Grīns Aleksandrs

Sārtās buras

SĀRTĀS BURAS

FEERIJA

Ņinai NikolajevnaI Grīnai pasniedz un velti

Autors

Ļeņingradā, 1922. gada 22. novembri

I

PAREĢOJUMS

Matrozis Longrens, kas uz stiprās, trīssimttonnīgās bri- gas «Orions» bija nokalpojis desmit gadus un šķita tai pieķēries vairāk nekā dažs dēls savai mātei, beidzot bija spiests atstāt dienestu.

Tas notika tā. Reiz, atgriezies mājās, — tas gan gadījās reti — viņš neieraudzīja, kā parasti, jau iztālēm uz mājas sliekšņa savu sievu Mēriju, kas tūliņ, rokām plaukšķinādama, parasti sāka skriet viņam pretim. Viņas vietā pie bērna gultiņas — tas bija jauns priekšmets Longrena mazajā mājā — stāvēja satraukta kaimiņiene.

—  Jau trīs mēnešus es rūpējos par mazulīti, Longren,— viņa teica, — paraugies uz savu meitu.

Gandrīz vai sastindzis Longrens pieliecās un ieraudzīja astoņus mēnešus vecu radībiņu, kas vērīgi skatījās uz viņa garo bārdu, tad viņš apsēdās, sacluga un sāka knibināt ūsu. Tā bija gluži slapja, lietū izmirkuši.

—   Kad Mērija nomira? — viņš vaicāja.

Kaimiņiene pastāstīja bēdīgo notikumu, ik brīdi pārtraukdama stāstījumu ar mīlinošiem šmūkstieniem meitenītei un apgalvojumiem, ka Mērija ir paradīzē. Kad Longrens sīki jo sīki uzzināja, kā tas bija noticis, paradīze viņam likās tikai mazliet gaišāka par malkas šķūni, un viņš nodomāja, ka parastās spuldzes gaisma, ja viņi visi tagad būtu kopā, trijatā, uz nezināmo malu aizgājušajai sievietei būtu vistīkamākais iepriecinājums.

Pirms mēnešiem trim jaunās mātes saimnieciskais stāvoklis kļuvis pārāk grūts. Laba daļa naudas, ko atstājis Longrens, bijusi izdota par ārstēšanos pēc smagajām radībām un jaunpiedzimušās uzturam; beidzot, kad Mērija turklāt vēl pazaudējusi nelielu, iztikai paredzētu naudas summu, viņa nolēmusi lūgt aizdevumu no Menersa.

Tfļl—ffTlHfF77 ™'" ■v " ' iiiiiilii r '

Menerss bija traktiera un pārtikas veikala īpašnieks un tika uzskatīts par turīgu cilvēku.

Mērija aizgāja pie tā sešos vakarā. Ap septiņiem stāstītāja sastapusi viņu ceļā uz Lisu. Noraudājusies un satriekta Mērija teikusi, ka ejot uz pilsētu ieķīlāt laulības gredzenu. Viņa piebildusi, ka Menerss bijis ar mieru aizdot naudu, bet prasījis par to mīlestību. Tā Mērija nekā nepanākusi.

«Mums mājās pat garoziņas nav,» viņa sacījusi kaimiņienei. «Došos uz pilsētu, gan mēs ar meitiņu kaut kā iztiksim līdz vīra pārbraukšanai.»

Tajā vakarā bijis salts, vētrains laiks; stāstītāja veltīgi mēģinājusi atrunāt jauno sievieti neiet naktī uz Lisu. «Tu izmirksi, Mērij, smidzina, un var sagaidīt, ka vējš atnesīs lietus gāzi.»

Turp un atpakaļ no piejūras ciema līdz pilsētai bija trīs stundu ilgs gājiens, ātri ejot, taču Mērija neklausījusi stāstītājas padomu. «Negribu būt jums par dadzi acīs,» viņa sacījusi, «jau tā vairs nav nevienas ģimenes, kur es nebūtu aizņēmusies maizi, tēju vai miltus. Ieķīlāšu gredzenu — gan jau tad.» Viņa aizgājusi, atgriezusies, bet nākamajā dienā iegulusi karsonī un murgos; nejaukais laiks un nakts vēsums panākuši to, ka iekaisušas abas plaušas. Tā teicis pilsētas ārsts, ko ataicinājusi labsirdīgā stāstītāja. Pēc nedēļas Longrena divguļu gultā palikusi tukša vieta, un kaimiņiene pārnākusi dzīvot viņa mājā, lai auklētu un apkoptu mazo meitenīti. Viņai, vientuļai atraitnei, tas neesot grūti.

— Turklāt vēl, — viņa piebilda, — ir garlaicīgi bez tādas mazas neprašiņas.

Longrens aizbrauca uz pilsētu, norēķinājās, atvadījās no biedriem un sāka audzināt mazo Asolu. Kamēr meitenīte vēl neprata stingri turēties uz kājām, atraitne dzīvoja pie matroža, aizvietodama bārenītei māti, bet, tiklīdz Asola vairs neklupa, kāpjot pāri slieksnim, Longrens noteikti paziņoja, ka tagad viņš pats visu padarīs, kas viņa meitiņai būs vajadzīgs, un, pateicies atraitnei par darbos parādīto līdzjūtību, uzsāka vientuļa atraitņa dzīvi, visas savas rūpes, cerības, mīlestību un atmiņas veltīdams mazajai radībiņai.

Desmit gados, kas bija aizritējuši klaiņojumos, Longrens tikpat kā nekā nebija iekrājis. Viņš sāka strādāt. Drīz vien pilsētas tirgotavās parādījās viņa rotaļlietiņas — joti smalki darināti laivu, kuteru, vienklaju un div- klaju burenieku, kreiseru un tvaikoņu modeļi — vārdu sakot, tas, ko viņš labi pazina, kas pēc savas būtības pa daļai aizvietoja viņam ostas dzīves trokšņainību un jūras braucienu skaistuma pilno darbu. Tādā veidā Longrens nopelnīja tik daudz, lai varētu taupīgi dzīvot. Pēc dabas kluss un nesabiedrisks, viņš pēc sievas nāves kļuva vēl noslēgtāks un savrupīgāks. Svētdienās viņu reizēm redzēja traktierī, taču viņš nekad neapsēdās, bet steigā izdzēra pie letes glāzi degvīna un tūliņ aizgāja, uz kaimiņu mājieniem strupi atbildēdams: «jā», «nē», «labdien», «ardievu», «pa vidām». Ciemiņus viņš necieta un arvien izvadīja tos, gan ne rupji, bet ar tādiem mājieniem un izdomātiem iemesliem, ka viesim nekas cits neatlika kā izdomāt ieganstu, kas tam neļauj ilgāk uzkavēties. Arī pats viņš nevienu neapmeklēja; tā starp viņu un pārējiem ciema iedzīvotājiem radās salta atsvešinātība, un, ja Lon- grena darbam — viņa darinātajām rotaļlietām — būtu mazāka saskare ar zvejnieku dzīvi, viņš jūtami samanītu savas attieksmes sekas. Preces un pārtiku viņš iepirka pilsētā — Menerss nevarēja palielīties pat ar sērkociņu kārbu, kuru Longrens būtu pircis no viņa. Viņš veica it visus mājas darbus un pacietīgi apguva vīrietim tik svešo mazas meitenes apkopšanas sarežģīto māku.

Asola bija jau piecus gadus veca, un tēvs sāka arvien maigāk un maigāk uzsmaidīt, vērojot viņas nervozo, mīlīgo sejiņu, kad viņa, tēvam klēpī sēdēdama, noņēmās ar aizpogātas vestes noslēpumu atrisināšanu vai jocīgi skandināja matrožu dziesmas — mežonīgi draiskus pantus. Bērna balss skandējumā, ne arvien ar gluži izdevušos «r» skaņu, šīs dziesmas atgādināja dejojošu lāci, kas izgreznots ar zilu lentīti. Šajā laikā norisa notikums, un ēna, kas no tā krita uz tēvu, skāra arī meitu.

Bija agrs pavasaris, bargs kā ziema, tikai citādā veidā. Jau pāris nedēļas salto zemi stindzināja ass krasta ziemelis.

Krastā izvilktās zvejas laivas veidoja uz baltās smilts garu virkni melnu ķīļu, kas atgādināja milzīgas zivs muguru. Neviens neuzdrošinājās šādā laikā doties jūrā zvejot. Mazā ciemata vienīgajā ielā reti kad varēja ieraudzīt cilvēku, kurš izgājis no mājām; auksts viesulis, kas brāzās no krasta pauguriem pār jūras plašumu uz apvārsni, pārvērta āra gaisu par bargu mocību. Kapernā visi dūmeņi kūpēja no rīta līdz vakaram, šķiezdami dūmus pār stāvajiem jumtiem.

Taču Longrenu šīs vējainās dienas izvilināja no viņa mazā, siltā namiņa biežāk nekā saule, kas skaidrā laikā pārklāja jūru un Kapernu it kā ar zelta šķidrautu. Longrens tad aizgāja uz dēju tiltiņa, kas bija celts uz garām pā|u rindām, un tur mola pašā galā ilgi kūpināja pīpi, ko vējš arvien no jauna uzpūta, un vēroja, kā krasta tuvumā atsegtais jūras dibens pārklājas sirmām putām, kā tās tikko paspēj sekot bangām, kuru krācošais skrējiens uz melno, aukaino apvārsni piepilda visu plašo klajumu ar teiksmainu, krēpēm apaugušu radījumu bariem, un kā tie neapvaldītā, negantā izmisumā traucas pretī kādam tālam mierinājumam. Šķita, ka šie vaidi un trokšņi, milzīgo bangu trakā gaudošana un asās vēja brāzmas, kas nemitīgi slānīja apkārtni, — tik spēcīgs bija to vienmērīgais ioņojums, — sniedz Longrena izmocītajai dvēselei to trulumu, apdullinājumu, kas, bēdas pārvērzdams mulsās skumjās, iedarbojas tāpat kā dziļš miegs.

Tādā dienā Menersa divpadsmit gadus vecais dēlēns Hins bija pamanījis, ka tēva laiva zem dēļu klāja sitas pret pāļiem, kas to var sadragāt, un aizgāja pavēstīt tēvam. Auka sākās nesen, un Menerss bija piemirsis uzvilkt laivu augstāk smiltīs. Viņš devās turp un mola galā ieraudzīja smēķējam Longrenu, kas bija pagriezis viņam muguru. Tobrīd krastmalā viņi bija divi Vien, neviena cita. Menerss aizgāja pa dēļu segumu līdz mola vidum, nokāpa laivā, kas svaidījās mutuļojošajā ūdenī, un atraisīja skotiņu; stāvus laivā viņš sāka virzīties uz krastu, ar rokām turēdamies pie pāļiem. Viņš nebija paņēmis līdzi airus, un brīdī, kad viņš, laivai salīgojoties, nepaguva pieķerties pie nākošā pāļa, spējš vētras brāziens atsvieda laivas priekšgalu no steķiem. Tagad pat ar visu sava stāva garumu Menerss vairs nespēja aizsniegt tuvāko pāli. Vētra un viļņi valstīdami nesa viņa laivu projām baigajā plašumā. Apsvēris stāvokli, Menerss gribēja mesties ūdenī, lai izpeldētu malā, bet šo glābšanās iespēju viņš jau bija novēlojis, jo laiva virpuļoja jau netālu no mola gala, kur prāvais dziļums un bangu trakošana solīja drošu nāvi. Starp Longrenu un Menersu, ko viļņi rāva projām uz aukaino tāli, atstatums bija apmēram desmit asis, un viņu vēl varēja izglābt, jo uz steķiem Longrenam pa rokai karājās salenčota virve, kuras galā bija ievīta svira. Virve bija šeit novietota, lai vētras laikā to pasviestu no steķa kādam, kam vajadzētu pietauvoties.

— Longren! — nāves bailēs iekliedzās Menerss. — Ko fu stāvi kā celms? Vai neredzi, mani nes projām, — pasvied virvi! — Longrens klusēja, mierīgi noskatīdamies uz Menersu, kas ķepurojās laivā, tikai viņa pīpe sāka kūpēt spēcīgāk, un viņš lēnām izņēma to no mutes, lai labāk saredzētu notiekošo. — Longren! — lūdzās Menerss, — tu taču dzirdi mani, es slīkstu, glāb! — Bet Longrens neatbildēja ne vārda; likās, ka viņš nedzird izmisīgās vaimanas. Viņš pat nepakustējās, kamēr laivu aizrāva tik tālu, ka tik tikko vairs bija sadzirdami Menersa kliedzieni. Menerss šausmās elsoja, lūdza matrozi aizskriet pie zvejniekiem, pasaukt palīgus, solīja naudu, draudēja un raidīja lāstus, bet Longrens tikai piegāja tuvāk pie mola pašas malas, lai neizlaistu no acīm vētras mētāto laivu. — Longren, — dobji skanēja it kā cauri jumtam no mājas iekšienes, — glāb! Tad Longrens dziļi ievilka plaušās gaisu, lai vētrā nezustu neviens viņa vārds, un kliedza:

—  Viņa tāpat lūdza tevi! Domā par to, Meners, kamēr vēl esi dzīvs, un neaizmirsti!

Kliedzieni apklusa, un Longrens devās mājup. Asola pamodusies redzēja, ka tēvs, domās nogrimis, sēž pie dziestošas spuldzes. Izdzirdis meitenes balsi, viņš piegāja pie viņas, cieši noskūpstīja un uzsedza noslīdējušo segu.

—   Guli, mīļā, — viņš teica. — līdz rītam vēl tālu.

—   Ko tu dari?

—   Darinu melnu rotaļlietu, Asol, — guli!

Otrā dienā Kapernas iedzīvotājiem tik vien bija runas kā par pazudušo Menersu, bet sestajā dienā pārveda viņu pašu, mirstošu un ļaunu. Viņa stāstījums ātri aplidoja apkārtējos ciemus. Līdz pašam vakaram viļņi bija mētājuši Menersu, — gluži sadauzītu triecienos pret laivas bortiem un dibenu drausmīgās cīņas laikā ar trakojošajiem viļņiem, kas nemitīgi draudēja gandrīz vai prātu zaudējušo tirgotāju noskalot jūrā. Viņu uzņēmis tvaikonis «Luk- rēcija», kas bija ceļā uz Kasētu. Saaukstēšanās un briesmīgais satricinājums pieveica Menersu. Viņš nodzīvoja vēl tikai kādas četrdesmit astoņas stundas, novēlot Lon- grenam visas nelaimes, kādas vien iespējamas kā zemes virsū, tā nebūtībā. Menersa nostāsts, kā matrozis vērojis viņa bojā eju un atteicies sniegt palīdzību, pārsteidza Kapernas iedzīvotājus un šķita pārlieku drausmīgs jo vairāk tāpēc, ka mirējs cīnījās ar elpu un bez mitas vaidēja. Lai gan tikai retais no viņiem spēja iedomāties smagāku apvainojumu par to, kādu bija pārdzīvojis Longrens, un bēdāties tik ļoti, kā viņš bēdājās par savu Mēriju līdz pat mūža galam, — visiem bija pretīgi, un nesaprotams likās tas, ka Longrens klusējis. Pēc saviem pēdējiem vārdiem, kurus viņš bija raidījis pakaļ Menersam, Longrens stāvēja klusēdams: nekustīgi, stingri un klusu kā soģis — dziļa nicināšana un kaut kas vairāk nekā naids pret Menersu bija viņa klusēšanā, to visi juta. Ja viņš būtu kliedzis, ar žestiem vai ar steidzīgu rosību, vai ar ko citu parādot savu prieku par Menersa izmisumu, zvejnieki būtu viņu sapratuši, bet viņš bija rīkojies citādi, nekā to būtu darījuši viņi, — viņš bija izturējies baigi un nesaprotami un ar to nostādījis sevi it kā augstāk par citiem, vārdu sakot, izdarījis to, ko nevar piedot. Neviens viņu vairs nesveicināja, nesniedza roku, neveltīja draudzīgu skatienu. Uz visiem laikiem viņš nu palika ārpus ciema dzīves; puikas, viņu pamanījuši, sauca nopakaļ: «Tas ir Longrens, kas noslīcināja Menersu!» Viņš nepievērsa tiem uzmanību. Šķita, tāpat viņš neievēro arī to, ka traktierī vai krastā pie laivām zvejnieki viņa klātbūtnē apklust, izvairoties no viņa kā no spitālīgā. Notikums ar Menersu vēl pastiprināja jau agrāk radušos svešatnību. Kļuvusi lielāka, tā izraisīja dziļu savstarpēju naidu, kura ēna skāra arī Asolu.

Meitene auga bez draudzenēm. Tie pāris desmit bērnu viņas vecumā, kuri dzīvoja Kapernā, kas gluži kā sūklis ar ūdeni bija piesātināta primitīvas ģimenes dzīves iedīgļiem, kuras pamatos tika likta nesatricināmā mātes un tēva autoritāte, uzņēmīgi — kā visi bērni pasaulē izsvītroja mazo Asolu uz visiem laikiem kā no sava vidus, tā arī no uzmanības loka. Tas, protams, norisa pamazām, pieaugušo ietekmes un uzkliedzienu rezultātā, ieguva šausmas iedvesoša aizlieguma raksturu un tad, aizspriedumu un tenku pastiprināts, izveidojās bērnu iztēlē par bailēm no matroža un viņa mājas.

Turklāt vēl Longrena noslēgtais dzīves veids tagad bija atraisījis histērisko tenku mēli; par matrozi mēļoja, ka viņš esot kaut kur kādu nogalinājis un tāpēc viņam vairs nedodot darbu uz kuģiem, ka viņš pats esot tik drūms un noslēdzies tāpēc, ka viņu mokot sirdsapziņas pārmetumi. Rotaļājoties bērni dzina prom Asolu, ja viņa tiem tuvojās, apmētāja ar dubļiem un ķircināja, ka viņas tēvs it kā esot ēdis cilvēku gaļu, bet tagad nodarbojoties ar viltotas naudas izgatavošanu. Meitenes naivie mēģinājumi tuvināties cits pēc cita beidzās ar rūgtām asarām, zilumiem, skrambām un citām sabiedriskās domas izpausmēm; beidzot viņa mitējās apvainoties, lai gan šad un tad vēl vaicāja tēvam: «Saki, kāpēc mūs nemīl?» «Ak Asol,» atbildēja Longrens, «vai gan viņi prot mīlēt? Mīlēt vajag mācēt, bet to viņi nespēj.» «Kā tas ir — mācēt?» «Lūk, tā!» Viņš pacēla meitenīti un cieši noskūpstīja viņas skumjās acis, kas piemiedzās maigā tīksmē.

Asolas mīļākā izprieca bija vakaros vai svētku dienas, kad tēvs, nolicis sāņus bundžas ar līmi, darba rīkus un nepabeigto darbu, noraisīja priekšautu un nosēdās ar pīpi zobos atpūsties, — tad viņa mēdza uzrāpties tam uz ceļiem un, grozoties tēva saudzīgo roku tvērumā, apraudzīt dažādās rotaļlietu daļas, kā arī izvaicāt par to nozīmi. Tā sākās savdabīga, fantastiska lekcija par dzīvi un cilvēkiem — lekcija, kurā, — pateicoties Longrena agrākajam dzīves veidam, nejaušībām vai gadījumam vispār, — galvenā loma tika ierādīta dīvainiem, pārsteidzošiem un neparastiem notikumiem. Longrens, pateikdams meitenei takelāžas, buru, jūrnieku dzīves piederumu nosaukumus, pamazām aizrāvās un pārgāja no paskaidrojumiem uz dažādiem notikumiem, kur galvenā loma bija te vinčai, te stūres ratam, te mastam, kāda tipa laivai vai kaut kam līdzīgam, un no šīm atsevišķajām ainām tad pārgāja uz jūrnieku dzīves klejojumu plašu jo plašu notēlojumu, iepī- dams māņus īstenībā un īstenību — savas iztēles veidolos. Tur darbojās kaķis — tīģeris, kuģa bojā ejas vēstītājs, lidojošā zivs, kura prot runāt un kuras pavēļu nepaklausī- šana nozīmē noklīst no kursa, «Skrejošais holandietis» ar savu mežonīgo komandu, pazīmes, parādības, nāras, pirāti — vārdu sakot, it visas pasakas, ar ko jūrnieks īsina laiku bezvējā vai arī savā iemīļotajā krodziņā. Longrens stāstīja arī par avārijās cietušajiem, par cilvēkiem, kas kļuvuši mežonīgi un aizmirsuši runāt, par apslēptām mantām, katordznieku dumpjiem un daudz ko citu, ko meitene varbūt noklausījās uzmanīgāk, nekā pirmo reizi tika uzklausīts Kolumba stāsts par jaunatrasto zemi. «Nu, stāsti vēl,» lūdzās Asola, kad Longrens domīgs apklusa, un viņa aizmiga, piespiedusi pie tēva krūtīm galviņu, pilnu brīnišķīgu sapņu.

Tāpat viņai lielu, allaž tieši izbaudāmu prieku sagādāja pilsētas rotaļlietu veikala pārdevēja ierašanās, kas

-jsi^—. … ■ "'^iiiīrfītfcaiiijliBļBBBBBMBMBļfai^^

labprāt pirka Longrena darinājumus. Lai pielabinātos tēvam un nokaulētu kaut ko sev par labu, pārdevējs arvien paņēma lidzi meitenei dažus ābolus, saldu pīrādziņu vai sauju riekstu. Longrenam nepatika kaulēties, un viņš parasti noprasīja īsto cenu, bet pārdevējs solīja mazāk. «Ak jūs,» sacīja Longrens, «es taču veselu nedēļu nosēdēju pie šā kuģīša.» Kuģītis bija piecus veršokus garš. «Rau, cik izturīgs, kāda tam iegrime, kāda apdare! Sis kuģītis jebkurā laikā noturēs piecpadsmit cilvēkus.» Beidzās ar to, ka meitenes klusā dungošana, noņemoties ar savu ābolu, laupīja Longrenam izturību un patiku strīdēties, — viņš piekāpās, bet pārdevējs, piepildījis kurvi ar lieliskām, izturīgām rotaļlietām, aizgāja vīpsnādams.

Visus mājas darbus Longrens veica pats: skaldīja malku, sanesa ūdeni, kurināja krāsni, gatavoja ēdienus, mazgāja un gludināja veļu un turklāt vēl paspēja arī nopelnīt naudu. Kad Asolai apritēja astoņi gadi, tēvs iemācīja viņu lasīt un rakstīt. Paretam viņš sāka ņemt meiteni sev līdzi uz pilsētu un pēc tam jau sūtīja viņu vienu, kad vajadzēja veikalā saņemt naudu vai aiznest preces. Tas gan notika ne visai bieži, kaut gan Lisa atradās tikai četras verstis atstatu no Kapernas, taču ceļš uz turieni veda caur mežu, un mežā daudz kas var bērnu nobiedēt, nemaz nerunājot par briesmām, kādas tajā varētu draudēt, lai arī tik tuvu pie pilsētas, tomēr uzmanīties nebija par ļaunu. Tādēļ Longrens laida viņu uz pilsētu tikai jaukās dienās rīta pusē, kad ceļu ietverošais biezoknis pilns saules, ziedu un klusuma, tā ka jūtīgajai Asolai nedraudēja nekādi iedomu rēgi.

