Londonas un Parīzes. Viņš nemīlēja jokot un ar divām pilsētām uzreiz gribēja aizbāzt visiem citiem skroderiem muti, lai vēlāk neviens ar tādām pilsētām nerādās un lai raksta sev kaut kādu Karlseru vai Kopengaru.

Čičikovs augstsirdīgi norēķinājās ar drēbnieku un, palicis viens, sāka aplūkot sevi spogulī kā artists ar estetisku gaumi un con amore. Izrādījās, it kā viss būtu vēl labāk nekā agrāk, vaidziņi interesantāki, zods kairinošāks, baltā apkaklīte deva vaigam toni, zilā atlasa kravate deva toni apkaklītei, jaunmodīgās krūtežas krokas deva toni kaklasaitei, greznā samta veste noteica toni krūtežai, bet Navarinas dūmu un liesmas krāsas fraka, spīdēdama kā zīds, deva toni visam. Pagriezās uz labo pusi — labi! Pagriezās uz kreiso pusi — vēl labāk! Viducis gluži kā kambarkungam vai tādam kungam, kas čivina franciski, kas pat dusmās neuzdrošinās izlamāties krievu valodā, bet šķendēsies franču dialektā — tik delikāti! Viņš, mazliet pieliecis galvu uz sāniem, mēģināja pieņemt pozi, it kā griezdamies pie dāmas vidējos gados ar vismodernāko izglītību: iznāca vienkārši glezna. Māksliniek, ņem otu un glezno! Pašapmierinātībā viņš uz vietas iztaisīja lēcienu, līdzīgu antrašā. Iedrebējās kumode, un no tās nokrita odekolona pudele; bet viņš par to neuztraucās. Kā jau pienākas, viņš aplamo pudeli nosauca par muļķi un nodomāja: «Kuru gan tagad vispirms apciemot? Vislabāk būtu ..» Pēkšņi priekšistabā — it kā piešu šķindēšana, un žandarms pilnā apbruņojumā, it kā savā personā veselu karaspēku ietverdams: «Pavēlēts šai pašā brīdī ierasties pie ģeneralguberna- tora!» Čičikovs apstulba. Viņa priekšā rēgojās briesmonis ar ūsām, ar zirga asti pie cepures, lente pār vienu plecu, lente pār otru plecu, milzīgs zobens piekārts pie sāniem. Viņam likās, ka otros sānos karātos arī šautene, un velns viņu sazina, kas vēl: vesels karaspēks vienā personā! Viņš mēģināja celt iebildumus, briesmonis rupji ierunājās: «Pavēlēts šai pašā brīdī!» Pa durvīm viņš ieraudzīja, ka priekšnamā pavīd vēl otrs briesmonis; paraudzījās pa logu — arī ekipāžā. Ko gan darīt? tāpat, kā bija, Navarinas dūmu un liesmas krāsas frakā, viņam nācās sēsties ratos un, pie visas miesas drebot, braukt pie ģenerālgubernatora žandarma pavadībā.

Priekšnamā viņam neļāva ne atjēgties. «Ejiet! kņazs jau gaida jūs,» sacīja dežurējošais ierēdnis. Kā miglā viņa priekšā pazibēja priekšistaba ar kurjeriem, kuri pieņēma vēstules, tad zāle, kurai tas izgāja cauri; viņam bija tikai viena doma: «Lūk, sagrābs un bez tiesas, bez kā, tieši uz Sibiriju!» Viņa sirds sāka pukstēt tik strauji, kā tā nepukst pat visgreizsirdīgākam mīlētājam. Beidzot liktenīgās durvis atvērās: parādījās kabinets ar portfeļiem, skapjiem un grāmatām un kņazs, bargs kā pati bardzība.

«Pazudinātājs, pazudinātājs!» Čičikovs teica: «viņš saplosīs mani kā vilks jēru.»

«Es jūs saudzēju, atļāvu jums palikt pilsētā, kaut gan jūs vajadzēja likt cietumā; bet jūs no jauna aptraipījāt sevi ar visnegodīgāko blēdību, ar kādu jebkad cilvēks sevi aptraipījis!» kņaza lūpas dusmās trīcēja.

«Kāds tad, jūsu gaišība, būtu tas visnegodīgākais darbs un blēdība?» Čičikovs, trīcēdams pie visas miesas, jautāja.

«Tā sieviete,» teica kņazs, panākdams mazliet tuvāk un raudzīdamies tieši Cičikova acīs: «tā sieviete, kura pēc jūsu diktātā parakstīja testamentu, ir notverta un tiks ar jums konfrontēta.»

Cičikova acis satumsa.

«Jūsu spožība! Teikšu visu patiesību. Esmu vainīgs; patiesi vainīgs; bet ne gluži vainīgs: naidnieki mani. apmelojuši.»

«Neviens jūs nevar apmelot, tāpēc ka jūsos ir vairāk nelietības, nekā pēdējais melis spēj izdomāt. Man šķiet, ka jūs visu mūžu neesat varējis iztikt bez negodīguma. Ik kapeika, ko jus esat ieguvis, ir gūta visnegodīgākā kārtā, zādzībā un negodīgi darbi, par ko — pātaga un Sibirija! Nē, nu pietiek! Šai pašā mirklī tevi novedīs uz cietumu, un tur, kopā ar pēdējiem neliešiem un laupītājiem, tev būs jāgaida sava likteņa izlemšana. Un tā vēl ir žēlsirdība, tādēļ, ka esi vairākkārt sliktāks par viņiem, tie ir tērpušies zemnieka drānās un kažoķelī, bet tu …» Viņš paraudzījās uz Navarinas dūmu un liesmas krāsas fraku un, parāvis auklu, piezvanīja.

«Jūsu spožība,» čičikovs iesaucās: «apžēlojieties! Jūs esat ģimenes tēvs. Ne sevis dēl lūdzos — vecīte — māte!»

«Melo!» nikni uzkliedza kņazs. «Arī toreiz tu mani lūdzi bērnu, ģimenes vārdā, kā tev nekad nav bijis, un tagad — māte.»

«Jūsu spožība! es esmu bezgodis un pēdējais nelietis,»

Čičikovs teica balsī……… «Es patiesi meloju, man nebija ne

bērnu, ne ģimenes; bet, dievs ir mans liecinieks, es arvien esmu gribējis apņemt sievu, pildīt cilvēka un pilsoņa pienākumu, lai vēlāk patiesi izpelnītos pilsoņu un priekšniecības cienīšanu … Bet kāda nelaimīga apstākļu sagadīšanās! Jūsu spožība! ar asinīm bija jāiegūst dienišķā pārtika. Ik uz soļa vilinājumi un kārdinājumi… ienaidnieki, pazudinātāji, laupītāji. Visa dzīve bija — kā auka vai kuģis jūras bangās, vētras varā. Esmu cilvēks, jūsu spožība!»

Pēkšņi no viņa acīm sāka līt asaras straumēm. Viņš nokrita pie kņaza kājām, kā bija: Navarinas dūmu un liesmas krāsas frakā, samta vestē ar atlasa kaklasaiti, brīnišķīgi pašūtās biksēs un frizūrā, kas dvesa pirmšķirīga odekolona saldo dvesmu, un skāra ar pieri grīdu.

«Nost no manis! Pasaukt zaldātus, lai ņem viņu!» kņazs teica ienākušajiem.

«Jūsu spožība!» Čičikovs kliedza un abām rokām apkampa kņaza zābaku.

Nepatikas sajūta pārskrēja pār visām kņaza dzīslām.

«Ejiet projām, saku jums!» viņš teica, pūlēdamies izraut savu kāju no Čičikova apkampiena.

«Jūsu spožība! No vietas nekustēšos, kamēr neiegūšu žēlastības,» Čičikovs runāja, neatlaizdamies no zābaka un ' šļūkdams pa grīdu kopā ar kāju savā Navarinas dūmu un liesmas krāsas frakā.

«Ejiet, saku jums!» viņš teica ar to neizskaidrojamo pretīguma sajūtu, ko izjūt cilvēks pret visnejēdzīgāko kukaini., kuru samīt nav dūšas. Viņš nopurināja kāju tā, ka Čičikovu ķēra zābaka sitiens pa degunu, lūpām un apaļo zodu, bet zābaku viņš nepalaida un ar vēl lielāku spēku turēja to savos apkampienos. Divi plecīgi žandarmi ar varu atrāva viņu un, saņēmuši zem padusēm, veda cauri visām istabām. Viņš bija bāls, nospiests, tai nejūtīgi šausmīgā stāvoklī, kādā mēdz būt cilvēks, redzot savā priekšā melno, neatvairāmo nāvi, šo mūsu dabai pretīgo briesmoni.

Taisni durvīs uz kāpnēm nāk pretim — Murazovs. Pēkšņi pamirdzēja cerības stars. Vienā mirklī, ar pārdabisku spēku viņš izrāvās no abu žandarmu rokām un nokrita pie pārsteigtā veča kājām.

«Mīļais Pāvel Ivanovič! Kas ar jums?»

«Glābiet! ved uz cietumu, uz nāvi…» Žandarmi viņu satvēra un aizveda, neļaudami runāt.

Sapelējis, mitrs aizgalds, ar garnizona zaldātu zābaku un autu smaku, nekrāsots galds, divi slikti krēsli, logs ar dzelzs režģi, pussabrukusi krāsns, caur kuras plaisām tikai dūmoja, bet nesildīja, — lūk, mītne, kurā tika ievietots mūsu varonis, kas jau sāka baudīt dzīves saldumu un smalkajā, jaunajā Navarinas dūmu un liesmas krāsas frakā vērst uz sevi tautiešu vērību. Neļāva viņam pat apgādāties ar nepieciešamām lietām, ņemt līdzi lādīti, kurā glabājās nauda, iegūta varbūt… Papīri, mirušo pirkšanas līgumi — viss tagad atradās ierēdņu rokās. Viņš nokrita pie zemes, un bezcerību skumjas kā grauzošs tārps apvija viņa sirdi. Arvien straujāk tas sāka krimst šo ne ar ko neaizsargāto sirdi. Vēl viena tāda diena, šādu skumju diena, un Cičikova vairs pasaulē nebūtu. Bet arī par Čičikovu nesnauda kāda visu- glābjoša roka. Stundu vēlāk cietuma durvis atvērās: ienāca vecais Murazovs. »

Ja dedzinošu slāpju mocītam, ceļa pīšļiem un putekļiem klātam, novārgušam, nogurušam ceļiniekam kāds ielietu izkaltušajā mutē lāsi avota ūdens, — tas viņu tā neatsvai- dzinātu, tā neveldzētu, kā atveldzējās nabaga Čičikovs.

«Mans glābēj!» Čičikovs teica, pēkšņi no grīdas, uz kuras plosošās bēdās bija nokritis, satverdams viņa roku, strauji to noskūpstīja un piespieda pie krūtīm. «Lai dievs jums atlīdzina par to, ka apciemojāt nelaimīgo!»

Viņš mirka asarās.

Vecais raudzījās viņā ar sāpīgi līdzjutīgu skatienu un tikai teica: «Ak Pāvel, Pavel Ivanovič! Pāvel Ivanovič, ko jūs esat Izdarījis!»

«Ko darīt! Iedzina postā nolādētā! Nezināju mēra; nepratu laikā apstāties. Nolādētais sātans mani paveda, izveda no cilvēciskā saprāta un apjēgas robežām. Nogrēkojos, nogrēkojos! Bet kā gan šitā var rīkoties? Muižnieku, muižnieku, bez tiesas, bez izmeklēšanas mest cietumā!… Muižnieku, Afanasij Vasiljevič! Kā gan var nedot laiku aiziet mājās pēc lietām? Tur taču tagad man viss palika bez pieskatīšanas. Lādīte, Afanasij Vasiljevič, lādīte, tajā visa mana manta. Iegūta sviedros, asinīs, gadu ilgās pūles, ar atteikšanos … Lādīte, Afanasij Vasiljevič! Taču nozags visu, izvazās! Ak dievs!»

Un, nespēdams aizturēt no jauna sirdij uznākušās bēdas, viņš iegaudojās skalā balsī, kas bija dzirdama cauri cietuma sienām un atskanēja tālumā, norāva atlasa kravati un, ar roku ieķēries apkaklē, saplēsa savu Navarinas dūmu un liesmas krāsas fraku.

«Ak Pāvel Ivanovič! Kā jūs šī manta apstulbojusi! Tās dēļ jūs neredzējāt savu drausmīgo stāvokli.»

«Labdari, glābiet, glābiet!» izmisis iekliedzās nabaga Pāvels Ivanovičs, nomezdamies viņam pie kājām. «Kņazs jūs mīl, jūsu dēļ visu darīs.»

«Nē, Pāvel Ivanovič, nevaru, lai kā gribētu, lai kā vēlētos. Jūs esat nokļuvis nepielūdzamā likuma un ne vis kāda cilvēka varā.»

«Viltnieks sātans paveda, cilvēku cilts izdzimtenis paveda!»

Sitās ar galvu sienā, bet roka ķēra krēslu tā, ka dūre sasitās asiņaina; bet ne sāpes galvā, ne sitiena smaguma nejuta.

«Pāvel Ivanovič, nomierinieties, padomājiet, kā jel ar dievu izlīgt, bet ne ar ļaudīm; padomājiet par savu nabaga dvēseli.»

«Ak, kāds gan mans liktenis, Afanasij Vasiljevič! Vai jel vienam cilvēkam ir vēl tāds liktenis? Esmu taču ar pacietību, var teikt, ar asiņainu pacietību, pelnījis kapeiku, ar pūlēm, ar grūtībām, ne vis tā, ka kādu būtu aplaupījis, valstskasi apzadzis, kā mēdz darīt. Kam es krāju kapeikas? Tādēļ, lai pārticībā nodzīvotu savu mūža atlikumu; atstātu sievai, bērniem, kurus domāju iegādāties tēvzemes labā, tēvzemes kalpībai. Lūk, kam es tās krāju! Nu, darīju netaisnību, nenoliedzu, darīju … bet ko lai dara? Bet netaisnību darīju tikai tad, kad redzēju, ka taisnā ceļā nekā nepanākt un ka greizais ceļš iznāk taisnāks. Bet es taču pūlējos, darīju visu. Ja ņēmu, tad no bagātiem. Bet tie nelieši, kas sēž tiesās, ņem no valstskases tūkstošus, laupa nabaga ļaudis, plēš pēdējo kapeiku no tā, kam nekā nav! … Kas tā par nelaimi, sakiet, — ikreiz, kad tikko sāku baudīt augļus un, tā sacīt, jau izstiepju roku, pēkšņi negaiss, apakšūdens akmens, viss kuģis sašķīst drumslās. Lūk, bija ap trīssimt tūkstoši kapi- tala; bija jau trīsstāvu nams; jau divas reizes sādžu pirku .. . Ak Afanasij Vasiljevič! par ko gan tā …? Par ko šādi sitieni? Vai tad arī bez tā mana dzīve nelīdzinās kuģim jūras viļņos? Kur debesu taisnība? Kur atalgojums par pacietību, par izcilu pastāvību? Esmu taču trīs reizes sācis no jauna; visu pazaudējis, sāku atkal ar kapeiku, kurpretī cits izmisumā sen jau būtu sācis dzert un satrūdējis kabakā. Kas gan bija jāpārvar, kas bija jāiztur! Ikkatra kapeika taču izcīnīta, tā sacīt, ar visiem dvēseles spēkiem!… Teiksim, citiem nācās viegli, bet man taču katra kapeika, kā saka paruna, bija ar trīskapeiku naglu pienaglota, un šo ar trīskapeiku naglu pienagloto kapeiku es ieguvu, dievs zina, ar tādu dzelzs izturību ..»

Nepanesamās sirdssāpēs viņš balsī iegaudojās, atkrita krēslā, norāva pavisam atplēsto, karājošos frakas stērbeli un aizmeta projām, un abām rokām ieķēries matos, par kuru nostiprināšanu viņš agrāk tā rūpējās, plēsa tos bez žēlastības, tīksminādamies sāpēs, ar ko gribēja nomākt ne ar ko nenomācamās sirdssāpes.

Ilgi viņa priekšā klusēdams sēdēja Murazovs un raudzījās uz šo neparasto pirmo reizi redzēto Bet nabaga sarūgtinātais cilvēks, kurš vēl nesen lidoja apkārt ar augstākās sabiedrības cilvēka vai karavīra veiklību, tagad plosījās saņurcītā, nepieklājīgā izskatā, saplēstā frakā un atpogātās biksēs, ar asinīs sadauzītu dūri, zākādams kaitīgos spēkus, kas uzbrūk cilvēkam.

«Ai Pāvel Ivanovič, Pāvel Ivanovič! Kas par cilvēku no jums iznāktu, ja tāpat, ar spēku un pacietību, jūs mestos uz labu darbu, ja jums būtu labāks mērķis! Mans dievs, cik daudz laba jūs padarītu! Ja kaut jel kāds no tiem ļaudīm, kas mīl labu, būtu licis lietā tik daudz pūles, kā jūs to darāt savas kapeikas iegūšanai, un prastu labā dēj ziedot ir savu pašmīlību, ir godkārību, netaupot sevi tā, kā jūs sevi netaupījāt savas kapeikas iegūšanā, — mans dievs, kā tad uzplauktu mūsu zeme! … Pāvel Ivanovič, Pāvel Ivanovič! Ne tā žēl, ka jūs noziedzāties citu priekšā, bet žēl tā, ka noziedzāties pats pret sevi, — pret tiem lielajiem spēkiem un spējām, ar ko esat apveltīts. Jūsu dzīves uzdevums būt lielam cilvēkam, bet jūs sevi pazudinājāt un novedāt bojā.»

