Grīns Aleksandrs

Zelta ķēde. Ceļš uz nekurieni

Aleksandrs Grīns

Zelta ķēde

Ceļš uz nekurieni

ZELTA ĶĒDE

.

I

«Pūta vējš...» To uzrakstījis, es ar neuzmanīgu rokas kustību apgāzu tintnīcu, un spožās peļķes melnums man atgādināja kādu tumšu nakti, kad es gulēju «Espanjolas» kubrikā. Šis kuģelis tikko turēja sešas tonnas un bija atvedis žāvēlu zivju kravu no Mazabū. Dažiem patīk žāvētu zivju smaka.

Viss kuģis bija šausmu piesūcies, un, gulēdams viens pats kubrikā ar lupatām aizbāztu logu, es kapteinim Gro nozagtas sveces gaismā pētīju iesējumu grāmatai, kuras lapas bija izrāvis kāds praktisks lasītājs, bet vākus es atradu.

Vāka iekšpusē ar rūsganu tinti bija ierakstīts:

»Jāšaubās, vai gudrs cilvēks lasītu grāmatu, kurā viss izdomāts.»

Zemāk stāvēja:

«Diks Farmerons. Es mīlu tevi, Grēta. Tavs D.»

Labajā pusē kāds cilvēks, vārdā Lāzars Normans, bija divdesmit četras reizes parakstījies ar astītēm un visu aptverošām švīkām. Vēl kāds bija noteikti pārsvītrojis Normana roku darbu un pašā apakšā atstājis mīklainus vārdus:

«Ko mēs zinām par sevi?»

Es skumji pārlasīju šos vārdus. Man bija sešpadsmit gadu, bet es jau zināju, cik sāpīgi dzeļ šī bite — Skumjas. Uzraksts mani jo sevišķi sāpināja tāpēc, ka nesen puiši no «Meluzīnas»,

piedzirdījuši mani ar sevišķu kokteili, samaitāja man labās rokas ādu. izdurstot tetovējumu ar trim vārdiem: «Es visu zinu.» Viņi izsmēja mani par to, ka es lasīju grāmatas, — biju izlasījis daudz grāmatu un varēju atbildēt uz tādiem jautājumiem, kādi viņiem pat prātā nekad nebūtu nākuši.

Es uzrotīju piedurkni. Ap svaigo tetovējumu sārtojās uztū kusi āda. Es domāju, vai šie vārdi «Es visu zinu» maz ir tik muļķīgi, līdz man sanāca smiekli, — sapratu, ka ir gan muļķīgi. Nolaidis piedurkni, izrāvu no loga lupatu un paskatījos laukā.

Ostas ugunis šķita plaiksnāmies tieši pie vaiga. Lietus asiem knipjiem sitās sejā. Tumsā rosījās ūdens, kuģi šūpojot, čīkstēja un kauca vējš Blakus stāvēja «Meluzīna»; tur mani spīdzinātāji, iedeguši kajītē gaišas ugunis, sildīja iekšas ar degvīnu. Es dzirdēju, ko viņi runā, un ieklausījos uzmanīgāk, jo saruna grozījās ap kādu māju ar tīra sudraba grīdām, pasakainu greznību, pazemes ejām un tamlīdzīgām lietām. Es atšķīru abu sarkanmataino, zvērīgo putnubiedēkļu — Patrika un Mūlsa balsis. Mūlss teica:

— Viņš atrada apslēptu mantu.

— Nē, — iebilda Patriks, — viņš dzīvoja istabā, kur bija slepena atvilktne; atvilktnē izrādījās vēstule, un viņš no vēstules uzzināja, kur ir dimantraktuves.

— Bet es dzirdēju, — slinki ierunājās Karels-Zosskakls. kas bija nozadzis man saliekamo nazi, — ka viņš vinnējis katru dienu pa miljonam kārtīs.