Reiz šādā gājienā uz pilsētu meitene pusceļā apsēdās ceļmalā, lai apēstu pīrāga gabalu, kas bija ielikts grozā brokastīm. Ēdot viņa pārlūkoja rotaļlietas: divas trīs no tām bija neredzētas, Longrens tās bija darinājis naktīs. It sevišķi viņai patika maziņa sacīkšu jahta; baltajam kuģītim bija sārtas buras, sašūtas no zīda atgriezumiem, kurus Longrens lietoja kuģu kajīšu aplīmēšanai — bagāto pircēju rotaļlietām. Acīm redzot, kad jahta bija gatava, viņam negadījās attiecīga auduma burām, tāpēc viņš izlietoja to, kas bija pie rokas — sārtā zīda lupatas. Asola bija sajūsmināta. Liesmainā, priecīgā krāsa tik spilgti kvēloja, it kā viņa turētu savā rokā liesmu. Tajā vieta ceļu šķērsoja strauts, pār kuru bija no kārtīm sasiets tiltiņš; pa labi un pa kreisi strauts izzuda mežā. «Ja ielaidīšu kuģīti mazliet ūdenī papeldēt,» domāja Asola, «tas

taču neizmirks, pēc tam es to nosusināšu.» Pagājusies mežā aiz tiltiņa straumes virzienā, meitene kuģīti, kas viņai tā patika, uzmanīgi ielaida ūdenī pie paša krasta; buras dzidrajā ūdenī tūdaļ sāka kvēlot ar sārtu mirdzumu; gaisma, caurstrāvojot audumu, nogūlās kā trīsošs, rožains starojums uz strauta dibena baltajiem akmeņiem. «No kurienes tu ieradies, kaptein?» svinīgi vaicāja Asola kādam iedomātam cilvēkam un, pati sev atbildēdama, noteica: «Es atbraucu… atbraucu… atbraucu no Ķīnas.» «Bet ko tu atvedi?» «Ko atvedu — to es neteikšu.» «Ak tāds tu esi kapteinis! Nu, tad es sēdināšu tevi atpakaļ grozā.» Tikko kapteinis gatavojās padevīgi atbildēt, ka viņš pajokojis un gatavs parādīt ziloni, kad pēkšņi klusā krasta straume pagrieza jahtu ar priekšgalu uz upītes vidu, un tā kā īsts kuģis pilnās burās atgāja no krasta un vienmērīgi sāka peldēt pa straumi lejup. Acumirklī mainījās priekšmetu izmēri: strauts meitenei šķita kā milzīga upe, bet jahta — tāls, liels kuģis; tik tikko neiekri- tusi ūdenī, viņa nobijusies un pārsteigta izstiepa rokas. «Kapteinis sabijās,» viņa nodomāja un devās pakaļ aizpeldošajai rotaļlietai cerībā, ka tā kaut kur piestās pie krasta. Steidzīgi stiepdama ne jau nu smago, tomēr apgrūtinošo grozu, Asola atkārtoja: «Ak kungs! Vajadzēja tā notikt…» Viņa centās neizlaist no redzes loka cēli aizpeldošo buru trīsstūri, tad paklupa, piecēlās un skrēja atkal.

Asola nekad nebija bijusi tik dziļi mežā kā šoreiz. Nodarbināta ar nepacietīgo vēlēšanos saķert rotaļlietu, viņa neskatījās apkārt; krastā, pa kuru viņa traucās, bija pietiekami daudz šķēršļu, kas saistīja viņas uzmanību. Nolūzušu koku apsūbējušie stumbri, bedres, augstas papardes, mežrožu, jasmīnu un lazdu krūmi kavēja viņu uz katra soļa; tos pārvarēdama, viņa pamazām zaudēja spēkus, apstājās biežāk un biežāk, lai atvilktu elpu vai noraustu no sejas lipīgos tīmekļus. Kad klajākās vietās iesākās grīšļi un meldru aizaugumi, Asola tikko neizlaida no acīm buru sarkanīgo mirdzumu, bet tad aiz strauta līkuma viņa atkal ieraudzīja to, cēli un neatturami attālinoties. Reiz viņa atskatījās, un meža milzīgums ar tā dažādību, kur dūmakainos gaismas staru kūļus lapotnē nomainīja bieza pakrēšļa tumšās plaisas, dziļi pārsteidza meiteni. Uz mirkli apmulsusi, viņa no jauna atcerējās rotaļlietu, un, dažas reizes nopūtusies, atkal skrēja, cik vien ļjuudas,

Tādā nesekmīgā un trauksmainā skrējienā bija pagājusi tepat vai stunda, kad Asola izbrīnījusies, bet ari atvieglota pamanīja, ka priekšā koki kļuvuši retāki, aiz tiem jau varēja saredzēt jūras zilo plašumu, mākoņus un dzelteno smilšu kraujas malu, ko viņa bija sasniegusi, gandrīz pakrītot aiz noguruma. Te bija strauta ieteka; izplūdis un sekls, tā ka varēja saredzēt straumes apskalotos akmeņus, tas saplūda ar pretim traucošajiem jūras viļņiem. Stāvot uz ne visai augstas, koku sakņu izvagotas kraujas, Asola ieraudzīja, ka pie strauta uz liela, plakana akmens, ar muguru pret viņu, sēž cilvēks, kas tur rokā izbēgušo jahtu un no visām pusēm aplūko tik ziņkārīgi kā zilonis noķertu tauriņu. Pa daļai apmierināta tāpēc, ka rotaļlieta vesela, Asola nolaidās zemē pa krauju un, piegājusi svešajam klāt, pētījoši noraudzījās, gaidot, kad viņš pacels galvu. Bet nepazīstamais bija tā nogrimis meža pārsteiguma apbrīnošanā, ka meitene paspēja viņu apskatīt no galvas līdz kājām, nodomādama, ka tādus cilvēkus kā šis svešinieks viņai vēl nav gadījies redzēt.

Bet viņas priekšā nebija neviens cits kā Egls, pazīstamais dziesmu, leģendu, teiksmu un pasaku vācējs, kas kājām apceļoja dzimto zemi. Sirmās cirtas viļņodamās spraucās no viņa salmenīcas, pelēkā blūze, ko ietvēra zilās bikses, un augstie zābaki atgādināja mednieku, baltā apkaklīte, kaklasaite, josta ar sudrabotām sprādzēm, spieķis un soma ar jaunu niķelētu atslēgu norādīja, ka viņš ir pilsētnieks. Viņa seja, ja var saukt par seju degunu, lūpas un acis, kas sniecās laukā no krāšņi saaugušās, starainās bārdas, ar kuplām, nikni uz augšu sagrieztām ūsām, izskatītos gurda un it kā caurspīdīga, ja nebūtu acu, šo pelēko kā smiltis un spodro kā tīrs tērauds acu ar drošo un valdonīgo skatienu.

— Bet nu atdod man, — meitene nedroši ieminējās. — Pietiek tev spēlēties. Kā tu to saķēri?

Egls pacēla galvu, jahta izkrita viņam no rokām, — tik negaidot atskanēja Asolas satrauktā balstiņa. Vecis kādu brīdi skatījās viņā, smaidīdams un lēni laizdams bārdu caur saviem dzīslainajiem pirkstiem. No daudzkārtīgas mazgāšanas nobālējusī kleitiņa tik tikko sedza meitenes izdilušās, brūni iedegušās kājas līdz ceļiem. Viņas tumšie, biezie mati, apņemti ar mežģiņu lakatiņu, bija noslīdējuši līdz pleciem. Katrs Asolas vaibsts bija izteiksmīgi liegs un tīrs kā bezdelīgas lidojums. Tumšās acis ar jautājošo, skumjo izteiksmi šķita mazliet vecākas par seju,

tās nepareizais, maigais ovāls bija tik brīnišķīga iedeguma apdvests, kāds raksturīgs veselīgam ādas baltumam. Pusatvērto, mazo muti rotāja pazemīgs smaids.

—  Zvēru pie Grimmiem, Ezopa un Andersena, — teica Egls, skatīdamies gan uz meiteni, gan uz jahtu, — tas ir kas sevišķs! Klausies, tu stādiņ! Vai šis ir tavs īpašums?

—  Jā, skrēju pēc tā gar visu strautu; domāju, ka būšu beigta. Vai kuģītis piestāja šeit?

—   Pie manām kājām. Kuģa avārija ir par iemeslu, ka es kā piekrastes laupītājs varu pasniegt tev šo balvu. Jahtu, kuru apkalpe atstājusi, trīs veršoku augsts vilnis izmeta uz smiltīm — starp manu kreiso pēdu un spieķa galu. — Viņš uzsita ar spieķi. — Kā tevi sauc, mazā?

—  Asola, — atbildēja meitene, noslēpdama grozā Egla pasniegto rotaļlietu.

—  Labi, — vecais vīrs turpināja nesaprotamo valodu, nenolaizdams acu, kuru dziļumos pavīdēja laipni draudzīga noskaņojuma smīns. — īstenībā man nemaz nevajadzēja taujāt pēc tava vārda. Labi, ka tas tik savāds, tik muzikāls un skanīgs kā bultas spindziens vai kā jūras gliemeža sanēšana; ko gan es darītu, ja tu sauktos kādā no tiem daiļskanīgajiem, bet neciešami parastajiem vārdiem, kuri tik sveši Daiļajai Neziņai? Tāpēc jo vairāk es nevēlos zināt, kas tu esi, kas ir tavi vecāki un kā tu dzīvo. Kāpēc postīt burvību? Sēdēdams uz šā akmens, es nodarbojos ar somu un japāņu sižetu salīdzināšanu … Tad pēkšņi strauts izskaloja šo jahtu, un pēc tam parādījies tu… Tāda, kāda esi. Es, mīļā, dvēselē esmu dzejnieks — lai gan nekad pats neesmu sacerējis ne rindas. Kas tev tajā kurvī?

—   Laiviņas, — pateica Asola, sakratīdama grozu, — tur ir tvaikonis un vēl trīs tādi namiņi ar karodziņiem. Tajos dzīvo kareivji.

—  Teicami. Tevi sūtīja pārdot. Pa ceļam tu sāki rotaļāties. Palaidi jahtu ūdenī — un šī aizbēga. Vai tā nebija?

—  Vai ta tu redzēji? — šaubīdamās vaicāja Asola, pūloties atcerēties, vai viņa pati to nav pastāstījusi. — Tev kāds to pateica? Jeb tu uzminēji?

—   Es to zināju.

—   Kā tad?

—   Tāpēc, ka esmu pats galvenais burvis.

33

Asola samulsa; dzirdot šos Egla vārdus, viņas sasprie- gums izvērtās bailēs. Tuksnesīgais jūras krasts, klusums, nogurdinošais notikums ar jahtu, vecais vīrs ar zvērojošām

2 — 117

acīm un nesaprotamo valodu, viņa bārdas un matu diženums meitenei šķita kaut kā pārdabiska un īstenības Sajaukums. Ja Egls tagad saviebtu seju vai iekliegtos, meitene, raudādama un gluži bez spēka aiz bailēm, mestos bēgt. Tad Egls, pamanījis viņas plaši atplestās acis, strauji mainīja runas veidu.

—   Tev no manis nav jābaidās, — viņš nopietni sacīja. — Tieši otrādi, gan gribas ar tevi parunāt tā īsti sirsnīgi.

Tikai tagad Egls aptvēra, kas ir tas, ko viņš meitenes sejā bija tik spilgti uztvēris. «Neapzinātas ilgas pēc skaistuma, ko liktenis nolems,» viņš domāja. «Ai, kāpēc gan es neesmu dzimis rakstnieks? Kāds brīnišķīgs sižets!»

—   Tad nu, — turpināja Egls, cenzdamies mazināt neparasto spriegumu (viņa tieksme uz mistiku — ikdienas darba sekas — bija stiprāka par bailēm iesviest nezināmā zemē spēcīgu ilgu sēklu), — tad nu, Asola, klausies manī uzmanīgi. Es esmu bijis tai ciemā, no kura tu, jādomā, nāc, vārdu sakot, Kapernā. Es mīlu pasakas un dziesmas, tajā ciemā nosēdēju veselu dienu, pūlēdamies saklausīt to, ko vēl neviens nav sadzirdējis. Bet pie jums nestāsta pasakas. Pie jums nedzied dziesmas. Un, ja stāsta vai dzied, tad zini, tie notikumi ar viltīgiem zemniekiem un kareivjiem, mūžīgā blēdību slavināšana, šīs īsās četrrindes ar pretīgajiem meldiņiem, netīras kā nemazgātas kājas, rupjas kā vēdera rūkšana… Pagaidi, esmu novirzījies. Sākšu no jauna.

Padomājis viņš turpināja:

—   Nezinu, cik gadu paies, tikai Kapernā uzplauks pasaka, kuru visi ilgi atcerēsies. Tu, Asola, kļūsi liela. Kādu rītu jūras tālē saulē atmirdzēs sārta bura. Baltā kuģa mirdzošais sārto buru blāķis, viļņus šķeldams, peldēs taisni uz tevi. Sis brīnišķīgais kuģis slīdēs klusi, bez kliedzieniem un šāvieniem. Krastmalā sapulcēsies daudz ļaužu, pilni izbrīna un bijības; arī tu būsi tur. Kuģis majestātiski piestās pie paša krasta, skaistai mūzikai skanot; vienos tepiķos, zeltā un ziedos no kuģa atpeldēs ātra, grezna laiva. «Kādēļ jūs še ieradāties? Ko jūs še meklējat?» ļaudis ostā vaicās. Tad tu ieraudzīsi drosmīgu, daiļu princi, viņš stāvēs un izstieps pret tevi rokas. «Esi sveicināta, Asola!» viņš sacīs. «Tālu, tālu no šejienes sapnī es ieraudzīju tevi un ierados, lai uz visiem laikiem aizvestu tevi uz savu valsti. Tur mēs dzīvosim kopā plašā rožu ielejā. Tev būs viss, ko vien tu vēlēsies; mēs dzīvosim tik draudzīgi un laimīgi, ka tava dvēsele nekad nezinās, kas

ir bēdas un asaras.» Viņš iesēdinās tevi laivā, aizvedīs uz kuģa, un tu uz visiem laikiem aizbrauksi uz to krāšņo zemi, kur mājo saule, un zvaigznes nolaidīsies no debesim, lai sveiktu tavu ierašanos.

—   Tas viss notiks ar mani? — klusi vaicāja meitene.

Viņas nopietnajās acīs atmirdzēja prieks un paļāvība.

Bīstams burvis taču nerunātu tā; viņa piegāja tuvāk.

—   Varbūt jau ieradies … tas kuģis?

—   Tik drīz vēl ne, — attrauca Egls — kā jau teicu, tev vispirms jāizaug lielai. Tad… ko tur runāt? Tas tā būs! Ko gan tu darīsi tad?

—   Es? — Asola palūkojās grozā, bet, kā redzams, neatrada nekā tāda, kas varētu noderēt par pietiekamu atlīdzību. — Es viņu mīlētu, — viņa steidzīgi pateica un ne visai pārliecinoši piebilda: — Ja vien viņš nekautos.

—   Nē, nekausies, — sacīja burvis, noslēpumaini pamirkšķinādams, — nekausies, es galvoju par to. Ej, meite- nīt, un neaizmirsti, ko tev sacīju starp diviem guldzie- niem smaržīga degvīna un apceri par katordznieku dziesmām. Ej. Miers lai tavai pūkainajai galviņai!

Longrens strādāja savā mazajā sakņu dārzā, aprušinādams kartupeļu cerus. Galvu pacēlis, viņš ieraudzīja Asolu, kas skriešus steidzās pie viņa ar priecīgu un nepacietīgu seju.

—   Nu, lūk… — viņa sauca, pūlēdamās atgūt elpu, ar abām rokām satvērusi tēva priekšautu. — Klausies, ko tev pastāstīšu … Tur tālu krastā sēž burvis …

Viņa savu stāstu sāka ar burvi un tā interesanto pareģojumu. Domu drūzma neļāva viņai tekoši atstāstīt notikušo. Tālāk sekoja burvja ārējais apraksts un tikai iad — gluži pretējā secībā — aizbēgušās jahtas gūstīšana. Longrens noklausījās meitenē, nepārtraucis to, bez smaida, un, kad tā beidza, viņa iztēle ātri atveidoja nepazīstamo veco vīru ar aromātisku degvīnu vienā un ar rotaļlietu otrā rokā. Viņš novērsās, bet, atcerējies, ka bērna dzīves svarīgos notikumos cilvēkam jābūt nopietnam un pārsteigtam, svinīgi pamāja ar galvu, sacīdams:

—  Tad tā, pēc visām pazīmēm spriežot, tas tomēr būs bijis burvis. Gribētu viņu redzēt… Bet tu, kad atkal iesi ii/, pilsētu, nenogriezies sāņus, mežā var viegli nomaldīties.

2*

Nometis lāpstu, viņš apsēdās pie zemā, pītā žoga un nosēdināja meiteni sev uz ceļiem. Briesmīgi piekususi, viņa mēģināja vēl atstāstīt visu sīkāk, bet tveice, uztraukums un vārgums vedināja uz snaudu. Plaksti pievērās,

35

galva noslīga uz tēva drošā pleca, vēl mirklis — un viņa jau ieaijātos sapņu pasaulē, kad, pēkšņu šaubu satraukta, Asola nosēdās taisni ar pievērtām acīm un, dūrītes atspiedusi pret Longrena krūtīm, skaļi noprasīja:

—   Kā tu domā, vai brīnišķīgais kuģis ieradīsies pēc manis vai ne?

—   Ieradīsies, — mierīgi atbildēja matrozis, — ja jau tev tā sacīts, tad noteikti būs.

«Paaugsies, aizmirsīs,» viņš nodomāja, «bet šobrīd,,, nav vērts atņemt viņai tādu rotaļlietu. Nākotnē tev daudz iznāks skatīt buras, ne jau sārtas vien, arī netīras un plo- sīgas; iztālēm — greznas un baltas, tuvumā — skrandainas un nekaunīgas. Svešinieks ir pajokojis ar manu meiteni. Lai jau! Šis joks nav ļauns! Paskat tikai, kā samocījusies, — pusi dienas pavadījusi mežā, biezoknī. Bet par sārtajām burām lai domā tāpat kā es, tev būs sārtas buras.»

Asola gulēja. Longrens, ar brīvo roku izņēmis pīpi, aizsmēķēja, un vējš aizpūta dūmus caur pīteņa žogu krūmā, kas auga līdzās sakņu dārzam. Pie krūma, ar muguru pret žogu, košļādams pīrāgu, sēdēja jauns ubags. Tēva saruna ar meiteni to uzjautrināja, bet labās tabakas smarža modināja iekāri.

—   Saimniek, dod nabaga cilvēkam uzpīpēt, — viņš uzrunāja Longrenu caur pīto žogu. — Mana tabaka, salīdzinot ar tavējo, nav tabaka, bet, var sacīt, gatavā inde.

—   Labprāt, — Longrens pusbalsī atbildēja, — bet tabaka atrodas tajā kabatā. Man, redzi, negribas modināt meitiņu.

—   Liela bēda! Pamodīsies un atkal aizmigs, bet ceļiniekam būs ko uzpīpēt.

—   To nu ne, — attrauca Longrens, — gluži bez tabakas tu taču neesi, bet bērns ir noguris. Ja gribi, pienāc vēlāk.

Ubags nicīgi nospļāvās, uzmauca tarbu uz rungas un kodīgi piebilda:

—   Princese, ko tu neteiksi. Sadzinis viņai galvā tos aizjūras kuģus! Gatavais ērms, un vēl esot saimnieks!

—   Klausies, — Longrens noskaities čukstēja, — man šķiet, ka es pamodināšu viņu, bet tikai tādēļ, lai sadotu tev pa kaklu. Taisies, ka tieci!

Pēc pusstundas ubags sēdēja traktierī pie galda kopā ar kādu duci zvejnieku. Viņiem aiz muguras, vīrus aiz piedurknēm raustīdamas vai noceldamas pār viņu pleciem glāzes ar degvīnu, — protams, sev, — sēdēja dūšīgas sievas ar kuplām uzacīm un rokām, apaļām kā bruģa akmeņi. Ubags aizvainots un dusmīgs stāstīja:

—   … un nedeva man to tabaku. «Kad kļūsi pilngadīga,» viņš saka, «tad speciāls sarkans kuģis … Pēc tevis. Jo tev lemts iziet pie prinča. Tam burvim vari ticēt.» Bet es saku: «Pamodini, pamodini, lai var dabūt tabaku.» Un viņš lielu gabalu dzinās man pakaļ.

—   Ko? Kas? Par ko tas stāsta? — noskanēja sievu ziņkārīgās balsis.

Zvejnieki, galvas tik tikko pagriezdami, zobgalīgi paskaidroja:

—   Longrens ar meitu kļuvuši par mežoņiem, var arī būt, ka sajukuši prātā, — tā šis cilvēks saka. Burvis esot viņus apciemojis, itin kā tā jāsaprot. Viņi gaida, sievas jūs tikai nenoguliet! Viņi gaida aizjūras princi, turklāt vēl uz kuģa ar sarkanām burām!

Pēc trim dienām, atgriezdamies no pilsētas veikala, Asola pirmo reizi izdzirda:

—   Hei! Pasistā! Asol! Paskaties šurp! Sarkanas buras peld!

Meitene nodrebējusi gluži neviļus pacēla roku pie pieres un palūkojās uz jūru. Tad viņa pagriezās uz to pusi, no kurienes nāca saucieni: tur, soļus divdesmit no viņas, stāvēja bars bērnu, viņi visi viebās un rādīja mēli! Smagi nopūtusies, meitene aizsteidzās mājup.

II

GREJS

Ja Cēzars atzina, ka labāk būt pirmajam ciemā nekā otrajam Romā, tad Arturam Grejam nevajadzēja Cēzaru apskaust par šo gudro vēlēšanos. Viņš bija dzimis kapteinis, gribēja tas būt un kļuva arī.

Milzīgais nams, kur piedzima Grejs, bija drūms iekšpusē un dižens no ārpuses. Nama priekšpusei piekļāvās puķu dārzs un daļa no parka. Labāko šķirņu tulpes — sudrabaini zilās, violētās un melnās ar sārtu noēno- jumu — vijās pa mauru kā pārgalvīgi nosviestu kaklarotu stīgojumi. Mūžvecie parka koki snauda pašu radītā puskrēslā pār līkumota strauta meldriem. Pils žogs, jo tā bija īsta pils, bija darināts no vītiem čuguna stabiem, ko savienoja rakstā kalti dzelzs režģi. Virs katra staba bija izveidota liela čuguna lilija, svinību gadījumos šie kausi tika piepildīti ar eļļu un nakts tumsā tad liesmoja kā gara, ugunīga virtene.

Greja tēvs un māte bija uzpūtīgi sava stāvokļa un savas bagātības vergi, stingri ievēroja tās sabiedrības likumus, par kuru viņi varēja sacīt «mēs». Viena viņu iekšējās pasaules daļa, senču galerijas aizņemta, nav aprakstīšanas vērta, bet otra — iedomātās galerijas turpinājums — sākās ar mazo Greju, kuram pēc zināma, jau agrāk sastādīta plāna vajadzēja dzīvi nodzīvot un nomirt tā, lai viņa ģīmetne varētu tikt novietota pie sienas, nekaitējot dzimtas godam. Sajā plānā bija pieļauta maza kļūda: Arturs Grejs bija zēns ar ļoti rosīgu garu, un arī vēlāk viņam nebija ne mazākās patikas turpināt šo iepriekš iztēloto galeriju.