Ir dvēseles noslēpumi: lai cik tālu maldu taku staigātājs arī būtu aizklīdis no taisnā ceļa, lai kā nelabojams noziedznieks arī būtu notrulinājis savas jūtas, lai cik tiepīgi viņš arī turētos pie savas izvirtušās dzīves, — bet, ja viņam pārmetīsi, aizrādot uz viņa tikumiem, kurus tas kaunā licis, tad viņā viss sašķobīsies un viņš neviļus nodrebēs.

«Afanasij Vasiljevič,» sacīja nabaga Čičikovs un abām rokām satvēra viņa rokas: «Ak, ja man izdotos tikt brīvībā, atgūt manu mantu! Zvēru jums, ka no šodienas sāktu citu dzīvi! Glābiet, labdari, glābiet!»

«Ko es varu darīt? Man būtu jākaro pret likumu. Pieņemsim, ka es pat uzņemtos to darīt; bet kņazs ir taisnīgs, — viņš neparko neatlaidīs.»

«Labdari! Jūs visu varat izdarīt. Ne likums mani. baida,— likuma priekšā es atradīšu līdzekļus, — bet tas, ka nevainīgs esmu iemests cietumā, ka te aiziešu bojā kā suns un ka mana manta, papīri, lādīte … Glābiet!»

Viņš apkampa veča kājas, slacīdams tās asarām.

«Ai Pāvel Ivanovič, Pāvel Ivanovič!» sacīja vecais Murazovs, galvu grozīdams: «kā šī manta jūs aklu padarījusi! Tās dēļ jūs nejūtat pat savu nabaga dvēseli!»

«Padomāšu arī par dvēseli, tikai glābiet!»

«Pāvel Ivanovič!…» vecais Murazovs sacīja un apklusa.

«Jūs glābt nav manā varā, — pats redzat. Bet, cik iespēšu, papūlēšos atvieglot jūsu likteni un atbrīvot. Es nezinu, vai tas izdosies, bet centīšos. Bet, ja, ko es neceru, tomēr izdotos,

Pāvel Ivanovič, — tad palūgšu jums atalgojumu par pūlēm: atmetiet savas ieraušanas tieksmes. Ticiet man uz goda vārdu, ja es zaudētu visu savu mantību, — un man tās ir vairāk nekā jums, — es neraudātu. Ai, ai, svarīgākais nav manta, ko man var konfiscēt, bet gan tas, ko neviens man nevar ne nozagt, ne atņemt! Jūs esat jau diezgan pasaulē padzīvojis. Pats jūs savu dzīvi nosaucāt par kuģi bangās. Jums jau ir no kā dzīvot savā mūža atlikumā. Apmetieties kādā klusā stūrītī, tuvāk baznīcai un vienkāršiem, labiem ļaudīm; vai, ja jums liela tieksme atstāt sev pēcnācējus, appreciet ne bagātu, labu meiteni, kura radusi pie mērenības un vienkāršas saimniecības. Aizmirstiet šo trokšņaino pasauli ar tās kārībām un vilinājumiem; un arī tā lai aizmirst jūs: nav tajā mierinājuma. Redziet: viss viņā ir naidnieks, kārdinātājs, nodevējs.»

«Katrā ziņā! Es jau gribēju, jau nodomāju uzsākt dzīvi, kā pienākas, domāju nodarboties ar saimniecību, mēreni dzīvot. Dēmons kārdinātājs pavedināja, noveda no ceja sātans, velns, elles izdzimums!»

Viņā atausa kaut kādas līdz šim svešas, nepazīstamas neizskaidrojamas jūtas, kaut kas viņā taisījās pamosties, kaut kas tāls, kaut kas.. kaut kas jau no agras bērnības nosmacēts ar skarbo, nedzīvo pamācību, skumjo bērnu dienu nemīlīgumu, tēva mājas tukšību, bezģimenes vientulību, trūkumu un pirmo iespaidu nabadzību, un it 'kā viss tas, kas………. ar skarbā likteņa skumjo skatienu, pa neskaidru

ziemas puteņa aizputinātu logu viņā paraudzījās, gribēja izrauties brīvībā. Viņš iestenējās un, abām plaukstām aizsedzis seju, skumjā balsī iesaucās: «Taisnība, taisnība!»

«Uz nelikumīga pamata nelīdzēja ne laužu pazīšana, ne pieredze. Bet ja tas viss būtu nostādīts uz likumīga pama» ta!…

Ak, Pāvel Ivanovič, kam jūs sevi pazudinājāt? Atmostieties vēl nav par vēlu, vēl laiks …»

«Nē, par vēlu, par vēlu!» viņš iestenējās tādā balsī, no kuras Murazovam tikko nepārplīsa sirds. «Sāku sajust, dzirdu, ka neeju pareizo ceļu, un ka tālu esmu noklīdis no taisnā ceļa, bet vairs nespēju! Nē, neesmu tā audzināts. Tēvs manī iekala tikumības mācības, sita, lika pārrakstīt tikumības likumus, bet pats manu acu priekšā zaga kaimiņu mežā malku un vēl mani pašu piespieda sev palīdzēt. Uzsāka netaisnīgu prāvošanos, sagandēja bārenīti, kuras aizbildnis bija. Piemērs ir spēcīgāks par likumiem. Es redzu, sajūtu, Afanasij Vasiljevič, ka nedzīvoju, kā vajag, bet nav vairs atceļa no grēcīgās dzīves: skaudra kļuvusi mana daba; nav mīlas uz labu, šīs jaukās tieksmes uz dievam tīkamiem darbiem, kas top par otru dabu, par pieradumu . . . Nav tādas kāres nodoties labiem darbiem, kāda ir mantas iegūšanā. Saku taisnību — ko darīt!»

Vecais dziļi nopūtās …

«Pāvel Ivanovič! Jums ir tik daudz gribas, tik daudz izturības. Zāles ir rūgtas, bet slimnieks tās taču dzer, zinādams, ka citādi neizveseļosies. Jums nav mīlestības uz labu, — dariet labu ar piespiešanos, bez mīlas uz to. Jums to pieskaitīs par vēl lielāku nopelnu nekā tam, kas dara labu, labu mīlēdams. Tikai dažas reizes piespiediet sevi, — tad rāsies arī mīla. Ticiet, viss nāks. Ir teikts mums: jācenšas pēc debesu valstības. Tikai ar piespiešanos pēc tās cenšoties… ar piespiešanos jātiecas, ar varu jāņem. Ak Pāvel Ivanovič! Jums taču piemīt tas spēks, kā citiem nav, šī dzelzu izturība — un vai jums neuzveikt? Patiesi, man liekas, jūs būtu milzis. Tagadējie cilvēki taču — bez gribas visi, vāji.»

Varēja redzēt, ka»šie vārdi iespiedās pašos Čičikova dvēseles dziļumos un tur skāra kaut ko slavas kārojošu. Ja nu ne gluži apņemšanos, tad tomēr kaut kas ciets un tai līdzās atmirdzēja viņa acīs …

«Afanasij Vasiljevič!» viņš sacīja noteikti: «ja jūs tikai izlūgsieties manu atsvabināšanu un iespēju aizbraukt no šejienes ar kaut cik līdzekļiem, es jums dodu vārdu sākt citu dzīvi: nopirkšu sādžiņu, kļūšu saimnieks, krāšu naudu ne sev, bet lai palīdzētu citiem, darīšu labu, cik spēšu; aizmirsīšu sevi un visas pilsētnieciskās dzīres un pārēšanās, dzīvošu vienkāršu, atturīgu dzīvi.»

«Lai dievs jūs stiprina pie šīs apņemšanās!» iepriecināts sacīja vecais. «Centīšos ar visiem spēkiem, lai izlūgtos no kņaza jūsu atsvabināšanu. Vai izdosies vai ne, to zina dievs. Katrā gadījumā, droši, jūsu liktenis mīkstināsies. Ak mans dievs! Apkampiet jel, atļaujiet man jūs apkampt. Patiesi, cik ļoti jūs mani iepriecējāt! Nu, ar dievu, eju tūlīt pie kņaza.»

Čičikovs palika viens.

Visa viņa daba bija satricināta un atmiekšķējusies. Kūst pat platins, viscietākais no metāliem, kas visilgāk pretojas ugunij.: kad kausējamā krāsnī pastiprina uguni, pūš plēšas un rodas neciešams uguns karstums, — tiepīgais balē un arī pārvēršas šķidrumā; tāpat visstiprākais vīrs padodas nelaimju kausētavā, kad tās, pastiprinādamās ar savu neciešamo uguni, dedzina nocietināto dabu .. .

«Pats neprotu un neizjūtu, bet pielikšu visus spēkus, lai citiem iiktu izjust; pats esmu slikts un neko bet visus spēkus izlietošu, lai pamudinātu citus; pats esmu slikts kristietis, bet visus spēkus izlietošu, lai nekristu kārdināšanā. Pūlēšos, strādāšu sādžā ar sviedriem vaigā un rīkošos godīgi, tā, lai arī citus uz labu ietekmētu. Vai taa patiesi es esmu pavisam nederīgs! Ir saimniecības dāvanas, no dabas esmu taupīgs, veikls un saprātīgs, pat neatlaidīgs. Vajag tikai apņemties …»

Tā domāja Čičikovs, un, likās, kaut ko nojauta ar puspa- modušamies dvēseles spēkiem. Likās, viņa daba tumšā nojautā sāka aptvert, ka ir kaut kāds pienākums, kas cilvēkam zemes virsū jāpilda, ko var pildīt visur, katrā kaktā, lai kādi būtu apstākļi, sajukums un maiņas, kas noris ap cilvēku tai vietā un kaktā, kurā viņš nolikts. Un viņa priekšā tik spilgti sāka notēloties tā darbīgā dzīve, tālu no pilsētas trokšņa un tiem vilinājumiem, ko cilvēks izdomājis dlkdienā, piemirs- dams darbu, ka viņš jau gandrīz piemirsa savu nepatīkamo stāvokli un varbūt pat varētu pateikties providencei par šo smago sitienu, ja tikai viņu palaidīs un atdos kaut daļu .. . Bet viņa netīrā aizgalda vienviru durvis atdarījās, ienāca ierēdņa persona — Samosvitovs, epikurietis, draiskulis, ar- šinu platiem pleciem, slaidiem gurniem, jauks biedrs, uzdzīvotājs un norūdīts bestija, kā par viņu paši biedri mēdza izteikties. Kara laikā šis cilvēks rādītu brīnumus: vajadzētu viņu sūtīt kaut kur izspraukties cauri nepieejamām, bīstamām vietām, nozagt naidniekam no paša degungala lielgabalu, — tas būtu viņa darbs. Bet, tā kā nebija izredzes už kara lauka varonībām, kas viņu droši vien padarītu par godīgu cilvēku, viņš, cik spēja, taisīja nejēdzības. Nesaprotama lieta! dīvainas bija viņa pārliecības un dziyes likumi: ar biedriem viņš bija krietns, nevienu neiegāza un, vārdu devis, to turēja; bet par sevi augstāko priekšniecību uzskatīja

par kaut ko līdzīļfU ienaidnieka baterijai, kam jāizlaužas cauri, uzbrukšanai izmantojot katru vājo vietu vai nolaidību.

«Visi mēs zinām par jūsu stāvokli, esam visu dzirdējuši,» viņš teica, redzedams, ka aiz viņa durvis cieši noslēdzas. «Nekas, nekas! Nebažījieties, — viss tiks nokārtots. Darbosimies visi jūsu labā, un — jūsu kalpi. Trīsdesmit tūkstošus par visiem — un vairāk nekā.»

«Patiesi?» iesaucās Čičikovs: «un tikšu pilnīgi attaisnots?»

«Pilnīgi! par zaudējumiem vēl saņemsiet atlīdzību.»

«Un par pūlēm?»

«Trīsdesmit tūkstoši. Tur jau viss kopā — ir mūsējiem, ir ģenerālgubernatora cilvēkiem, ir sekretaram.»

«Bet atļaujiet, kā tad es varu? … Visas manas lietas … lādīte … viss tagad aizzīmogots, uzraudzībā …»

«Pēc stundas saņemsiet visu. Sist saujā, vai?»

Čičikovs pasniedza roku. Viņa sirds pukstēja strauji, un viņš neticēja, ka tas būs iespējams …

«Pagaidām sveiki! Mūsu kopējais paziņa lika jums pateikt, ka galvenā lieta — miers un attapība.»

«Hm!» Čičikovs nodomāja: «saprotu — juriskonsults!»

Samosvitovs aizgāja. Čičikovs, viens palicis, vēl negribēja ticēt dzirdētam, bet tad, nepilnu stundu pēc šīs sarunas, tika atnesta lādīte: papīri, nauda—viss labākā kārtībā. Samosvitovs bija ieradies kā rīkotājs: izlamāja nolikto sardzi par to, ka nav bijusi modra, uzraugam lika pieprasīt vēl liekus zaldātus uzraudzības pastiprināšanai, paņēma ne tikai lādīti bet izmeklēja vēl pat tādus papīrus, kas kaut kā varētu Čičikovu kompromitēt, sasēja visu to kopā, aizzīmogoja un lika pašam zaldātam tūlīt to nonest Cičikovam it kā nepieciešamās lietas un guļampiederumus, tā ka Čičikovs kopā ar papīriem saņēma pat visu sildošo, kas nepieciešams viņa mirstīgām miesām. Šī ātrā atgūšana viņu neizsakāmi iepriecēja. Radās lielas cerības, un viņam no jauna sāka rēgoties kaut kādi vilinājumi: vakaros teātris, dejotāja, ar kuru tas draudzējās. Sādža un klusums sāka likties bālāki, pilsēta un troksnis — atkal spilgtāki, skaidrāki… Ai dzīve!

Bet pa tam tiesās un palatās risinājās lieta bezgalīgos apmēros. Strādāja skrīveru spalvas, un, šņaukdamas tabaku, pūlējās gudras galvas, kā mākslinieki tīksminādamās ap āķīgu likumpunktu. Juriskonsults, kā neredzams mags, nejusts darbināja visu mechanismu; galīgi samulsināja visus, pirms kāds jaudāja atjēgties. Viss sajuka vēl vairāk. Samos- vitovs pārdrošībā un nedzirdētā nekautrībā pārspēja pats sevi. Uzzinājis, kurā sardzē sēž notvertā sieviete, viņš devās tieši turp un iegāja tik droši un priekšnieciski, ka sargzaldāts tam atdeva godu un izstiepās visā augumā. «Vai sen te stāvi?» — «No paša rīta, jūsu labdzimtība.» — «Vai ilgi līdz maiņai?» — «Trīs stundas, jūsu labdzimtība.» — «Tu man būsi vajadzīgs. Es teikšu oficierim, lai tavā vietā atkomandē citu.» «Klausos jūsu labdzimtība!» Un, pārbraucis mājās, ne brītiņu nekavēdamies, lai neviena neiejauktu un noslēptu visus pavedienus, pats saģērbās par žandarmu — parādījās ar ūsām un vaiga bārdu — pats velns viņa nepazītu. Ieradās namā, kur bija čičikovs, un, paķēris pirmo sievieti, kas pagadījās, nodeva to diviem jauniem ierēdņiem, arī veikliem zēniem, bet pats, ūsains, ar šauteni, kā pienākas, ieradās sardzē: «Ej pie…………. , mani atsūtīja komandieris nostāvēt

tavā vietā maiņu.» Apmainījās un nostājās pats ar šauteni. Tas tikai bija vajadzīgs. Tai laikā pirmās sievietes vietā izrādījās jau otra, kura nekā ne zināja, ne saprata. Pirmo kaut kur tā noslēpa, ka pat vēlāk neuzzināja, kur tā palikusi. Pa tam, kamēr Samosvitovs uzstājās karavīra lomā, juriskonsults radīja brīnumus civilās lietās: no citas puses deva ziņu gubernatoram, ka prokurors par viņu raksta ziņojumu; žandarmērijas ierēdnim lika iegalvot, ka še slepeni dzīvojošs ierēdnis raksta par viņu ziņojumu; slepeni uzturošos ierēdni informēja, ka ir vēl slepenāks ierēdnis, kurš raksta ziņojumu par viņu, — un visus noveda tādā stāvokli, ka visiem bija jāgriežas pie viņa pēc padomiem. Iznāca tāda jezga: ziņojums nāca uz ziņojuma, un sāka atklāties tādas lietas, kādas pat saule nav redzējusi, un vēl tādas, kādu nemaz nebija. Un viss tika likts lietā un darbā: gan kurš ir nelikumīgs dēls, gan kāda dzimuma kāds un kādas kārtas, gan kam kāda mīļākā, gan kura sieva kam skrien pakaļ. Skandali, piedauzība un viss tā sajaucās un savijās kopā ar Cičikova notikumu ar mirušām dvēselēm, ka it nekā nevarēja saprast, kura no šīm lietām bija galvenā aplamība: abas izrādījās vienlīdz vērtas. Kad beidzot ģenerālgubernatoram sāka ienākt raksti, nabaga kņazs nekā nesaprata. Ļoti gudrs un veikls ierēdnis, kuram bija uzdots sastādīt ekstraktu, tikko nezaudēja prātu — nekādi nebija iespējams uztvert galus. Tai laikā kņazs bija norūpējies par daudzām citām lietām, vienu par otru nepatīkamāku. Vienā guberņas daļā izrādījās bads. Ierēdņi, kurus nosūtīja izdalīt maizi, kaut kā ne tā bija rīkojušies, kā pienācās. Otrā guberņas malā bija sakustējušies raskoļņiki. Kāds tiem bija papūtis, ka uzradies antikrists, kurš pat mirušiem nedod miera, uzpirkdams kaut kādas mirušas dvēseles. Biktēja un grēkoja, un, it kā antikristu tvarstot, nomušīja pavisam ne antikristus. Citā vietā zemnieki sadumpojās pret muižniekiem un kapteiņiem ispravņikiem. Kaut kādi klaidoņi palaida starp tiem baumas, ka esot pienācis tāds laiks, ka zemniekiem jātop par muižniekiem un jāģērbjoties frakās, bet muižnieki tērpšoties zemnieku svārkos un būšot zemnieki, — un vesels pagasts, neapsvērdams, ka tad taču par daudz saradīsies muižnieku un kapteiņu ispravņiku, atteicās maksāt………. nodokļus. Bija jāķeras pie varas līdzekļiem. Nabaga kņazs jutās visnomāktāķā garastāvoklī. Tad viņam paziņoja, ka ieradies alkciznieks. «Lai ienāk,» sacīja kņazs. Vecais iegāja.