— Es gan domāju, ka viņš ir pārdevis dvēseli velnam, — paziņoja pavārs Bolinass, — citādi vis tā uzreiz nevar uzcelt pilis.

— Vai nepaprasīt «Caurajam paurim»? — apvaicājās Pat riks (tādu palamu viņi bija devuši man). — Tam Sandijam Pruelam, kas visu zina?

Riebīgi — ak, cik riebīgi! — smiekli atbildēja uz Patrika priekšlikumu. Tālāko es neklausījos. Es atkal apgūlos, piesedzos ar saplēstu kamzoli un ņēmos pīpēt tabaku, ko biju savācis ostā no smēķu galiem. Tā iedarbojās vareni — likās, ka rīklē grozītos zāģis. Es sildīju savu nosalušo degunu, laizdams caur nāsīm dūmus.

Man vajadzētu būt uz klāja — «Espanjolas» otrais matrozis bija aizgājis pie māsas, kapteinis ar savu brāli sēdēja krogā, — taču augšā bija auksti un pretīgi. Mūsu kubriks bija tikai dēļu

ala ar divām kailām lāvām un siļķu mucu galda vietā. Es prātoju par skaistām istabām, kur ir siltums un nav blusu. Tad es apdomāju nupat dzirdēto sarunu. Tā bija satraukusi mani — arī jūs justos satraukti, ja jums teiktu, ka blakus dārzā nolaidies brīnumputns vai uz veca celma izplaukušas rozes.

Nezinādams, par ko viņi runāja, es iztēlojos cilvēku zilās acenēs, ar bālām, dzēlīgi smīnošām lūpām un lielām ausīm kāpjam lejā no stāvas augstienes pa zelta stīpās kaltām lādēm.

«Kāpēc viņam tā palaimējās,» es domāju, «kāpēc? ...»

Te nu, roku kabatā turēdams, es uztaustīju papīrīti un, ap skatījis to, redzēju, ka šis papīrītis ir sīks manu un kapteiņa savstarpējo attiecību rēķins, sākot ar 17. oktobri, kad es stā jos darbā uz «Espanjolas», līdz 17. novembrim, proti — līdz vakardienai. Es pats biju atzīmējis uz tā visus atvilkumus no manas algas. Šeit bija minēti: saplēsta tasīte ar zilu uzrakstu «Dārgajam vīram no uzticīgās sievas»; nogremdēts ozolkoka spainis, kaut arī to pēc kapteiņa pavēles es pats biju nočiepis uz «Rietumu grauda» klāja; gumijas lietusmētelis, ko savukārt kāds bija nozadzis man; kapteiņa cigarešu iemute, ko es biju saminis, un kajītes stikls, ko arī biju izsitis es. Kapteinis ik reizes precīzi nosacīja, cik maksā kārtējais nedarbs, un kaulēties ar viņu būtu veltīgi, jo viņš bija visai ātrs uz kaušanos.

Es saskaitīju kopsummu un redzēju, ka tā krietni lielāka par algu. Man nekas vairs nepienācās. Es gandrīz vai apraudājos aiz dusmām, tomēr savaldījos, jo kopš kāda laika neatlaidīgi risināju jautājumu: kas es esmu — zēns vai vīrietis? Doma, ka esmu zēns, pildīja mani ar šausmām, taču, no otras puses, vārdā «vīrietis» jutu kaut ko negrozāmu, man rēgojās zābaki un spurīgas ūsas. Ja esmu puika, kā reiz mani nosauca mutīga meiča ar meloņu grozu: «Palaid nu garām, puisīt!» — kāpēc tad es domāju par visādām lielo cilvēku lietām: par grāmatām, kapteiņa amatu, ģimeni, bērniem, par to, kā basā uzbrēkt: «Ei jūs, haizivju barība!» Bet, ja es esmu vīrietis, par ko mani visvairāk pārliecināja kāds septiņgadīgs, skrandains ielas zēns, kas, pacēlies pirkstgalos, prasīja: «Onkulīt, dod piepīpot!» — tad kāpēc man nav ūsu un sievietes allaž griež man muguru, it kā es nebūtu cilvēks, bet sētas miets?