Sis zēna dzīvīgums, šī dīvainība sāka parādīties ar viņa astoto mūža gadu: ārkārtīgi jūtīgs un bruņniecisks, meklētājs un brīnumdaris, tāda cilvēka tips, kas no neskaitāmām, visdažādākajām dzīves lomām izvēlējās bīstamāko un jūsmīgāko — likteņlēmēja lomu, izpaudās Grejā jau tad, kad, piebīdījis krēslu pie sienas, lai aizsniegtu gleznu, kur bija atveidots krustā sistā tēls, viņš izvilka naglas no Kristus asiņainajām rokām, pareizāk sakot, aptriepa tās ar zilganu krāsu, ko bija nočiepis krāsotājam. Tādā izskatā glezna viņam likās ciešamāka. Aizrāvies ar šo savdabīgo nodarbību, viņš sāka jau aizkrāsot arī krustā sistā kājas, kad tēvs viņu pārsteidza. Vecais sagrāba zēnu aiz ausīm, nocēla no krēsla un vaicāja:

—   Kāpēc tu bojā gleznu?

—   Es taču nebojāju.

—   Tā ir ievērojama mākslinieka darbs.

—  Man vienalga, — attrauca Grejs. — Nevaru pieļaut, ka manu acu priekšā rēgojas rokās iedzītas naglas un tek asinis. Es to negribu.

Dēla atbildē Lionels Grejs, ūsās noslēpdams smaidu, pazina pats sevi un zēnu nesodīja.

Grejs nepaguris pētīja pili, izdarot pārsteidzošus atklājumus. Bēniņos viņš uzgāja dažādas grabažos, vecas tērauda bruņas, grāmatas iešūtas dzelzī un ādā, satrunējušus ģērbus un baložus. Pagrabā, kur glabajās vīns, Viņš ieguva interesantas ziņas par lalitu, madēru, heresu.

Šeit nespodrajā gaismā, kas ieplūda caur šaurajiem logiem, kuriem uzgūlās mūra velvju slīpie trīsstūri, stāvēja mazas un lielas mucas; lielākā, plakana loka veidā, aizņēma visu pagraba šķērssienu, mucu simtgadīgais, tumšais ozolkoks laistījās kā noslīpēts. Starp mucām pītos grozos stāvēja vēderainas zaļa un zila stikla pudeles. Uz akmeņiem un klona zemē auga sirmas sēnes ar tieviem, tieviem kātiņiem; it visur — pelējums, sūna, mitrums, skāņš, smacīgs gaiss. Milzīgs tīmeklis pagraba tālākajā kaktā vakara saules pēdējā starojumā šķita apzeltīts. Kādā vietā bija ieraktas divas mucas labākā Alikante, gandrīz vai tāds pats kā Kromvela laikos. Un pagraba pārzinis, norādīdams Grejam uz tukšo kaktu, nepalaida garām iespēju atkārtot notikumu par ievērojamo kapu, kurā gulējis mironis nemierīgāks nekā foksterjeru bars. Iesākot savu stāstu, stāstītājs nekad nepiemirsa pamēģināt, vai darbojas lielākās mucas krāns, un atkāpās no tā ar redzami atvieglotu sirdi, jo viņa acīs aiz pārlieka prieka neviļus pamirdzēja asaras.

—   Nu, lūk, — teica pagraba pārzinis Grejam, nosēzdamies uz tukšas kastes un iešņaucot spicajā degunā tabaku, — vai redzi šo vietu? Tur guļ tāds vīns, par kuru ne viens vien žūpa atļautu izgriezt mēli, ja tam dotu iekampt nelielu malku. Katrā mucā ir simt litru šķidruma, kas uzmundrina garu un padara miesu par nekustīgu mīklu. Tas ir tumšāks nekā ķirši, no pudeles tas netecēs. Šis vīns ir biezs kā labs krējums. Tas glabājas meln- koka mucās, stiprās kā dzelzs. Ap tām ir divkāršas stīpas no sarkana kapara. Uz stīpām lasāms uzraksts latīņu valodā: «Mani dzers Grejs, kad būs paradīzē.» Šis uzraksts tulkots tik plaši un dažādi, ka tava vectēva tēvs, augst- dzimušais Simeons Grejs, uzcēla vasarnīcu un nosauca to par «Paradīzi», domādams šādas naivas asprātības veidā saskaņot noslēpumaino izteicienu ar īstenību. Bet ko tu domā? Viņš nomira, tiklīdz sāka dzīt nost stīpas, ar sirdstrieku, tā bija uztraucies kārais vecītis. No tā laika šo mucu neaiztiek. Ir radies uzskats, ka dārgais vīns nesīs nelaimi. Tik tiešām, tādu mīklu nav uzdevusi pat Ēģiptes sfinksa. Tiesa gan, tā kādam prātniekam vaicājusi: «Vai apēdīšu arī tevi, kā apēdu visus, — saki taisnību, tad paliksi dzīvs,» bet arī tā, labi pārdomājot…

—   Šķiet, atkal pil no krāna, — pats sevi pārtrauca pagraba pārzinis, greiziem soļiem steigdamies uz kaktu, un, krānu nostiprinājis, atgriezās ar atklātu, gaišu seju.

— Jā. Labi pārdomājis un, pats galvenais, nesteigdamies, prātnieks būtu varējis atbildēt sfinksai: «Iesim, mī|ā, iedzersim, un tu aizmirsīsi šīs muļķības.» «Mani dzers Grejs, kad būs paradīzē», — kā to saprast? Dzers tad, kad nomirs, vai? Savādi. Tātad viņš ir svēts, tātad viņš nedzer ne vīnu, ne vienkāršu degvīnu. Pieņemsim, ka «paradīze» nozīmē laimi. Bet, ja tas domāts tā, tad katra laime zaudēs pusi no savām mirdzošajām spalviņām, kad laimīgais vaļsirdīgi sev pajautās: vai šī ir laime? Te jau ir tas joks. Lai ar vieglu sirdi varētu piedzerties no šādas mucas un smieties, manu zēn, sirsnīgi smieties, vajag ar vienu kāju stāvēt uz zemes, ar otru debesīs. Ir vēl trešā varbūtība: ka reiz kāds Grejs piedzersies līdz svētlaimīgi edeniskam stāvoklim un aiz pārgalvības iztukšos mučeli. Bet tas, zēn, būtu nevis pareģojuma piepildījums, bet kroga ālēšanās.

Pārbaudījis vēlreiz lielās mucas krānu, pagraba pārzinis īsi un drūmi pabeidza:

—  Sīs mucas tūkstoš septiņi simti deviņdesmit trešajā gadā atveda tavs sencis Džons Grejs no Lisabonas kuģī «Bigls», par vīnu samaksāts divi tūkstoši zelta piastru. Uzrakstu uz mucām darinājis ieroču meistars Benjamins Eljanss no Pondišeras. Mucas ieraktas zemē sešu pēdu dziļumā un apbērtas ar vīnogulāju stublāju pelniem. So vīnu neviens nav dzēris, nav nogaršojis un nenogaršos.

—   Es to izdzeršu, — teica reiz Grejs, kāju piesperdams.

—  Cik drosmīgs jauns cilvēks? — brīnījās pagraba pārzinis. — Tu to dzersi paradīzē?

—   Protams. Lūk, paradīze!… Man tā ir, vai redzi? — Grejs klusi iesmējās, atvērdams savu mazo plaukstu. Maigo, bet stingro delnu apspīdēja saule, un zēns sažņaudza pirkstus dūrē. — Lūk, tā ir, šeit!… Te ir, te atkal nav …

To sacīdams, viņš te atvēra, te sažņaudza plaukstu un beidzot, apmierināts ar savu joku, uzskrēja pirms pagraba pārziņa pa tumšajām kāpnēm apakšējā stāva gaitenī.

r

Apmeklēt virtuvi Grejam bija stingri noliegts, bet, reiz jau atklājis šo apbrīnojamo, pavarda ugunīs kvēlojošo tvaiku, kvēpu, šņākoņas, verdošo šķidrumu burbuļošanas, nažu klaudzoņas un patīkamo smaržu pasauli, zēns cītīgi apmeklēja milzīgo telpu. Drūmi klusēdami kā priesteri, kustējās pavāri; viņu baltie turbāni uz nomelnējušo sienu fona padarīja šo darbošanos līdzīgu svinīgam rituālam; jautras, resnas trauku mazgātājas pie ūdens mucām mazgāja traukus, porcelānam un sudrabam šķindot; zēni, sa-

gumuši zem smaguma, nesa iekšā grozus, pilnus ar zivīm, austerēm, vēžiem un augļiem. Tur uz gara galda gulēja fazāni, krāsaini kā varavīksnes, pelēkas pīles, raibas vistas, kauts sivēns ar īsu astīti un bērnišķīgi pievērtām acīm, un turpat blakus — turnepsis, kāposti, rieksti, zilganās rozīnes, ienākušies persiki.

Virtuvē Grejam bija mazliet bail: viņam šķita, ka tur visu kārto tumši spēki, kuru vara ir pils dzīves galvenā atspere, uzsaucieni skanēja kā komanda un buramvārdi; strādājošo kustības no ilgā pieraduma bija ieguvušas to aprauto, skopo noteiktību, kas šķiet jau iedvesma. Grejs vēl nebija tik garš, lai varētu ielūkoties vislielākajā kastrolī, kas izverd tvaiku kā Vezuvs, un sajuta pret to sevišķu cieņu, viņš drebēdams skatījās, kā to bīda divas kalpones, tad pār malām pāršļāca garojošas putas, un tvaiks, paceldamies no čūkstošās plīts, viļņiem vien piepildīja virtuvi. Reiz šķidruma izšļācās tik daudz, ka tas kādai meitenei applaucēja roku — āda vienā mirklī kļuva sarkana, no asins pieplūduma pat nagi palika sarkani, un Betsija (tā sauca kalponi) raudādama iezieda applau- cēto vietu ar sviestu. Asaras nevaldāmi ritēja pār viņas apaļīgo, izbiedēto seju.

Grejs gluži sastinga. Tajā brīdī, kad pārējās sievietes rosījās ap Betsiju, viņš asi pārdzīvoja otra sāpes, kuras nevarēja izjust pats.

—   Vai tev ļoti sāp? — viņš apvaicājās.

—  Pamēģini, tad zināsi, — atbildēja Betsija, aizsegdama roku ar priekšautu.

Saraucis uzacis, zēns uzrāpās uz ķeblīša, iesmēla garā pavārnīcā verdošo viru (pie reizes jāsaka, tā bija auna gaļas vira) un uzšļāca sev uz delnas. Iespaids bija tik spēcīgs, ka nespēks no skaudrajām sāpēm lika viņam sagrīļoties. Bāls kā krīts Grejs piegāja pie Betsijas, paslēpis apdedzināto roku bikšu kabatā.

—  Man šķiet, ka tev sāp ļoti, — viņš teica, noklusēdams savu mēģinājumu. — Iesim, Betsij, pie ārsta. Nu, iesim!

Viņš cītīgi vilka meiteni aiz brunčiem, lai gan mājārst- niecības līdzekļu cienītāji tobrīd nepārtraukti ieteica dažādas ārstēšanas receptes. Bet meitene, mocīdamās ar sāpēm, sekoja Grejam. Ārsts atviegloja sāpes, pielietodams apsēju. Tikai pēc tam, kad Betsija aizgāja, zēns parādīja savu roku.

Šī nenozīmīgā epizode padarīja divdesmit gadus veco Betsiju un deviņgadīgo Greju par patiesiem draugiem.

Viņa piebēra zēna kabatas ar pīrādziņiem un āboliem, bet viņš stāstīja tai pasakas un citus notikumus, par ko bija lasījis savās grāmatās. Reiz viņš uzzināja, ka Betsija nevar apprecēties ar zirgupuisi Džimu tāpēc, ka viņiem nav naudas savas saimniecības iekārtošanai. Grejs pārsita ar kamīna knaiblēm savu porcelāna krājkasi un izkratīja no tās visu, kas tajā bija, — sanāca kādas simt mārciņas. Piecēlies ļoti agri, kad līgava bez pūra jau bija virtuvē, viņš ielavījās tās istabā un, iebāzis dāvanu meitenes lādē, pārklāja to ar īsa satura zīmīti: «Betsij, tas pieder tev. Laupītāju bandas vadonis Robins Huds.» Lērums, kādu šī rīcība sacēla virtuvē, izvērsās tādos apmēros, ka Grejam vajadzēja atzīties viltojumā. Naudu viņš atpakaļ neņēma un nevēlējās par to vairs runāt.

Viņa māte bija viena no tiem raksturiem, kurus dzīve darina gatavā veidā. Viņa dzīvoja tādā bezrūpībā, kad tiek piepildīta ikviena vidusmēra vēlēšanās; tāpēc viņai nebija nekā cita, ko darīt, kā vienīgi apspriesties ar šuvējām, ārstu un pārvaldnieku. Un kaislā, gandrīz reliģiozā pieķeršanās savam dīvainajam bērnam, jādomā, bija vienīgais vārstulis tām viņas audzināšanas un likteņa iemidzinātajām tieksmēm, kas nedzīvo, bet klaiņo, atstājot gribu bezdarbībā. Dižciltīgā dāma atgādināja pāvieni, kura izperējusi gulbja olu. Viņa slimīgi izjuta dēla savdabību; skumjas, mīla un nomāktība pārņēma māti, kad viņa piespieda zēnu pie krūtīm, viņas sirds nerunāja to, ko mēle, kas parasti atspoguļo attiecību un nodomu noteiktās formas. Tā gaisa mirāža, ko brīnumaini izveidojuši saules stari, iekļuvuši kroņa celtnes simetriskajā izkārtojumā, notušē tās banālo vienmuļību, acs redz un nepazīst telpu; gaismas noslēpumainās nokrāsas šajā līniju nabadzībā radījušas apžilbinošu harmoniju.

Dižciltīgā dāma, kuras seja un stāvs, likās, tikai ar ledainu klusēšanu spēja atsaukties dzīves kvēlajām balsīm un kuras trauslais skaistums drīzāk atbaidīja, nekā saistīja, jo tajā juta uzpūtīgu gribas izpausmi bez sievišķīgas pievilcības, — šī Liliana Greja, būdama divatā ar zēnu, kļuva vienkārši māte, kas runāja laipnā padevīgā balsī tos pašus mīļos niekus, ko nav iespējams aprakstīt, to spēks ir jūtās nevis vārdos. Viņa nepavisam nespēja dēlam kaut ko atteikt. Viņa piedeva tam visu: atrašanos virtuvē, riebumu pret mācībām, nepaklausību un daudzējādās dīvainības.

Ja viņš negribēja, ka apcērp kokus, kokus neaizskāra;

ja viņš lūdza kādu apžčlot vai apbalvot — ieinteresētā persona zināja, ka tā notiks; viņš drīkstēja izjāt uz ikviena zirga, vest pilī jebkuru suni; rakņāties bibliotēkā, skraidīt basām kājām un ēst, ko vien iegribas.

Viņa tēvs kādu laiku cīnījās pret to, tad piekāpās — ne jau principā, bet pildot sievas vēlēšanos. Viņš aprobežojās ar to, ka izraidīja no pils visus kalpotāju bērnus, baidīdamies, ka zēna untumi šis zemākās sabiedrības ietekmē varētu pārvērsties par rakstura īpašībām, ko grūti izskaust. Vispār viņš bija ļoti aizņemts ar neskaitāmām ģimenes prāvām, kuru sākums šķita meklējams papīra fabriku rašanās laikā un beigas — visu intrigantu nāvē. Turklāt vēl valsts lietas, muižu pārvaldīšana, memuāru diktēšana, piedalīšanās medībās, laikrakstu lasīšana un sarežģīta sarakstīšanās turēja viņu zināmā garīgā attālumā no ģimenes; dēlu viņš redzēja tik reti, ka reizēm aizmirsa, cik tam gadu.

Tā Grejs dzīvoja savā pasaulē. Viņš rotaļājās viens, parasti pils pagalma pusē, kuram senatnē bijusi kaujinieciska nozīme. Plašie laukumi ar augstu vaļņu paliekām, sūnu aizaugušiem akmens pagrabiem bija pārklāti nezālēm, nātrēm, dadžiem, mežrozēm un pieticīgām, raibām meža puķēm. Grejs stundām kavējās šeit, izpētīdams kurmju alas, cīnīdamies ar nezālēm, ķerdams tauriņus un celdams no izlauztiem ķieģeļiem cietokšņus, kurus bombardēja ar kokiem un akmeņiem.

Viņam apritēja jau divpadsmitais gads, kad visas viņa gara tieksmes, visas saraustītās rakstura iezīmes un slepeno dziņu nojautas savienojās vienā spēcīgā momentā un, iegūdamas ar to saskaņotību, kļuva par nesavaldāmu vēlēšanos. Līdz šim viņš it kā atrada tikai atsevišķas sava dārza daļas — gaismas atspīdumu, ēnu, ziedu, drūmo un krāšņo stumbru — daudzos citos dārzos, bet nu pēkšņi ieraudzīja to skaidri it visu — brīnišķīgā, pārsteidzošā samērībā.

Tas notika bibliotēkā. Tās augstās durvis ar matstikla augšdaļu parasti bija noslēgtas, bet atslēgas bulta vāji turējās un, spiežot ar roku, durvis padevās un atvērās. Kad pētnieka gars pavedināja Greju ielavīties bibliotēkā, viņu pārsteidza blāvā gaisma, kuras neparasto krēslainību izveidoja stiklu krāsainais raksts logu augšējā daļā. Šeit bija iegūlis klusums kā aizauguša dīķa ūdens. Grāmatu skapju tumšās rindas vietām sniedzās līdz pašiem logiem, pa pusei aizsedzot tos; starp skapjiem bija ejas, piekrautas

—p—

ar grāmatu kaudzēm. Tur — atšķirts albums ar izslīdējušām iekšlapām, tur — vīstokļi, pārsieti zeltainām auklām; drūma izskata grāmatu grēdas; biezas kārtas rokrakstu, miniatūru sējumu kaudzes, kuri sprakšķēja kā miza, kad tos atvēra; šeit bija arī zīmējumi un tabeles, jaunu izdevumu rindas, kartes, dažnedažādi iesējumi — raupji, maigi, melni, raibi, zili, pelēki, biezi plāni, grumbuļaini un gludi. Skapji bija cieši pieblīvēti ar grāmatām. Tie izskatījās kā sienas, kas sevī ietvērušas pašu dzīvību. Skapju stiklos atspoguļojās citi skapji, ko klāja bezkrāsaini, spīdīgi lāsojumi. Milzīgs globuss, ietverts ekvatora un meridiāna sfēriskajā vara krustā, stāvēja uz apaļa galda.

r

Pagriezies pret izeju, Grejs virs durvīm ieraudzīja lielu gleznu, kas ar savu saturu tūliņ atdzīvināja bibliotēkas nospiedošo sastingumu. Gleznā bija attēlots kuģis, kas pacēlās jūras viļņu galotnē. Putu straumes gāzās pār tā slīpi nosvērušos klāju. Kuģis bija parādīts pēdējā pacelšanās brīdī un traucās taisni uz skatītāju. Augstais bug- sprits aizsedza mastu pamatus. Viņa galotne, kuģa ķīļa pāršķelta, atgādināja milzīga putna spārnus. Putas šķīda gaisā. Buras, ko neskaidri varēja saredzēt aiz bakborta un pār bugspritu, aukas drausmīgā spēka piepūstas, visā savā milzīgumā gāzās atpakaļ, lai pēc tam, kad vilnis būs pārvarēts, izslietos un tad, slīgstot pār bezdibeni, rautu kuģi pretī jaunām lavīnām. Saplosītie mākoņi zemu virmoja virs okeāna. Nespodrā gaisma bezspēcīgi cīnījās ar tuvojošās nakts tumsu. Taču brīnumainākais šajā gleznā bija cilvēka figūra, kas stāvēja kuģa priekšgalā ar muguru pret skatītāju. Tajā izpaudās viss šā brīža spriegums. Cilvēka poza (viņš stāvēja, kājas izpletis, ar augšup paceltām rokām) nepanādīja to, ar ko viņš aizņemts, bet lika noģist vislielāko uzmanības sasprindzinājumu, pievērstu kaut kam uz klāja, kas skatītājam nav redzams. Vējš purināja viņa garo svārku stūrus, baltā matu pīne un melnais zobens šķita rautin uzrauti gaisā; dārgā tērpa dēļ varēja domāt, ka viņš ir kuģa kapteinis, visa stāva dejojošais stāvoklis lika noģist viļņa triecienu; bez cepures, viņu, kā redzams, bija pārsteidzis briesmu bridis, un viņš kliedza — bet ko? Vai viņš redzēja, ka cilvēks pārkrīt pār bortu, vai pavēlēja mainīt virzienu, vai, pārkliedzot vētru, sauca bocmani? Ne domas, bet šo domu atēnas modās Greja dvēselē, kamēr viņš vēroja gleznu, Pēkšņi šķita, ka viņam pa kreisi pienācis klāt un

nostājies līdzās nezināmais, neredzamais: vajadzēja tikai pagriezt galvu, un dīvainā sajūta izzustu bez pēdām. Grejs to zināja. Taču viņš nevairījās no šīs iedomas, bet ieklausījās. Kāda balss bez skaņas izkliedza dažas aprautas frāzes, tikpat nesaprotamas kā malajiešu valoda; atskanēja it kā ilgu nogruvumu troksnis, atbalsis un bargs vējš piepildīja bibliotēku. To visu Grejs saklausīja sevī. Viņš palūkojās apkārt, pēkšņais klusums vienā mirklī izkliedēja fantāzijas skanīgo audumu, sakars ar vētru izzuda.

Grejs vairākkārt nāca skatīties šo gleznu. Tā viņam kļuva par nepieciešamo vārdu sarunā ar savu garu un dzīvi, bez kura grūti sevi saprast. Mazajā zēnā pamazām iegulās milzīgā jūra. Viņš sarada ar to, rakņādamies bibliotēkā, uzmeklēja un kāri izlasīja grāmatas, aiz kuru zelta durvīm pavērās okeāna zilais mirdzums. Tur, atstājot putas aiz sevis, traucās kuģi. Daļa no tiem zaudēja buras, mastus un, viļņu pāršļākti, nogrima tumšajās dzīlēs, kur zaigo fosforiskās zivju acis. Citi, bangu sagūstīti, sitās pret klintīm; apklususī viļņošanās bargi mētāja korpusu; cilvēku atstātais kuģis ar saplosītu takelāžu pārlaida ilgu agoniju, kamēr jauns vētras brāziens to sadragāja drumslās. Trešie laimīgi uzņēma kravu vienā un izdeva to citā ostā; ekipāža, sēdēdama traktierī pie galda, dziesmās slavēja jūras braucienus un ar baudu dzēra degvīnu. Bija tur vēl kuģi — pirāti ar melnu karogu un briesmīgu, nažiem bruņotu komandu; kuģi — rēgi, mironīgas, zilgas gaismas apmirdzēti; kara kuģi ar karavīriem, lielgabaliem un mūziku; zinātnisku ekspedīciju kuģi, kas izpētīja vulkānus, augus un dzīvniekus; tumšu noslēpumu un nemiernieku kuģi; jaunatklājumu kuģi un dēku kuģi.