«Te nu jums ir Čičikovs! Jūs iestājāties viņa labā, aizstāvējāt viņu. Tagad viņš iepinies tādā lietā, uz ko pēdējais zaglis neuzdrošināsies.»

«Atļaujiet ziņot, jūsu spožība, ka es šo lietu ne visai neizprotu.»

«Testamenta viltojums, un vēl kāds!… Par to draud publiska pār mācīšana ar pletnēm!»

«Jūsu gaišība, — es nerunāju, lai aizstāvētu Čičikovu, bet lieta — vēl nav pierādīta; nav izdarīta izmeklēšana.»

«Pierādījums — sieviete, kura bija saģērbta mirušās vietā, ir notverta. Es gribu viņu noklaušināt tieši jūsu klātienē.» Kņazs pazvanīja un lika atvest sievieti.

Murazovs apklusa.

«Visnegodīgākā lieta! Un, par kaunu, te iejaukti pilsētas pirmie ierēdņi, pats gubernators. Viņš nedrīkst būt tur, kur zagļi un vazaņķi!» iekaisis teica kņazs.

«Gubernators taču ir mantinieks; viņam bija tiesības prasīt; bet ka vēl citi no visām pusēm saskrēja, tad tas, jūsu spožība, ir cilvēciski. Bagātniece nomira, neatstājusi gudru un taisnīgu rīkojumu: salidoja no visām pusēm tīkotāji iedzīvoties - tas ir cilvēciskā dabā …»

«Bet kāpēc darīt nelietības? . . . Neģēļi,» sašutis sacīja kņazs. «Neviena laba ierēdņa man nav: visi nelieši!»

«Jūsu spožība! kurš gan no mums, kā pienākas, ir labs? Visi mūsu pilsētas ierēdņi — cilvēki, tiem sava vērtība un daudzi ļoti spējīgi darbā, bet grēks nevienam nav tālu.»

«Paklausieties, Afanasij Vasiljevič, sakiet man, — tikai jūs vienu es pazīstu kā godīgu cilvēku, — kas jums par indevi aizstāvēt visādus neliešus?»

«Jūsu spožība,» sacīja Murazovs: «lai kas būtu cilvēks, kuru jūs nosaucat par nelieti, viņš tomēr ir cilvēks. Kā gan ņeaizstāvēt cilvēku, ja zini, ka pusi visa ļauna viņš dara tāpēc, ka rupjš un neizglītots? Mēs taču ik uz soļa darām netaisnības un ik brīdi esam otra nelaimes cēlonis, un pat bez ļauna nodoma. Arī jūsu spožība izdarīja lielu netaisnību.»

«Kā!» izbrīnījies iesaucās kņazs, gluži pārsteigts no šāda negaidīta sarunas virziena.

Murazovs apstājās, paklusēja, it kā kaut ko pārdomādams, un beidzot teica: «Kaut jel tai pašā Derpeņņikova lietā.»

«Afanasij Vasiljevič! Noziegums pret valsts pamatlikumiem līdzīgs savas zemes nodevībai!»

«Es viņu neattaisnoju. Bet vai tas ir taisnīgi, ja nepiedzīvojušu jaunekli, kuru kāds cits pavedinājis un piemānījis, soda tāpat kā to, kas bijis viens no uzkūdītājiem? Taču vienāds liktenis ķēra Derpeņņikovu, ir kaut kādu Voronovu — Drjanoju, bet viņu noziegumi nav vienādi.»

«Dieva dēļ…» kņazs teica manāmā satraukumā: «vai jūs par to kaut ko zināt? sakiet. Es nesen vēl rakstīju tieši uz Pēterburgu par viņa likteņa mīkstināšanu.»

«Nē, jūsu spožība, es nerunāju par to, ka zinātu kaut ko tādu, ko jūs nezināt. Kaut gan, patiesi, ir viens tāds apstāklis, kas nāk viņam par labu, bet viņš pats nebūs ar mieru, tāpēc ka no tā cietīs cits. Bet es tikai domāju, vai jums toreiz nelab- tikās mazliet pasteigties? Atvainojiet, jūsu spožība, es spriežu pēc sava vājā saprāta. Jūs vairāk reižu pavēlējāt man runāt atklāti. Toreiz, kad es vēl biju priekšnieks, man bija daudz dažādu strādnieku, gan sliktu, gan labu. [Derētu] ņemt vērā arī cilvēka iepriekšējo dzīvi; tāpēc ka, ja visu nepārbaudīsi aukstasinīgi, bet uzreiz uzkliegsi, — tad viņu tikai iebiedēsi un neizdabāsi nekādu īstu atzīšanos, bet, ja ar līdzjūtību viņu iztaujās, kā brālis brāli, — pats visu izstāstīs un pat nelūgs sodu mīkstināt, un nav pret viņu nekādu dusmu, tāpēc ka skaidri redzams, ka ne es viņu sodu, bet likums.

Kņazs kļuva domīgs. Tai brīdī ienāca jauns ierēdnis un godbijīgi apstājās ar portfeli rokā. Viņa jaunajā un vēl svaigajā sejā redzēja rūpju un pūļu iezīmi. Varēja noskārst, ka ne velti viņš dienēja sevišķiem uzdevumiem. Tas bija viens no tiem nedaudzajiem, kuri nodarbojās ar darbvedību con amore. Ne godkāres, ne peļņas alkas mākts, ne citiem pakaļ- darīdams, viņš strādāja tikai tāpēc, ka bija pārliecināts, ka viņam jābūt še, bet ne kādā citā vietā, ka tam viņam dota dzīve. Sekot, izskatīt pa daļām, un, visus sarežģītās lietas galus rokās sadabūjot, to noskaidrot, noskaidrot pa daļām — tas bija viņa uzdevums. Un pūles, un cenšanās, un bezmiega naktis viņam bagātīgi atmaksājās, ja lieta beidzot sāka noskaidroties, apslēptie cēloņi atklāties, un viņš sajuta, ka var to ziņot nedaudz vārdos, noteikti un skaidri tā, kā ikvienam viss redzams un saprotams. Var sacīt, ka skolnieka prieks nebūs tik liels, kad viņam atklājas kāda visgrūtākā frāze un top skaidra liela rakstnieka domas īstā jēga, kā priecājās viņš, kad tam atrisinājās vissarežģītākā lieta. Par to .. . [15]

«… ar maizi tajās vietās, kur bads: šīs lielas es pārzinu labāk nekā ierēdņi: pats pārliecināšos, kas kam vajadzīgs. Ja jūsu spožība atļauj, es vēl parunāšu arī ar raskoļņikiem. Ar mūsu. ļaudīm, vienkāršiem cilvēkiem, viņi izrunāsies vaļsir- dīgāk, un tā, diezin, varbūt palīdzēšu miera ceļā ar viņiem nokārtoties. Bet ierēdņi netiks galā: sāksies šai lietā sarakstīšanās, pie tam viņi jau tā sapinušies papīros, ka aiz tiem neredz vairs pašu lietu. Naudas no jums es neņemšu, tāpēc ka, nudien, tādā laikā kauns domāt par savu peļņu, kad ļaudis mirst badā. Man ir krājumā gatava maize, vēl nule sūtīju uz Sibiriju, un uz nākošo vasaru no jauna atvedīs.»

«Par tādu dienestu, Afanasij Vasiljevič, vienīgi dievs spēj jūs atalgot. Bet es jums neteikšu ne vārda, tāpēc ka, — pats jūs to varat sajust, — katrs vārds te bezspēcīgs. Bet atļaujiet man attiecībā uz to lūgumu teikt vienu. Sakiet pats: vai man ir tiesības pamest šo lietu bez ievērības un vai būs taisnīgi, godīgi no manas puses piedot neliešiem?»

«Jūsu spožība, nudien, tā nevar tos nosaukt, jo vairāk tāpēc, ka viņu starpā ir daudzi Joti cienījami. Grūts ir cilvēka stāvoklis, jūsu spožība, ļoti ļoti grūts. Gadās tā, ka liekas, cilvēks pilnīgi vainīgs; bet, kad iedziļināsies — izrādās, tas nemaz nav viņš.»

«Bet ko viņi paši teiks, ja atstāšu? Ir taču starp tiem tādi, kuri pēc tam vēl augstāk slies degunu un pat sacīs, ka viņi iebiedējuši. Viņi pirmie neizrādīs cieņu…»

«Jūsu spožība, atļaujiet man jums pateikt savas domas: sa- sauciet viņus visus, paziņojiet, ka jums viss ir zināms, un attēlojiet tiem jūsu paša stāvokli gluži tādā pašā veidā, kā jums nule labpatikās to attēlot man, un prasiet viņu padomu: ko ikviens no viņiem darītu jūsu vietā?»

«Tātad jūs domājat, ka viņi būs pieejamāki cēlām sajūtām nekā intrigām un ieraušanai? Ticiet, viņi smiesies par mani.»

«Es to nedomāju, jūsu spožība. Cilvēkam, pat tam, kas sliktāks par citiem, ir tomēr taisnības sajūta. Varbūt kāds žīds, bet ne krievs … Nē, jūsu spožība, jums nav jāslēpjas. Sakiet tikpat skaidri, kā jums labpatikās teikt manā priekšā. Jo viņi jūs peļ kā godkārīgu, lepnu cilvēku, kurš nekā negrib dzirdēt, kurš ir pārāk pašpārliecināts, — lai tad redz, kā tas ir patiesībā. Kas tad jums? Jūsu lieta "taču taisna. Runājiet uz viņiem tā, it kā nevis viņu priekšā, bet paša dieva priekšā teiktu savu grēksūdzi.»

«Afanasij Vasiljevič,» kņazs teica domīgi. «Es par to padomāšu, bet pagaidām ļoti jums pateicos par padomu.»

«Bet Čičikovu, jūsu spožība, vai pavēlēsiet atlaist?»

«Sakiet šim Cičikovam, lai viņš vācas projām no šejienes pēc iespējas ātrāk, un jo tālāk, jo labāk. Viņam gan es nekad nepiedotu.»

Murazovs paklanījās un devās tieši no kņaza pie Cičikova. Čičikovu viņš atrada jau labā garastāvoklī, mierīgā prātā rīkojamies ap diezgan pieklājīgām pusdienām, kas tam bija atnestas fajansa traukos no ļoti pieklājīgas virtuves. Jau no pirmajām sarunas frāzēm vecais ievēroja, ka Čičikovs paspējis sarunāties ar kādu no āķīgajiem ierēdņiem. Viņš arī saprata, ka te iejaukusies lietpratēja juriskonsulta neredzamā līdzdalība.

«Paklausieties, Pāvel Ivanovič,» viņš sacīja: «es jums atnesīšu brīvību ar to noteikumu, lai šai pašā stundā jūs vairs neatrastos pilsētā. Savāciet visas savas mantas — un ar dievu, ne brīdi nekavējoties, tāpēc ka lieta kļuvusi vēl ļaunāka. Es zinu, viens cilvēks jūs kūda; tad uzticu jums kā noslēpumu, ka gatavojas vēl viena tāda lieta, ka to vairs nekāda vara neglābs. Viņš, protams, labprāt citus gremdētu līdzi, lai nebūtu garlaicīgi un lai izrēķinātos. Es jūs atstāju labā garastāvoklī, — labākā nekā patlaban. Ne pa jokam dodu jums padomu. Jā, jā, galvenais nav šī manta, ap kuru ļaudis ķīvējas un viens otru nogalina, it kā šai dzīvē varētu labi iekārtoties, nepadomājot par citu dzīvi. Ticiet, Pāvel Ivanovič, ka neatmetot visu, kādēļ zemes virsū cits citu plēš un ēd, un nedomājot par dvēseles mantas labklājību, nevar nodibināties arī zemes mantas labklājība. Pienāks bada un nabadzības laiki kā visā tautā, tā arī katram atsevišķi… Tas ir skaidrs. Lai saka, ko grib, tomēr miesa ir atkarīga no dvēseles. Kā var gribēt, lai viss ietu kā pienākas! Domājiet ne par mirušām dvēselēm, bet par savu dzīvo dvēseli, un ar dieva palīgu uz citiem ceļiem! Es arī rītdien braucu projām. Pa- ste. dzie1J.es! Citādi — bez manis slikti būs.»

To teicis, vecais izgāja. Čičikovs iegrima domās. Atkal dzīves nozīme rādījās svarīga. «Murazovam taisnība,» viņš teica: «laiks pagriezties uz cita ceļa!» Ar šiem vārdiem viņš

izgāja no cietuma. Sargkareivis stiepa tam pakaļ lādīti………

Kunga atsvabināšana1 iepriecēja Selifanu un Petrušku kā diezin kas.

«Nu, mīļie,» Čičikovs teica, žēlīgi pie viņiem griezdamies: «jāsakravājas un jābrauc.»

«Laidīsim, Pāvel Ivanovič,» Selifans sacīja. «Ceļš, rādās, būs iestājies labs: pietiekoši sasnidzis. Patiesi, laiks tikt laukā no pilsētas. Tā apnikusi, ka netīk uz to pat paskatīties.»

«Ej pie ratnieka, lai karietei pieliek slieces,» Čičikovs teica, bet pats gāja uz pilsētu, tomēr negribēja ne pie viena iegriezties ar atvadīšanās vizitēm. Bija arī neērti pēc visa šā notikuma, — jo vairāk tāpēc, ka pilsētā klīda apkārt bezgala visnepatīkamākās tenkas. Viņš izvairījās visas tikšanās un vienīgi paslepus iegāja pie tā tirgotāja, no kura bija pircis Navarinas dūmu un liesmas krāsas vadmalu, paņēma atkal četras aršinas frakai un biksēm un nogāja pats pie tā paša drēbnieka. Par divkāršu cenu meistars apņēmās pastiprināt centību un nosēdināja visu savu skrodera saimi pie svecēm cauras nakts darbā ar adatām, gludekļiem, zobiem, un otrā dienā, kaut gan mazliet pavēlāk, fraka bija gatava. Zirgi stāvēja iejūgti. Fraku Čičikovs tomēr uzlaikoja. Tā bija laba, uz mata kā agrākā. Bet ak vai! viņš pamanī ja, ka galvas vidū jau balēja kaut kas gluds, un skumji piebilda: «Kādēļ gan vajadzēja nodoties tik gaužām bēdām? Un matus plēst jau ne pavisam nevajadzēja.» Norēķinājies ai drēbnieku, viņš beidzot izbrauca no pilsētas kaut kādā dīvainā stāvoklī. — Tas nebija agrākais Čičikovs; tās bija kaut kādas agrākā Cičikova drupas. Viņa iekšējo dvēseles stāvokli varētu salīdzināt ar nojauktu celtni, kas izārdīta ar to nolūku, lai no tās pašas celtu jaunu, bet jaunceltne vēl nav sākusies, tāpēc ka architekts vēl nav atsūtījis noteiktu plānu un strādnieki palikuši neziņā. Stundu pirms viņa devās ceļā Murazovs, mašu segtā kulbā, kopā ar Potapiču, bet stundu pēc Cičikova aizbraukšanas iznāca pavēle, ka kņazs, aizceļodams uz Pēterburgu, vēlas redzēt visus ierēdņus, līdz pēdējam.

Ģenerālgubernatora nama lielajā zālē sapulcējās visa pilsētas ierēdņu kārta, sākot no gubernatora līdz titularpadom- niekam: kanceleju un lietu pārziņi, padomnieki, asesori, Kis- lojedovs, Krasnonosovs, Samosvitovs, kukuļu neņēmēji un ņēmēji, liekuļi, pusliekuļi un pavisam neliekuļi. Visi, ne bez satraukuma un nemiera, gaidīja ģenerālgubernatoru iznākam. Kņazs parādījās ne drūms, ne gaišs: viņa skatiens bija ciets, tāpat kā solis. Visa ierēdņu sapulce paklanījās, daudzi līdz jostas vietai. Atbildējis ar vieglu palocīšanos, kņazs iesāka:

«Aizbraucot uz Pēterburgu, es domāju, ka būs pieklājīgi satikties ar jums visiem un pat paskaidrot jums, pa daļai., iemeslu. Mums uzradusies ļoti nelāga lieta. Es domāju, ka daudzi no klātesošajiem zina, par kādu lietu es runāju. Sai lietai nāca līdzi vēl citu, ne mazāk negodīgu lietu atklājumi, kuros iejaukti, galu galā pat tādi cilvēki, kurus līdz šim es turēju par godīgiem. Man ir zināms arī slepenais nolūks visu tādā mērā sajaukt, lai rastos pilnīga neiepējamība formālā kārtībā visu atrisināt. Es zinu pat, kas ir galvenais un kādā slepenībā ……….. kaut arī viņš veikli slēpj savu līdzdalību.