Man bija smagi, auksti un neomulīgi. Pūta vējš. — Gaudo vien! — es teicu; un viņš gaudoja, it kā smeldamies spēku

manās bēdās. Kapāja lietus. «Gāz!» es skubināju, priecādamies, ka viss ir tik nejauks, slapjš un drūms — ne tikai mani rēķini ar kapteini vien. Bija auksts, un es ticēju, ka sasaldēšos un nomiršu un mans dieva nepieņemtais līķis .. .

II

Es uzlēcu kājās, padzirdējis augšā soļus un balsis, bet balsis bija svešas. «Espanjolas» klājs bija zemāks par molu, tāpēc uz tā varēja nokāpt bez trapa. Balss teica: «Uz šitās cūku siles neviena nav.» Tāds sākums man patika, un es nepacietīgi gaidīju atbildi. «Vienalga,» atbildēja otra — tik nevērīga un maiga balss, ka man ienāca prātā, vai tik tur vīrietim neatbild sieviete.

«Nu, tur ir kāds?!» jau skaļāk teica pirmais. «Rubrikā gaisma. Hei, puiši!»

Tad es izlīdu uz klāja un ieraudzīju — drīzāk gan sablenzu tumsā divus lietusmēteļos savīstītus stāvus. Viņi stāvēja un skatījās apkārt, tad pamanīja mani, un tas, kurš bija garāks, teica:

— Puika, kur kapteinis?

Man likās savādi, ka tādā tumsā var noteikt vecumu. Sājā brīdī man gribējās būt kapteinim. Tad es sacītu zemā, rupjā, piesmakušā balsī kaut ko briesmīgu, piemēram: «Kaut tevi elle aprītu!» — vai arī: «Lai manā paurī visas tauvas satrūkst, ja es ko saprotu!»

Es paskaidroju, ka esmu viens uz kuģa, un pateicu arī, kur aizgājuši pārējie.

— Vai tādā gadījumā mums nenokāpt kubrikā? — prasīja garā vīra ceļabiedrs. — Ei, junga, ved mūs savā kaktā, lai varam parunāt, — šeit ir pārāk slapjš.

Man ienāca prātā . . . Nē, man nekas neienāca prātā. Tikai tā bija savāda ierašanās, un, skatoties uz svešiniekiem, es vienā mirklī pārcēlos uz savu mīļoto cīņu, varoņu un apraktas mantas slēptuvju pasauli, kur līdzīgi ēnām slīd milzu buras un skan sauciens — dziesma — čuksti: «Noslēpums — burvība! Noslēpums — burvība!» — «Vai tiešām sācies?» es jautāju sev, un mani ceļgali drebēja.

Ir brīži, kad cilvēks, domās nogrimis, nemana savas kustības, tāpēc es attapos, tikai redzēdams, ka sēžu kubrikā iepre-

tim apmeklētājiem, — viņi bija apmetušies otrā matroža Egvas kojā un sēdēja saliekušies, lai neatsistu pakaušus pret griestiem, kas vienlaikus bija ari klājs.

«Tie tik ir cilvēki!» es domāju, godbijīgi aplūkodams savus viesus. Viņi abi man patika, lai ari katrs savādāk. Vecākais — ar platu, bālu seju, stingrām, pelēkām acīm un tikko manāmu smaidu, manuprāt, derēja par drosmīgu kapteini, kas var dot saviem matrožiem pusdienās kaut ko vairāk par žāvētām zivīm. Jaunākajam, kura balss man likās sievišķīga, bija — cik žēl! — mazas Ūsiņas, tumšas, augstprātīgas acis un gaiši mati. Viņš neizskatījās tik spēcīgs kā pirmais, bet skaisti izrieza plecus un lieliski smējās. Abi sēdēja lietusmēteļos; garie zābaki ar lakas atlokiem mirdzināja smalkās nošuves, — tātad šiem cilvēkiem bija nauda.