Dabiski, ka pāri visam pacēlās kapteiņa tēls. Viņš bija kuģa liktenis, dvēsele un saprāts. Viņa raksturs noteica komandas atpūtu un darbu. Komandu viņš bija izvēlējies pats, un tā daudzējādā ziņā atbilda viņa tieksmēm. Viņš pazina ikviena komandas locekļa ieradumus un ģimenes apstākļus. Padotie iedomājās viņu apveltītu maģiskām spējām, kas viņu droši izvadīja, sacīsim, no Lisabonas uz Šanhaju, pāri neiedomājamiem plašumiem. Viņš atvairīja vētru ar sarežģītu piepūles sistēmas pretdarbību, apspiežot paniku ar īsām pavēlēm, — kuģoja un apstājās, kur vien gribēja, noteica izbraukšanu un kravu, remontus un atpūtu. Vēl lielāku un saprātīgāku varu kādā rosīgā pasa- kumā, kas izpaustos nepārtrauktā kustībā, grūti bija iedomāties. Sī vara savā noslēgtībā un pilnībā līdzinājās Orfeja varai.

Tāds priekšstats par kapteini, tāds tēls un tāda stāvokļa īstenība ar gara aktivitātes tiesībām ieņēma galveno vietu Greja izcilajā prātā. Neviena cita profesija nespētu tik brīvi sakausēt vienā veselā visas dzīves vērtības, saglabājot neskartus ikvienas atsevišķas laimes smalkākos mezglojumus. Briesmas, risks, dabas visspēcība, tālu zemju gaisma, brīnišķīga neziņa, garāmslīdoša mīla, kas uzzied sastopoties un šķiroties, tikšanās, seju un notikumu aizrautīgais virdums; dzīves bezgalīgā dažādība, kamēr augstu debesīs skatienam pieejami gan Dienvidu Krusts, gan Lielais Lācis un visi kontinenti — lai gan tava kajīte pilna dzimtās zemes elpas ar tās grāmatām, gleznām, vēstulēm un savītušiem ziediem, ko apvij zeltainu matu šķipsna zamšādas maisiņā uz spēcīgajām krūtīm.

Rudenī, savas dzīves piecpadsmitajā gadā, Arturs Grejs slepeni atstāja mājas un izlauzās aiz jūras zeltainajiem vārtiem. Drīz vien no Dubelas ostas uz Marseļu devās šoneris «Anselms», aizvezdams jungu ar mazām rokām un pārģērbtas meitenes ārieni. Šis junga bija Grejs, elegantas ceļasomas, tik smalku kā cimdi lakādas zābaciņu un va- peņiem apšūtas batista veļas īpašnieks.

Gada laikā, kamēr «Anselms» apmeklēja Franciju, Ameriku un Spāniju, Grejs daļu savas bagātības iztērēja kūkās, upurējot pagātnes ieradumam, bet pārējo daļu tagadnei un nākotnei, — nospēlēja kārtīs. Viņš gribēja būt «ellišķīgs» jūrnieks. Aizelsdamies Grejs dzēra degvīnu un peldoties ar pamirušu sirdi lēca uz galvas ūdenī no divu asu augstuma. Pamazām viņš pazaudēja visu, atskaitot pašu galveno — savu dīvaini trauksmaino garu, viņš bija zaudējis nespēcību, kļūdams kaulains ar vingriem muskuļiem, bālumu aizvietoja tumšs iedegums, kustību izmeklēto bezrūpību viņš bija atdevis par darbu darošo roku nemaldīgo noteiktību, bet viņa domīgajās acīs bija radies spīdums, kāds ir cilvēkam, kas skatās ugunī. Un viņa valoda, zaudējusi nevienmērīgo, uzpūtīgi kautro plūdumu, bija kļuvusi īsa un trāpīga kā kaijas cirtiens viļņa šļakatā, lai satvertu sudrabaini mirgojošu zivi.

«Anselma» kapteinis bija lāga vīrs, bet bargs jūrnieks, kas ar tādu kā ļaunu prieku uzņēma zēnu uz kuģa. Greja neprātīgajā tieksmē viņš saskatīja vienīgi ekscentrisku untumu un jau priekšlaikus triumfēja, iztēlodams, ka pēc mēnešiem diviem Grejs viņam sacīs, pūlēdamies neskatīties acīs: «Kaptein Hop, es nobrāzu elkoņus, rāpdamies pa virvēm, man sāp sāni un mugura, pirksti nelokās, galvā rūc un trīc kājas. Visas šīs samirkušās tauvas pa divi pudi uz katras rokas, šie lejeri, vantis, vinčas, troses, štengaš un salingas radīti vienīgi manas maigās miesas mocīšanai. Gribu pie māmiņas.» Domās noklausījies šādu ziņojumu, kapteinis Hops tāpat arī atbildēja: «Brauciet, kurp vien vēlaties, manu cālīt. Ja jūsu jutīgajiem spārnlņiem pielipuši sveķi, varat nomazgāt tos mājās ar odekolonu «Roz- mimoza».» Šis Hopa pašizdomātais odekolons visvairāk smīdināja kapteini, un, nobeidzis šo izdomāto sprediķi, viņš skaļi atkārtoja: «Jā. Ejiet pie «Rozmimozas».»

Taču ar laiku iedvesmojošais dialogs arvien retāk un retāk ienāca kapteinim prātā, jo Grejs tiecās uz savu mērķi ar sakostiem zobiem un nobālušu seju. Viņš veica saraustīto, smago darbu ar cieši sasprindzinātu gribu, juzdams, ka viņam kļūst arvien vieglāk un vieglāk, kamēr šis bargais kuģis norūdīja viņa organismu un nemākulību aizstāja paradums. Gadījās, ka enkura ķēdes mezgls viņu pasita gar zemi, triecot pret klāju, ka no knehta nomukuši tauva izslīdēja no rokām, noraujot plaukstām ādu, ka vējš iesita viņam pa seju ar samirkušas buras stūri, kurā iešūts dzelzs riņķis, un, īsi sakot, viss darbs šķita liela mocība, kas prasīja sasprindzinātu uzmanību, bet, lai cik grūti viņam bija elpot, tikai ar pūlēm atliecot muguru, nicīgs smaids nenozuda no viņa sejas. Klusēdams viņš panesa zobgalības, ņirgāšanos un neiztrūkstošās lamas līdz tam laikam, kamēr jaunajā sfērā kļuva par «savējo», bet no tā brīža viņš uz katru apvainojumu atbildēja ar. dūres triecienu.

Reiz kapteinis Hops, noskatījies, cik meistarīgi Grejs piesien buru pie rājas, sev atzinās: «Tu esi uzvarējis, blēdi.» Kad Grejs nokāpa no klāja, Hops viņu iesauca kajītē un, atšķīris apdriskātu grāmatu, teica:

— Klausies uzmanīgi. Beidz smēķēti Sāksies kucēna pārveidošana par kapteini.

Un viņš sāka lasīt, pareizāk sakot, izrunāt un izkliegt pēc šīs grāmatas senos jūras vārdus. Tā bija Greja pirmā mācība. Gada laikā viņš iepazinās ar navigāciju, praksi, kuģu būvniecību, jūrniecības tiesībām, lociju un grāmatvedību. Kapteinis Hops sniedza viņam roku un teica: «Mēs.»

Vankuverā Greju gaidīja mātes vēstule, pilna asaru un baiļu. Viņš atbildēja: «Es zinu. Bet, ja vien tu redzētu kā es, — paskaties ar manām acīm, ja tu dzirdētu kā es, — pieliec pie auss gliemežnīcu — tajā šalc mūžīgais bangu troksnis; ja tu mīlētu kā es — visu, tad tavā vēstulē līdz ar mīlu un cilvēku es atrastu — smaidu.» Un viņš turpināja kuģot, kamēr «Anselms» ar kravu iebrauca Dubeltā, un no turienes, izmantodams stāvēšanas laiku, divdesmit divus gadus vecais Grejs devās apciemot pili.

Apkārt viss bija tāpat kā senāk: tikpat nemainīgs sīkumos un kopumā kā pirms pieciem gadiem, tikai biezāks bija kļuvis jauno vīksnu lapojums, tā ēnu rotājums uz ēkas fasādes bija paplašinājies.

Saskrēja kalpotāji, priecīgi apstāja viņu, bet tad aprāvās un sastinga tādā godbijībā, it kā vēl vakar būtu tikušies ar šo Greju. Viņam pateica, kur pašlaik atrodas māte; viņš iegāja augstā telpā un, klusi pievēris durvis, nedzirdami apstājās, vērodams sirmo sievieti melnajā tērpā. Viņa stāvēja krustā sistā tēla priekšā, viņas kvēlais čuksts šķita tikpat skaņš kā Greja sirds puksti.

«Par jūras braucējiem, ceļiniekiem, cietējiem un sagūstītiem,» aprauti elpodams, sadzirdēja Grejs. Tālāk viņa teica: «Un manu zēnu,..» Tad viņš piebilda: «Es…» — bet vairāk nekā nespēja izsacīt. Māte apgriezās. Viņa bija novājējusi, augstprātības vietā viņas smalkajā sejā staroja jauna izteiksme, kas likās kā jaunības atplaukums. Viņa strauji piesteidzās pie dēla: īsi, dobji smiekli, apvaldīts iekliedziens un asaras acīs — tas bija viss. Bet šajā mirklī viņa dzīvoja — spēcīgāk un labāk nekā visā savā mūžā. Es tūliņ pazinu tevi, ak, mans mīļais, mans mazais! Un Grejs tiešām vairs nebija liels. Viņš noklausījās vēsti par tēva nāvi, tad pastāstīja par sevi. Viņa klausījās bez pārmetumiem un iebildumiem, bet pati visā, ko viņš teicās uzskatām par savas dzīves īstenību, — redzēja tikai rotaļlietas, ar kurām spēlējās zēns. Sīs rotaļlietas bija kontinenti, okeāni un kuģi.

Grejs palika pilī septiņas dienas, astotajā dienā, paņēmis prāvu naudas summu, viņš atgriezās Dubeltā un sacīja kapteinim Hopam: «Pateicos. Jūs bijāt labs biedrs. Ardievu, vecākais biedri.» Un šo vārdu patieso nozīmi viņš apstiprināja ar spēcīgu rokas spiedienu — kā stangām. «Tagad es kuģošu atsevišķi, pats ar savu kuģi.» Hops aiz- svilās, nospļāvās, izrāva roku un devās projām, bet Grejs panācis apskāva viņu. Un viņi ieradās viesnīcā visi kopā, divdesmit četru cilvēku lielā komanda, dzēra, kliedza, dziedāja, izdzēra un noēda visu, kas bija bufetē un virtuvē.

Nepagāja ilgs laiks, un Dubeltas ostā vakara zvaigzne atmirdzēja virs jaunu, melnu mastu rindas. Tas bija «Noslēpums», ko nopirka Grejs: trīsmastu burinieks, divi simti sešdesmit tonnu liels. Kā kuģa kapteinis un īpašnieks Arturs Grejs kuģoja vēl četrus gadus, kamēr liktenis noveda viņu Lisā. Bet viņš uz visiem laikiem bija paturējis atmiņā tos smieklus krūšu balsī, pilnus sirds mūzikas, ar kādiem viņu sagaidīja mājās, un, pāris reižu gadā viņš apmeklēja pili, atstājot sievietei ar sudrabotajiem matiem nedrošu pārliecību par to, ka tāds liels zēns droši vien tiks galā ar savām rotaļlietām.

III AUSMA

Putu svītra, ko atstāja aiz sevis Greja kuģis «Noslēpums», nostiepās okeānā kā balta lente un izgaisa Lisas vakara uguņu atblāzmā. Kuģis noenkurojās netālu no bākas. Desmit dienas no «Noslēpuma» izkrāva dabisko zīdu, kafiju un tēju, vienpadsmito dienu komanda pavadīja krastā, atpūtā un vīna tvaikos; divpadsmitajā dienā Greju sāka mākt skumjas, lai gan iemesla nebija nekāda.

No paša rīta, tikko piecēlies, viņš jau juta, ka iesākusies melnā diena. Sadrūvis viņš apģērbās, negribīgi pabrokastoja, piemirsa izlasīt avīzi un ilgi smēķēja, nogrimis nepazītā bezmērķīga sasprindzinājuma pasaulē; miglaini uzpeldējušos vārdos jaucās nepieļautas vēlēšanās, cita citu tūliņ atkal iznīcinādamas. Tad viņš metās darbā.

Bocmaņa pavadībā Grejs pārlūkoja kuģi, lika pievilkt vantis, atlaist šturtroses, iztīrīt klūzas, pārmainīt klīveri, nodrīvēt klāju, iztīrīt kompasu, atvērt, izvēdināt un izslaucīt kravas telpas. Bet darbs Greju neizklaidēja. Dienas nemierīgās darbošanās un skumīguma nomākts, viņš pārlaida to satraukts un drūms: itin kā viņu kāds būtu saucis, bet viņš aizmirsis, kas bijis saucējs.

Pievakarē viņš apsēdās kajītē, paņēma grāmatu un ilgi apstrīdēja autoru, rakstīdams uz malām paradoksāla satura piezīmes. Kādu laiku šī spēle viņu uzjautrināja, šī saruna ar aizgājēju, kas valdīja vēl no kapa. Tad, paņēmis pīpi, viņš iegrima zilā dūmakā, tīdamies rēgainajās ara- beskās, kas izveidojās no līganajām dūmu strēlēm.

Tabaka ir briesmīgi iedarbīga; kā eļļa, kas izlieta plīstošos viļņos, apvalda viļņu trakošanu, tāpat tabaka, nomierinādama jūtu satraukumu, pazemina to par dažiem toņiem, tas sāk skanēt plūstošāk un muzikālāk. Tāpēc Greja skumjas, pēc trim pīpēm beidzot zaudējušas savu asumu, izvērtās apcerīgā izklaidībā. Šis stāvoklis ilga vēl kādu stundu, tad dvēseles migla izklīda, Grejs atguvās, viņam iegribējās izkustēties, un viņš izgāja uz klāja. Bija dzija nakts, aiz borta melno ūdeņu sapņainībā snauda zvaigznes un mastu ugunis. Silts, maigs gaiss smaržoja pēc jūras. Pacēlis galvu, Grejs ar piemiegtu aci vēroja kādas zvaigznes zelta ogli; pēkšņi neprātīgā jūdžu skrejā viņa redzokli skāra tālas planētas ugunīgā smaile. No līča viņas malas atplūda pilsētas vakara dobjais troksnis; reizēm, vēja nesta, pār jutīgo ūdens līmeni no krasta atlidoja frāze, itin ka būtu izrunāta uz klāja, skaidri izskanējusi, tā pagaisa vanšu čīkstoņā; kuģa priekšgalā uzliesmoja sērkociņš, apgaismodams pirkstus, apaļas acis un ūsas. Grejs iesvilpās, pīpes uguntiņa sakustējās un sāka virzīties uz viņu; drīz vien kapteinis tumsā ieraudzīja sardzes matroža rokas un seju.

—   Pasaki Letikam, — teica Grejs, — ka viņš brauks man līdzi. Lai paņem makšķeres.

Viņš iekāpa laivā, kur minūtes desmit gaidīja Letiku; izveicīgais, blēdīgais puisis, piesizdams pret bortu airus, padeva tos Grejam, tad nokāpa pats, sakārtoja duļļus un nobāza maisu ar pārtiku laivas pakaļgalā. Grejs nosēdās pie stūres.

—   Uz kurieni pavēlēsiet braukt, kaptein? — jautāja Le- tiks, griezdams laivu ar labo irkli.

Kapteinis klusēja. Matrozis zināja, ka šo klusēšanu nedrīkst pārtraukt ne ar vārdu, un tādēļ, pats apklusis, sāka spēcīgi airēt.

Grejs uzņēma kursu uz atklāto jūru, tad sāka turēties kreisā krasta virzienā. Viņam bija vienalga, uz kurieni braukt. Stūre dobji guldza, žvadzēja un skalojās airi, visur tikai jūra un klusums.

Dienas ritējumā cilvēks veltī uzmanību tādam daudzumam domu, iespaidu, sarunu un vārdu, ka tas viss kopā sastādītu ne vienu vien biezu sējumu. Dienas seja iegūst noteiktu izteiksmi, bet šodien Grejs veltīgi skatījās šaja sejā. Tās trauksmainajos vaibstos izpaudās viena no tām sajūtām, kādu ir daudz, bet kurām nav vārda. Lai_ kā tās nosauktu, tās allaž paliks vārdos neizsakāmas tāpat kā aromāts. Tādas • sajūtas varā tagad atradās Grejs, tiesa, viņš varētu sacīt: «Es gaidu, es redzu, es drīz uzzināšu …» — bet pat šie vārdi nebūtu nekas vairāk kā atsevišķs uzmetums, salīdzinot ar arhitektonisko ieceri. Sajās vēdās vēl varēja manīt gaiša satraukuma spēku.

Tur, kur viņi brauca, pa kreisi viļņainos tumsas sabiezējumos pacēlās krasts. Virs logu sarkanīgajiem stikliem lidoja dūmeņu dzirkstis — tā bija Kaperna. Grejs saklausīja lamas un suņu riešanu. Ciema ugunis atgādināja krāsns durtiņas, ar izdegušiem caurumiņiem, caur kuriem redzamas kvēlojošas ogles. Pa labi bija okeāns, tik skaidri jaušams kā guļoša cilvēka klātbūtne. Pabraucis garām Kapernai, Grejs stūrēja uz krastu. Seit klusi guldza ūdens; aizdedzinājis laternu, viņš pamanīja krasta nobrukuma bedres un tā augšējos, pārkārušos izliekumus, šī vieta viņam iepatikās.

—   Šeit ķersim zivis, — teica Grejs, uzsitis airētājam uz pleca.

Matrozis neskaidri kaut ko noņurdēja.

—  Pirmo reizi braucu ar tādu kapteini, — viņš murmināja. — Lietišķs kapteinis, bet neparasts. Āķīgs kapteinis. Tomēr man viņš tīk.

Iedzinis airi stāvus dūņās, viņš piesēja pie tā laivu, un abi devās augšup, rāpdamies pa akmeņiem, kas birža zem ceļiem un elkoņiem. Uz kraujas tūliņ sākās meža biezoknis. Atskanēja cirvja klaudzieni pret sausu stumbru; nogāzis koku, Letiks kraujas malā sakūra ugunskuru. Sakustējās ēnas, un ūdenī atspīdēja liesmas; tumsas klie- dumā bija redzama zāle un zari; virs ugunskura, dūmu caurausts, mirdzēdams trīsēja gaiss.

Grejs apsēdās pie ugunskura.

—  Ņem nu, — viņš teica, sniegdams pudeli, — iemet, draugs Letik, uz visu atturībnieku veselību. Tu gan esi paķēris nevis ķimeni, bet ingveru.

—   Piedodiet, kaptein, — atbildēja matrozis, atvilkdams elpu. — Atļaujiet uzkost šo… — Viņš ar vienu kodienu atplēsa pusi cāļa un, izņēmis no mutes spārniņu, turpināja: — Es zinu, ka jūs mīlat ķimeni, bet bija tumšs, es steidzos. Ingvers, vai zināt, nocietina cilvēku. Kad man vajag izkauties, es dzeru ingveru.

Kamēr kapteinis ēda un dzēra, matrozis no sāniem lūkojās viņā un tad nenocieties vaicāja:

—   Vai tiesa, kaptein, runā, ka jūs esot cēlies no augstas dzimtas?

—   Tas nav interesanti, Letik. Ņem makšķeri un ķer zivis, ja vēlies.

—   Bet jūs?

—   Es? Nezinu. Varbūt es ari. Tikai… vēlāk.

Letiks tina vaļā makšķeri, skandēdams pašsacerētās vārsmas, kas viņam vareni padevās par lielu prieku komandai.

—   Aukliņa un koka maikste, iznāk pātaga kā likts, ja vēl siešu āķi galā, lai tad noskan svilpiens dikts. — Tad viņš pamaisīja ar pirkstu tārpu kārbiņā. — Šitens tārpiņš zemē līda, priecājās par dzīvi viņš, tagad rokā man šis gnīda — vēlāk zivij nabadziņš. — Beidzot viņš aizgāja, dziedādams: — Nakts tik klusa, mīlu šņabi, drebi visa zivju cilts, uzķerieties tikai labi — sagaidīs jūs krasta smilts!

Grejs gulēja pie ugunskura, skatīdamies uz uguns atspulgu ūdenī. Viņš domāja, taču bez gribas; šādā stāvoklī dorna, izklaidīgi uztverdama apkārtni, neskaidri vēro: tā joņo kā zirgs biezā pūlī samīdīdama, šķirdama un apstādamās, pārmaiņus to pavada tukšums, apjukums un aizkavēšanās. Tā klīst ap lietu būtību, no spilgtas atklāsmes steidz pie slepeniem mājieniem, virpuļo pa zemi un debesīm, kā dzīva sarunājas ar iedomātām personām, gan dzēš, gan rotā atmiņas. Šajā gaistošajā kustībā viss ir dzīvs un reljefs un viss ir bezveidīgs kā murgi. Un atbrīvotā apziņa bieži pasmaida, redzēdama, ka apcerē par likteni pēkšņi ierodas viesos galīgi nepiedienīgs tēls, piemēram, kāda klūdziņa, kas pārlauzta pirms dažiem gadiem. Tā pie ugunskura domāja Grejs, lai gan pats bija «kaut kur» — tikai ne šeit.

Elkonis, uz kura viņš bija atspiedies, galvu rokā atbalstījis, bija samircis un notirpis. Zvaigznes bāli mirgoja, tumsa šķita pieaugam, kā jau pirms ausmas. Kapteinis sāka snaust, pats to nemanīdams. Viņam iegribējās dzert, un viņš sniedzās pēc somas, atraisot to jau miegā. Tad sapņi mitējās; nākošās divas stundas Grejam nebija ilgākas par tām sekundēm, kuru laikā viņa galva noslīga uz rokām. Pa šo laiku Letiks divi reizes pienāca pie ugunskura, aizsmēķēja un aiz ziņkāres ieskatījās izvilktajām zivīm mutē — kas tur ir? Bet tur, protams, nebija nekā.

Pamodies Grejs uz mirkli aizmirsa, kā šajā vietā bija nokļuvis. Pārsteigts viņš ieraudzīja rīta laimīgo mirdzumu, krasta nogruvumu starp spīdošiem zariem un kvēlošo, zilgano tāli; virs apvāršņa un tai pašā laikā virs viņa kājām nokarājās lazdu krūma lapas. Zem kraujas, šķita, ka zem pašas Greja muguras, klusi čaloja piekrastes viļņi. No lapas nokritusi rasas lāse ar saltu šļakstu izplūda pār viņa miegaino seju. Grejs piecēlās. Visur valdīja gaisma. Ugunskura apdzisušās pagales turējās pie dzīvības ar tievu dūmu strūkliņu. Tās smarža lika dziļi izjust patiku līdz ar gaisu ieelpot meža zaļuma svaigo smaržu.

Letika nebija, aizrāvies un nosvīdis viņš nodevās makšķerēšanai ar īstu spēlmaņa azartu. Grejs atstāja biezokni un iegāja krūmājā, kas klāja pakalna nogāzi. Garoja un mirdzēja zāle; mitrās puķes atgādināja bērnus, kas ar varu nomazgāti aukstā ūdenī. Zaļā valstība elpoja ar neskaitāmām, sīkām mutēm, kavējot Greja gaitu caur tās līksmo šaurību. Kapteinis izkļuva atklātā vietā, kas bija apaugusi ar puķēm piebērtu zāli, un tur ieraudzīja aizmigušu meiteni.