Bet lieta tā, ka esmu nodomājis ķerties ne pie izmeklēšanas pēc papīriem, bet pie ātras karatiesas kā kara laikā, un ceru; ka valdnieks šīs tiesības man dos, kad viņam visu lietu izklāstīšu. Tādā gadījumā, kad nav iespējams vest lietu civilā kārtībā, kad deg skapji ar papīriem un pēdīgi ar nebeidzamām melīgām, svešām liecībām un nepatiesiem ziņojumiem cenšas aptumšot jau bez visa tā diezgan tumšo lietu, — es par vienīgo līdzekli uzskatu kara tiesu un vēlos dzirdēt jūsu domas.»

Kņazs apklusa, it kā gaidīdams atbildi. Visi stāvēja, acis nolaiduši. Daudzi bija bāli.

«Tāpat man zināma vēl viena lieta, kaut gan tās darītāji ir pilnā pārliecībā, ka tā nevar būt nevienam zināma. Šīs lietas vešana gan vairs nenotiks pēc papīriem, tāpēc ka sūdzētājs un lūdzējs te būšu pats un likšu priekšā acīm redzamus pierādījumus.»

Ierēdņu pūlī kāds iedrebējās; daži no bailīgākajiem arī apjuka.

«Pats par sevi saprotams, ka galvenajiem vadoņiem nāksies zaudēt činas un mantību, pārējie tiks atlaisti no vietām. Pats par sevi saprotams, ka to starpā būs jācieš arī daudziem nevainīgiem. Bet ko darīt? Lieta ir pārāk bezgodīga un kliedz pēc taisnības. Kaut gan es zinu, ka viss tas nebūs pat mācība citiem, tāpēc ka padzīto vietās nāks citi, un tie paši, kuri līdz šim bija godīgi, kļūs negodīgi, un tie paši, kurus apbalvos ar uzticību, piekrāps un nodos, — neraugoties uz visu to, man jārīkojas ar bardzību, tāpēc ka lieta kliedz pēc taisnības. Es zinu, ka man pārmetīs cietsirdīgu bardzību, bet es arī zinu, ka tie būs vēl Apvain man tie jāpārvērš par vienu vienīgu taisnas tiesas ieroci, kam jākrīt uz galvas …»

Visu sejas instinktivi iedrebējās. Kņazs bija mierīgs. Viņa seja neizteica ne dusmas, ne dvēseles satraukuma.

«Tagad tas pats, kura rokās ir daudzu liktenis, un kuru nekādas lūgšanas nespēj mīkstināt, tas pats tagad jūs visus lūdz. Viss tiks aizmirsts, nogludināts, piedots; es aizrunāšu par jums visiem, ja izpildīsiet manu lūgumu. Lūk, mans lūgums. Es zinu, ka ne ar kādiem līdzekļiem, ne ar kādu iebiedēšanu, ne ar kādiem sodiem nevar iznīdēt netaisnību: par daudz dziļi tā jau iesakņojusies. Bezgodīgā kukuļošanas paraža jau kļuvusi par nepieciešamību un vajadzību pat tādiem cilvēkiem, kuri nebūt nav tādēļ piedzimuši, lai būtu bezgodīgi. Es zinu, ka daudziem jau gandrīz nav iespējams iet pret vispārējo straumi. Bet tagad, izšķirīgā un svētā brīdī, kad jāglābj sava tēva zeme, kad ikviens pilsonis nes visu un ziedo visu, — man jānāk ar aicinājumu kaut pie tiem, kuriem krūtīs vēl pukst krievu sirds un kuriem vēl kaut cik saprotams vārds dižciltība. Ko še runāt par to, kurš no mums visvairāk vainīgs! Varbūt es esmu vainīgāks par visiem; varbūt es sākumā pārāk skarbi jūs saņēmu; varbūt ar nevajadzīgu aizdomību es atstūmu visus tos no jums, kuri patiesi gribēja būt man palīdzīgi, kaut gan arī es, no savas puses, varēju tāpat darīt ……….. Ja jau patiesi viņi mīlēja taisnību

un savas zemes labumu, tiem nevajadzēja no manas augstprātīgās izturēšanās apvainoties, tiem vajadzēja apspiest sevī paša godkāri un ziedot savu personību. Nevar būt, ka es nepamanītu viņu pašaizliedzību un augsto mīlu uz labu un galu galā nepieņemtu no viņiem derīgus un prātīgus padomus. Tomēr apakšniekam drīzāk pienākas piemēroties priekšnieka dabai, nekā priekšniekam — apakšnieka dabai. Vismaz tas ir likumīgāk un vieglāk, tāpēc ka apakšniekiem ir viens priekšnieks, bet priekšniekam simt apakšnieku. Bet atstāsim tagad malā, kurš par kuru vairāk vainīgs. Lieta ir tā, ka mums pienācis laiks glābt mūsu zemi; ka mūsu zeme iet bojā ne no divdesmit svešu tautu [16] iebrukuma, bet no mums pašiem; ka jau bez likumīgās pārvaldes ir radusies cita pārvalde, daudz spēcīgāka par katru likumīgo. Ir nodibinājušies savi noteikumi, viss nocenots, un cenas pat vispārībai zināmas darītas. Un neviens pārvaldnieks, kaut arī viņš būtu gudrāks par visiem likumdevējiem un valdītājiem, nav spējīgs izlabot ļaunumu, lai kā arī viņš ierobežotu slikto ierēdņu darbību, pielikdams tiem par uzraugiem citus ierēdņus. Viss būs veltīgi, kolīdz ik viens no mums nesajutīs, ka viņam tāpat kā tautu sacelšanās laikā jāapbruņojas pret tāpat

jāsaceļas pret netaisnību. Kā krievu cilvēks, saistīts ar jums tautas kopībā, vienas un tās pašas asins, es tagad griežos pie jums. Es griežos pie tiem no jums, kam ir jel kaut kāds jēdziens par to, kas ir domu dižciltība. Es aicinu jūs atcerēties pienākumu, kas ikkurā vietā cilvēkam jāpilda. Es uzaicinu jūs tuvāk iepazīties ar saviem amata pienākumiem zemes labā, tāpēc ka tie mums visiem vēl diezgan tumši priekšstati un mēs tikko »

|«MIRUŠO DVĒSEĻU» OTRA SĒJUMA VARIANTI

1.  Tekstā ielikti vēlākie ieraksti, kas izdarīti vai nu virs rindām vai arī pa daļai lappuses kreisajā stūrī. Šī vieta ir ne vienu vien reizi pārtaisīta. Iesākumā agrākais teksts bija izlabots tā: «Vai šādi raksturi dzimst vai izveidojas vēlāk, — kā uz to lai atbild? Lūk, tā vietā labāk stāsts par viņa audzināšanu un bērnību, un lai lasītājs secina. Skolā, kurā viņš iekļuva, par direktoru bija neparasts cilvēks: Aleksandram Petrovičam bija spējas izprast cilvēka dabu. Nebija nerātņa, kas, izdarījis nerātnību, pats neatnakiu pie viņa un par visu nenolūgtos. Tas vēl maz. Nerātnis aiziet no viņa nevis ar nokārtu degunu, bet to pacēlis, ar mundru vēlēšanos izlabot nodarīto. Pašā Aleksandra Petroviča pārmetumā bija kaut [kas] uzmudinošs; godkārību viņš sauca par spēku, kas virza uz priekšu cilvēka spējas, un tāpēc to sevišķi centās ierosināt Par uzvešanos pie Aleksandra Petroviča nebija ne runas. Viņš parasti runāja: «Es prasu prātu un nevis ko citu. Kas domā par to, kā kļūt gudram, tam nav laika nodoties nerātnībām: nerātnībām jāizzūd pašām no sevis.» Viņam pārmeta to, ka \%iš pārāk daudz devis brīvību gudriniekiem, atļaujot zoboties un pat apvainot mazapdāvinātos. Uz to viņš atbildēja: «Ko lai dara? Es neesmu vienaldzīgs pret gudriniekiem un gribu, lai visi to redzētu.» Viņš uzskatīja arī par nepieciešamu vispirms …»

2.   Pēc tā sasvītrots: «pieejams nedaudz izvēlētajiem. Bet piepeši neparasti…» «Gogoļa kopotos rakstos», kas iznāca 1867. gadā F. V. Cižova redakcijā, šī vieta skan tā: «Kā šis brīnišķīgais skolotājs jau zēna gados pārsteidza Andreju Ivanoviču! Godkārīgā zēna kvēlā sirds ilgi pukstēja pie vienas domas, ka viņš nokļūst augstākajā kursā, un sešpadsmit gadu vecumā Tentetņikovs, aizsteidzies garām saviem vienaudžiem, tika pagodināts ar pārcelšanu šajā augstākajā kursā kā viens no vislabākajiem, un pats tam neticeja.» Ielikdams «Mirušo dvēseļu» tekstā šo variantu, Čižovs piezīmē: «No punkta līdz vārdam neticēja ierakstīts kādā Gogo«a piezīmju arām Uiņ.i pec tam, kad viņš šo vietu bija uzmetis rokrakstā, atsevišķi, te lejā, te augšā visnevērīgākā kārtā.» Diemžēl, Čižovs nav norādījis, uz kādu periodu attiecināma šī «piezīmju gramatiņa». Sī grāmatiņa nav atrasta.

3.  Citas redakcijas variants.

Bērnībā viņš bija asprātīgs, talantīgs zēns, te dzīvs, te domīgs. Vai nu aiz laimīga, vai nelaimīga gadījuma viņš nokļuva tajā skolā, kur par direktoru bija cilvēks, savā ziņā neparasts, nevērojot dažas dīvainības. Aleksandram Petrovičam bija dāvanas saprast krievu cilvēka dabu, un viņš zināja valodu, kādā ar viņu jārunā. Neviens bērns no viņa neaizgāja ar nokārtu degunu; gluži otrādi, pat pēc visstingrākā rājiena viņš jutās kaut kā mundri un vēlējās izlabot padarīto nerātnību un pārkāpumu. Viņa audzēkņu bars no ārpuses izlikās tik nerātns, izlaidīgs un dzīvs, ka to varēja uzskatīt par nevaldāmu; taču viņš būtu vīlies; kāda viena vara bija pārlieku stipra pār šiem patvaļīgajiem zēniem. Nebija negantnieka un nerātņa, kurš pats neatnāktu pie viņa un nepastāstītu visu, ko viņš nodarījis. Vismazākās viņu tieksmes viņam bija zināmas. Visās lietās viņš izturējās neparasti. Viņš runāja, ka cilvēkā vispirms jāpamodina godkārība, — godkārību viņš sauca par spēku, kas cilvēku virza uz priekšu, — bez kuras neierosināsi viņu uz darbību. Daudzas negantības un nerātnības viņš nemaz neapvaldīja: bērna draiskulībās viņš redzēja dvēseles spēku attīstības sākotni. Tās viņam bija vajadzīgas tādēļ, lai redzētu, kas īsti slēpjas bērnā. Tā gudrs ārsts mierīgi noraugās uz īslaicīgām lēkmēm un izsitumiem, kas parādās uz miesas, nedzen tos nost, bet uzmanīgi vēro, lai īsteni zinātu, kas slēpjas cilvēka iekšienē.

Skolotāju viņam nebija daudz: lielāko daļu disciplinu mācīja viņš pats, un jāsaka tā patiesība, ka bez visiem pedantiskajiem terminiem, plašajiem uzskatiem, ar kādiem mīl dižoties jaunie profesori, viņš nedaudzos vārdos prata izteikt pašu zinātnes dvēseli, tā ka arī mazgadīgajam bija acīm redzams, kādēļ viņam tieši vajadziga zinātne. Viņš apgalvoja, ka cilvēkam visvajadzīgākā ir dzīves zināšana, ka, to izpratis, viņš zinās, ar ko vipam galvenokārt jānodarbojas.

So dzīves zināšanu viņš padarīja par atsevišķu audzināšanas kursu, kurā noloca vienīgi tikai teicamnieki. Mazapdāvinātos viņš izlaida dienestā no pirmās klases, apgalvodams, ka viņus arī nevajag daudz mocīt: pietiek, ja viņi ir iemācījušies būt pacietīgi, strādīgi izpildītāji, nepiesavinoties augstprātību un skatīšanos uz augšu. «Bet ar gudrajiem, bet ar apdāvinātajiem man vajag ilgi nodarboties,» viņšparasti runāja. Un šajā kursā Aleksandrs Petrovičs kļuva gluži citāds un pašā sākumā paziņoja, ka viņš līdz šim no viņiem ir prasījis vienkāršu saprašanu, tagad prasa augstāku saprašanu, — nevis tādu prātu, kas prot pazoboties par muļķi un pasmieties, bet kas mak paciest visādus apvainojumus, neievērot muļķi, nedusmoties. Te viņš sāka prasīt to, ko citi prasa no bērniem. To viņš tad ari sauca par prāta augstāko pakāpi. Saglabāt lai vai kādos apbēdinājumos lielu mieru, kādā vienmēr jāpiemīt cilvēkam, — lūk, ko viņš sauca par prātu. Sajā kursā Aleksandrs Petrovičs pierādīja, ka patiesi izprot dzīves gudrību. No zinātnēm izvēlējās tikai tās, kas spēj no cilvēka izveidot savas zemes pilsoni. Lielākā tiesa lekciju sastāvēja no stāstiem par to, kas nākotnē sagaida cilvēku uz visiem valsts dienesta pakāpieniem un nozarēs. Visus apbēdinājumus un šķēršļus, kādi vien tiek nostādīti cilvēkam viņa ceļā, visus kārdinājumus un vilinājumus, kas stāv viņa priekšā, viņš savāca viņu priekšā visā to kailumā, nekā neslēpjot. Viss viņam bija zināms, it kā viņš pats būtu pabijis visos dienestos un amatos. Ar vārdu, viņš nākotni viņu priekšā nebūt nezīmēja varavīksnes krāsās._ Dīvaina lieta! vai nu tāpēc, ka viņos bija tik stipri uzmodināta godkārība, vai arī tāpēc, ka neparastā skolotāja acis bija kaut kas, kas jauneklim teica uz priekšu.' — šo brīnišķīgo vārdiņu, kas ar krievu cilvēku dara brīnumus, — vai nu tas, vai kas cits, bet jauneklis no paša sākuma meklēja tikai grūtības, alkdams darboties tikai tur, kur bija grūti, kur vajadzēja parādīt lielu dveseles spēku. Viņu dzīvē bija kaut kas saprātīgs. Aleksandrs Petrovičs izdarīja ar viņiem visādus mēģinājumus, gan pats viņus jūtami apvainoja vai arī ar viņu biedru palīdzību; bet, to izprazdami, viņi kļuva vēl piesardzīgāki. Šo kursu beidza nedaudzi, bet šie nedaudzie bija stipri, tie bija pulvera dūmos apkvēpināti ļaudis. Dienestā viņi noturējās visnedrošākajās vietās tajā laikā, kad citi, kas bija daudz gudrāki par viņiem, neizturot pameta dienestu aiz sīkām personīgām nepatikšanām, pameta pavisam vai arī, nekā nenojauzdami, nokļuva kukuļņēmēju un blēžu nagos. Bet Aleksanļdra Petroviča] audzinātie ne tikvien kā ne- -agrīļojās, bet, pazīdami cilvēku un tā dvēseli, ieguva morālu ietekmi pār kukuļņēmējiem un sliktiem ļaudīm.

4. Otrās daļas «Mirušo dvēseļu» tekstā, ko izdevis F. V. Cižovs, šī vieta skan tā: «Aleksandra Petroviča vietā iestājās kāds Fjodors Ivanovičs, labs un centīgs cilvēks, bet pilnīgi ar citiem ieskatiem uz lietām. Pirmā kursa bērnu brīvajā vaļībā viņam jaudās kaut kas nevaldāms. Viņš sāka pie tiem ievest kaut kādu ārēju kārtību, prasīja, lai jaunie ļaudis dzīvotu pilnīgā klusumā, lai nekādā ziņā citādi nestaigātu kā tikai pāros; pats sāka ar aršinu izmērīt atstatumu no pāra līdz pārim. Aiz galda, lai būtu labāks izskats, nosēdināja visus pēc auguma un nevis pēc prāta, tā ka ēzeļiem tika labākie kumosi, gudrajiem apgrauzti kauli. Tas viss radīja kurnēšanu, sevišķi tad, kad jaunais priekšnieks, taisni kā par spīti savam priekštecim, pasludināja, ka viņatn prāts un labas sekmes zinībās nekā nenozīmē, ka viņš raugās tikai uz uzvedību, ka, ja cilvēks, kaut gan slikti mācās, bet labi uzvedas, viņš to cienī vairak nekā gudro. Bet taisni to neieguva Fjodors Ivanovičs, pēc kā centās.» — Pie šā tekstā ieliktā varianta Čižovs pielicis šadu piezīmi: «Vietu no vārdiem: kaut kads Fjodors Ivanovičs, līdz vārdiem, pēc kā centās, ierakstījis Gogolis savā piezīmju grāmatiņā pēc uzmetuma rokrakstā.»

5. Citas redakcijas variants.

Bet pa tam viņu sagaidīja cita ainava. Uzzinājuši par kunga atbraukšanu, visi sādžas iedzīvotāji salasījās pie lievenēm. Raibi lakati, apsēji, svārki, visāda veida bārdas: kā lāpstas, kā ķīlis, rudas, gaišas, baltas kā sudrabs, aizņēma visu laukumu. Zemnieki trokšņoja:

Maizes devēj, sagaidījām mēs tevi!» Sievas brēca: «Tu mūsu sirds zelts un sudrabs!» Tālāk stāvošie pat sakāvās no centības piekļūt tuvāk. Sarukusi vecenīte, līdzīga kaltētam bumbierim, izlīda citiem pa kājapakšu, pienāca pie viņa, sasita delnas un iespiedzās: «Mūsu puņķainīt! kāds gan tu esi šķidriņš! nomocījuši tevi nolādētie vācieši!» «Ej projām, vecen!» tūliņ iekliedzās lāpstas un ķīļa bārdas: «palūk, kur ielīdusi, červeļainā!» Kāds pie tā pielika tādu vārdiņu, no kura vienīgi tikai krievu zemnieks varēja neiesmieties. Kungs neizturēja un iesmējās, bet tomēr viņš bija dziļi aizkustināts savā dvēselē. «Cik daudz mīlestības! un par ko?» viņš domāja pie sevis. «Par to, ka es nekad neesmu viņus redzējis, nekad neesmu ar viņiem nodarbojies. No šā paša brīža solos dalīties ar jums jūsu darbā un_pūlēs! Pielietošu visu, lai palīdzētu jums kļūt tādiem, kādiem jums jābūt, kādiem nozīmējusi jums būt jūsu labā daba, kas slēpjas jūsu iekšienē,—lai jūsu mīla uz mani nebutu veltīga, lai es patiesi būtu jusu maizes devējs!»