— Parunāsimies, jaunais draugs! — teica vecākais. — Tu taču būsi ievērojis, ka mēs neesam nekādi blēži.

— Zibeņi un pērkoni! — es atbildēju. — Tad runāsim ar, velns lai parauj!

Šie abi sazvārojās tā, it kā starp viņiem būtu izgrūsts baļķis, un sāka smieties. Tādus smieklus es pazīstu. Tie nozīmē, ka vai nu jūs uzskata par muļķi, vai arī jūs esat pateicis neizmērojamu aplamību. Kādu laiku es aizvainoti skatījos un nesapratu, kas par lietu, tad prasīju paskaidrojumu pietiekami asā formā, lai izbeigtu ņirgāšanos un liktu manīt, ka ņemu to ļaunā.

— Mēs nebūt negribam tevi apvainot, — teica pirmais. — Mēs smējāmies tāpēc, ka esam druscīt iedzēruši. — Viņš sāka stāstīt, kādās darīšanās viņi ieradušies uz kuģa, bet es, acis ieplētis, klausījos.

No kurienes brauca šie divi vīri, kas ievilināja mani «Es-panjolas» nolaupīšanā, to es skaidri nesapratu, jo biju pārāk uztraukts un laimīgs, ka tēvoča Gro sālītās, sausās zivis pazūd īsta, negaidīta piedzīvojuma krāsainajā miglā. Vārdu sakot, viņi brauca, bet nokavēja vilcienu. Nokavējuši vilcienu, viņi savukārt nokavēja tvaikoni «Stīms» — vienīgo kuģi, kas reizi dienā apiet abu pussalu ragus, kuri viens pret otru pavērsuši savas smailes ap līci: «Stīms» atiet četros, līkumo pa lagūnām un atgriežas tikai no rīta. Bet viņiem ir neatliekamas darīšanas Gardena zemesragā jeb, kā mēs teicām, «Trīnītī» — pēc trim klintīm, kas slienas no ūdens pie paša krasta.

l

— Sauszemes ceļam, — teica vecākais, kuru sauca Dju-roks, — vajadzīgas divas dienas, laivai vējš par stipru, bet mums jau no rīta jābūt tur. Sacīšu tev atklāti, jo ātrāk, jo la bāk ... un tu mūs aizvedīsi uz Gardena ragu, ja gribi nopelnīt. Cik tu par to gribētu, Sandij?

— Tad jums jārunā ar kapteini, — es teicu un piedāvājos aizskriet viņam pakaļ uz krogu, bet Djuroks, saraucis uzacis, izvilka kabatas portfeli, nolika to uz ceļgala un pašķindināja divus zelta naudas tīstokļus. Kad viņš tos attina, viņa plaukstā ielija dzirkstoša strūkla, un viņš sāka ar to rotaļāties un mest monētas gaisā, runājot šīs burvīgās šķindoņas taktī.

— Lūk, tava šīsnakts peļņa, — viņš teica, — te ir trīsdesmit pieci zelta gabali. Mēs ar Estampu protam apieties ar stūri un burām, kā arī pazīstam visu līča krastmalu. Atpakaļceļā mēs tev dosim palīgā savus ļaudis, tā ka tu ne ar ko neriskē. Tieši otrādi — krusttēvs Gro izsludinās tevi par varoni un ģēniju, kad tu rīt atgriezīsies un noliksi viņam priekšā šo bankas zīmi. Tad viņam šitās vecās tupeles vietā būs divas. Kas attiecas uz Gro, tad mēs, atklāti runājot, esam priecīgi, ka viņa nav. Viņš ilgi kasītu bārdu un tad teiktu, ka viņam jāiet apspriesties ar saviem draugiem. Pēc tam viņš aizsūtītu tevi pēc dzeramā, lai iemestu ceļakāju, un piedzertos tā, ka viņu vajadzētu vēl pierunāt celties no krēsla un stāties pie stūres. Kārtot ar viņu kādas darīšanas ir tikpat neērti kā dejot ar maisā sabāztām kājām.