Viņš klusi nolieca zaru un apstājās ar bīstama atraduma sajūtu. Ne tālāk kā piecu soļu atstatumā saritinājusies, vienu kāju zem sevis savilkusi un otru izstiepusi, galvu ērti uz rokām atbalstījusi, gulēja nogurusī Asola. Viņas mati bija sajukuši; pie kakla atpogājusies podziņa, atklājot baltu bedrīti; izpleties svārks atsedza ceļgalus; viņas skropstas dusēja uz vaiga izliektā, maigā deniņa ēnā, ko pa daai aizsedza tumša cirta; zem galvas paliktās labās rokas mazais pirkstiņš bija pieliekts pie pakauša. Grejs pie- tupās, lūkodamies meitenes sejā no apakšas, nenojauzdams, ka atgādina Faunu no Arnolda Beklina gleznas.

Iespējams, ka citos apstākļos viņš šo meiteni būtu pamanījis tikai ar acīm, bet šobrīd viņš ieraudzīja to citādi. Viss sakustējās, viss viņā sāka līksmot. Protams, Grejs nepazina viņu, nezināja viņas vārdu un to nepavisam, kāpēc viņa aizmigusi šeit jūras krastā, bet tas sagādāja viņam lielu prieku. Viņam patika gleznas bez paskaidrojumiem un parakstiem. Tādas gleznas iespaids šķiet nesalīdzināmi spēcīgāks, tās saturs, kas nav saistīts ar vārdiem, kļūst neierobežots, apstiprinot it visus minējumus un domas.

Lapojuma ēna jau sliecās tuvāk stumbriem, bet Grejs arvien vēl sēdēja tai pašā neērtajā pozā. Meitenē viss dusēja: dusēja tumšie mati, dusēja apģērbs un apģērba krokas, pat zāle viņas stāva tuvumā šķita aiz līdzjūtības iesnaudusies. Kad iespaids bija kļuvis pilnīgs, Grejs ienira tā siltajā vilnī un aizpeldēja tam līdzi.

Jau sen Letiks sauca:

—   Kaptein, kur jūs esat? — bet kapteinis to nedzirdēja.

Kad viņš beidzot piecēlās, tieksme uz neparasto pārsteidza kā satrauktas sievietes apņēmība un jūsma. Domīgi padevies tai, viņš novilka no pirksta veclaicīgu, dārgu gredzenu, gluži pamatoti nodomādams, ka varbūt iedveš ar to dzīvei ko būtisku, līdzīgu ortogrāfijai. Viņš saudzīgi uzbīdīja gredzenu uz mazā pirkstiņa, ko nebija aizsedzis pakausis. Pirkstiņš nepacietīgi sakustējās un noslīga. Vēlreiz palūkojies šajā dusošajā sejā, Grejs pagriezās un ieraudzīja krūmos matrozi ar augsti uzrautām uzacīm. Letiks, muti atplētis, vēroja Greja rīcību ar tādu izbrīnu, ar kādu droši vien Jonass skatījās valzivs rīklē.

—   Ā, tas esi tu, Letik! — iesaucās Grejs. — Palūkojies uz viņu. Vai nav jauka?

—   Brīnišķīgs mākslas veidojums! — čukstot atsaucās matrozis, kas mīlēja grāmatu izteicienus. — Apstākļu apsvērumā tas ir kas patīkams. Es noķēru četras murenas un vēl vienu tik resnu kā pūslis.

—   Klusu, Letik. Iesim prom no šejienes.

Viņi iegāja krūmos. Viņiem nu vajadzēja nogriezties uz laivas pusi, bet Grejs kavējās, aplūkodams zemā krasta tāli, kur pār zaļumiem un smiltīm plūda Kapernas skursteņu dūmi. Sājos dūmos viņš atkal ieraudzīja meiteni.

Tad viņš apņēmīgi pagriezās, nokāpdams gar nogāzi; matrozis, nekā nejautādams, gāja nopakaļus, viņš juta, ka atkal pienākusi noteiktā klusēšanas reize. Jau pie pirmajām ēkām Grejs pēkšņi ierunājās:

—   Vai tu, Letik, ar savu pieredzējušo aci vari noteikt, kur šeit ir traktieris?

—   Manuprāt, tur, tas melnais jumts, — sprieda Letiks — bet var jau būt arī, ka ne.

—   Kas tanī jumtā ievērojams?

—   Pats nezinu, kaptein. Nekas vairāk kā sirdsbalss.

Viņi piegāja pie norādītās mājas; tās patiešām bija

Menersa traktieris. Caur vaļējo logu uz galda varēja redzēt pudeles, blakus tām kāda netīra roka glaudīja iesirmu ūsu.

Lai gan laiks bija agrs, traktiera lielajā istabā bija iekārtojušies trīs cilvēki. Pie loga sēdēja ogļu izvadātājs, noreibušo ūsu īpašnieks, kuras jau bija ievērotas; starp bufeti un istabas iekšdurvīm pie olu kulteņa un alus sēdēja divi zvejnieki. Menerss, garš jauns puisis ar vasaras raibumiem klātu, garlaicīgu seju un ar tādu sevišķu viltīga žirgtuma izteiksmi pusaklajās acīs, kāda ir raksturīga veikalniekiem vispār, slaucīja aiz letes traukus. Uz netīrās grīdas saules atēnotais loga režģis.

Tikko Grejs bija iegājis dūmakainās gaismas joslā, Menerss, padevīgi klanīdamies, atstāja savu paslēptuvi. Viņš tūliņ saskatīja Grejā īstu kapteini — no tādu viesu kārtas, kādus viņš reti redzēja. Grejam paprasīja rumu. Uzklājis uz galda ]aužu kalpībā nodzeltējušu galdautu, Menerss atnesa pudeli, iepriekš aplaizījis ar mēli atlupušās etiķetes maliņu. Tad viņš atgriezās aiz letes, uzmanīgi vērodams gan Greju, gan šķīvi, no kura ar nagu atlupināja kaut ko piekaltušu.

Tajā brīdī, kad Letiks saņēmis abām rokām glāzi, pazemīgi sačukstējās ar viņu, skatīdamies pa logu, Grejs pasauca Menersu. Hins apmierināts nosēdās uz krēsla malas, juzdamies glaimots par šādu uzrunu un glaimots tieši tāpēc, ka tā izpaudās Greja rupjajā pamājienā ar pirkstu.

—  Jūs, protams, pazīstat visus šejienes iedzīvotājus, — mierīgi iesāka Grejs. — Mani interesē, kā sauc jauno meiteni gaišā ģērbā ar rožainiem ziediņiem, tumši brūniem matiem, apsietiem ar lakatiņu, neliela auguma, vecumā no septiņpadsmit līdz divdesmit gadiem. Es viņu sastapu netālu no šejienes. Kāds ir viņas vārds?

Viņš to sacīja spēkpilnā vientulībā, kas nepieļauj atkāpšanos no ieturētā toņa. ITins Menerss sarāvās un pat viegli pavīpsnāja, bet ārēji pakļāvās šim sarunas tonim. Taču pirms atbildes viņš brīdi klusēja — velti pūlēdamies uzminēt, kāda te ir sakarība.

—   Hm! — viņš teica, skatīdamies griestos. — Tā droši vien būs bijusi «Kuģa Asola», neviena cita. Viņa ir pa- niuļķe.

—  Tiešām? — vienaldzīgi atjautāja Grejs, norīdams prāvu guldzienu. — Kā tad tas gadījies?

—  Ja tā, tad lūdzu uzklausīt.

Un Hins Grejam pastāstīja to, kā pirms gadiem septiņiem meitene sarunājusies ar dziesmu vācēju. Protams, šis notikums no tā laika, kad ubags to pastāstīja šepat traktierī, bija ieguvis rupjas un seklas tenkas veidu, taču īstenība palika nesagrozīta. — No tā laika visi viņu tā sauc, — teica Menerss, — sauc par «Kuģa Asolu».

Grejs paskatījās uz Letiku, kas izturējās klusi un pieticīgi, tad viņa skatiens pievērsās putekļainajam ceļam, kurš veda gar traktieri, un viņš sajuta it kā belzienu — belzienu reizē sirdī un galvā. Pa ceju šurp nāca tā pati Kuģa Asola, par kuru Menerss nupat atsaucās tik nievā- joši. Viņas brīnišķīgos sejas vaibstus, kas pauda nedzēšami saviļņojošu, kaut arī vienkāršu vārdu noslēpumu, viņš tagad redzēja tās skatiena apstarotus. Matrozis un Menerss sēdēja ar muguru pret logu, un, lai viņi nejauši nepagrieztos, Grejam netrūka vīrišķības paskatīties Hina sarkanajās acīs. Pēc tam kad viņš bija ieraudzījis Asolas acis, izgaisa viss Menersa stāstījuma smagais iespaids. Pa tam Hins, nekā nenojaudis, turpināja:

—   Varu jums vēl pasacīt, ka viņas tēvs ir īsts nelietis. Viņš noslīcināja manu tētiņu, gluži kā tādu kaķi, lai dievs žēlīgs. Viņš …

To pārtrauca negaidīts, mežonīgs rēciens aiz muguras. Ogļu izvadātājs, nodzinis reibuma sastingumu, briesmīgi valbīdams acis, pēkšņi iesāka aurot dziesmu un tik neganti, ka visi satrūkās:

Kurvju pinēj, kurvju pinēj, Uzprasi par kurvi!..,

—   Atkal esi piesūcies, nolādētā mucai — uzbļāva Menerss. — Arā!

…Tikai tad tu piesargies — Never mūsu durvis!…

iekaucās ogļu izvadātājs un, it kā nekas nebūtu noticis, iemērca ūsas alus putu šļakatās.

Hins Menerss sašutis paraustīja plecus.

—   Draņķis, ne cilvēks, — viņš noteica netīkama sīkstuļa pašcieņā.

•— Vai vairāk nekā nevarat pastāstīt? — vaicāja Grejs.

—   Es-e? Es jau jums teicu, ka viņas tēvs ir nelietis. Viņa dēļ es, cienītais kungs, kļuvu par bāreni un jau kā bērns biju spiests patstāvīgi gādāt sev dienišķo iztiku …

-— Melo! … — negaidīti iesaucās ogļu izvadātājs. — Tu melo tik neķītri un prasti, ka es atskurbu.

Hins nepaguva atvērt muti, kad ogļu izvadātājs pievērsās Grejam:

—   Viņš melo. Viņa tēvs tāpat meloja, arī māte meloja. Tāda suga. Varat būt mierīgs, viņa ir tikpat vesela kā es un jūs. Esmu ar viņu runājis. Viņa ir sēdējusi manos ratos astoņdesmit četras reizes vai nedaudz mazāk. Kad meitene nāk kājām no pilsētas un es savas ogles esmu pārdevis, es arvien paņemu meiteni ratos. Lai viņa sēž. Es saku, ka viņai ir gaiša galva. Tas tūliņ redzams. Ar tevi, Hin Meners, viņa, protams, i divus vārdus nepārmainīs. Bet es, cienīts kungs, brīvajā ogļdara darbā nicinu tenkas un baumas. Viņa runā kā pieaugusi, taču viņas runa ir brīnumaina. Ja ieklausies — viss šķiet gluži tāpat kā būtu mūsu sarunā, tā tas ir un tomēr nav. Lūk, piemēra dēļ, — reiz iesākām runāt par viņas nodarbošanos. «Es tev teikšu tā,» viņa saka un turas pie mana pleca kā mušiņa pie zvana torņa, «šis darbs jau nav garlaicīgs, tikai man arvien gribas izgudrot ko sevišķu. Es,» viņa saka, «gribētu, lai laiva, ko esmu darinājusi, pati peldētu un airētāji lai airē pa īstam; lai viņi piestāj krastā, pietauvojas un gods godam kā dzīvi izkāpj krastā pamieloties.» Es iesmējos, tobrīd tas man likās smieklīgi. Es saku: «Nu Asola, tas tāpēc, ka tev tāds darbs un arī domas tādēļ ir tādas, bet paskaties visapkārt: darbā visi ir gluži kā kautiņā.» «Nē,» viņa saka, «ko es zinu, to es zinu. Kad zvejnieks ķer zivis, viņš taču domā, ka noķers tik lielu zivi, kādu neviens vēl nav noķēris.»

«Nu, bet es?» — «Bet tu?» viņa smejas, «droši vien, kad esi ar oglēm piebēris pilnu kurvi, tu domā, ka tās uzziedēs?» Rau, kādus vārdus viņa pateica! Tajā pašā mirklī, atzīstos, es dzīros palūkoties uz tukšo kurvi un man šķita, ka no klūgām itin kā raisās pumpuri, šie pumpuri pārsprāga, pār kurvi nošalca lapas un izgaisa. Es pat atskurbu. Bet Hins Menerss melo kā suns, ausis vien kust, to es zinu!

Uzskatīdams, ka saruna izvērtusies par skaidri redzamu apvainojumu, Menerss uzmeta ogļu izvadātājam caururbjošu skatienu un paslēpās aiz letes, no kurienes sarūgtināts apvaicājās:

—   Vai pavēlēsiet ko pasniegt?

—  Nē, — atbildēja Grejs, izņemdams naudu, — mēs ceļamies un ejam. — Letik, tu paliksi šeit, atgriezīsies pret vakaru un klusēsi. Uzzinājis it visu, kas iespējams, pastāstīsi man. Vai saprati?

—  Labo kaptein, — teica Letiks mazliet familiāri, kam par iemeslu bija rums, — to nesaprast var tikai kurlais.

—  Jauki. Atceries arī, ka nevienā gadījuma, kādi te iespējami, tu nedrīksti par mani runāt, pat pieminēt manu vārdu nedrīkst. Paliec sveiksi

Grejs izgāja. No šā brīža viņu neatstāja satriecošu atklājumu jutoņa, līdzīgi dzirkstij Bertolda pulvera piestā, — viens no tiem dvēseles apsvērumiem, kuri izraisa spilgtu uzliesmojumu. Viņu pārņēma rosīgs darbošanās gars. Viņš atguvās un sakārtoja domas tikai tad, kad iesēdās laivā. Smiedamies Grejs pagrieza roku ar plaukstu pret svelmaino sauli, kā reiz, zēns būdams, bija darījis vīna pagrabā; tad viņš atstūmās no malas un sāka ātri airēt uz ostas pusi.

IV

PRIEKŠVAKARA

Tās dienas priekšvakarā, septiņus gadus pēc tam, kad dziesmu vācējs Egls pastāstīja meitenei jūras krastā pasaku par kuģi ar sārtajām burām, Asola, atgriezusies mājās no rotaļlietu veikala iknedēļas apmeklējuma, bija nomākta, skumīgu seju. Savu preci viņa atnesa atpakaļ. Viņa bija tik apbēdināta, ka sākumā nemaz nespēja parunāt, un tikai pēc tam, Longrena satrauktajā sejā saskatījusi, ka viņš sagaida kaut ko sliktāku par īstenību, sāka stāstīt, ar pirkstu vilkdama pa loga stiklu, pie kura stāvēja, izklaidīgi vērodama jūru.

Rotaļlietu veikala saimnieks šoreiz sācis ar to, ka atvēris aplēšu grāmatu un parādījis viņai, cik liels ir viņu parāds. Viņa nodrebējusi, ieraudzīdama iespaidīgo trīs- zīmju skaitli. «Lūk, cik daudz jūs esat izņēmuši, sākot no decembra,» teica tirgotājs, «bet nu palūkosim, par cik ir pārdots.» Un viņš bīdīja pirkstu uz citu divzīmju skaitli. 2ēl un apvainojoši bija skatīties. No viņa sejas redzēju, ka viņš ir rupjš un nīgrs. Ar prieku būtu aizskrējusi, bet, goda vārds, aiz kauna nespēju. Un tad viņš sāka runāt: «Man, mīļā, tas vairs nav izdevīgi. Tagad modē ārzemju prece, visi veikali pilni ar to, un šos izstrādājumus vairs nepērk.» Tā viņš teica. Viņš runāja vēl daudz ko, bet es visu esmu sajaukusi un aizmirsusi. Droši vien viņš tad iežēlojās par mani, jo ieteica iegriezties «Bērnu tirdziņā» un «Aladina spuldzē».

Pasacījusi visu svarīgāko, meitene pagrieza galvu un kautrīgi paskatījās uz veco vīru. Longrens sēdēja sakucis, pirkstus sažņaudzis starp ceļiem, uz kuriem bija atspiedies ar elkoņiem. Sajutis skatienu, viņš pacēla galvu un nopūtās. Pārvarējusi drūmo omu, meitene pieskrēja pie viņa, nosēdās līdzās un, pabāzusi savu vieglo roku zem viņa ādas svārka piedurknes, smiedamās un no apakšas skatīdamās tēva sejā, lietišķā mundrumā turpināja:

—   Nekas, tas viss nav nekas, tu neklausies, lūdzu. Nu, lūk, es gāju. Piegāju pie briesmīgi lielas tirgotavas, tajā milzums ļaužu. Mani iemiedza drūzmā, es tomēr izrāvos un devos pie melnīgsnēja cilvēka acenēs. Ko es viņam teicu — neatceros; beidzot viņš pasmējās, pavandījās manā kurvī, kaut ko aplūkoja, tad atkal ietina drāniņā un atdeva man atpakaļ.

Longrens dusmīgs klausījās. Viņš skaidri redzēja savu samulsušo meiteni bagātnieku drūzmā pie letes, kas apkrauta dārgām mantām. Labi ģērbies cilvēks acenēs laipni paskaidro viņai, ka viņam būtu jāizput, ja sāktu tirgoties ar Longrena vienkāršajiem izstrādājumiem. Nevērīgi un veikli viņš noliek tās priekšā uz letes māju un dzelzceļa tiltu saliekamos modeļus, miniatūras, labi nostrādātus automobiļus, elektrisko instrumentu komplektus, lidmašīnas un dzinējus. Tas viss ož pēc krāsas un skolas. Pēc viņa izteicieniem iznāk, ka tagad bērni rotaļās tikai atdarina pieaugušos.

Asola bijusi «Aladina spuldzē» un vēl divos veikalos, bet nekā nepanākusi.

Beigusi stāstīt, viņa kārtoja vakariņas; paēdis un izdzēris glāzi stipras kafijas, Longrens teica:

—   Ja mums neveicas, tad jāmeklē izeja. Es varbūt atkal stāšos darbā — uz «Ficrojas» vai «Palermo». Protams, viņiem taisnība, — viņš apcerīgi turpināja, domādams par rotaļlietām. — Tagad bērni nerotaļājas, bet mācās. Viņi tikai mācās, mācās un nekad nesāks dzīvot. Tā tas ir, bet žēl, patiesi, žēl. Vai tu pratīsi iztikt bez manis viena brauciena laiku? Lai gan tas ir neprāts atstāt tevi vienu.

—   Arī es varētu braukt kopā ar tevi, teiksim, strādāt bufetē.

—   Nē! — šo vārdu Longrens apzīmogoja ar plaukstas uzsitienu uz galda. — Kamēr es esmu dzīvs, tu nekalposi. Gan jau laiks rādīs.

Viņš sadrūvis apklusa. Asola novietojās viņam blakus uz ķeblīša stūra; no malas, galvu nepagriezis, viņš redzēja, ka viņa cenšas to iepriecināt, un tikko nepasmaidīja. Bet pasmaidīt — nozīmēja S'abiedēt un samulsināt meiteni. Kaut ko pie sevisrunādama, viņa saglauda tēva spurainos, sirmos matus, noskūpstīja viņu uz mutes un, aizspiedusi tēva spalvainās ausis ar saviem mazajiem, tievajiem pirkstiņiem teica:

—   Nu, lūk, tagad tu nedzirdi, ka es tevi mīlu.

Kamēr viņa to apmīļoja, Longrens sēdēja visai sadrūvis,

kā cilvēks, kas baidās ieelpot dūmus, bet, izdzirdis viņas vārdus, skaļi iesmējās.

—   Tu mīļā, — viņš sirsnīgi teica, paplikšķinājis pa meitenes vaigu, un aizgaja uz krastmalu apraudzīt laivu.

Asola kādu brīdi domīga stāvēja istabas vidū, nevarēdama izšķirties, vai ļauties klusām skumjām vai paveikt nepieciešamos mājas soļus; tad, nomazgājusi traukus, pārbaudīja skapī pārtikas atlikumus. Viņa nesvēra un nemērīja, bet redzēja, ka miltu līdz nedēļas beigām nepietiks, ka cukura kārbā jau saredzams dibens, tējas un kafijas kārbiņas bija gandrīz tukšas, nebija sviesta, un vienīgais, pie kā ar mazu vilšanos par izņēmumu kavējās acs — bija kartupeļu maiss. Tad viņa uzmazgāja grīdu un sēdās piešūt volānu no vecas drānas pāršūtiem svārciņiem, bet, atcerējusies, ka drānas atgriezumi nolikti aiz spoguļa, piegāja pie tā un paņēma vīstokli, pie reizes palūkodamās savā attēlā.

Aiz riekstkoka rāmju atspoguļotās istabas gaišajā tukšumā stāvēja neliela auguma meitene, tērpusies lētā, baltā muslīnā ar rozā puķītēm. Viņas plecus klāja pelēks zīda lakatiņš. Vēl bērnišķīgā seja ar gaišo iedegumu bija kustīga un izteiksmīga; skaistās, viņas vecumam pārāk nopietnās acis lūkojās daiļas dvēseles biklā nopietnībā. Viņas nepareizā sejiņa spēja aizkustināt ar līniju smalko skaidrību, katrs vaibsts, katrs šās sejas izcilnis, protams, piedienētu jo daudzu sieviešu sejām, bet to kopums, to stils bija ļoti oriģināls, oriģināli mīļš; pie tā arī paliksim. Pārējais nav vārdiem izsakāms, atskaitot vārdu «apburošs».

Meitene attēlā pasmaidīja tikpat nenoteikti kā Asola. Smaids iznāca skumjš, to pamanījusi, viņa uztraucās, it kā būtu ieraudzījusi svešinieci. Viņa piespiedās ar vaigu pie stikla, aizvēra acis un klusi noglāstīja ar roku spoguli tur, kur atspoguļojās viņas attēls. Neskaidru, mīlīgu domu spiests pazibēja viņā; viņa izslējās, iesmējās un apsedusies sāka šūt.