Un patiesi, Tentetņikovs ne pa jokam ņēmās saimniekot un rīkot. Viņš uz vietas redzēja, ka pārvaldnieks bija īsta bāba un muļķis ar visām pārvaldnieka ļaunajām īpašībām, tas ir, akurati skaitīja vistas un olas, dzijas un audeklus, ko nesa sievas, bet ne ā, ne bē nejēdza labības novākšanā tin sējumos, un turklāt turēja visus zemniekus aizdomās, ka tie tīko pec viņa dzīvības. Muļķi pārvaldnieku viņš aizdzina, viņa vietā ielika citu, veiklu; atstāja sīkumus, pievērsa uzmanību galvenajam, pazemināja klaušas, samazināja dienas muižas darbos, pielika zemniekam laiku viņu darbā un domāja, ka tagad lietas ies visspožākā kārtā. Pats visur iedziļinājās, sāka iet uz lauku, riju, šķūni, dzirnavam, piestātni, pie liellaivu iekraušanas un plūdināšanas.

«Palūk vien, cik veiklām kājām!» sāka runāt zemnieki un pat kasīt pakaušus, tāpēc ka no ilgās sieviešu valdīšanas viņi bija kļuvuši lieli sliņķi. Eet tas ilgi neturpinājās.

6 Citas redakcijas variants.

Dažreiz cilvēkam gadās kaut ko līdzīgu ieraudzīt sapnī, un no tā laika viņš visu savu mūžu sapņo šo sapni (īstenību viņš pazaudē uz visiem laikiem), — un viņš galīgi nekam nav derīgs. Viņu sauca Uliņ- ka. Viņa bija ta dīvaini audzināta. Viņu audzinaja guvernante ang- liete, kura nezināja ne vārda krieviski. Māti viņa bija pazaudējusi bērnībā. Tēvam nebija laika. Kaut gan, mīlēdams meitu līdz ārprātam, viņš varēja viņu tikai izlutināt. Ārkārtīgi grūti attēlot viņas portretu. Viņa bija tik dzīva kā pati dzīve. Viņa bija jaukāka nekā skaistule^ labāka nekā Drāts; slaidāka, gaisīgāka nekā klasiskā sieviete. Neka nevarētu pateikt, kāda zeme viņai uzlikusi savu zīmogu, tāpēc ka līdzīga profila un sejas veida grūti būtu kur atrast, varbūt tikai antikās kamejās. Kā bērns, kurš audzis savvaļā, viņa bija ietiepīga. Ja kāds redzētu, ka piepešas dusmas ievelk viņas skaistajā pierē stingras grumbas un cik viņa kvēli strīdas ar savu tēvu, tas domātu, ka viņa ir viskaprisākā būte. Bet dusmīga viņa bija tikai tad, kad dzirdēja par kādu netaisnību vai cietsirdīgu izturēšanos vienalga attiecībā uz ko. Bet cik pēkšņi pazustu šīs dusmas, ja viņa redzētu to pašu, uz kuru dusmojas, nelaimē! Kā viņa pēkšņi atsviestu viņam savu maciņu, nedomādama, vai tas gudri vai muļķīgi, uin saplēstu savu apģērbu saitēm, ja tas būtu ievainots!

7. Citas redakcijas variants.

«Nu, nē, jūsu ekselence,» teica Čičikovs Uliņkai, viegli galvu palocīdams, ar patīkamu smaidu: «Pēc kristietības taisni tādi mums jāmīl.» Un turpat, pievērsdamies ģenerālim, teica ar mazliet viltīgu smaidu: «Vai jūsu ekselencei ir Īabpatici9 kādreiz dzirdēt par to, kas ir — iriiliet mūs melnus, bet baltus mūs katrs iemīlēs

«Nē, neesmu dzirdējis.»

«Bet tas ir interesants anekdots,» teica čičikovs ar viltīgu smaidu Muižā, jūsu ekselence, pie kņaza Gukzovska, kuru, bez šaubām, jūsu ekselencei labpatīk pazīt…»

«Nepazīstu.»

«Bija vācietis_ pārvaldnieks, jūsu ekselence, jauns cilvēks. Sakarā ar rekrūšu piegādi un citu viņam bija vajadzība braukt uz pilsētu un,

protams, smērēt tiesas vīrus. Kaut gan viņi arī iemīlēja, pacienāja. Reiz kādā pusdienā viņš saka: «Nu, kungi kādreiz atbrauciet arī pie manis, uz muižu pie kņaza.» Atbild: «Atbrauksim.» Drīz pēc tam tiesai gadījās izbraukt izmeklēt lietu, kas bija notikusi muižā pie grafa Trechmetjeva, kuru, jūsu ekselence, bez šaubām, arī pazīst.»

«Nepazīstu.»

«Izmeklēšanu viņi neizdarīja, bet visā tiesas sastāvā iegriezās saimniecības eka pie vecā, pie grafa ekonoma, un trīs dienas un trīs naktis bez apstājas spēlēja kārtis. Patvāris un punšs, protams, no galda netiek noņemts. Vecim viņi jau bija apnikuši. Lai kaut kā varētu tikt no viņiem vaļā, viņš saka: «Jūs, kungi, būtu iebraukuši pie kņaza pārvaldnieka vācieša: viņš no šejienes nav tālu.» — «Jā, patiesi gan,» atbild un pusē piedzērušies, nenoskuvušies un samiegojušies, kā bija, ratos iekšā un pie vācieša… Bet vācietis, jūsu ekselence, jāzina, ka ap to laiku bija tikko kā apprecējies; bija apprecējis jauniņu institūta audzēkni, subtilu (Čičikovs savā sejā attēloja subtilitati). Sēž viņi divatā pie tējas, ne par ko nedomādami, kad pēkšņi atveras durvis — un iegāžas bars.»

«Varu iedomāties, cik jauki 1» teica ģenerālis smiedamies.

«Pārvaldnieks tā ir apstulba; saka: «Ko jūs vēlaties?» — «A!» saka, «tad, lūk, kā tu!» Un piepeši ar šiem vārdiem personu un fiziogno- miju pārvērtība… «Darīšanās! Cik degvīna muižā tiek iztecināts? Parādiet grāmatas!» Tas uz vienu, uz otru pusi. «Ei, lieciniekus!» Sagrāba, sasēja, uz pilsētu projām, tā pusotra gada vācietis arī nosēdēja cietumā.»

«Te nu bija!» teioa ģenerālis.

Uliņka sasita rokas.

«Sieva — rūpēties!» turpināja čičikovs. «Nu, bet ko tad spēj kaut kāda nepieredzējusi jauna sieviete? Paldies, ka gadījās labi ļaudis, kuri ieteica izlīgt. Tika vaļā ar diviem tūkstošiem un pacienāšanu ar pusdienu. Pusdienā, kad visi jau bija kļuvuši jautri un viņš arī, šie tad viņam arī saka: «Un kā tev nav kauna tā ar mums apieties? Tu vienmēr gribētu mūs redzēt uzpostus un noskūtus, frakās. Nē, tu iemīli mūs melnus, bet baitus mūs ikviens iemīlēs.»

Ģenerālis sāka smieties; Uliņka slimīgi ievaidējās.

«Es nesaprotu, papa, kā tu vari smieties!» viņa ātri teica. Dusmas apēnoja viņas skaisto pieri… «Visnegodīgākā rīcība, par kuru, es nezinu, uz kurieni viņus visus vajadzētu aizsūtīt…»

«Mans draugs, es viņus nebūt neattaisnoju,» teica ģenerālis: «bet ko lai dara, ja nāk smiekli? Kā tas bija «iemīli mūs baltus?…»

«Melnus, jūsu ekselence,» atņēma čičikovs.

«Iemīli mūs melnus, bet baltus mūs katrs mīlēs. Ha, ha, ha,ha!» Un ģenerālā ķermenis sāka līgoties no smiekliem. Pleci, kas kādreiz bija valkājuši biezus uzplečus, drebēja tāpat, it kā ari tagad valkātu biezus uzplečus.

Čičikovs ari izplūda smieklu interjekcijā, bet aiz cieņas pret ģenerāli laida to uz burta e: he, nc, he, he, ne! Un viņa rumpis arī sāka smieklos līgoties, kaut gan pleci nedrebēja, jo nenēsāja biezus uzplečus.

«Varu iedomāties, cik glīta izskatījas neskūtā tiesa!» runaja ģenerālis, turpinādams smieties.

«Jā, jūsu ekselence, lai kā bijis, bet trīs dienu ilgā spēle bez apstājas — tas pats gavēnis: bija novājējuši, novājējuši!» runāja Čičikovs, turpinadams smieties.

8. Citas redakcijas variants.

«Nu, es arī tādas celtnes neceļu; man nav namu ar kolonām un frontoniem. Meistarus es no ārzemēm neizrakstu, bet zemniekus no lauku darbiem neparko neatraušu; fabrikās man strādā tikai bada gadā, visi atnācēji, maizes rieciena dēļ. Tādu fabriku man, brāl, salasīsies daudz. Paraugies tikai stingrāk savā saimniecībā, tu redzēsi — katra lupata lieti der, katrs mēsls dos ienākumu, tā ka vēlāk tikai atgrud un saki: nevajag!»

«Tas ir apbrīnojami,» teica čičikovs ar līdzdalību: «apbrīnojami! apbrīnojami! Visapbrīnojamākais tas, ka katrs mēsls dod ienākumu.»

«Hm! un ne tikvien tas…» Runu Skudronžoglo nepabeidza: viņā atmodās žults, un viņam gribējās izbārt kaimiņu muižniekus. «Raug, atkal viens gudrinieks — ko jūs domājat, sev ierīkojis? — Nespējnieku patversmi, uzcēlis akmens celtni sādžā. Kristīgs darbs!… Ja gribi palīdzēt, tad tu palīdzi ikvienam zemniekam izpildīt pienākumu, bet neatrauj viņu no kristīgā pienākuma. Palīdzi dēlam gādāt par slimo tēvu un neļauj viņam nokratīt viņu no saviem pleciem. Dod viņam labāk iespēju pie sevis mājā pieturēt tuvāko un brāli, dod viņam naudu šim nolūkam, palīdzi ar visiem spēkiem, bet nevis atstum vinu: viņš pavisam atradīs no jebkādiem kristīgiem pienākumiem. īsti Don-Kichoti visādā nozīmē!… Divsimt rubļu gadā iziet par cilvēku nespejnieku patversmē!… Es par to naudu sādžā pie sevis uzturēšu desmit cilvēku!» Skudronžoglo sadusmojās un nospļāvās.

čičikovs neinteresējās par nespējnieku patversmi, viņš gribēja novirzīt runu uz to, kā katrs mēsls dod ienākumu. Bet Skudronžoglo jau bija sadusmojies, žults viņā vārījās, un vārdi plūda.

<Bet, lūk, otrs izglītības Don-Kichots: ierīkojis skolas! Nu, kas, par piemēru, cilvēkam var būt derīgāks par grāmatas zināšanām? Bet ko viņš izdarīja? Pie manis no viņa sādžas nāk zemnieki. «Kas tad tā,» saka «tētiņ, tāda par lietu? mūsu dēli pavisam ir noklīduši, darbā negrib palīdzēt, visi grib par skrīveriem, bet skrīveris taču vajadzīgs tikai viens.» Lūk, kas ir iznācis!»

Cičikovam nebija arī vajadzības pēc skolas, bet Platonovs uztvēra šo priekšmetu: «Nu, uz to nav jāraugās, ka tagad nevajag rakstvežus: vēlāk būs vajadzība. Jāstrādā pēcnācējiem.»

«Nu, brāl, esi kaut tu saprātīgs! Nu, kam mums tie pēcnācēji! Visi domā, ka viņi ir kaut kādi Pēteri Lielie. Tu paraugies sev zem kājām, bet neraugies uz pecnacējiem; pūlies ap to, lai zemnieku padarītu turīgu un bagātu, lai viņam būtu laiks mācīties pec savas patikas, bet nevis tā ar rungu rokā teikt: «Mācies!» Velns zina, no kura gala iesāk!… Nu, paklausieties: nu, es jūsu spriedumam… Te Skudronžoglo pievirzījās tuvāk Cičikovam un, iai piespiestu viņu labāk iedziļināties lietā, paņēma viņu abordažā, citiem vārdiem — iebāza pirkstu viņa frakas pogcaurumā. «Nu, kas var būt skaidrāks? Tev zemnieki pieder tādēļ, lai tu par viņiem gādātu viņu zemnieku sadzīvē. Bet kas ir tā sadzīve? kas ir zemnieku nodarbība?_ — Zemkopība? Tad centies, lai viņš būtu labs zemkopis. Skaidrs? Ne, ir atradušies gudrinieki, kas runā: «No tā stāvokļa viņu vajag atbrīvot. Viņš dzīvo pārāk rupju, vienkāršu dzīvi: viņu vajag iepazīstināt ar greznības priekšmetiem.» Ka paši no šīs greznības ir kļuvuši lupatas, bet ne cilvēki, un velns zina, kādas slimības ieguvuši, un nav vairs neviena astoņpads-mitgadīga žeņķa, kas visu nebūtu izmēģinājis: zobu viņam nav, pauris pliks, — un tagad grib arī tos sagandēt. Bet paldies dievam, ka mums palikusi kaut viena veselīga kārta, kas vēl nav iepazinusies ar šīm iegribām. Par to mums vienkārši jāpateicas dievam Jā, zemkopji man viscienījamākie. Lai dievs dotu, ka visi būtu zemkopji!»

«Tad iūs domājat, ka ar zemkopību visizdevīgāk nodarboties?» jautāja Čičikovs.

«Likumīgāk, bet. nevis izdevīgāk. Kop zemi sava vaiga sviedros — tas visiem mums teikts; tas nav vis mums veltīgi teikts. Ar gadsimtu pieredzi pierādīts, ka, nodarbojoties ar zemkopību, cilvēkam vistīrākā tikumība. Kur zemkopība atrodas sabiedriskās dzīves pamatos, tur pārpilnība un pieticība; nabadzības nav, greznības nav, bet ir pieticība. Kop zemi — teikts cilvēkam, strādā… Ko te blēžoties! Es saku zemniekam: «Lai kam tu strādā, vai man, vai sev, vai kaimiņam, tikai strādā. Darbā es tavs pirmais palīgs. Ja tev nav lopu, še tev zirgs, še tev govs, še tev rati. Ar visu, ko vajag, esmu gatavs tevi apgādāt, bet strādā. Man tā ir nāve, ja tava saimniecība nav kārtībā un es redzu tev nekārtību un nabadzību. Necietīšu dīkdienību: es stāvu pār tevi augstāk, lai tu strādātu.» Hm! domā palielināt ienākumus ar rūpnīcām un fabrikām! Bet tu padomā vispirms par to, lai katrs zemnieks tev būtu bagāts, tad tu ari pats būsi bagāts bez fabrikām un rūpnīcām un bez muļķīgajiem [pasākumiem].»

9.  Citas redakcijas variants.

«Muļķis!» nodomāja čičikovs. «Es šitādu krustmāmiņu lolotu kā aukle bērnu!»

«Nu, ko, tā sausā neder sarunāties,» teica Chlobujevs. «Ei Kiruška! atnes vēl otru šampanieša pudeli.»

«Nē, nē, es vairāk nedzeršu,» teica Platonovs. «Es ari nē,» teica Čičikovs, un abi stingri atteicās.

«Nu, tad vismaz dodiet vārdu ierasties pie manis pilsētā: 8. jūnijā es izrīkošu mazas pusdienas mūsu pilsētas lielmaņiem.»

«Apžēlojieties!» iesaucās Platonovs. «Tādā stāvoklī, pilnīgi izputināts, un vēl pusdienas.»

«Ko lai dara? nevar: tas pienākums,» teica Chlobujevs. «Viņi mani arī pacienāja.»

10. Te manuskriptā nogrieztas divas lappuses; minam attiecīgi vietu citā redakcijā.

«… lieta patiesībā ir niecīga. Viņam nav pietiekami zemes, — nu, viņš ari sagrāba otra noru, t. i., viņš domāja, ka tā saimniekam nav vajadzīga, un par to saimnieks bet mums, kā par spīti, jau no

seniem laikiem tur zemnieki sanāk svinēt Lieldienas. Aiz tā iemesla es esmu gatavs labak ziedot citas labakas zemes nekā atdot to. Ieraža man svēta.»

«Tātad jūs esat ar mieru viņam atdot citu zemi?»

«Tas ir, ja viņš tā ar mani nebūtu apgājies; bet, kā es vēroju, viņš grib nodarboties ar tiesām. Nu, redzēsim arī, kas vinnēs. Kaut arī plānā nav tik skaidri, bet veči liecinieki vēl dzīvi un atceras.»

«Hm!» nodomāja Čičikovs: «abi, kā redzu, ar dūšu.»