— Vai tad jūs viņu pazīstat? — es izbrīnījies vaicāju, jo šinī brīdī tā vien likās, ka vecais Gro būtu stāvējis mūsu priekšā.

— Ak nē! — atteica Estamps. — Bet mēs .. . 1im . .. esam dzirdējuši par viņu. Tātad braucam, Sandij.

— Braucam . . . Ak debesis zemes virsū! — Mana sirds nejauta nekā ļauna šo cilvēku vārdos, bet es redzēju, ka viņus grauž rūpes un satraukums. Mans garastāvoklis atgādināja blietējamo mašīnu darba gaitā. Priekšlikums aizrāva un apžilbināja mani. Man pēkšņi kļuva pavisam silti. Ja es varētu, es piedāvātu šiem ļaudīm glāzi groka un cigārus Es nolēmu atklāti, bez kādām ierunām piekrist, jo viss teiktais tiešām bija taisnība un Gro pats būtu lūgšus izlūdzies šo naudas zīmi. ja būtu klāt.

— Tādā gadījumā . .. Jūs, protams, zināt . . . Jūs mani nepiekrāpsiet, — es nomurmināju.

Viss pārmainījās: lietus kļuva šķelmīgs, vējš rotaļīgs, pati tumsa, ūdeni guldzinot, sacīja «jā». Es ievedu pasažierus kapteiņa kajītē un steidzīgi, lai neuznāktu un neiejauktos Gro, atraisīju buras — divas sānu buras ar paceļamo rāju, noņēmu tauvas, nostiprināju klīveri, un, kad Djuroks pagrieza stūri, «Espanjola» atgāja no krasta tā, ka neviens to pat nepamanīja.

Mēs atstājām ostu spēcīgā vējā ar labu ķīļa vilni, un, tikko bijām apbraukuši zemesragu, pie stūres nostājās Estamps, bet mēs ar Djuroku palikām kajītē, un es stīvi blenzu uz šo cilvēku, tikai tagad īsti saprazdams, kā jūtas krusttēvs Gro, ja viņi ar brāli ir jau atgriezušies no kroga. Ko viņš domās par mani, es nemaz neiedrošinājos iztēloties, jo viņa smadzenēs droši vien zibēja dūres un naži, bet es skaidri redzēju, kā viņš saka brālim: «Vai tā ir tā pati vieta vai ne? Nesaprotu.»

«Pareizi — tā pali,» vajadzēja skanēt brāļa atbildei. «Tā pati vieta vien būs, — redzi, kur steķis, un te izlauztā bruģa plāksne; blakus stāv «Meluzīna» ... un vispār ...»

Un tad es redzēju pats sevi un Gro roku, kas ieklupusi manos matos. Nevērojot attālumu, kas šķīra mani no izrēķināšanās, šī aina iztēlojās tādā bargumā, ka es steigšus samie-dzos un sāku pētīt Djuroku. lai nemaitātu sev garastāvokli.

Viņš sāniski sēdēja uz krēsla, nokāris labo roku pār tā atzveltni, bet ar kreiso pieturēja slīdošo lietusmēteli. Tai pašā kreisajā rokā kūpēja neredzēts, plakans papiross ar zeltotu iemuti; papirosa dūmi, apvēdījot manu seju, smaržoja pēc labas pomādes. Viņa samta kamzolis bija pakaklē atpogāts, atsedzot balta krekla trīsstūri; viena kāja bija izstiepta visā garumā, otra — zem krēsla, bet seja pilna savu domu skatījās man garām; tādā pozā viņš aizpildīja visu mazo kajīti. Cenzdamies būt savu uzdevumu augstumos, es ar saliektu naglu attaisīju krusttēva Gro skapīti, kā to darīju vienmēr, kad man virtuvē kaut kā pietrūka (un pēc tam atkal aizvēru), uzliku galdā šķīvi ar āboliem, tumšzilu, līdz pusei ar degvīnu pildītu karafi un ar pirkstu izslaucīju glāzes.