Kamēr viņa šuj, iepazīsimies ar viņu tuvāk — ielūkosimies viņa. Viņā ir divas meitenes, divas Asolas, kas sajauktas neparastā, brīnišķīgā savienojumā. Viena — matroža, amatnieka, rotaļlietu izgatavotāja meita, otra —• dzīva dzeja ar visiem tās saskaņas un tēlu brīnumiem, ar līdzās stāvošo vārdu noslēpumu, ar to ēnām un gaismu, kas pāriet no viena vārda uz otru. Viņa pazina dzīvi robežās, kuras novilka viņas pieredze, bet aiz vispārējām parādībām redzēja atspoguļojamies to gluži citādu. Tā, ielūkodamies lietās, mēs pamanām tajās kaut ko, kas nav tikai lineārs, bet, uztverot ar jūtām, — noteikti pamanām cilvēcīgo un — tāpat kā cilvēcīgo — arī dažādo. Kaut kā līdzīgi tam, ko (ja izdevies) mēs izsacījām ar šo piemēru, — arī Asola redzēja vēl ko vairāk par redzamo. Bet šiem klusajiem iekarojumiem viss vienkārši saprotamais viņas garam bija svešs. Viņa prata un mīlēja lasīt, bet arī grāmatā lasīja galvenokārt starp rindām, tāpat kā dzīvoja. Neapzinātas, dīvainas apgarotības pārņemta, viņa ik uz soļa izdarīja daudzus ēteriski smalkus atklājumus, gan nepasakāmus, bet tikpat svarīgus kā tīrība un siltums. Reizēm — un tas turpinājās dienām — viņa pat pārveidojās; dzīves fiziskais līdzsvarojums gaisa kā klusums no lociņa pieskāriena, un viss, ko viņa redzēja, no kā dzīvoja, kas bija ap viņu, kļuva par noslēpumu savi- jumu ikdienības atveidā. Ne vienu reizi vien satraukti un bijīgi viņa naktī gāja uz jūras krastu, kur, sagaidījusi rītausmu, pavisam nopietni lūkojās pēc kuģa ar sārtajām burām. Šie brīži sagādāja viņai laimi; mums būtu grūti tā iejusties pasakā, viņai bija ne mazāk grūti atbrīvoties no tās varas un burvības.

Citā laikā, visu to pārdomādama, viņa sirsnīgi brīnījās par sevi, pati neticēdama, ka tic, ar smaidu piedodama jūrai un, skumji iekļāvusies īstenībā, tagad, sakrokojot volānu, meitene atcerējās savu dzīvi. Tajā bija daudz garlaicības un ikdienišķības. Dažkārt vientulība divatā viņu ārkārtīgi nomāca, bet Asolā jau bija izveidojies tas iekšējās bijības vaibsts, tā cietējas rieva, ar kuru nevar ne dot, ne gūt žirgtumu. Par viņu zobojās, sacīdami: «Viņa ir ķerta, paviegla,» — viņa pierada arī pie šīm sāpēm; meitenei gadījās saņemt pat apvainojumus, pēc tam viņas krūtis smeldza kā no sitiena. Kā sieviete viņa Kapernā neguva ievērību, tomēr daudzi domāja, lai gan nejēdzīgi un miglaini, ka viņai dotību vairāk nekā citām — tikai citā valodā. Kapernieši jūsmoja par druknām, smagnējām sievietēm ar resniem ikriem un spēcīgu taukaino ādu; šeit patiku izrādīja, uzsitot ar plaukstu pa muguru un grūstoties kā tirgū. Šo jūtu paveids atgādināja rēciena vientiesīgo vienkāršibu. Asola piedienējās šajā apņēmīgajā vidē tāpat, kā cilvēkiem ar izmeklētu un trauksmainu dzīvi piedienētu rēga sabiedrība — lai arī tiem būtu Asolas burvība, kaut kas no mīlas šeit bija neiespējams. Tā, karavīra taurei vienmērīgi dunot, vijoles brīnišķā, skumjā meldija ir bezspēcīga novirzīt bargo karavīru pulku no tiešo uzdevumu pildīšanas. Pret to, par ko runāts šajās rindās, meitene izturējās noraidoši.

Kamēr viņa dungoja dziesmu par dzīvi, mazās rokas čakli un veikli darbojās; nokozdama diegu, viņa lūkojās tālē, taču tas netraucēja viņu vienmērīgi nolocīt apmali un izveidot cilpaino šuvi šujmašīnas- noteiktībā.

Lai gan Longrens vēl neatgriezās, viņa nebaidījās par tēvu. Pēdējā laikā viņš bieži naktīs aizbrauca zvejot vai vienkārši izklaidēties.

Asolu nemāca bailes, viņa zināja, ka ar tēvu nekas slikts nenotiks. Šai ziņā Asola arvien vēl bija tā mazā meitenīte, kas, draudzīgi čivinādama, rītos lūdza dievu pa savam prātam: «Esi sveicināts, dievs!», bet vakarā: «Ardievu, dievs!»

Viņa domāja, ka šādas īsas sazināšanās ar dievu pilnīgi pietiek, lai novērstu nelaimi. Viņa iejutās tā stāvoklī: dievs taču mūžīgi aizņemts, kārtojot darīšanas miljoniem |aužu, tādēļ pret dzīves ikdienas ēnām, pēc viņas saprašanas, vajag izturēties ar smalkjūtīga ciemiņa pacietību: pamanījis, ka māja pilna ar viesiem, kas gaida aizņemto namatēvu, ierīkojies un pamielojies saskaņā ar apstākļiem.

Beigusi šūt, Asola novietoja darbu kaktā uz galdiņa, izģērbās un nolikās gulēt. Nodzēsa uguni. Drīz vien viņa nojauta, ka nevarēs aizmigt; apziņa bija skaidra kā dienas gaismā, tumsa pat šķita mākslota; miesa, tāpat kā apziņa, likās viegla. Sirds sita kabatas pulksteņa ātrumā; tā sita it kā starp spilvenu un ausi. Asola dusmojās, grozīdamās, gan segu nogrūzdama, te atkal tajā ietīdamās ar visu galvu. Beidzot viņai izdevās atsaukt ierasto skatījumu, kas arvien palīdzēja iemigt: domās viņa meta akmeņus skaidrā ūdenī, vērodama vieglo loku rašanos. Miegs, likās, tikai šo žēlastības dāvanu bija gaidījis, tas atnāca, sačukstējās ar Mēriju, kas stāvēja pie gultas galvgaļa, un, pakļaudamies viņas smaidam, visapkārt uzsauca — š-š-š-š. Asola tūliņ aizmiga. Viņa redzēja iemīļoto sapni: ziedoši koki, skumjas, valdzinājums, dziesmas un noslēpumainas parādības, pamostoties no tām viņa atcerējās vienīgi mirdzošo, zilo ūdeni, kas plūda no kājām uz sirdi salts un aizraujošs. To visu aplūkojusi, viņa vēl kādu brīdi pabija brīnumu zemē, bet tad atmodās un apsēdās.

Miega nejuta, it kā viņa nemaz nebūtu gulējusi. Nekad neizjusts prieks un alkas kaut ko paveikt sasildīja viņu. Viņa raudzījās apkārt ar tādu skatienu, ar kādu vēro jaunu mītni. Istabu jau apgaismoja rītausma — ne jau visā starojuma pilnībā, bet blāvā mirdzumā, kas dod iespēju saredzēt apkārtni. Loga apakšdaļa bija melna, augšējā — jau apgaismota. Mājiņas ārpusē, gandrīz pie paša loga rāmja, staroja rīta zvaigzne. Zinādama, ka vairs neaizmigs, Asola apģērbās, piegāja pie loga un, atvāzusi āķi, atvēra logu. Laukā valdīja vērīgs, dzidrs klusums — it kā tas tikko būtu iestājies. Zilajā krēslā mirgoja krūmi, patālāk dusēja koki, smaržoja pēc tveices un zemes.

Turēdamās pie loga rāmja augšas, meitene skatījās un smaidīja. Pēkšņi kaut kas līdzīgs tālam aicinājumam saviļņoja viņu kā iekšēji, tā ārēji, viņa it kā vēlreiz pamodās no skaidrās īstenības pretī tam, kas vēl skaidrāks un neapšaubāmāks. No šā brīža līksmā apziņa viņu vairs nepameta. Tā mēs klausāmies ļaužu valodā un saprotam to, bet, ja sacīto atkārtotu, — izprastu vēlreiz ar citu, jaunu nozīmi. Tā tas bija ar Asolu.

Paņēmusi veco, bet ap viņas galvu mūžam jauno zīda lakatiņu, viņa to ar roku saturēja ciet zem zoda, noslēdza durvis un basām kājām izlidoja laukā uz ceļa. Lai gan viss bija kluss un tukšs, šķita, ka viņa pati skan kā orķestris, ka viņu var dzirdēt. It viss viņai bija mīļš, viss iepriecēja. Siltie putekļi kutināja kailās kājas, elpot bija tik viegli un patīkami. Debess krēslainajā plaisā melnēja jumti un mākoņi; snauda žogi, mežaroze, sakņu dārzi, lauki un liegi saredzamais ceļš. Visā bija vērojama cita saskaņa nekā dienā, tā pati, bet zaudējusi agrāko samē- rību. Viss dusēja vaļējām acīm, slepus aplūkojot garām ejošo meiteni.

Viņa soļoja jo tālāk, jo ašāk, steigdamās laukā no ciema. Aiz Kapernas stiepās pļavas; aiz pļavām krasta uzkalnu nogāzēs auga lazdas, papeles un kastaņas. Tur, kur ceļš beidzās un sākās aizaugusi taka, pie Asolas kājām liegi sāka glausties melns suns ar baltām krūtīm un izteiksmes pilnām acīm, kas šķita runājam. Suns, pazinis Asolu, smilkstēdams, pielabinādamies un luncinādamies sāka tecēt blakus, klusēdams vienojies ar meiteni par kaut ko tik saprotamu kā «es» un «tu», Asola, paskatījusies suņa izteiksmīgajās acīs, bija stingri pārliecināta, ka suns varētu runāt, ja vien tam nebūtu noslēpumainu iemesiu klusēt. Pamanījis ceļabiedres smaidu, suns priecīgi ierējās, pavicināja asti un vienmērīgi sāka tecēt pa priekšu, bet pēkšņi vienaldzīgi apsēdās, lietišķi pakasīja ar ķepu aiz auss, kur koda tā mūžīgais ienaidnieks, un aizskrēja atpakaļ.

Asola iekļuva augstā, rasotā pļavas zālē, turot roku ar plaukstu pret tās skarām, viņa soļoja uz priekšu, uzsmaidīdama viļņainajiem pieskārieniem. Ielūkodamās puķu savdabīgajās sejās un stiebru jūklī, viņa tur saskatīja gandrīz vai cilvēciskas izdarības — pozas, piepūli, kustības, vaibstus un skatienus; viņu šobrīd nepārsteigtu pat lauku peļu rotaļas, kurmju balle vai eža brutālā izprieca, baidot aizmigušu rūķi ar savu pukšķēšanu. Un, patiesi, viņas priekšā uz takas izritinājās eža pelēkais kamoliņš. Puk-puk, tas sirdīgi nošņāca kā važonis uz gājēju. Asola sarunājās ar tiem, kurus saprata un redzēja. «Labdien, slimnieciņ,» viņa teica zilajam īrisam, ko tārps bija sacaurumojis. «Vajag sēdēt mājās,» tas attiecās uz krūmu, kas liecās pret takas vidu un tāpēc bija garāmgājēju aplauzīts. Liela vabole turējās pie pulkstenītes, augu noliekdama un krizdama nost, taču stūrgalvīgi ķepurodamās kājiņām. «Nokrati šo resno pasažieri,» ieteica Asola. Vabole tiešām nenoturējās un sprakšķēdama aizlidoja sāņus. Saviļņota, trīsēdama un pilna jūsmas, viņa tuvojās uzkalna nogāzei, nozuzdama tās brikšņos no pļavas plašuma, tagad savu īsteno draugu apņemta, kuri — to viņa zināja — sarunājās basā.

Tie bija prāvi veci koki lazdu un sausseržu vidū. To nokārušies zari skāra krūmu galotņu lapas. Kastaņu mierīgi zaļoksnējā un rupjajā lapojumā pacēlās baltās ziedu sveces, to aromāts sajaucās ar rasas un sveķu smaržu. Taka vietvietām ar slidenu sakņu grumbuļiem te aizvijās lejup, te atkal pacēlās pret nogāzi. Asola šeit jutās kā mājās; viņa sasveicinājās ar kokiem kā ar cilvēkiem, pa- spiezdama viņu platās lapas. Viņa gāja, čukstot gan domās, gan vārdos: «Lūk, kur esi tu, un vēl otrs tu; daudz šeit ir jūsu, manu brāļu! Es eju, brālīši, steidzos, laidiet mani! Es jūs visus pazīstu, visus atceros un cienu.» Dižie «brāļi» glāstīja viņu, ar ko spēja — ar lapām, un atbildot draudzīgi krakstēja. Ar smiltīm nobridusies, Asola izkļuva pie kraujas pār jūru un nostājās uz kraujas malas, aizkususi no straujā gājiena. Dziļa, neuzvarama ticība līksmi

putoja un šalca viņā. Ar skatieniem viņa pasvieda to pret apvārsni, no kurienes tā ar liegu čalu krasta vilni atgriezās atpakaļ, lepna par lidojuma noteiktību.

Tai laikā jūra, gar apvārsni apņemta ar zelta pavedienu, vēl dusēja, tikai zem kraujas, piekrastes bedru peļķēs, uzšalca un atplūda ūdens. Dusošā okeāna tērauda pelēkumu tālāk no krasta aizstāja zilā un melnā krāsa. Debesis aiz zelta pavediena uzliesmodamas mirdzēja kā milzīgs gaismas vēdeklis, baltos mākoņus jau skāra liegs sārtums. Tajos atvizēja smalkās, dievišķīgās krāsas. Pār tumšo tāli jau klājās trīsošs sniega baltums; putas mirdzēja, un tumšsarkans pārrāvums, uzliesmodams zelta pavedienu vidū, atsvieda pār okeānu pie Asolas kājām sārtu virmojumu.

Viņa apsēdās, kājas zem sevis sarāvusi, un apņēma ar rokām ceļus. Vērīgi pievērsusies jūrai, viņa lūkojās uz apvārsni platām acīm, kurās nekā vairs nebija no pieauguša, — ar bērna acīm. Viss, ko viņa tik ilgi un kvēli bija gaidījusi, veidojās tur, pasaules viņā malā. Tālu dzelmju valstī viņa saskatīja zemūdens pakalnu; no tā augšup vīteņoja vijīgi augi; starp apaļajām lapām, vienā malā stiebru caurdurtām, zaigoja brīnišķīgi ziedi. Augšējās lapas spīdēja virs okeāna līmeņa; un tas, kas nezināja to, ko zināja Asola, redzēja tikai trīsas uz ūdens un spožumu.

No brikšņiem pacēlās kuģis, tas uzpeldēja un apstājās ausmas vidū. No šīs tāles tas bija tikpat skaidri saredzams kā mākoņi. Līksmi šķeļot viļņus, tas peldēja sārts kā vīns, roze, asinis, mute, sārts samts vai sarkana uguns. Kuģis nāca taisni uz Asolu. Putu spārni trīsēja zem viņa ķīļa varenā spiediena; jau piecēlusies kājās, meitene piespieda rokas pie krūtīm, kad brīnišķā gaismas spēle izvērtās ņirboņā; uzlēca saule, un rīta spilgtā gaisma norāva segu no visa, kas vēl tīksminājās, staipīdamies uz miegainās zemes.

Meitene nopūtās un palūkojās visapkārt. Mūzika apklusa, bet Asola vēl arvien atradās tās skanīgajā varā. Sis iespaids pamazām atslāba, pēc tam kļuva par atmiņu un beidzot vienkārši par nogurumu. Viņa nogūlās zālē, nožāvājās un, tīksmi aizvērusi acis., iemiga — pa īstam, jauna rieksta cietajā miegā, bez rūpēm un sapņiem.

65

Viņu atmodināja muša, kas skraidīja pa viņas baso pēdu. Nemierīgi pagrozījusi kāju, Asola pamodās; sēdēdama viņa sasprauda pajukušos matus, un tad Greja

3-117

gredzens atgādināja sevi, bet, domādama, ka tas ir tikai kads stiebriņš, kas nokļuvis starp pirkstiem, viņa izstiepa tos, tā kā traucēklis nezuda, viņa nepacietīgi pacēla roku pie acīm, izslējās un pēkšņi uzlēca kājās tik strauji kā spēcīga strūklakas šalts.

Viņas pirkstā mirdzēja svešs priekšmets — Greja starainais gredzens, par savu viņa šajā mirklī nevarēja to atzīt, nejuta pat sava pirksta. «Kam tas pieder? Kam?» viņa trauksmaini iesaucās. «Vai es sapņoju? Varbūt atradu un esrnu aizmirsusi?» Satvērusi ar kreiso roku savu labo, kurā bija gredzens, viņa ar izbrīnu palūkojās apkārt, pētījot ar skatieniem jūru un zaļos* brikšņus, bet nekas nesakustējās, nekas nepaslēpās krūmos, un zilajā, tālu apstarotajā jūrā neredzēja nekādas pazīmes. Sārtums pārklāja Asolu, un sirdsbalss pateica mūžseno «jā». Notikušajam nebija izskaidrojuma, taču viņa atrada to bez vārdiem un domām savās neparastajās izjūtās, un jau tuvs viņai kļuva gredzens. Sirdij trīsot, viņa norāva to no pirksta: turēdama saujā kā ūdeni, viņa aplūkoja to — ar visu dvēseli, ar visu sirdi, visā savā līksmībā un jaunības vientiesīgajā māņticībā, tad, noslēpusi aiz ņiebura, Asola iekļāva seju plaukstās, zem kurām nevaldāmi lauzās ārā smaids, un, galvu noliekusi, lēni soļoja atpakaļ.

Tā, — nejauši, kā mēdz sacīt cilvēki, kas prot lasīt un rakstīt, — Grejs un Asola atrada viens otru vasaras dienas rītā, kas pilns nenovēršamības.

V

SAGATAVOŠANĀS

Kad Grejs uzkāpa uz «Noslēpuma» klāja, viņš labu brīdi nostāvēja nekustīgi, ar roku glauzdams galvu no pakauša uz pieri, kas nozīmēja galīgu samulsumu. Izklaidība — nenosakāmu izjūtu maiņa — atspoguļojās viņa sejā mēnessērdzīgā, nejūtīgā smaidā. Viņa palīgs Pan- tens šajā brīdī gāja garām, nesot šķīvi ar ceptu zivi. Ieraudzījis Greju, viņš ievēroja kapteiņa savādo izturēšanos.

— Vai jūs varbūt kritāt? — viņš saudzīgi apvaicājās. — Kur jūs bijāt? Ko redzējāt? Tā, protams, ir jūsu darīšana. Mākleris piedāvā izdevīgu kravu, prēmiju. Kas jums ir?

—   Pateicos, — sacīja Grejs nopūzdamies, it kā būtu atraisīts. — īstenībā man trūka jūsu vienkāršās, gudrās balss skaņas. Tā iedarbojas kā auksts ūdens. Panten, paziņojiet ļaudīm, ka šodien mēs paceļam enkuru un pārvietojamies uz Lilianas grīvu, jūdzes desmit no šejienes. Tās teci šķērso nepārtraukti sēkļi. Grīvā var iekļūt tikai no jūras. Atnāciet pēc kartes. Locis nav vajadzīgs. Pagaidām viss … Jā, izdevīgā krava man ir tikpat vajadzīga kā pērnais sniegs. Pasakiet to māklerim. Es došos uz pilsētu, kur būšu līdz vakaram.

—   Kas noticis?

—   Itin nekas, Panten. Gribu, lai jūs ņemtu vērā manu vēlēšanos atturēties no izjautāšanas. Kad pienāks laiks, pasacīšu jums, kādēļ tā rīkojos. Matrožiem sakiet, ka paredzēts remonts, bet vietējais doks aizņemts.

—   Labi, — nekā nedomādams, noteica Pantens aizejošā Greja mugurai. — Tiks izpildīts.

Lai gan kapteiņa rīkojumi bija pilnīgi lietišķi, palīgs izpleta acis un nemiera pilns aizsteidzās ar šķīvi uz savu kajīti, murminādams: «Panten, tu esi neizpratnē. Varbūt viņš grib pamēģināt ar kontrabandu? Vai arī mēs uzvilksim pirātu melno karogu?» Te Pantens sapinās dīvainākajos minējumos. Kamēr viņš nervozēdams notiesāja zivi, Grejs nokāpa savā kajītē, paņēma naudu un, pārbraucis pāri līcim, ieradās Lisas tirdzniecības rajonā.

Tagad viņš rīkojās noteikti un nosvērti, līdz sīkumiem apzinādamies visu, kas viņu sagaida brīnišķīgajā ceļā. Ikviena kustība — doma, rīcība sasildīja viņu ar mākslas darba izsmalcināto baudu. Viņa plāns izveidojās vienā mirklī un bija noteikts. Viņa dzīves izpratne tika pakļauta tam pēdējam kalta šķīliimam, pēc kura marmors kļūst mierīgs savā brīnišķīgajā mirdzumā.

3*

Grejs pabija trīs veikalos, sevišķi apsvērdams izvēles pareizību, jo iztēlē jau skatīja vajadzīgo krāsu un pat nokrāsu. Divos pirmajos veikalos viņam parādīja zīdu tirgum paredzētās krāsās, tā uzdevums bija apmierināt vienkāršu godkārību; trešajā viņš uzgāja dažādāko nokrāsu paraugus. Veikala īpašnieks priecīgs rosījās, izklājot izstāvējušos audumus, bet Grejs bija nopietns kā anatoms. Viņš pacietīgi šķiroja baķus, atlika, aizbīdīja, attina un izskatīja pret gaismu tādu daudzumu sarkanu sleju, ka lete, to apkrauta, šķita liesmojam. Uz Greja zābaka purna klājās purpura vilnis, uz viņa rokām un sejas lāsinoja rožaina atblāzma. Rakņādamies zīda liegajā

67

pretestībā, viņš šķiroja krāsas: sarkana, bāla, rožaina un rožu sarkana, ķiršu krāsas, oranžās un drūmi dzelteno toņu savienojums; šeit bija visu stiprumu un visu nozīmju nokrāsas, dažādas savā šķietamā radniecībā, gluži tāpat kā vārdi «brīnišķīgs», «daiļš», «lielisks», «pilnīgs»; krokās bija patvērušies mājieni, ko neatsedza skatienu valoda, taču īsti sarkanu krāsu kapteiņa acis ilgi nevarēja atrast; viss, ko veikalnieks pienesa, bija labs, tomēr neizraisīja skaidru un noteiktu «jā». Beidzot viena krāsa saistīja jau cerību zaudējušā pircēja uzmanību; viņš apsēdās krēslā pie loga, attina garāku čaukstošā zīda gabalu, uzmeta to sev uz ceļiem un, atgāzies pret atzveltni ar pīpi zobos, kādu brīdi nekustējās, vērīgi noskatīdams krāsu.

Si pilnīgi tīrā krāsa, sārta kā ausmas strēle, pilna cēla prieka un valdonības, bija tā, kādu meklēja Grejs. Tajā nebija piejauktas ugunīgās nokrāsas, ne magoņu ziedlapiņu, violeto vai lillā krāsu notonējumi, nebija arī ne zilganuma, ne ēnu, itin nekā, kas rada šaubas. Tā kvēloja kā smaids, kas atspoguļo gara daiļumu. Grejs tā bija aizsapņojies, ka aizmirsa tirgotāju, kurš gaidīja aiz viņa muguras tik sasprindzis kā medību suns, kas izcēlis medījumu. Noguris gaidīt, tirgotājs atgādināja par sevi, ar troksni plēšot no auduma baķa nelielu gabalu.

—   Pietiek paraugu, — teica Grejs piecēlies, — es ņemu šo zīdu.

—   Visu baķi? — padevīgi šaubīdamies, vaicāja tirgotājs. Grejs klusēdams skatījās uz viņa pieri, un veikala īpašnieks kļuva mazliet nekautrīgāks.

—   Tādā gadījumā, cik metru?

Grejs pamāja, aicinādams nesteigties, un ar zīmuli saskaitīja uz papīra vajadzīgo daudzumu.