Un balsī teica: «Bet man liekas, ka to lietu var izlīgt miera ceļā. Viss atkarājas no starpnieka. Rakstisk*

…………………………………. «kā arī jums pašiem būs Joti izdevīgi, piemēram, norakstīt uz mana vārda visas mirušās dvēseles, kuras pēc beidzamās revizijas listēm skaitās jūsu muižās, tā, lai es par tām maksātu nodokļus. Bet, lai negadītos nepatikšanas, tad šo pārskaitīšanu jūs izdarīsiet ar līgumu, it kā šīs dvēseles būtu dzīvas.»

«Te nu bija!» nodomāja Ļeņicins: «tas ir kaut kas pārlieku dīvains.» Un pat mazliet atvirzīja krēslu atpakaļ, tāpēc ka bija pilnīgi pārsteigts.

«Es nemaz nešaubos, ka jūs šai lietai pilnīgi piekritīsiet,» teica Čičikovs: «tāpēc ka šī lieta ir pilnīgi tādā garā, kā mēs nupat runājam: tā tiks nodarīta starp solidiem ļaudīm slepenībā un nepatikšanu nebūs nevienam.»

(Ko te darīt?) Ļeņicins nokļuva grūtā stāvoklī. Viņš nekādi nevarēja paredzēt, ka_ domas, kuras viņš nesen bija izteicis, būtu tik ātri realizētas dzīve. Priekšlikums bija ārkārtīgi negaidīts. Protams, nekā ļauna no šīs rīcības nevienam nevarēja celties: muižnieki tā kā tā būtu šīs dvēseles ieķīlājuši kopā ar dzīvajām; tātad valstkasei nevar celties nekāds zaudējums; starpība tā, ka tad viņas būtu vienās rokās, bet tagad dažādās. Bet tomēr viņš izjuta apgrūtinājumu. Viņš bija likuma kalps un darīšanu cilvēks, darīšanu cilvēks labā nozīmē. Netaisnīgi viņš neizšķirtu lietu ne par kādu naudu. Bet te viņš apstājās, nezinādams, kā nosaukt šo pasākumu — vai tas ir taisns vai netaisns. Ja kāds cits būtu pie viņa griezies ar šādu priekšlikumu, viņš varētu teikt: «Tās ir muļķības, blēņas! Es negribu rotaļāties ar lellēm vai muļķoties.» Bet viesis viņam jau tā bija iepaticies, viņi dau- dzā ziņā tā bija sapratušies par izglītības un zinātnes sekmēm, — kā lai atsaka? Ļeņicins atradās ārkārtīgi grūtā stāvoklī.

Be tajā brīdī, it kā nolūkā, lai bēdās palīdzētu, istabā ienāca jauniņā strupdegunainā mājasmāte, Ļeņicina sieva; viņa bija bāla un vāja kā visas Pēterburgas dāmas, gaumīgi ģērbusies kā visas Pēter-

* Te beidzas manuskripta 96. lappuse; pēc tam atkal nozaudētas divas lappuses. «Mirušo dvēseļu» otrās nodaļas pirmā izdevumā S. P. Sevirevs pie šās vietas taisījis tādu piezīmi: «Te ir izlaidums, kurš acīm redzot saturējis stāstu par to. kā čičikovs devās pie muižnieka Ļeņicina.»

burgas dāmas. Aiz viņas aukle uz rokām iznesa pirmdzimto, nesen laulāto maigās mīlas augli. Čičikovs, protams, tūliņ piegāja pie damas un. nerunājot jau nemaz par pieklājīgo apsveicināšanu, tikai ar patīkamo galvas noliekšanu uz sāniem jau ļoti ietekmeja viņu sev par labu. Pēc tam pieskrēja pie bēma. Tas jau sāka brēkt; bet tomēr Cičikovam ar vārdiem: «Abu, ahu, sirsniņ!» uzsitot knipi un ar sirdsveidīgu breloku izdevās pārvilināt viņu savās rakās. Paņēmis viņu savās rokās, viņš sāka sviest viņu gaisā un tā modināja bērnā patīkamus smieklus, kas ļoti iepriecināja abus vecākus.

Bet vai nu no baudas, vai no cita kā, bērns pēkšņi uzvedās nelabi. Ļeņicina sieva iekliedzās: «Ak mans dievs! viņš jums samaitāja visu fraku.» •

čičikovs paskatījās: visa jaunās frakas piedurkne bija samaitāta. «Kaut jupis tevi rāvis, nolādētais velnēni» dusmās viņš norūca pie sevis.

Mājastēvs, mājasmāte, aukle — visi skrēja pēc odekolona, no visām pusēm ņēmās viņu slaucīt.

«Nekas, nekas, gluži nekas,» runāja Čičikovs. «Ko gan iespēj nevainīgs bērns?» un tajā pašā laikā pie sevis domāja: «Bet cik trāpīgi notaisīja, nolādētais neģēlēns!» — «Zelta bērnība!» viņš teica, kad jau bija pilnīgi noslaucīts un patīkama izteiksme atgriezusies viņa sejā.

«Jā, patiesi,» teica mājastēvs, pievērsdamies Cičikovam, arī ar patīkamu smaidu: «kas var būt apskaužamāks par bērnību? nekādu rūpju, nekādu domu par nākotni…»

«Stāvoklis, kuru varētu tūliņ iemainīt,» teica Čičikovs.

«Nav vārdam vietas,» teica Ļeņicins.

Bet, liekas, abi samelojās; ja viņiem piedāvātu šādu apmaiņu, viņi tūliņ būtu krūmos. Un kas par prieku sēdēt auklei uz rokām un maitāt frakas!

Jaunā mājasmāte un pirmdzimtais ar aukli aizgāja, tāpēc ka arī viņam vajadzēja šo to pārmainīt: apveltījis Čičikovu, viņš arī sevi nebija piemirsis.

Sis acīm redzami neievērojamais apstāklis vēl vairāk pievērsa Cičikovam mājastēvu. Patiesi, kā atteikt tādam patīkamam, laipnam viesim, kurš izrādījis tik daudz mīlas viņa mazulim un tik augstsirdīgi samaksājis par to ar savu fraku. Ļeņicins domāja tā: «Patiesi, kāpēc gan neizpildīt viņa lugumu, ja nu tada ir viņa vēlēšanās?»

11. Citas redakcijas fragments.

Tajā pašā laikā, kad Čičikovs persiešu chalatā no zeltītas termala- mas (bieza zīda drāna), dīvānā atgāzies, kaulējās ar iebraucēju kontrabandistu tirgotāju ar žīdisku izcelšanos un vācisku izrunu un viņa priekšā jau gulēja baķis vislabākā holandiešu audekla krekliem un divas papīra karbas ar vislabakām pirmās šķirnes ziepēm (tās bija tas pašas ziepes, kuras viņš kādreiz bija iegādājies Radzivilovas muitā; tam patiesi bija īpašība piešķirt neizprotamu maigumu un apbrīnojamu baltumu vaigiem), — tajā laikā, kad viņš kā lietpratējs iepirka šos izglītotam cilvēkam nepieciešamos produktus, atskanēja

piebraucējas karietes rībiens, kas atsaucas istabas logos un sienās ar vieglu drebēšanu, un ienāca viņa ekselence Aleksejs Ivanovičs Ļeņicins.

«Jūsu ekselences spriedumam ieteicu: kāds audekls, kādas ziepes un kāda šī vakar pirktā lietiņa.» Pie tā čičikovs uzlika galvā ar zeltu un krellēm izšūtu cepuri un izskatījās pēc persiešu šacha, pilns cienības un augstmanības.

Bet viņa ekselence, neatbildot uz jautājumu, teica:

«Man vajag ar jums parunāt par lietu.» Viņa sejā bija redzams īgnums. Cienījamais, vāciski runājošais tirgotājs tūliņ tika izsūtīts, un viņi palika [vieni],

«Vai zināt, kādas nepatikšanas? Ir atradies vecenes otrs testaments, kas sastādīts pirms pieciem [gadiem]. Puse muižas tiek atdota klosterim, bet otra — abām audzēknēm uz pusēm un vairak nevienam nekā.»

Čičikovs apmulsa.

«Bet šis testaments ir aplamība. Tas nekā nenozīmē; tas tiek iznīcināts ar otro.»

«Bet taču beidzamajā testamentā nav teikts, ka tas iznīcina pirmo.»

«Tas pats par sevi saprotams: beidzamais iznīcina pirmo. Tās ir muļķības. Tas pirmais testaments nekur neder. Es labi zinu mirušās gribu. Es biju pie viņas. Kas to parakstīja? kas bija liecinieki?»

«Tas ir apstiprināts, kā nākas, tiesā. Par lieciniekiem bijušais goda tiesnesis Burmilovs un Chavanovs.»

«Slikti,» nodomāja čičikovs: «Stāsta, ka Chavanovs esot godīgs; Burmilovs — vecs liekulis, svētdienās baznīcā lasa bībeli.» — «Taču muļķības, muļķības,» viņš teica balsī un tūliņ sajuta apņēmību uz visādiem knifiem. «Es to zinu labāk: es biju klāt mirējas pēdējos brīžos, man tas vislabāk zināms. Esmu gatavs zvērēt.»

Vārdi un apņēmība uz brīdi apmierināja Ļeņicinu. Viņš bija ļoti satraukts un sāka jau kļūt aizdomīgs, vai Čičikovs pie testamenta nav kaut ko safabricējis (kaut gan viņš nevarēja iedomāties, ka lieta ir tāda, kāda tā bija patiesībā). Tagad viņš pārmeta sev, ka bijis aizdomīgs. Gatavība zvērēt bija skaidrs pierādījums, ka Čičikovs … Mēs nezinām, vai patiesi Pāvelam Ivanovičam pietiktu dūšas zvērēt pie svētā, bet to teikt dūšas pietika.

Esiet mierīgi (un neraizējieties ne par ko, es iešu) un par šo lietu pārrunāšu ar dažiem juriskonsultiem. No jūsu puses te nekā nevajag; jums jābūt pilnīgi malā. Bet es tagad varu dzīvot pilsētā, cik tik man vajag.»

Čičikovs tūliņ pavēlēja piebraukt ekipāžu un devās pie juriskonsulta. Sis juriskonsults bija ārkārtīgi bagāts ar piedzīvojumiem. Jau piecpadsmit gadu viņš atradās zem tiesas un tā bija pratis ierīkoties, ka viņu nekādi nevarēja atstādinat no amata. Visi zināja, ka viņu sešas reizes vajadzēja izraidīt trimdā par viņa darbiem. Visapkārt no visām pusēm viņš bija aizdomās, bet nekādi nevarēja dabūt tiešus un pamatotus pierādījumus. Tas patiesi bija kaut kas noslēpumains, un viņu droši varētu atzīt par burvi, ja mūsu aprakstītais notikums piederētu tumšiem' laikiem.

Juriskonsults pārsteidza ar savu auksto izskatu, savu nosmulēto chalatu, kas bija pilnīgā pretstatā (diezgan) labām sarkankoka mēbelēm, zelta pulkstenim zem stikla kupola, lustrai muslina pārvalkā un vispārīgi visam, kas bija apkārt un uz kā varēja verot spožas eiropiskas izglītības zīmogu.

Taču nesamulsis no juriskonsulta skeptiskās ārienes, Čičikovs izskaidroja lietas sarežģītos punktus un vilinoša perspektiva iztēloja pateicību, kas not3ikti sekotu par labo padomu un līdzdalību.

Juriskonsults par atbildi tam iztēloja zemes lietu nepastāvību un ari veikli ļāva noprast, ka mednis kokā nekā nenozīmē, bet vajag zīli rokā.

Nekā darīt: vajadzēja dot zīli rokā. Filozofa skeptiskais aukstums pēkšņi nozudau Izrādījās, ka viņš bija vislabsirdīgākais, visrunatni- gākais, vispatīkamākais sarunās cilvēks, kas neatpalika veiklos paņēmienos pašam Cičikovam.

«Esiet tik labi, pirms uzsākt garu lietu. — jūs droši vien nebūsiet labi apskatījuši pašu testamentu: tur droši vien ir kaut kāda piezīme. Jūs paņemiet to uz laiku pie sevis. Kaut gan, protams, šāda» lietas uz māju ņemt aizliegts, bet ja labi palūdz dažus ierēdņus… Es no savas puses pielikšu pūles.»

«Saprotu,» nodomāja Čičikovs un teica: «Patiesi, īsti labi neatceros, vai tur ir piezīme vai nav,» — it kā viņš pats nebūtu raksitījis šo testamentu.

«Vislabāk būs, ja jūs to apskatīsiet. Kaut gan katrā gadījumā,» viņš turpināja visaj labsirdīgi: «esiet vienmēr mierīgi un neļaujieties ne ar ko samulsinaties, pat ja arī kas sliktāks notiktu. Nekad ne no kā neļaujieties izmisumam: nav nelabojamu lietu. Paraugieties manī: es vienmēr esmu mierīgs. Lai kādas lietas man uzveļ, mans miers nav satricināms.» Patiesi, juriskonsulta filozofa seja bija ārkārtīgi* mierīga, tā ka Čičikovs daudz

«Protams, tā pirmā lieta,» [viņš] teica. «Bet jums tomēr jāpiekrīt, ka var būt tādi gadījumi un lietas, no ienaidnieku puses tādas lietas un apmelojumi un tik sarežģīti stāvokļi, ka pazudis ikkatrs miers.»

«Ticiet man, tā ir mazdūšība,» ļoti mierīgi un labsirdīgi atbildēja filozofs jurists. «Tikai centieties, lai visa lieta būtu pamatota uz papīriem,^ lai vārdos nekā nebūtu. Un, tiklīdz redzēsiet, ka lieta sāk atrisināties un labvēlīga lēmumam — centieties — ne nu attaisnot un aizstāvēt sevi, — nē, vienkārši sajaukt ar jauniem argumentiem un ta…»

«Tas ir, lai…»

«Sajaukt, sajaukt — un nekā vairāk,» atbildēja filozofs: «pievienot lietai citus, blakus apstākļus, kuri iejauktu šeit arī citus; padarīt sarežģītu — un nekā vairāk. lai tad brauc Pēterburgas ierēdnis izmeklēt, lai tad viņš izmeklē!» viņš atkārtoja, raudzīdamies Cičikovam acīs ar neparastu labpatiku, kā raugās skolotājs uz skolnieku, kad viņam izskaidro grūtu vietu no krievu gramatikas.

«Jā, labi, ja atradīsi tādus apstākļus, kas spēj pūsit miglu acīs, teica Cičikcvs, arī ar labpatiku skatīdamies filozofam acis, kā skolnieks, kurš sapratis grūto vietu, ko skaidro skolotājs.

«Atradīsies apstākli, atradīsies! Ticiet: no biežas vingrināšanas arī galva kļūst atjautīga. Vispirms atgādājieties, ka jums palīdzēs. Sarežģītā lietā daudz ieinteresētu: ir ierēdņu vajag_ vairāk, ir viņiem vajag vairāk algas… Ar vārdu, ievilkt lietā vairāk personu. Nekas, ja daži veltīgi iekritīs: lai viņi attaisnojas… viņiem vajag atbildēt uz papīriem, viņiem vajag atpirkties… Lūk, kur arī ienākums… Ticiet man, ka tiklīdz apstākļi kļūst kritiski, pirmais — lietu sajaukt. Tā visu var sajaukt, tā sarežģīt, ka neviens nekā nesapratīs. Kāpēc es esmu mierīgs? Tāpēc ka zinu: ja tikai manas lietas sāks iet sliktāk, tad es visus iejaukšu savā lietā — ir gubernatoru, ir vicegubernatoru, ir policijmeistaru, ir kasieri — visus iejaukšu. Es pazīstu visus viņu apstākļus: kurš uz kuru skaišas, kurš uz kuru ir uzpūties un kurš kuru grib iegāzt. Nu, lai viņi paši tiek laukā. Un, kamēr viņi izķepurosies, citi paspēs iedzīvoties. Jo tikai duļķainā ūdenī var ķert vēžus. Visi to vien tik gaida, lai sajauktu.» Te jurists filozofs paskatījās Cičikovam acīs atkal ar to pašu baudu, ar kādu skolotājs izskaidro skolniekam vēl grūtāku vietu no krievu gramatikas.

«Nē, šis cilvēks ir patiesi gudrinieks,» pie sevis nodomāja Čičikovs un šķīrās no juriskonsulta vislabākā garastāvoklī.

Pilnīgi nomierinājies un kļuvis drošs, viņš nevērīgā veiklībā nosēdās ekipāžās elastīgajos spilvenos, pavēlēja Selifanam atmest virsu atpakaļ (pie juriskonsulta viņš brauca ar paceltu virsu un pat ar aizpogātu priekšādu) un norīkojas gluži tā kā atstādināts huzaru pulkvedis vai pats Višņepokromovs, veikli pārmetis vienu kāju pār otru, ar patiku pievērsdams pretimnācējiem seju, kura spīdēja no jaunās zīda platmales [apakšas], cepure bija uzvilkta mazliet uz vienas auss. Selifanam bija pavēlēts braukt virzienā uz tirgotavu sētu. Tirgotāji, gan atbraucēji, gan vietējie, stāvēdami pie veikalu durvīm, godbijīgi noņēma cepures, un Čičikovs ne bez cienības par atbildi pacēla viņiem'savu. Daudzi no viņiem' bija tam pazīstami; citi bija kaut gan atbraucēji, bet apburti no uzvedīga kunga veikla izskata, apsveica viņu kā paziņas. Gada tirgus Tfuslavļas pilsētā noritēja bez pārtraukuma: kad beidzās zirgu un lauksaimniecības, sākās augstākās izglītības kungiem aršinas preču tirgus. Tirgotāji, kuri bija atbraukuši uz riteņiem, bija nodomājuši atgriezties ar ragavām.