— Zvēru pie bramburas, — es teicu, — tas ir varens šņabis! Vai jūs un jūsu biedrs nevēlētos sadzert ar mani?

— To var! — pamozdamies no pārdomām, teica Djuroks. Kajītes galējais logs bija vaļā. — Estamp, vai neiznest jums glāzi degvīna?

— Lieliski, dodiet šurp! — skanēja atbilde. — Es tikai domāju, — vai mēs nenokavēsim?

— Bet es gribētu domāt un arī ceru, ka trauksme būs bijusi veltīga, — pagriezies atsaucās Djuroks. — Vai esam jau garām Flirenas bākai?

— Bāka pa labi, ejam ar ceļavēju.

Djuroks iznesa glāzi un atgriezies sacīja:

— Tagad sadzersim mēs, Sandij. Es skatos, ka tu, puis, neesi zaķapastala.

— Manā ģimenē zaķapastalu nekad nav bijis, — es pieticīgā lepnumā atbildēju. Patiesībā man nemaz nebija ģimenes. — Jūra un vējš — lūk, ko es mīlu!

Likās, ka mana atbilde viņu pārsteigusi; viņš paskatījās uz mani tā, it kā es būtu atradis un pasniedzis kādu lietu, ko viņš pazaudējis.

— Tu, Sandij, esi vai nu briesmīgs blēdis, vai savādnieks, — viņš teica, pasniedzot man papirosu. — Vai tu zini, ka es arī mīlu jūru un vēju?

— Jums jāmīl, — es atbildēju.

— Kāpēc?

— Pēc tāda jūs izskatāties.

— Nekad nespried pēc ārienes, — pasmaidīja Djuroks.

— Bet lai nu tas paliek. Vai tu, karstgalvi, zini, kurp mēs braucam ?

Cenzdamies likties pēc iespējas pieaudzis, es pašūpoju galvu un kāju.

— Pie Gardena zemesraga atrodas mana drauga Ganuvera nams. Ārējā fasādē vien tam ir simt sešdesmit logu, ja ne vairāk. Namam ir trīs stāvi. Tas ir liels nams, Sandij, ļoti liels. Un tanī ir daudz slepenu eju un neredzēti skaistu telpu un visādi negaidīti brīnumi. Pasaku burvji nosarktu aiz kauna par to, ka savā laikā nav spējuši neko tādu izdomāt.

Es izteicu cerību, ka ieraudzīšu šīs brīnišķīgās lietas.

— Nu, kā to lai saka, — izklaidīgi atbildēja Djuroks.

— Baidos, ka mums nebūs laika noņemties ar tevi. — Viņš pagriezās pret logu un uzsauca: — Eju nomainīt!

Viņš piecēlās. Stāvot izdzēra vēl vienu glāzi, tad, sakārtojis un aizpogājis lietusmēleli, izgāja tumsā. Tūlīt atnāca Estamps, apsēdās uz Djuroka pamestā krēsla un, berzējot sastingušās rokas, teica:

— Trešā maiņa būs tava. Nu, ko tu domā darīt ar savu naudu?

Tanī brīdī es sēdēju, svētlaimīgi apstulbis no domām par noslēpumaino pili, un Estampa jautājums man kaut ko atņēma. Laikam taču es jau saistīju savu nākotni ar brauciena galamērķi. Viesulis, sapņi!

— Ko darīšu? — es pārjautāju. — Man liekas, ka nopirkšu zvejas kuģi. Daudzi zvejnieki pārtiek no sava darba.