—   Divi tūkstoši metru, — viņš šaubīdamies aplūkoja plauktus. — Jā, ne vairāk par diviem tūkstošiem metru.

—   Divus? — pārvaicāja saimnieks, drudžaini palēkdamies kā atspere. — Tūkstošus? Metru? Lūdzu jūs, kaptein, apsēsties. Vai nevēlaties aplūkot, kaptein, jaunu audumu paraugus? Kā vēlaties. Lūk, sērkociņi, te būs lieliska tabaka, lūdzu. Divi tūkstoši… divi tūkstoši par… — viņš pateica cenu, kas īstenībai atbilda tāpat kā zvērests vienkāršam «jā», bet Grejs bija apmierināts, jo negribēja it nemaz kaulēties. — Brīnišķīgs, vislabākais zīds, — turpināja tirgotājs, — prece ārpus konkurences, tikai pie manis tādu atradīsiet,

Kad beidzot tirgotāja sajūsmas brāzma bija apsīkusi, Grejs vienojās ar viņu par piegādi, uzņemoties visus izdevumus, samaksāja rēķinu un aizgāja, pavadīts tik godbijīgi kā ķīniešu valdnieks. Tobrīd otrpus ielas pretī tirgotavai klejotājs muzikants, uzskaņojis čello, ar vieglu lociņa pieskārienu lika tam klusi un skumji dziedāt; viņa biedrs, fleitists, apbārstīja dziesmas melodiju ar liegiem triļļu svilpieniem; vienkāršo dziesmiņu, ar kuru abi muzikanti modināja tveicē snaudošo pagalmu, izdzirda Grejs un tūliņ saprata, kas viņam tālāk darāms. Vispār šajās dienās viņš atradās tajā laimīgajā gaišredzības augstienē, no kuras skaidri pamanāmi it visi īstenības mājieni un ieteikumi; izdzirdis ratu trokšņa nomāktās skaņas, viņš jau apvienoja svarīgākos iespaidus un domas, ko saskaņā ar viņa raksturu izraisīja mūzika, skaidri apzinoties, kāpēc un cik labi izdosies tas, kas iecerēts. Pagājis garām šķērsielai, Grejs iegāja vārtos, kur notika muzikālais priekšnesums. Tai brīdī muzikanti jau gatavojās aiziet; garais fleitists, sen aizmirsis pašcieņu, pateicīgi māja ar platmali pret logiem, no kuriem tika nomesti naudas gabali. Cello jau atradas sava īpašnieka padusē; slaucīdams nosvīdušo pieri, Grejs gaidīja čellistu …

—   Ko, tas esi tu, Cimer! — Grejs viņam uzsauca, pazinis muzikantu, kas vakaros ar savu jauko spēli uzjautrināja jūrniekus traktiera «Naudu galdā!» viesus. — Kā tad esi kļuvis neuzticīgs vijolei?

—   Augsti godātais kaptein, — pašapmierināts atbildēja Cimers, — es spēlēju visus instrumentus, kas vien skan un tarkšķ. Jaunībā es biju muzikālais klauns. Tagad mani vilina māksla, un es ar sirdssāpēm redzu, ka esmu aizlaidis bojā nenoliedzamas dāvanas. Tādēļ novēlotā izsalkumā esmu iemīļojis divas: violu un vijoli. Cello spēlēju dienā, vijoli vakaros, tad es it kā raudu, raudu par bojā gājušo talantu. Vai nepacienāsiet ar vīniņu, nu? Cello ir mana Karmena, bet vijole …

—   Asola, — Grejs turpināja.

Cimers nesadzirdēja.

—   Jā, — viņš pamāja, — šķīvju vai misiņa tauru solo ir gluži kas cits. Bet kas man par daļu? Lai māžojas mākslas āksti, — es zinu, ka vijolē un čello vienmēr atpūšas fejas.

—   Bet kas slēpjas manā «tur-ļur-ļū»? — jautāja klāt pienākušais fleitists, spēcīgs puisis ar zilām auna acīm un gaišu bārdu. — Nu, pasaki arī to!

—   Raugoties pēc tā, cik no rīta esi iedzēris. Reizēm tajā sēž putns, reizēm — spirta tvaiki. Kaptein, šis ir mans kompanjons Duss, esmu viņam stāstījis, kā jūs šķiežat zeltu, kad dzerat, un viņš jūs pat neredzējis ir iemīlējis.

—   Jā, — piebilda Duss, — es mīlu plašu vērienu un devību. Bet esmu viltīgs, neticiet maniem neķītrajiem glaimiem.

—   Klausieties, — smiedamies teica Grejs, — man ir maz laika, un darīšanas negaida. Došu jums labi nopelnīt. Sagādājiet orķestri, bet ne no švītiem ar tik neizteiksmīgām sejām kā līķiem, kuri, mūzikas burtarijībā vai — vēl ļaunāk — skaņu gastronomijā iegrimuši, aizmirst mūzikas dvēseli un pamazām stindzina estrādes ar savu triku trokšņiem, — nē. Pulciniet savējos, kuri liek raudāt ķēkšu un sulaiņu vienkāršajām sirdīm, sameklējiet savus klaidoņus. Jūra un mīlestība necieš pedantus. Es ar prieku pasēdētu ar jums ne tikai pie vienas pudeles vien, bet man jāiet. Man daudz darīšanu. Ņemiet šo un uzdzeriet burtam «A». Ja jums pa prātam mans priekšlikums, iero- dieties novakarē uz «Noslēpuma», tas atrodas netālu no priekšējā dambja.

—   Norunāts! — iesaucās Cimers, zinādams, ka Grejs maksā ķēnišķīgi. — Dus, paklanies, saki «jā» un met cepuri gaisā aiz prieka! Kapteinis Grejs grib precēties!

—   Jā, — vienkārši atbildēja Grejs. — Visos sīkumos pastāstīšu jums uz «Noslēpuma». Bet jūs …

—   Par burtu «A»! — piegrūdis Cimeram ar elkoni, Duss pamirkšķināja Grejam. — Bet… alfabētā ir tik daudz burtu! Atmetiet kaut ko arī kādam citam…

Grejs iedeva vēl naudu. Muzikanti aizgāja. Tad viņš iegriezās komisijas kantorī un nodeva kādu slepenu rīkojumu par prāvu summu, kas jāizpilda steidzīgi, sešu dienu laikā. Kad Grejs atgriezās uz sava kuģa, kantora aģents jau kāpa tvaikonī. Vakarā atveda zīdu; piecus buru meistarus, ko Grejs bija salīdzis, novietoja pie matrožiem; vēl nebija atgriezies Letiks un nebija ieradušies muzikanti, tos gaidīdams, Grejs iegāja aprunāties ar Pantenu.

Jāpiebilst, ka Grejs jau vairākus gadus kuģoja ar stabilu kuģa komandu. Sākumā kapteinis pārsteidza matrožus ar negaidītu braucienu untumiem, ar dīkstāvēm — reizēm mēnešiem ilgi — kuģniecībai neizdevīgākajās un klusākajās vietās, taču pamazām viņi aprada ar Greja «grejismu». Viņš bieži brauca vienīgi ar balastu, atsacī» damies no izdevīga darījuma tikai tāpēc, ka piedāvātā krava viņam nepatika. Neviens nevarēja viņu pierunāt uzņemt ziepes, naglas, mašīnu daļas un citu, kas drūmi klusē kravas telpās, modinot blāvu priekšstatu par garlaicīgu nepieciešamību. Bet viņš labprāt veda augļus, porcelānu, dzīvniekus, garšvielas, tēju, tabaku, kafiju, zīdu, vērtīgu šķirņu kokus: melnkoku, sandaļu, palmu. Tas viss atbilda viņa iztēles dižciltīgumam, radot gleznainu vidi; nav jābrīnās, ka «Noslēpuma» komanda, šādā veidā pēc Greja īpatnības izskolota, skatījās mazliet no augšas uz citiem kuģiem, kurus apņēma seklas ieraušanas dūmaka. Un tomēr šoreiz Grejs visu sejās lasīja jautājumu; pats aprobežotākais matrozis labi zināja, ka nav nekādas vajadzības doties remontā uz meža upes grīvu.

Pantens, protams, paziņoja viņiem kapteiņa pavēli; kad Grejs iegāja, palīgs, soļojot pa kajīti, beidza smēķēt sesto cigareti, gluži apdullis no dūmiem, uzskriedams krēsliem. Bija pienācis vakars; atvērtajā iluminatorā, kurā rēgojās gaismas zeltainā sija, atmirdzēja kapteiņa cepures lakotais nags.

—  Viss nokārtots, — drūmi teica Pantens. — Ja vēlaties, varam pacelt enkuru.

—  Jums, Panten, vajadzētu pazīt mani mazliet labāk, — saudzīgi noteica Grejs. — Tajā, ko daru, nav nekāda noslēpuma. Tikko būsim izmetuši enkuru Lilianas ūdeņos, es izstāstīšu visu, un jūs vairs netērēsiet tik daudz sērkociņu sliktām cigaretēm. Ejiet, paceliet enkuru!

Pantens, neveikli smaidīdams, pakasīja uzaci.

—  Tas, protams, tā ir, — viņš teica. — Taču es tfpat vien.

Kad viņš izgāja, Grejs kādu brīdi sēdēja, nekustīgi lūkodamies puspavērtajās durvīs, tad aizgāja uz savu kajīti. Seit viņš gan sēdās, gan cēlās, ieklausīdamies, kā trinas enkura spilva, aptīdama žvadzošo ķēdi, grasījās iziet uz klāja, bet tad atkal nodevās pārdomām un atgriezās pie galda, novilkdams ar pirkstu uz vaska drānas asu, taisnu līniju. Dūres sitiens pa durvīm izrāva viņu 110 sastinguma, viņš pagrieza atslēgu, ielaižot Letiku. Matrozis, smagi elpodams, nostājās kā sūtnis, kas pēdējā mirklī novērsis nāves soda izpildīšanu.

—   «Letik, Letik,» — es sev teicu, — viņš ātri bēra vārdus, — kad no kabeļu mola ieraudzīju, ka ap enkura spilvu dejo mūsu zēni, iespļaudami saujās. Man ir acis kā ērglim. Tad es drāzos šurp, es tā šņācu uz laivinieku, ka tas, cilvēks, no uztraukuma sāka svīst. Kaptein, vai jūs gribējāt atstāt mani malā?

—   Letik, — teica Grejs, ielūkodamies viņa sasarkušajās acīs, — es tevi gaidīju ne vēlāk par rītu. Vai tu lēji uz pakauša aukstu ūdeni?

—   Lēju. Tik daudz varbūt ne, cik ieņemts iekšā, taču lēju. Viss izdarīts.

—   Stāsti.

—   Nav vērts stāstīt, kaptein. Še viss ir pierakstīts. Ņemiet un lasiet. Ļoti centos. Es iešu.

—   Uz kurieni?

—  No jūsu pārmetošā skatiena redžu, ka par maz esmu lējis auksto ūdeni uz pakauša.

Viņš apgriezās un izgāja ar dīvainām akla cilvēka kustībām. Grejs attina papīru, šķita, ka zīmulis ir brīnījies, kad ar to vilktas zīmes, kas atgādināja sašķiebušos žogu. Lūk, ko rakstīja Letiks:

«Saskaņā ar instrukciju. Pēc pieciem staigāju pa ielu. Māja ar pelēku jumtu un divi logiem ielas pusē, līdzās sakņu dārzs. Attiecīgā persona parādījās divas reizes: reiz pēc ūdens, otrreiz pēc skaidām plītij. Tumsai iestājoties, raidīju skatienus logā, bet nekā neredzēju, kam par iemeslu bija aizkari.»

Tad sekoja daži norādījumi par ģimeni, kurus Letiks, kā redzams, bija ieguvis sarunā pie galda, tā ka ziņojums nobeidzās mazliet negaidītiem vārdiem: «Izdevumiem pieliku vēl drusku no sevis.»

Būtībā šis ziņojums apstiprināja tikai to, ko mēs zinām no pirmās nodaļas. Grejs nolika papīrīti uz galda, pasvilpa sardzes matrozi un aizsūtīja pēc Pantena, bet palīga vietā ieradās bocmanis Atvuds, norotīdams uzlocītās piedurknes.

—   Mēs pietauvojāmies pie dambja, — viņš teica, — Pantens sūtīja uzzināt, ko jūs vēlaties. Viņš ir aizņemts, uz kuģa ieradās kādi ļaudis ar taurēm, bungām un vijolēm. Vai jūs viņus ataicinājāt uz «Noslēpuma»? Pantens lūdz jūs ierasties uz klāja, viņam galvā esot migla.

—   Jā, Atvud, — atbildēja Grejs, — tik tiešām, es aicināju muzikantus. Ejiet un sakiet, lai pagaidām apmetas starpklājā. Pēc tam redzēs, kur viņus novietot. Atvud, sakiet viņiem un komandai, ka es ieradīšos uz klāja pēc stundas ceturkšņa. Lai sapulcējas. Jūs un Pantens, protams, arī paklausīsieties, ko es teikšu,

Atvuds uzrāva augšup kreiso uzaci, kā šautenes gaili, sāniski pastāvēja pie durvīm un izgāja.

Šīs desmit minūtes Grejs pavadīja, seju rokām aizklājis, bet viņš negatavojās un neko neapsvēra, tikai vēlējās brīdi paklusēt. Pa to laiku viņu gaidīja arvien nepacietīgāk, ar lielu ziņkāri, pilnu dažādu minējumu. Viņš uzkāpa uz klāja un matrožu sejās izlasīja, ka tie sagaida vistrakākās ziņas, bet, tā kā viņš pats notikušo atzina par pilnīgi dabisku, tad šis sasprindzinājums izraisīja viņā mazu īgnumu.

—   Nav nekā sevišķa, — uzsāka Grejs, apsēzdamies uz tiltiņa kāpnēm. — Mēs pabūsim upes grīvā līdz tam laikam, kamēr pārmainīs visu takelāžu. Jūs redzējāt, ka atveda sarkanu zīdu. No tā buru meistara Blenta vadībā «Noslēpumam» izgatavos jaunas buras. Pēc tam mēs dosimies tālāk, kurp — to neteikšu, ne visai tālu no šejienes. Es braucu pie sievas. Viņa gan vēl nav mana sieva, bet kļūs. Man vajadzīgas sārtas buras, lai jau no tālienes, kā mēs esam vienojušies, viņa mūs pamanītu. Nu redzat, šeit nekā noslēpumaina nav. Par to vairāk nav jārunā.

—  Jā, — teica Atvuds, pēc smaidošo matrožu sejām vērodams, ka viņi patīkami pārsteigti un neuzdrošinās runāt. — Tad tā tas ir, kaptein… Protams, mēs par (o spriest nevaram. Kā jūs vēlaties, tā arī notiks. Apsveicu jūs!

—   Pateicos!

Grejs spēcīgi paspieda bocmaņa roku, bet tas, saņēmis visus spēkus, atbildēja ar tādu rokas spiedienu, ka kapteinis padevās. Pēc viņa cits pēc cita pienāca visi pārējie, līdz ar kautrīgu un siltu skatienu nomurminot apsveikumu. Neviens nekliedza, netrokšņoja — kaut ko dziļi vienkāršu matroži izjuta kapteiņa aprautajos vārdos. Pantens atvieglots nopūtās un kļuva priecīgs — viņa nomāktība izgaisa. Vienīgi kuģa namdaris šķita ar kaut ko neapmierināts, gurdi saņēmis Greja roku, viņš īgni vaicāja:

—   Kā gan tas jums ienāca prātā, kaptein?

—  Kā tava cirvja sitiens, — attrauca Grejs. — Cimer! Rādi savus zēnus.

Vijolnieks, uzsizdams saviem muzikantiem pa muguru, izstūma no bara septiņus ļoti nevīžīgi ģērbušos vīrus.

—   Raugiet, — teica Cimers, — šī ir bazūne: tā nespēlē, bet šauj kā no dižgabala. Šie divi bezūsainie ir fanfaras; tiklīdz tie sāk spēlēt, tūliņ gribas kauties. Tālāk nāk klarnete, kornete un otrā vijole. Visi viņi lieliski prot apskaut drastisko prīmu, tas ir mani. Un, lūk, mūsu priecīgā amata galvenais balsts — bundzinieks Fricis. Jūs taču zināt, bundziniekiem allaž ir pievilta cilvēka izskats, bet šis sit ar cieņu, aizrautīgi. Viņa spēlei piemīt kaut kas atklāts un taisns kā viņa vāles. Vai viss pienācīgi veikts, kaptein?

—   Apbrīnojami, — teica Grejs. — Jums visiem tiks ierādīta vieta kravas telpā, tātad šoreiz tā būs piekrauta ar dažādiem «adagio», scherzo», «fortissimo». Varat izklīst. Panten, atraisiet tauvas, dosimies ceļā! Es nomainīšu jūs pēc divām stundām.

Viņš nemanīja šīs divas stundas, jo laiks pagāja arvien vēl tās pašas iekšējās mūzikas pilns, kas neatstāja viņa apziņu, kā pulss neatstāj artērijas. Viņš domāja tikai par vienu, gribēja tikai vienu, tiecās tikai uz vienu. Būdams darbīgs cilvēks, Grejs domās apdzina notikumu gaitu, nožēlodams vienīgi to, ka nevar visu pavirzīt tikpat vienkārši un ātri kā dambretes kauliņus. Viņa mierīgajā ārienē nekas neliecināja par to sasprindzinātību, kuras dunoņa, līdzīga milzīga zvana dunai, kas dārd virs galvas, traucās pa visu viņa būtni kā apdullinošs, nervozs vaids. Beigās tas viņu noveda tik tālu, ka viņš domās sāka skaitīt :«Viens … divi… trīsdesmit…» — un tā tālāk, kamēr nobeidza ar tūkstoti. Sis paņēmiens līdzēja, beidzot viņš bija spējīgs visu pasākumu pavērot no malas. Mazu izbrīnu viņā radīja tas, ka nespēj iedomāties iekšējo Asolu, jo nebija pat runājis ar viņu. Viņš kaut kur bija lasījis, ka var, lai arī neskaidri, izprast cilvēku, ja iedomājas sevi par šo cilvēku un atdarina viņa sejas izteiksmi. Greja acis jau sāka pieņemt tām nepierasto, savādo izteiksmi un lūpas zem ūsām savilkās vārā, pazemīgā smaidā, bet tad atguvies viņš iesmējās un izgāja nomainīt Pantenu.

Bija tumšs. Pantens, sacēlis apkakli, stāvēja pie kompasa, sacīdams stūrmanim: ceturtdaļa rumbas pa kreisi, pa kreisi. Stop: vēl par ceturtdaļu. «Noslēpums» gāja ar ceļa vēju, uzvilktas bija tikai dažas buras.

—   Ziniet, — Pantens teica Grejam, — esmu ļoti apmierināts.

—   Ar ko?

—   Ar to pašu, ko jūs. Es visu sapratu. Šeit uz tiltiņa, — viņš viltīgi pamirkšķināja, apgaismojis smaidu ar pīpes uguntiņu.

—   Ak tā, — atbildēja Grejs, pēkšņi noģizdams, par ko ir runa, — ko tad jūs esat sapratis?

—   Labākais kontrabandas nogādāšanas veids, — Pantens čukstēja. — Katram var būt tādas buras, kā grib. Jums, Grej, ir ģeniāla galva!

—   Nabaga Panten! — teica kapteinis, nezinādams, dusmoties vai smieties. — Jūsu minējums ir asprātīgs, bet bez jebkāda pamata. Ejiet gulēt. Dodu jums vārdu, ka jūs maldāties. Es daru to, ko teicu.

Viņš aizsūtīja palīgu gulēt, pārbaudīja kursa virzienu un apsēdās. Tagad atstāsim viņu, jo viņam jābūt vienam.

VI

ASOLA PALIEK VIENA

Longrens pavadīja nakti uz jūras; viņš negulēja, nezve- joja, bet zēģelēja bez noteikta virziena, ieklausīdamies ūdens šļakstos, lūkodamies tumsā, vējā spirdzinādamies un domādams. Dzīves grūtajās stundās nekas tā neatjaunoja viņa dvēseles spēkus kā šādas vientulīgas klaiņošanas. Klusums, dziļš klusums un vientulība — lūk, tas viņam bija vajadzīgs, lai viņa iekšējās pasaules vārgās un sarežģītās balsis ieskanētos saprotami. Šajā naktī viņš domāja par nākotni, par nabadzību, par Asolu. Viņam bija grūti atstāt meiteni vienu, kaut arī uz neilgu laiku, turklāt vēl viņš baidījās atmodināt apklusušās sāpes. Iespējams, ka, kalpojot uz kuģa, viņš no jauna iedomāsies, it kā tur, Kapernā, viņu gaida draugs, kas nav miris, un atgriežoties viņš tuvosies savai mājai pilns skumju un veltīgu gaidu. Mērija nekad vairs neparādīsies mājas durvīs. Taču viņš gribēja lai Asolai būtu no kā pārtikt, un tāpēc nolēma rīkoties tā, kā to prasa rūpes.

Kad Longrens atgriezās, meitenes vēl nebija. Viņas agrās pastaigas tēvu neuztrauca, bet šoreiz viņa gaidas bija mazliet sasprindzinātas. Staigājot no viena istabas stūra uz otru, apgriezienā viņš pēkšņi ieraudzīja Asolu: strauji un nedzirdami ienākusi, viņa klusēdama nostājās tēva priekšā, gandrīz vai izbiedēdama to ar sava skatiena gaismu, kas pauda satraukumu. Likās, ka atklājusies viņas otra seja — ikviena cilvēka noslēpumainā seja, par kuru parasti runā tikai acis. Viņa klusēja, lūkodamās Longrenā tik nesaprotami, ka viņš ātri uzprasīja:

— Vai tu esi slima?

Viņa tūliņ neatbildēja. Kad jautājuma jēga beidzot skāra viņas apziņu, Asola nodrebēja kā zars, ko aizskārusi roka, un iesmējās ilgus, vienmērīgus klusa triumfa smieklus. Viņai vajadzēja kaut ko sacīt, bet, kā arvien, nebija iespējams izdomāt — ko īsti; viņa teica:

—  Nē, esmu vesela … Kāpēc tu tā skaties? Esmu jautra. Tiešām, esmu jautra, bet tas tāpēc, ka tik jauka diena. Bet ko tu esi nodomājis? No tavas sejas jau redzu, ka tu kaut ko esi nodomājis.

—   Lai ko es nodomātu, — sacīja Longrens, nosēdinādams meiteni uz cejiem, — es zinu, tu sapratīsi it visu. Mums nav no kā dzīvot. Es nedošos atkal tālā braucienā, bet salīgšu uz pasta kuģa, kas braukā starp Kasētu un Lisu.

—  Jā, — viņa runāja it kā no tālienes, cenzdamās iedziļināties viņa rūpēs un darbā, bet ar šausmām pamanīja, ka nespēj beigt priecāties. — Tas ir ļoti slikti. Man būs garlaicīgi. Atgriezies drīzāk. — Tā runādama, viņa uzplauka nevaldāmā smaidā. — Jā, mīļais, drīzāk, es gaidīšu.

—  Asola! — teica Longrens, saņēmis plaukstās viņas seju un pagriezis to pret sevi. — Saki, — kas noticis?

Viņa juta, ka vajag izkliedēt tēva uztraukumu, un, pārvarējusi līksmību, kļuva nopietni uzmanīga, tikai viņas acīs vēl mirdzēja jaunās dzīves gaidas.