«Lūdzam, lūdzam!» runāja pie vadmalas veikala Maskavā šūdināts vāciešu svārks, pieklājīgi klanīdamies ar cepuri izstieptā rokā, tikai mazliet pieturēdams apaļo zodu ar smalku izglītību sejā.

Čičikovs iegāja veikalā. «Parādiet man, mīļais, vadmalu.»

Laipnais tirgotājs tūliņ pacēla uz augšu galda dēli un, tādā kārtā iztaisījis sev ieeju, atradās veikalā ar muguru pie precēm un ar seju pret pircēju. Nostājies ar muguru pie precēm un ar seju pret pircēju, tirgotājs, ar kailu galvu un cepuri atvēztā rokā, vēlreiz apsveica Čičikovu. Pēc tam uzlika cepuri un, laipni pieliecies, ar abām rokām atspiedies uz galda, teica tā: «Kāda veida vadmalu? vai jūs dodat priekšroku angļu manufaktūrām vai tēvijas fabrikacijai?»

«Tēvijas fabrikacijai,» atbildēja Čičikovs: «'bet tikai labākajai šķirnei, ko sauc par angļu.»

«Kādu krāsu vēlēsieties?» jutāja tirgotājs tāpat laipni, šūpodamies uz abām galdā atspiestajām rokām.

«Tumšas krasas, olivu vai pudeles krasu ar dzirksteli, kas, tā sacīt, tuvojas brūklenēm,» teica čičikovs.

«Varu teikt, ka dabūsiet pirmšķirīgu, kādu var dabūt abās galvaspilsētās,» sacīja tirgotājs, uzrāpies noņemt no augšas baķi:_ uzmeta to veikli galdā, attina no otra gala un pacēla pie gaismas. «Kā laistās! Vismodernākā, pēc pēdējās gaumes!» Vadmala spīdēja kā zīda. Tirgotājs bija saodis, ka viņa priekšā stāv vadmalu pazinējs, un negribēja iesākt ar desmitrubļu.

«Kārtiga,» teica Čičikovs, mazliet paskatījies. «Bet vai zināt, cienījamais? parādiet man uzreiz to, ko jūs beigās rādāt, pie tam ari krāsu vairāk … vairāk sarkanīgu.»

«Saprotu: jūs akurāt vēlaties tādu krāsu, kāda patlaban……………………. nāk.

Ir man visteicamāko īpašību vadmala. Iepriekš jau saku, ka cena augsta, bet arī ar augstu īpašību.»

Baķis nokrita no augšas. Tirgotājs to attina ar vēl lielāku veiklību, satvēra otru galu un attina gluži kā zīda dTānu, rādija to Cičikovam tā, ka [viņam] bija iespējams ne tikvien apskatīt, bet pat paost, teikdams tikai: «Lūk, vadmala Navarinas dūmu krāsā ar liesmu.»

12.  Citas redakcijas variants.

Par cenu salīga. Dzelzs arširna, kas līdzinājās burvju zizlim, turpat Cičikovam atmērīja frakai [un] biksēm. Ar šķērēm iegriezis, tirgotājs ar abām rokām veikli pārplēsa vadmalu pušu, to pabeidzis, paklanījās Cičikovam ar visapburošāko laipnību. Vadmala turpat tika salocīta un ietīta papīrā; sainis grozījās zem vieglās auklas. Čičikovs jau gribēja bāzt roku kabatā, bet sajuta, ka ap viņa vidukli patīkami apvijas kāda visai delikātā roka, un viņa ausis izdzirda: «Ko jūs šeit pērkat, cienījamais?»

«A, ļoti patīkami negaidīta satikšanās!» teica Čičikovs.

«Patīkama saduršanās,» teica tā balss, kurš bija apkampis viņa vidukli. Tas bija Višņepokromovs. «Jau taisījos paiet veikalam garām bez ievērības, pēkšņi redzu pazīstamu seju — kā lai atteicas no patīkamās baudas! Neko neteiksi, vadmalas šogad nesalīdzināmi labākas. Tas taču ir kauns un negods! Es neparko agrāk nevarēju atrast… Esmu ar mieru četrdesmit rubļu… ņem pat piecdesmit, bet dod labu. Pēc manām domām, vai nu dabū lietu, kura patiesi būtu tad vis- labakā, vai arī lai nemaz nav. Vai ne ta?»

«Gluži tā!» teica Čičikovs: «Kādēļ tad pūlēties, ja ne tādēļ, lai dabūtu labu lietu?»

13.  Citas redakcijas variants

Vecis ar visiem sasveicinājās un tieši pievērsās Chlobujevam: «Atvainojiet manij es no tālienes jūs ieraudzīju, kad jūs iegājāt veikalā, uzdrošinājos jūs traucēt. Ja jums būtu parocīgi un pa ceļam gar manu māju, tad esiet tik laipni, ienāciet uz īsu brītiņu. Man ar jums vajag parunat.»

Chlobujevs teica: «Ļoti labi, Afanasij Vasiljevič.»

Un vecis, atkal no visiem atsveicinājies, izgāja.

«Man vienkārši reibst galva,» teica čičikovs: «ja padoma, ka šim cilvēkam ir 10 miljoni. Tas vienkārši neticami.»

«Tomēr tā ir pretlikumīga lieta,» teica Višņepokromovs: «kapitaliem nevajag būt vienās [rokās]. Tas ir priekšmets, ko tagad apspriež visa Eiropa. Ja tev ir nauda, — nu, dalies ar citiem: pacienā, rīko balles, nododies labdarīgai greznībai, kas dod maizi meistariem, mājrūpnie- kiem.»

«To es nesaprotu,» teica Čičikovs. «Desmit miljonu, un dzīvo kā vienkāršs zemnieks!… Taču ar tiem desmit miljoniem velns zina ko var izdarīt. Taču var tā ierīkoties, ka tev nemaz citas sabiedrības nebūs kā tikai ģenerāļi un kņazi.»

«Jā,» piemetināja tirgotājs: «patiesi tā ir neizglītība. Ja tirgotājs ir cienījams, tad viņš vairs nav tirgotājs: viņš savā ziņā ir jau nego- ciants. Man tad teātrī ir jāņem loža, un meitu tad es vienkāršam pulkvedim — nē, nedošu: es tikai ģenerālim, citādi nedošu. Kas man pulkvedis? Pusdienu tad man lai gatavo konditers, bet nevis virēja …»

«Ko nu tur runāt! apžēlojieties!» teica Višņepokromovs: «ko visu neizdarīsi ar desmit miljoniem. Dodiet man desmit miljonus, — jūs redzesiet, ko es izdarīšu!»

«Nē,» nodomāja Čičikovs: «tu nekā prātīga neizdarīsi ar desmit miljoniem. Bet, lūk, ja man desmit miljonus, es gan, patiesi, šo to izdarītu.»

«Jā, ja man desmit miljonus!» nodomāja Chlobujevs: «es tā vis tagad nerīkotos kā agrāk, — nenodzīvotu tik neprātīgi. Pēc tik briesmīgas pieredzes pratīsi novērtēt katru kapeiku. Ē, tagad es tā ne…» Un tad, kādu brīdi padomājis, pats sev jautāja: «vai patiesi tagad būtu gudrāk rīkojies?» un, atmetis ar roku, piebilda: «Ne velna! es, domāju, tāpat būtu iztērējis kā agrāk.» un, izgājis no veikala, devās pie Murazova, veledamies zināt, ko viņam pasludinās Murazovs.

«Gaidu jūs, Pēter Petrovič!» teica Murazovs, ieraudzīdams ienākošo Chlobujevu. «Lūdzu pie manis istabā.» Un viņš ieveda Chlobujevu jau lasītājam pazīstamajā istabiņā, par kuru vienkāršāku nevarētu atrast arī pie ierēdņa, kas saņem septiņsimt rubļu algas gadā.

«Sakiet, tagad, es domāju, jūsu apstākļi ir labāki? Pēc krustmāmi- ņas tomēr jums kaut kas tika.»

«Kā lai to jums, Afanasij Vasiljevič, saka. Es nezinu, vai mani apstākļi ir labāki. Es saņēmu tikai piecdesmit dvēseles zemnieku un trīsdesmit tūkstošus naudā, ar kuriem man nācās nomaksāt daļu manu parādu, — un man atkal gluži nekā. Bet galvenais, ka šā testamenta lieta ir visai netīra. Te, Afanasij Vasiljevič, ir pasākušās tādas blēdības! Es jums tūliņ pastāstīšu, un jūs pabrīnīsieties, kas notiek. Sis Čičikovs…»

«Atļaujiet, Pēter Petrovič; pirms runāt par to čičikovu, atļaujiet runāt par jums pašiem. Sakiet man: cik pēc jūsu slēdziena būtu pietiekoši, lai pilnīgi izkļūtu laukā no apstākļiem?»

«Jā, lai izkļūtu laukā no apstākļiem, visu samaksāt un iegūt iespēju dzīvot vismērenākā kārtā, man vismaz vajag 100 tūkstošus, ja ne vairāk.»

«Nu, bet ja jums tie būtu, kā tad jūs iekārtotu savu dzīvi?»

«Nu, tad es nonomātu sev dzīvoklīti, nodarbotos ar bērnu audzina- šanu, tāpēc ka es pats vairs nevaru dienēt: es nekur vairs nederu.»

«Bet kāpēc tad jūs vairs nekur nederat?»

«Ko tad es vairs? paši spriediet: es taču nevaru sākt ar kantora rakstvedi. Jūs aizmirsāt, ka man ir ģimene. Man ir četrdesmit, bet man jau krusti sāp, esmu kļuvis slinks; bet svarīgāku amatu man nedos; es netieku labi ieskatīts. Es jums atzīstos: es arī pats neņemtu vietu, kur var iedzīvoties. Es kaut gan esmu nelabs cilvēks, spēlmanis un viss, ko vien vēlaties, bet kukuļus es neņemšu. Es nevaru satikt ar Krasnonosovu un ar Samosvitovu.»

«Bet tomēr atvainojiet, es nevaru saprast, kā tad var bez ceļa; kā virzīties ne pa ceļu; kā braukt, kad nav ceļa zem kājām; kā irties, kad laiva nav uz ūdens? Bet dzīve taču ir ceļojums. Atvainojiet, Pēter Ivanovič, tie kungi, par kuriem jūs runājat, viņi taču tomēr ir uz kaut kāda ceļa, viņi taču tomēr strādā. Nu, pieņemsim, kaut kā novērsāties, kā gadās ar katru grēcinieku; bet ir cerības, ka atkal uzkļūs uz ceļa. Kas iet — nav iespējams neatnākt: ir cerības, ka uzies uz ceļa. Bet kā tam uzkļūt uz kāda ceļa, kas dzīvo dīkā? Jo ceļš taču nenāks pie manis.»

«Ticiet man, Afanasij Vasiljevič, es sajūtu pilnīgu taisnību………………………… ;

bet es jums saku, ka manī ir galīgi zudusi katra tieksme darboties; es neredzu, ka varētu kādam pasaulē izdarīt ko labu. Es jūtu, ka esmu galīgi nederīgs baļķis. Agrāk, kamēr biju jaunāks, man likās, ka viss atkarīgs no naudas, ka, ja manās rokās būtu simt tūkstošu, es daudzus aplaimotu; palīdzētu nabadzīgiem māksliniekiem, ierīkotu bibliotēkas, derīgas iestādes, savāktu kolekcijas. Es esmu cilvēks ne bez gaumes un zinu, ka daudzā ziņā varētu labāk izrikot nekā tie mūsu bagātnieki, kuri visu to dara bez saprašanas. Bet tagad redzu, ka ar: tas viss ir zūdīšanās un arī te nav daudz jēgas. Nē, Afanasij Vasiljevič, es nekur nederu, gluži nekur, es jums saku. Neesmu spējīgs ne tai vismazākai darbībai.»

14. Te beidzas vēlāka labojuma teksts, kas uzmests virs rindām ar tumšu tinti. Agrākais teksts nosvītrots līdz vārdiem: «lai strēbtu no sudraba bļodas», kaut gan tur viss, jaunajā redakcijā aizvietotais, bija svītrojums. Sīs lappuses jaunajā redakcijā palikušas manuskriptā nesaistītas ar pirmo. Mums nācās atjaunot agrāko tekstu no tās vietas, kura nebija atvietota ar jaunu tekstu, kura nebija pārtaisīta.

Citas redakcijas variants.

«Paklausieties, Pēter [Petrovič]! Bet jūs taču lūdzat dievu, ejat baznīcā, nelaižat garām, es zinu, ne rīta, ne vakara dievkalpojumu. Jums arī negribas agri celties, bet jūs taču ceļaties un ejat, — ejat pulksten četros no rīta, kad vēl neviens nav cēlies.»

«Tā cita lieta, Afanasij Vasiljevič. Es to daru dvēseles glābšanai, tāpēc ka esmu pārliecināts, ka tā kaut drusku izlabošu dīko dzīvi, ka lai cik es [pats sev pretīgs] slikts, bet pazemīgās lūgšanas un sevis piespiešana kaut ko nozīmē dievam. Teikšu jums, ka es lūdzu dievu gluži bez ticības, bet tomēr lūdzu. Zinu tikai, ka ir kungs, no kura viss atkarīgs, kā zirgs un mājlopi zina kungu, kam tiesības.»

«Tātad jūs lūdzat dievu tādēļ, lai patiktu tam, ko jūs pielūdzat, lai glābtu savu dvēseli, un tas jums dod spēku un liek_ celties_ agri no gultas. Ticiet, ka, ja jūs ķertos pie sava dienesta tāpat, kā jūs kalpojat tam, ko jūs pielūdzat, jums rastos griba darboties un jūs neviens cilvēks nespētu atvēsināt.»

«Afanasij Vasiljevič? atkal jums teikšu — tas ir kas cits. Pirmajā gadījumā es tomēr redzu, ko es daru. Saku jums, ka esmu gatavs iet klosterī un visgrūtākos darbus un pārbaudījumus, ko vien man uzliks, izpildīšu, tāpēc ka redzu, kam to daru. Nav mana darīšana spriest. Tur es esmu pārliecināts, ka prasīs [no tiem], kas man lika strādāt; tur es paklausu un zinu, ka dievam paklausu.»

«Bet kādēļ tad jūs tā nespriežat arī pasaulīgās lietās? Jo arī pasaulē mums jākalpo dievam un nevienam citam. Ja arī citam kalpojam, mēs tikai tāpēc kalpojam, ka esam pārliecināti, ka tā dievs liek, bet bez tā mēs nekalpotu. Kas tad cits, visas spējas un dāvanas, kas katram ir dažādas? Tās taču ir mūsu lūgsnas ieroči: te ar vārdiem, te ar darbiem. Jūs taču klosterī nevarat iet — jūs esat piestiprināti pasaulei, jums ir ģimene.»

Te Murazovs apklusa. Chlobujevs arī apklusa.

«Tad jūs domājat, ka par piemēru [jums] būtu divsimt tūkstošu, tad jus varētu nodrošināt dzīvi un no tā laika dzīvot apdomīgāk?»

«Tas ir, vismaz es nodarbošos ar to, ko varēs darīt, — nodarbošos ar bērnu audzināšanu, man būs iespēja viņiem dabūt labus skolotājus.»

«Bet vai teikt jums, Pēter Petrovič, ka pēc diviem gadiem jūs vis- apkart būsiet parādos kā tresēs?»

Chlobujevs mazu brīdi klusēja un sāka ar apstāšanos: «Tomēr, pēc tādas pieredzes…»

«Nu, ko tur runāt!» teica Murazovs. «Jūs esat cilvēks ar labu dvēseli: pie jums atnāks draugs, palūgs aizdot — jūs viņam dosiet; jūs redzēsiet nabaga cilvēku — jūs gribēsiet palīdzēt; pie jums atnāks patīkams viesis — gribēsiet labāk pacienāt un padosieties pirmām labām tieksmēm, bet aprēķinu aizmirsīsiet. Un atļaujiet jums beidzot no sirds teikt, ka savus bērnus jūs neesat spējīgs uzaudzināt. Savus bērnus uzaudzināt var tikai tas tēvs, kas jau pats ir izpildījis savu pienākumu. Un arī jūsu laulātā draudzene… viņai laba dvēsele … viņa nemaz nav tā audzināta, lai bērnus audzinātu. Es pat domāju, — atvainojiet mani, Pēter Petrovič, — vai bērniem nebūs par ļaunu būt ar jums!»

Chlobujevs sāka domāt, viņš domās sāka sevi apskatīt no visām pusēm un beidzot juta, ka Murazovam pa daļai ir taisnība.

«Vai zināt, Pēter Petrovič? atdodiet manās rokās bērnus un darīšanas; atstājiet arī savu ģimeni un bērnus: es tos pieskatīšu. Jūsu apstakļi taču ir tādi, ka jūs esat manās rokās; lieta taču virzās uz to, lai mirtu badā. Te uz visu vajag būt gatavam. Vai jūs pazīstat Ivanu Potapiču?»

«Un pat Joti cienīju, kaut gan viņš staigā sibīriešu svārkā.»

«Ivans Potapičs bija miljonārs, izprecināja savas meitas ierēdņiem, dzīvoja kā cars: bet, kad bankrotēja — ko darīt? — iestājās par pārdevēju. Nebija vis viņam jautri no sudraba bļodas pāriet pie vienkāršās: likās, ka roka ne pie kā negrib ķerties. Tagad Ivans Petrovičs varētu strēbt no sudraba bļodas, bet vairs negrib. Viņam būtu atkal uzkrājies, bet viņš saka: «Nē, Afanasij Ivanovič, es vairs nekalpoju sev, bet tāpēc, ka dievs tā … Pēc savas gribas es nekā negribu darīt. Klausu jūs, tāpēc ka dievu gribu klausīt, bet nevis cilvēkus, bet dievs citādi nerunā kā tikai ar labāko ļaužu lūpām. Jūs esat gudrāks par mani, un tāpēc nevis es atbildu, bet jūs.» — Lūk, ko saka Ivans Potapičs; bet viņš, ja taisnību teikt, daudzreiz gudrāks par mani. '

«Afanasij Vasiljevič! jūsu varu arī es esmu gatavs pār sevi… jūsu kalps un viss, ko vēlaties; atdodos jums. Bet neuzlieciet darbu pāri spēkiem: es neesmu Potapičs un saku jums, ka ne uz ko labu neesmu derigs.»