— Lūk, kā? — sacīja Estamps. — Es atkal domāju, ka tu uzdāvināsi kaut ko savai sirdspuķītei.

Es tikai noņurdējos, negribēdams atzīties, ka mana sirdspuķīte — no žurnāla izgriezta sievietes galviņa, kas bija mani pārlieku savaldzinājusi, — guļ manas lādītes dibenā.

Estamps iedzēra un sāka izklaidīgi un nepacietīgi skatīties apkārt. Laiku pa laikam viņš iztaujāja, kur parasti iet «Espan-jola», cik kravas ņem, vai bieži mani iekauj krusttēvs Gro un līdzīgus niekus. Varēja redzēt, ka viņš garlaikojas un netīrā, šaurā, vistu būdai līdzīgā kajīte viņam pretīga. Viņš nemaz nelīdzinājās savam draugam — domīgajam, laipnajam Djuro-kam, kura klātbūtnē šī pati smirdīgā ala izskatījās pēc okeāna tvaikoņa mirdzošās kajītes. Šis nervozais jauneklis man patika vēl mazāk, kad viņš, varbūt nolaidības pēc, nosauca mani par Tomiju, — un es basā atgādināju viņam:

— Sandijs, mans vārds ir Sandijs, zvēru pie Lukrēcijas!

Neatceros, kur biju izlasījis šo vārdu, svēti ticot, ka tā sauc

kādu nezināmu salu. Skaļi smiedamies, Estamps sagrāba mani aiz auss un iesaucās: «Ko tu neteiksi! Viņu sauc par Lukrē-ciju, tu meitu ģēģeri tāds! Djurok, jūs dzirdat?» viņš kliedza laukā pa logu. «Sandija draudzeni sauc par Lukrēciju.»

Tikai vēlāk es uzzināju, ka šis balamutīgais, nenopietnais cilvēks ir drosmīgs un labsirdīgs, bet pašlaik es ienīdu pat viņa nekaunīgās Ūsiņas.

— Neķirciniet zēnu, Estamp! — atbildēja Djuroks.

Jauns pazemojums! — no cilvēka, ko jau biju sācis dievināt. Es nodrebēju, mana seja savilkās aizvainojumā, un. pamanījis, ka jūtos satriekts, Estamps pielēca kājās, apsēdās man blakus un saņēma mani aiz rokas, bet tai brīdī klājs pa-slējās gaisā un viņš izstiepās uz grīdas. Iekšēji gavilējot, es palīdzēju viņam piecelties, bet viņš izrāva savu roku no manējās un, tumši nosarcis, žigli uzslējās pats, no kā es secināju, ka viņš ir patmīlīgs kā kaķis. Kādu laiku viņš klusēja un sapūties skatījās uz mani, tad atkal kļuva jautrs un turpināja savu pļāpāšanu.

Tajā brīdī Djuroks uzsauca: «Pagrieziens!» Mēs metāmies uz klāja un pagriezām buras uz kreiso bortu. Tā kā bijām tuvu krastam, vējš pūta vājāk, tomēr mēs gājām ar stipru sāņus noliecienu, reizēm smeļot ar bortu ūdeni. Bija pienākusi mana kārta turēt stūri, un Djuroks uzmeta man uz pleciem savu lietusmēteli, kaut gan es nemaz nejutu aukstumu. «Tā turēt!» teica Djuroks, norādot rumbu, un es braši atbildēju: «Ir, tā turēt!»