—   Cik tu esi savāds, — viņa attrauca. — Noteikti nekas. Es lasīju riekstus.

Longrens tam gan nenoticētu, ja nebūtu tā aizņemts ar savām domām. Viņu saruna kļuva lietišķa un izsmeļoša. Alatrozis lika meitai, lai viņa sakārto ceļasomu, uzskaitīja visas nepieciešamās lietas un deva dažus padomus:

—   Es atgriezīšos pēc dienām desmit, bet tu ieķīlā manu bisi un sēdi mājās. Ja kāds grib tev pāri nodarīt, — saki: Longrens drīz atgriezīsies. Nedomā un nebēdājies par mani: nekas slikts nenotiks.

Pēc tam viņš paēda, cieši noskūpstīja meiteni un, uzmetis somu plecos, izgāja uz pilsētas ceļa. Asola noskatījās viņam pakaļ, kamēr viņš nozuda aiz ceļa līkuma; tad viņa atgriezās. Ne mazums mājas darbu jau gaidīja, bet viņa aizmirsa par tiem. Ar vieglu izbrīna pilnu vērību viņa aplūkoja savu apkārtni, juzdamās kā svešiniece šajā mājā, kas no bērnības bija iekļāvusies apziņā, ko viņa vienmēr nesa sevī un kas tagad šķita kā dzimtā vieta, ko pēc ilgiem gadiem apciemo no citas dzīves loka. Bet kaut kas necienīgs viņai likās šajā izjūtā, kaut kas nelādzīgs. Viņa piesēdās pie galda, uz kura Longrens gatavoja rotaļlietas, un mēģināja pielīmēt kuģa pakaļgalam stūri; lūkodamās šajos priekšmetos, viņa neviļus tos ieraudzīja lielus, īstenus; it viss, kas bija noticis no rīta, no jauna atausa viņā ar satraukuma trīsām, un zelta gredzens, saules lielumā, nokrita pār jūru pie viņas kājām.

Nespēdama nosēdēt, viņa izgāja no mājas un devās uz Lisu. Tur viņai nepavisam nebija ko darīt, viņa nezināja, kāpēc iet turp, bet neiet — nespēja. Ceļā viņa sastapa gājēju, kas vēlējās uzzināt kāda ceļa virzienu, viņa lietišķi paskaidroja tam, kas bija vajadzīgs, un tūliņ pat to aizmirsa.

Visu garo ceļu viņa veica nemanot, it kā būtu nesusi putnu, kas saistījis viņas liego vērību. Pilsētas tuvumā viņu mazliet izklaidēja trokšņi, kas atlidoja no tās milzīgā loka, bet tie nespēja saistīt kā agrāk, kad biedējot un nomācot padarīja viņu par klusu, bailīgu zaķēnu. Viņa ne- uobijās. Lēni izgājusi uz lokveidīgā bulvāra, šķērsojot koku zilās ēnas, uzticīgi un liegi ielūkodamās gājēju sejās, viņa gāja vienmērīgā, paļāvības pilnā solī. Novērotāju sugas cilvēki dienas ritējumā ne vienu reizi vien pamanīja nepazīstamo, pēc izskata dīvaino meiteni, kas virzījās caur raibo pūli, dziļās domās nogrimusi. Laukumā viņa palika roku zem strūklakas šļāces, laizdama caur pirkstiem mirgojošās lāses, tad apsēdusies atpūtās un atgriezās uz meža ceļa. Atceļu viņa veica garā atsvaidzināta, mierīgā un skaistā noskaņā, kas bija salīdzināma ar upi, kad dienas raibos spoguļus vakara ēnā nomainījis gluds mirgojums. Tuvodamās ciemam, viņa pamanīja to pašu ogļu izvadātāju, kuram šķita, ka viņa kurvis uzziedējis; viņš stāvēja līdzās ratiem ar diviem nepazīstamiem, drūmiem vīriem, ko klāja sodrēji un dubļi. Asola kļuva priecīga.

—   Labdien, Fīlip, — viņa teica, — ko tu te dari?

—   Neko, kukainīt. Nošļuka ritenis, es salaboju to, bet šobrīd smēķēju un tērgāju ar mūsu puišiem. No kurienes tu nāc?

Asola neatbildēja.

—  Zini, Fīlip, — viņa iesāka, — es tevi ļoti mīlu un tāpēc pateikšu tikai tev. Es drīz aizbraukšu. Droši vien uz visiem laikiem. Tu par to nevienam nesaki.

—  Tu gribi aizbraukt? Uz kurieni tad tu domā braukt? — brīnījās ogļu izvadātājs, jautājoši pavēris muti, un tāpēc viņa bārda izskatījās garāka.

—   Nezinu. — Viņa domīgi apskatīja laukumu zem vīksnas, kur stāvēja rati, zaļo zāli vakara sārtajā blāzmā, melnos, klusējošos ogļdarus un padomājusi piebilda: — Tas viss man nav zināms. Es nezinu ne dienu, ne stundu un nezinu ari — kurp. Vairāk nekā neteikšu. Tādēļ jau iepriekš saku — ardievu. Tu bieži mani vizināji.

Viņa saņēma milzīgo, melno roku un spēcīgi pakratīja. Strādnieka seju sašķieba nekustīgs smaids. Meitene pamāja, apgriezās un aizgāja. Viņa nozuda tik ātri, ka Filips un viņa draugi nepaspēja pat galvu pagriezt.

—   Brīnums, — teica ogļu izvadātājs, — ej nu saproti. Kaut kas ar viņu šodien … tāds lēcies.

—   Pareizi, — piekrita otrs, — viņa it kā runā, it kā pierunā. Bet kāda mums daļa.

—   Nav mūsu daļa, — pievienojās trešais nopūzdamies. Tad visi trīs iesēdās kulbā un, riteņiem uz akmeņainā

ceļa grabot, izzuda putekļos.

VII

SĀRTAIS «NOSLĒPUMS»

Bija balta rīta stunda; lielajā mežā turējās smalks tvaiks, dīvainu rēgu pilns. Nezināms mednieks, tikko pametis savu ugunskuru, virzījās gar upi, caur kokiem vizēja tukšie gaisa laukumi virs tās, taču uzcītīgais mednieks tiem netuvojās, sekodams svaigām lāča pēdām, kas veda kalnos.

Pēkšņi starp kokiem trauksmainas vajāšanas steigā izlidoja kāda skaņa: tā bija klarnete. Muzikants, iznācis uz klāja, nospēlēja kādas sērīgas melodijas fragmentu, pilnu gari stiepta, skumja atkārtojuma. Skaņas trīsēja kā balss, kas slēpj bēdas, pieņēmās, pasmaidīja skumjā modulācijā un aprāvās. Tāla atbalss neskaidri dainoja to pašu melodiju.

Mednieks, atzīmējis pēdas ar nolauztu zariņu, piegāja pie ūdens malas. Migla vēl nebija izklīdusi, tajā izgaisa milzīga kuģa kontūras, kas lēni pagriezās upes grīvas virzienā. Tā satītās buras atdzīvojās, posmiem nokārušās, izplezdamās un pārklādamas mastus ar milzīgu ieloku bezspēcīgiem vairogiem; atskanēja balsis un soļi. Vējš, mēģinādams pūst, slinki valstīja buras, beidzot saules siltums darīja savu: gaisa spiediens pieņēmās, izkliedēja miglu un aizplūda pa rājām liegās, sārtās rožainās formās. Rožainas ēnas slīdēja pār mastu un takelāžas baltumu, viss bija balts, atskaitot uzvilktās, liegi līgojošās buras dziļa prieka krāsā.

Mednieks, lūkodamies no krasta, ilgi berzēja acis, kamēr pārliecinājās, ka redz tieši tā, ne citādi. Kuģis izzuda aiz līkuma, bet viņš vēl arvien stāvēja un skatījās, tad klusēdams, plecus paraustījis, devās pēc sava lāča.

Kamēr «Noslēpums» peldēja pa upes gultni, Grejs stāvēja pie stūres rata, neuzticēdams stūri matrozim: viņš baidījās sēkļu. Pantens stāvēja līdzās jaunā vadmalas apģērbā, jaunu spīdošu cepuri, noskuvies un labsirdīgi sabozies. Viņš arī šobrīd vēl nejuta nekāda sakara starp sārto rotājumu un Greja īsto nodomu.

—   Tagad, — teica Grejs, — kad manas buras sārtojas, vējš ir labs, un manā sirdī vairāk laimes nekā zilonim, redzot nelielu baltmaizes kukulīti, es mēģināšu jūs noskaņot sev līdzīgi, kā solījos Lisā. Ievērojiet — es jūs neuzskatu par muļķi vai stūrgalvi, nē, jūs esat priekšzīmīgs jūrnieks, un tas ir daudz. Bet jūs, kā vairums cilvēku, uzklausa! vienkāršas patiesības balsi caur dzīves biezo stiklu, tā kliedz, bet jūs nedzirdat. Es daru to, kas eksistē kā mūžsens nojēgums par daiļumu — par neiespējamo, bet kas pēc būtības tikpat iespējams un izdarāms kā pastaiga ārpus pilsētas. Drīz jūs ieraudzīsiet meiteni, kura nevar, kura nedrīkst citādi iziet pie vīra kā vien šādā kārtā, kā es rīkojos jūsu acu priekšā.

Un viņš īsumā pastāstīja jūrniekam to, ko mēs tik labi zinām, nobeigdams paskaidrojumu tā:

—  Jūs taču redzat, cik cieši šeit saistīti liktenis, griba un rakstura īpašības: es eju pie tās, kura gaida un var gaidīt tikai mani, un es negribu nevienas citas kā tikai viņu, varbūt tieši tādēļ, ka, pateicoties viņai, es izpratu kādu vienkāršu patiesību. Šī patiesība ir tā, lai pats savām rokām radītu brīnumus. Kad cilvēkam galvenais ir iegūt dārgāko grasi, to viegli dot, bet, kad dvēselē slēpjas liesmaina auga sēkla un tā gaida brīnumu, sagādā viņam šo brīnumu, ja tu to vari.

Būs jauna dvēsele viņam un arī tev. Kad cietuma priekšnieks pats izlaidīs ieslodzīto, kad miljardieris uzdāvinās rakstvedim vasarnīcu, operetes dziedātāju un seifu, bet žokejs kaut tikai reizi pieturēs savu zirgu kāda cita dēļ, kuram nelaimējas, — tad visi sapratīs, cik tas ir patīkami, cik neizsakāmi brīnišķīgi, Bet pastāv arī citi brīnumi, kas nav mazāki: smaids, jautrība, piedošana un — īstā brīdi pateikts vajadzīgais vārds. Ja kādam tas piemīt, tad viņam ir viss. Attiecībā uz mani, tad mūsu sākums — mans un Asolas — saglabāsies uz visiem laikiem buru sārtajā atblāzmā, ko radījusi sirds, kura zina, kas ir mīla. Vai jūs sapratāt mani?

—  Jā, kaptein. — Pantens nokrekšķinājās, noslaucīdams ūsas kārtīgi salocītā, tīrā kabatas lakatiņā. — Es visu sapratu. Jūs mani aizkustinājāt. Iešu lejā un lūgšu no Niksa piedošanu, ka vakar nolamāju viņu par nogremdēto spaini. Un iedošu viņam tabaku — savu viņš nospēlēja uz kārtīm.

Pirms Grejs, mazliet pārsteigts par savu vārdu tik negaidīti praktisko iznākumu, paspēja ko iebilst, Pantens jau klaudzinājās lejup pa kāpnēm un kaut kur jau patālu nopūtās. Grejs atskatījās un palūkojās augšup: virs viņa klusēdamas plandīja sārtās buras, saule to ielokos atmirdzēja purpura dūmakā. «Noslēpums» devās jūrā, attālinoties no krasta. Greja skaņu pilnajā dvēselē nebija nekādu šaubu — ne nemiera dobjo sitienu, ne sīko rūpju trokšņa; mierīgi kā bura viņš traucās uz burvīgo mērķi, pārņemts no domām, kas ātrākas par vārdiem.

Pret pusdienu pie apvāršņa parādījās kara kreisera dūmi. Kreiseris mainīja kursu un pusjūdzes attālumā pacēla signālu «palikt uz vietas».

—   Draugi, — Grejs teica matrožiem, — mūs neapšaudīs, nebaidieties, viņi vienkārši netic savām acīm.

Viņš pavēlēja dreifēt. Pantens, kliegdams kā ugunsgrēkā, apturēja «Noslēpumu»; kuģis apstājās, pa tam no kreisera traucās tvaika kuteris ar koman:lu un leitnantu baltos cimdos; leitnants, uznācis uz kuģa klāja, pārsteigts palūkojās visapkārt un iegāja ar Greju kajītē, no kuras iznāca pēc stundas, savādi mādams ar roku un smaidīdams, itin kā saņēmis dienesta paaugstinājumu, un devās atpakaļ uz zilo kreiseri. Acīmredzot šoreiz Grejam bija bijuši lielāki panākumi nekā ar vientiesīgo Pantenu, jo kreiseris, mazliet uzkavējies, noraidīja uz apvārsni varenu salūta zalvi, kuras straujie dūmi, urbdami gaisu kā milzīgi, mirdzoši baloni, driskās izplīvoja virs rāmā ūdens. Visu dienu uz kreisera valdīja tāda kā svētku apmātība, tas nebija dienesta noskaņojums, tas šķita mīlas ietekmēts, par kuru runāja visur — sākot no salona līdz mašīnu telpai, pat mīnu nodaļas sargs pavaicāja garām ejošam matrozim:

—   'Tom, kā tu apprecējies?

—   Es viņu sagrābu aiz brunčiem, kad šī gribēja aizbēgt no manis caur logu, — attrauca Toms un lepni uz- skrullēja ūsas.

Kādu laiku «Noslēpums» brauca pa atklātu jūru, pret pusdienu parādījās tāls krasts. Paņēmis tālskati, Grejs pavērsa to uz Kapernu. Ja nebūtu jumtu rindas, viņš saredzētu kāda nama logā Asolu sēžam pie grāmatas. Viņa lasīja; pār lappusi līda zaļgana vabolīte, apstādamās un paceldamās uz priekškājiņām neatkarīgā un mājīgā omā. Jau divi reizes vabolīte tika ar īgnumu aizpūsta uz palodzes, no kuras tā atkal atgriezās paļāvīgi un brīvi, it kā gribētu ko pateikt. Šoreiz tai izdevās aizrāpties gandrīz līdz meitenes rokai, kas turēja lapas stūri; šeit viņa palika stāvam uz vārda «skaties», šaubās apstājusies, gaidot jaunu brāzmu, un tiešām tik tikko izbēga no nepatikšanām, jo Asola jau iesaucās: «Atkal vabolīte… muļķīte!» — un gribēja aizpūst mazo viešņu zālē, bet pēkšņi viņas skatiens, pārslīdējis no viena jumta uz otru, pavēra pa ielas plaisu jūras zilgano tāli un baltu kuģi ar sārtām burām.

Asola nodrebēja, atgāzās krēslā un sastinga; tad strauji uzlēca kājās, arī viņas sirds pukstēja nevaldāmi, galva reiba un aiz jūsmas pilna satricinājuma acīs saplūda asaras. «Noslēpums» šajā brīdī meta līkumu ap nelielu zemesragu, turēdamies ar kreiso sānu pret krastu; klusa mūzika aizplūda zilajā dzīlē no baltā klāja zem sārtā zīda kvēlojuma; kādas melodijas ritmiskas variācijas, kas ne visai veiksmīgi skandēja visiem zināmos vārdus: pildiet, jel pildiet kausus — tos tukšosim mīlai par godu… Melodijas vienkāršībā līksmi izraisījās un šalca saviļņojums.

Neapjauzdama, kā atstājusi māju, Asola jau skrēja uz jūru, neatvairāmas notikuma vētras nesta; pie pirmās šķērsielas viņa bezspēkā apstājās, kājas grīļojās, elpa aizrāvās un stājās, samaņa turējās kā matiņā. Ārkārtīgās bailēs pazaudēt gribasspēku viņa piespēra kāju un atguvās. Pa brīžam te jumts, te žogs aizsedza viņas skatienam sārtās buras, tad, baiļodamās, ka tās nav pazudušas kā vienkāršs rēgs, viņa steidzās garām mocošajam šķērslim un, atkal ieraudzījusi kuģi, atviegloti uzelpodama, apstājās.

Pa to laiku Kapernā valdīja tāds apjukums, tāds satraukums, tāda vispārēja trauksme, kādu izraisītu arī spēcīga zemestrīce. Nekad vēl pie šī krasta nebija piestājies liels kuģis; šim kuģim bija tādas pašas buras, kādas pieminēja tikai izsmejot; nu tās kvēloja skaidri un neapšaubāmi kā neapstrīdams fakts, kas satrieca visus īstenības un skaidrā saprāta likumus. Vīrieši, sievietes, bērni steigā traucās uz krastu, kā kurš cēlies; iedzīvotāji sasaucās no pagalma uz pagalmu, sadūrās cits ar citu brēkdami un paklupdami; drīz vien ūdens malā salasījās liels pūlis, un šajā pūlī strauji iespraucās Asola.

Kainēr viņas nebija, |audis viņas vārdu pieminēja ar nervozu un drūmu nemieru, ar ļaunām bailēm. Vairāk runāja vīrieši, klusināti, šņācot kā nezvēri, apstulbušās sievietes šņukstēja, bet, ja kāda iesāka tarkšķēt, tad inde šļāca no viņas mēles. Tiklīdz ieradās Asola, visi apklusa, visi bailēs atkāpās no viņas, un viņa palika viena sakarsētās smilts klajā, samulsusi, nokaunējusies, laimīga, tikpat sārtu seju kā viņas brīnums, nespēcīgi izstiepusi rokas pretim lielajam kuģim.

No kuģa atīrās laiva ar saulē nodegušiem airētājiem, viņu vidū stāvēja tas, kuru, kā viņai nule likās, viņa pazina, miglaini atcerējās no bērnības. Viņš skatījās uz viņu ar smaidu, kas sasildīja un steidzināja. Bet tūkstoškārtīgs pēdējais izbīlis pieveica Asolu; bezgala baiļodamās no visa — no kļūdām, pārpratumiem, kāda noslēpumaina un ļauna kavēkļa, — viņa ieskrēja līdz jostas vietai silto viļņu plūsmā, saukdama:

•— Esmu šeit, esmu šeit! Tā esmu es!

Tad Cimers pamāja ar lociņu — un tā pati meldija satrauca pūļa nervus, taču šoreiz ar pilnu balsi, svinīgā korī. No saviļņojuma, mākoņu un viļņu kustības, tāles un ūdens mirdzuma meitene gandrīz nespēja vairs izšķirt, kas kustas: viņa, kuģis vai laiva, — viss kustējās, griezās un atslīga.

Te airis skaļi iešļakstējās viņai līdzās, viņa pacēla galvu. Grejs pieliecās, viņas rokas pieķērās pie Greja jostas. Asola piemiedza acis, bet tad, acis aši atvērusi, droši uzsmaidīja viņa gaišajai sejai un aizgūtnēm teica:

—   Gluži tāds.

—   Un arī tu, mana mīļā! — izceldams no ūdens sa- mirkušo dārgumu, teica Grejs. — Nu, lūk, esmu ieradies. Vai tu pazini mani?

Viņa pamāja, turēdamās pie Greja jostas, garā atjaunota, kautrīgi pievērtām acīm. Laime iemājoja viņa ka pūkains kaķēns. Kad Asola nolēma atvērt acis, laivas valstīšanās, viļņu mirga, «Noslēpuma» līgojošā un varenā borta tuvošanās — viss šķita sapnis, kur gaisma un ūdens virpuļoja kā saules zaķīši uz staru apspīdētas sienas. Neatcerēdamās kā, viņa Greja stiprajās rokās cēlās augšup pa kāpnēm. Klājs bija pārsegts un noklāts tepiķiem, buru sārtajos lāsmojumos likās ietverts debesu dārzs. Un drīz vien Asola apjēdza, ka atrodas kajītē — istabā, par kuru skaistākas vairs nevar būt.

Tad no augšas, satricinot un iegremdējot sirdi savā gaviļu kliedzienā, no jauna atskanēja svinīga mūzika. Asola atkal pievēra acis, baidīdamās, ka viss izzudīs, ja viņa skatīsies. Grejs saņēma viņas rokas, un, tagad zinādama, kurp var bezbailīgi iet, viņa piespieda savu no asarām miklo seju pie drauga krūtīm, kurš bija ieradies tik brīnišķīgā kārtā. Saudzīgi, taču smaidīdams, pats saviļņots un izbrīna pilns par to, ka pienācis neizsakāmais, ikvienam tik bezgala dārgais brīdis, Grejs pacēla aiz zoda uz augšu sen ilgoto seju, un meitenes acis beidzot atvērās savā gaišumā. Tajās bija viss labākais, kas cilvēkā var būt.

—   Vai ņemsi pie mums manu Longrenu? — viņa vaicāja.

—  Jā. — Un viņš tik cieši noskūpstīja viņu pēc sava skaidrā «jā», ka viņa iesmējās.

Tagad atstāsim viņus, zinādami, ka tiem nepieciešams palikt vieniem, tikai divatā. Pasaulē ir daudz vārdu dažādās valodās un izloksnēs, bet to nepietiek, lai kaut aptuveni izteiktu visu, ko viņi šajā dienā sacīja viens otram.

Pa tam uz klāja pie grotmasta, blakus tārpu izgrauztai muciņai ar izsistu dibenu, kas atklāja tumšu, simtgadīgu svētlaimi, gaidīja visa ekipāža. Atvuds stāvēja, Pantens svinīgi sēdēja, smaidīdams kā jaunpiedzimušais. Tad uznāca Grejs, pamāja orķestrim un, cepuri noņēmis, pirmais ar slīpētu glāzi, zeltainām taurēm skanot, iesmēla svēto vīnu.

—  Nu, lūk… — viņš teica un izdzēris aizsvieda glāzi. — Tagad dzeriet, dzeriet it visi, kas nedzers, tas ir mans ienaidnieks!

Sos vārdus viņam nevajadzēja atkārtot. Kamēr «Noslēpums» pilnās burās attālinājās uz' visiem laikiem no šausmu pārņemtās Kapernas, drūzmēšanās ap muciņu pārspēja visu, kas tādā veidā notiek lielos svētkos.

—   Kā šis tev patika? — jautāja Grejs Letikam.

—   Kaptein! — vārdus meklēdams, atbildēja matrozis, — nezinu, vai es patiku šim, bet savi iespaidi man jāpārdomā. Strops un dārzs!

—   Kas?

—   Es gribu teikt, ka manā mutē ieplūda strops un dārzs. Topiet laimīgs, kaptein! Un lai laimīga kļūst tā, kuru es nosaukšu par «labāko kravu», par «Noslēpuma» augstāko balvu!

Kad nākošajā dienā ausa gaisma, kuģis bija jau tālu no Kapernas. Daļa ekipāžas, Greja vīna pievārēta, kā aizmigusi bija palikusi guļot uz klāja, uz kājām turējās tikai stūrmanis, sargs un kuģa pakaļgalā ar čello grifu zem zoda apcerīgais un iereibušais Cimers. Viņš sēdēja, viegli vilka lociņu, likdams stīgām runāt burvīgā aizsaules balsī, un domāja par laimi…

Content

Grīns Aleksandrs Sārtās buras