«Nevis es, Pēter Petrovič, jums uzlikšu, bet, tā kā jūs gribējāt kalpot, kā paši sakāt, tad [lūk] jums dievam_ tīkams darbs. Viena vieta ceļ baznīcu ar dievbijīgu ļaužu labprātīgiem ziedojumiem. Naudas nepietiek, vajag vākt. Uzvelciet vienkāršu sibiriešu svārku .. . jūs taču tagad esat vienkāršs cilvēks, izputējis muižnieks un tāds pats nabags: ko nu tur vīzēties? — ar grāmatu rokās, vienkāršos ratos, un braukājiet pa pilsētām un sādžām. No archiereja jūs saņemsiet svētību un šņores grāmatu un ar dieva palīgu.»

Pēteris Petrovičs bija pārsteigts par šo gluži jauno amatu. Viņam, kā nekā senas dzimtas muižniekam, doties ar grāmatu rokās lūsi baznīcai, kratīties ratos! Bet izgrozīties un atvairīties nevar: darbs dievam tīkams.

«Kļuvāt domīgs?» teica Murazovs. «Jūs te divus darbus izdarīsiet: * vienu darbu dievam, bet otru — man.»

«Kādu tad jums?»

«Lūk, kādu. Tā kā jūs dosieties uz tādām vietām, kur es vēl neesmu bijis, tad jūs uz vietas redzēsiet: kā tur dzīvo zemnieki, kur bagātāk, kur cieš trūkumu un kādā stāvoklī visi. Teikšu jums, ka zemniekus mīlu laikam tāpēc, ka es pats esmu no zemniekiem. Bet lieta ir tā, ka viņu vidū ieviesies daudz visādu neķītrību. Tur raskoļņiki un visādi vazaņķi viņus mulsina un pret varu viņus kūdi), bet. ja cilvēks ir apspiests, tad viņš viegli saceļas. Nu ko. vai tad grūti sakūdīt cilvēku, kurš patiesi cieš? Bet lieta ir -tā, ka nevis no apakšas jāsāk izrēķināties. Bus slikti, ja darbā laidīs dūres: tad nebūs nekādas jēgas — tikai zagļiem ieraušana. Jūs esat gudrs cilvēks, jūs novērosiet, uzzināsiet, kur patiesi cilvēks cieš no citiem, bet kur no paša nemierīgās dabas, un pastāstīsiet pēc tam man visu to. Katram gadījumam es jums došu nelielu sumu, ko izdalīt tiem, kuri patiesi cieš nevainīgi. Jus labi darīsiet, ja viņus apmierināsiet vārdiem un labāk viņiem izskaidrosiet, ka dievs liek paciest bez kurnēšanas un lūgt dievu tajā laikā, kad esi nelaimīgs, bet nevis trakot un izrēķināties pašam. Ar vārdu, runājiet ar viņiem, neviena nekūdot ne pret vienu, bet visus samierinot. Ja jūs redzēsiet kādā ienaidu, vienalga, pret ko, pielieciet visas pūles.»

«Afanasij Vasiljevič! darbs, ko jūs man uzliekat,» teica Chlobujevs:

«svēts darbs; bet jūg atcerieties, kam jūs to uzliekat. Uzticēt to var cilvēkam, kam gandrīz svēta dzīve, kurš jau arī pats [prastu] piedot citiem.»

«Es arī nesaku, lai jūs visu to izpildītu, bet pēc iespējas, ko var. Lieta tomēr tā, ka jūs atgriezīsieties, labi iepazinušies ar vietām, un zināsiet, kādā stāvoklī atrodas tas novads. Ierēdnis nekad nesatiksies ar cilvēku, un arī zemnieks nebūs ar viņu vaļsirdīgs. Bet jūs, lūdzot baznīcai, ieskatīsieties pie ikviena — ir pie pilsētnieka, ir pie tirgotāja, un jums būs iespēja ikvienu iztaujāt. Runāju iums to tāpēc, ka ģenerālgubernatoram, sevišķi tagad, vajadzīgi tādi ļaudis; un jūs bez visiem kancelejas paaugstinājumiem dabūsiet tadu vietu, kur jūsu dzīve nebūs veltīga.»

«Pamēģināšu, pielikšu pūles, cik pietiks spēka,» teica Chlobujevs. Un viņa balsī bija vērojams mundrums, mugura atliecās, un galva pacēlās uz augšu kā cilvēkam, kam atspīd cerība. «Redzu, ka jūs dievs apveltījis ar saprašanu un jūs daudz ko labāk zināt nekā mēs, tuvredzīgie Jaudis.»

«Tagad atļaujiet jūs jautāt,» teica Murazovs: «ko tad čičikovs un kāda veida [lieta]?»

«Bet [par] čičikovu es jums pastāstīšu nedzirdētas lietas. Viņš dara tādus darbus… Vai zināt, Afanasij Vasiljevič, ka testaments taču ir viltots. Ir atradies īstais, kur visa muiža pieder audzēknēm.»

«Ko jūs sakāt? Bet kas tad to viltoto testamentu ir meistarējis?»

«Tas jau ir, ka tā ir visnekrietnākā lieta! Runā, ka Čičikovs, un ka testaments parakstīts jau pēc nāves: nelaiķes vietā apģērbuši kādu sievu un viņa esot parakstījusi. Ar vārdu, lieta nelaba. Ir aizdomas par ierēdņu līdzdalību. Runā, ka ģenerālgubernators ari zinot. Runā, ka tūkstošiem lūgumu ienācis no dažādām pusēm. Pie Marijas Jeremejevnas tagad iet līgavaiņi; kaut kādi divi ierēdņi jau kaujoties viņas dēļ. Lūk, kāda lieta, Afanasij Vasiljevič!»

«Nekā par to neesmu dzirdējis, bet lieta, patiesi, nav bez grēka. Pāvels Ivanovičs Čičikovs aitzīstos, man ir neizprotams [cilvēks],» teica Murazovs.

«Es no savas puses ari iesniedzu lūgumu, lai atgādinātu, ka ir tuvākais mantinieks…»

«Bet manis dēļ, lai viņi visi sakaujas savā starpā,» domāja Chlobujevs iziedams. — «Afanasijs Vasiljevičs nav muļķis. Viņš man šo uzdevumu droši vien deva apdomājis. Izpildīt to — tas ari viss.» Viņš sāka domāt par ceļu, tajā laikā, kad Murazovs arvien vēl atkartoja pie sevis: «Neizprotams cilvēks man šis Pāvels Ivanovičs Čičikovs! Ja ar šādu gribu un neatlaidību ķertos pie labas lietas!»

^ - ^

PIEZĪMES

«Mirušās dvēseles», I sējums. Pirmais izdevums parādījās 1842. gadā. Sā izdevuma tekstu cenzūra bija sakropļojusi, ne tikai izsvītrojot virkni atsevišķu izteicienu, bet arī liekot autoram radikali pārstrādāt desmitā nodaļā ietilpstošo «Stāstu par kapteini Kopeikinu». Tādā veidā «Mirušās dvēseles» tika iespiestas visos sekojošos priekšrevolucijas izdevumos, neizslēdzot labāko no tiem, desmito, ko rediģēji^ Tichonravovs, kurā cenzūras aizliegtais teksts «Stāsts par kapteini Kopeikinu» sniegts pielikumos. Bez tam Tichonravovs, tāpat kā citi' Gogoļa rakstu izdevēji, neturēja par obligātu saglabāt Gogoļa etimoloģiju un interpunkciju, bet laboja «Mirušo dvēseļu» tekstu atkarīgi no pastāvošās ortogrāfijas prasībām. Bet katrs redaktors pielāgojas šīm prasībām pēc savas gaumes, ortogrāfijas ziņā atšķiroties viens no otra uz dažādām pusēm urf jo tālu no Gogoļa teksta pirmiespieduma. Sā izdevuma pamatos likts 1842. gada izdevums, cenšoties pec iespējas precizi to atdarinat, bet atbrīvojot to no visiem cenzūras kropļojumiem.

«Mirušās dvēseles», II sējums. Autoram dzīvam esot, nav izdots. Pie šā sējuma Gogolis strādāja vairāk nekā desmit gadu, no 1840. gada līdz pašai savai nāvei 1852. gadā, šajā laikā uzrakstot un iznīcinot vairākas redakcijas, no kurām pilnīgā veidā līdz mums nav neviena nonākusi. Gogoļa manuskriptu mantojumā atrastas burtnīcas ar otrā sējuma pirmo četru nodalu tekstu kādā sākotnējā _ redakcijā, izraibinātu ar autora vēlākajiem labojumiem, kas tās lr pārvērtis par citas, vēlākas_ redakcijas melnrakstu. Bez tam atrasta burtnīca vēl ar kadas otrā sējuma nodaļas melnrakstu sākotnēja redakcijā. Sevirevs ir savācis, sakārtojis un pārrakstījis šo Gogoļa mantojumu, ko 1855. gadā izdevis Truškovskis. Viņš pirmo četru nodaļu tekstu iespiedis tādā veidā, kādu tās ieguvušas ar vēlākajiem autora labojumiem, tā saucamajā «izlabotajā redakcijā», kas ir beidzamā uzglabā- . jusies šā teksta redakcija. Labākais, kritiski pārbaudītais izdevums/, izdots Tichonravova redakcijā, kurā saglabātā manuskripta teksts/ sniegts gan «sākotnējās redakcijas» veidā, gan «izlabotās redakcijas» veidā, ar visai ievērojamām atšķirībām. Mēs iespiežam tekstu pēc Tichonravova, sniedzot citas redakcijas variantus.

54 — N. V. Gogolis. Izlase

SATURS

Vakari ciematā Dikaņkas tuvumā………………………………………………………. 5

Pirmā dala. Priekšvārds. Tulk. M. Meneendorta……………………………….. 7

Soročinas gada tirgus. Tulk. J. Plaudis … 11

Jāņu vakarā. Tulk. M. Mencendorfa……………………….. 37

Maija nakts vai slīkone. Tulk. M. Mencendorfa 54

Pazudusi vēstule. Tulk. M. Mencendorfa . . 77

Otrā dala. Priekšvārds. Tulk. M. Mencendorfa………………………………… S7

Ziemsvētku nakts. Tulk. M. Mencendorfa . . i)0

Briesmīgā atriebība. Tulk. M. Mencendorfa . 130

Ivans Fjodorovičs Špoņka un viņa krustmāmiņa. Tulk. M. Mencendorfa………………………………… 106

Apburtā vieta. Tulk. M. Mencendorfa …. 189

Mirgoroda. Tulk. Aleksandrs Čaks…………………………………………….. .197

pirmā dala. Veclaiku muižnieki…………………………. ■……………………….. 20i

Tarass Buļba……………………………………. •………………… 221

Otrā daļa. Vijs……………………………………………………………………………….. 329

Stāsts par to, kā saķildojās Ivans Ivanovičs ar Ivanu Nikiforoviču ' 363

Revidents. Tulk. Andrejs Upits……………………………………………………………… 407

Mirušas dvēseles………………………………………………………. ………………………… 495

Pirmais sējums. Tulk. M. Šūmane………………………………………………….. 497

Otrais sējums. Tulk. A. Miķelsons………………………………………………….. 719

.Mirušo dveseļu" otra sējuma varianti. Tulk. M. Šūmane . ■ 831

Piezīmes. Tulk. M. Šūmane 849.

Vāku un vinjetes zīmējis M. Karpenk».

Redaktors K. Valdmanls. Techniskais redaktors A. Pēterson*. Izdevniecības korektore A. Kalniņa. Tipogrāfijās korektore K. Alksnlņa. JT 01163.

Nodota salikšanai 1948. s. 20 Janvarī. Parakstīta iespiešanai 1948. g. 11. martā. Papīra formāts 61X86. Metiens 8000 eks. Iespiedu un izdavn. loksnes 53,25+1 pieliik Izdevniecības Nr. 1300. Pasutījuma Nr. 5098. LPT 1. tipogrāfijā «Cīņa». Rīgā. Maksā 34 rb).

PAMANĪTAS KĻŪDAS

Rinda Iespiests Jābūt

147. 14. no apakšas mani uz mani

458. 8. no augšas pa tiešām patiešām

470. 13. no apakšas salūzt salūst

531. 13. no augšas ka kad

618. 11. no apakšas nu un

653. 20. no augšas nosodīdadms nosodīdams

659. 4. no augšas famme femme

787. 2. no apakšas veikt velk

822. 15. no apakšas neizpratis izpratis

827. 6. no apakšas neiepējamība neiespējamība

N. Gogolls — Izlase.

• Teksta variantus skatiet grāmatas beigās pēc numuriem.

[1] «Dot ķīseli» nozīmē sist kādam no mugurpuses pa kājām. <Gogofa piezīme.)

[2] pie mums nobīli zīlēja, kad cilvēks no kaut kā bija nobijies un gribēja izzināt, no kā tas cēlies: lēja izkausētu a'lvu vai vasku ūdeni un kā veidu tas pieņēma, tas tad arī bija nobaidījis slimo. Pēc tam arī visa tā slimība pārgāja. Vēdera sāipes ārstēja tā: aizdedzināja kaņepāju vīkšķīti, iemeta to krūzītē un apgāza krūzīti uz mutes bļoda ar ūdeni, kas bija uzlikta siimajam uz vēdera. Tad apvārdoja šo ūdeni un deva slimajam iedzert karoti šī ūdens. (Cogoļa piezīme.)

[3] par vācieti pie mums dēvē katru svešinieku, lai viņš būht vai francis, vai cezarietis, vai zviedrs, — vienmēr par vācieti. (Ģogofa piezīme j

[4] vareni — ukraiņu ēdiens no biezpiena Tulk.

[5] Savu nodomu, — turpināt šo stāstu, Gogolis neizpildīja. — Red. 188

[6] vārda spēle: krieviski šilo nozīmē īlenu. Tulk

[7] sama aste — visa vienos taukos. (no gogoļa piezīmju grāmatiņas.)

[8] spēlēt dublētu — neatdalīt no vinnesta un laist dubulti. (No Gogoļa piezīmju grāmatiņas.)

[9] fitjuks — vīrieti aizskarošs vārds, cēlies no burta fita, ko daži uzskata par nepieklājīgu. (Gogoļa piezīme.)

[10] koramora — liels, garš, gauss ods; dažreiz ielido istabā un kaut kur viens pats rēgojas uz sienas. Viņam vari mierīgi pieiet un satvert pie kājas,kam par atbildi viņš tikai purinās vai spārdās, kā tautā runā. (Gogoļa piezīme.)

[11] te un ari turpmāk punkti likti nesalasāmu vai iztrūkstošu vārdu vietā.

[12] seko liels izlaidumi.

[13] te no burtnīcas gājusi zudumā ceturtdaļa jeb divas lappuses. «Mirušo dvēseļu» otrā sējuma pirmajā izdevumā S. P. Sevirevs šai vietā taisījis tādu piezīmi: «Te ir izlaidums Kostanžoglo un Cičikova sarunā. Jādomā, ka Kostanžoglo ieteicis Cičikovam iegūt pirkšanas. >eļā muižu no viņa kaimiņa muižnieka Chlobujeva.»

[14] rokrakstā nav uzraksta: nodaļa. Tas apstāklis vien jau norāda, ka šī nodala ir atlikums no kāda šīs daļas «Mirušo dvēseļu» otrā sējuma pirmajām redakcijām, kas uzrakstīta tai laikā, kad vēl nevarēja noteikt, kāda šī nodaļa būs pēc skaitia.

[15] pēc tā rokrakstā liels izlaidums.

[16] runa ir par 1812. gada karu.

Content

Gogolis Nikolajs Izlase

VAKARI CIEMATA DIKAŅKAS TUVUMĀ STĀSTI, KO IZDEVIS DRAVNIEKS RUDAIS PAŅKO

PIRMĀ DAĻA

PRIEKŠVĀRDS

SOROClNAS GADA TIRGUS

JĀŅU VAKARA

MAIJA NAKTS VAI SLĪKONE

PAZUDUSI VĒSTULE

OTRĀ DAĻA PRIEKŠVĀRDS

ZIEMSVĒTKU NAKTS

BRIESMĪGĀ ATRIEBĪBA

IVANS FJODOROVICS ŠPOŅKA UN VIŅA KRUSTMĀMIŅA

APBURTA VIETA

MIRGORODA: STĀSTI, KAS UZSKATAMI KA TURPINĀJUMS VAKARIEM CIEMATA DIKAŅKAS TUVUMĀ. PIRMĀ DAĻA

VECLAIKU MUIŽNIEKI

TARASS BUĻBA .

MIRGORODA: OTRĀ DAĻA

VIJS

STĀSTS PAR TO, KĀ SAĶILDOJAS IVANS IVANOVIČS AR IVANU NIKIFOROVIČU

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

VII UN PĒDĒJĀ NODAĻA

REVIDENTS

MIRUŠĀS DVĒSELES

I NODAĻA

II NODAĻA

III N O D A Ļ A

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

OTRAIS SĒJUMS

I NODAĻA

NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

NODAĻA

|«MIRUŠO DVĒSEĻU» OTRA SĒJUMA VARIANTI

PIEZĪMES

SATURS