Tagad viņi abi bija kajītē, un es cauri vējam dzirdēju šo to no viņu paklusās sarunas. Tā palikusi man atmiņā kā sapnis. Runa bija par briesmām, zaudējumu, bažām, par kāda cilvēka sāpēm, slimību, par to, ka vajag «skaidri uzzināt». Man vajadzēja cieši turēt rumpeli un arī pašam stingri turēties kājās, jo viļņi mētāja «Espanjolu» kā šūpoles; tāpēc savas maiņas laikā es vairāk domāju par kursa noturēšanu nekā par ko cilu. Bet, tāpat kā agrāk, es centos nokļūt pie mērķa, lai beidzot uzzinātu, ar ko man darīšana un kāpēc. Ja varētu, es skrietu «Espanjolai» pa priekšu un vilktu to, virvi zobos turēdams.

Kādu brīdi pabijis kajītē, Djuroks iznāca uz klāja; viņa papirosa dzirkstele tuvojās man, un drīz es redzēju pār kompasu noliekušos seju.

— Nu ko, — viņš teica, uzsizdams man pa plecu, drīz būsim galā. Skaties!

Pa kreisi tumsā karājās tālu uguņu zelta tīkls.

— Tad tas ir tas nams?

— Jā. Tu nekad neesi te bijis?

— Nē.

— Nu tad tev būs ko paskatīties.

Apmēram pusstunda pagāja, kamēr tikām garām «Trinīša» akmeņiem. Aiz krasta izliekuma mums gandrīz nepietika vēja, lai iekļūtu nelielajā līcī, un, kad tas beidzot bija izdarīts, es redzēju, ka mums pretim ir nogāze, apaugusi dārziem vai birzīm, kas bija pašķīrušās ap milzīgu, melnu, vietvietām ugunīm iezīmētu masu. Bija arī neliels mols; es saskatīju, ka gar vienu tā malu šūpojās jahtas.

Djuroks izšāva, un pēc brīža parādījās cilvēks un veikli uztvēra manis mesto tauvu. Pēkšņi pašķīda gaisma — mola galā iedegās spožs lukturis, es ieraudzīju platas kāpnes, kas nolaidās līdz pašam ūdenim, un skaidrāk saskatīju birzis.

Pa to laiku «Espanjola» pietauvojās, un es nolaidu buras.

Biju ļoti noguris, bet miegs man nenāca, taisni otrādi — * šinī nezināmajā zemes stūri es jutu asu, slimīgu jautrību un plašumu.

— Ko, Ganuvers? — nolecot uz mola, Djuroks jautāja cilvēkam, kas bija mūs sagaidījis. — Pazināt mūs? Es ceru. Iesim, Estamp. Nāc tu arī mums līdz, Sandij, tavam kuģelim nekas nenotiks. Saņem naudu, bet jūs, Tom, vediet jauno cilvēku apsildīties un iekārtojiet viņu ar visām ērtībām, pēc tam jums būs jādodas ceļojumā. — Un viņš paskaidroja, kurp vedams kuģis.

Pagaidām paliec sveiks, Sandij! Vai esat gatavs, Estamp? Tad tikai uz priekšu, un lai dievs dod, ka viss būtu kārtībā.

To teikdams, viņš pievienojās Estampam, un viņi, nokāpuši krastā, nozuda pa kreisi, bet es pacēlu acis uz Tomu un ieraudzīju pinkaiņu seju un milzīgu zvēra rīkli, kas skatījās no divu manu augumu augstumiem, pieliekusies līdz ar milzīgo galvu. Viņš saslējās. Viņa pleci aizklāja apvārsni. Likās — viņš sagāzīsies un nospiedīs mani.

III

No viņa mutes, kas valstīja dzirkstelēs sprakstošu pīpi kā dzirnakmens salmiņu, izplūda maiga, patīkama, ūdens strūkliņai līdzīga balstele.

Tu kapteinis būsi, vai? — prasīja Toms, pagriezis mani pret uguni, lai labāk apskatītos. — Vī, kāds zils! Nosali?

Velns lai parauj! — es teicu. — Nosalis esmu, un arī galva riņķī vien griežas. Ja jūs sauc par Tomu, vai jūs nevarat man izskaidrot, kas te notiek?

— Kas gan te var notikt? — Toms runāja lēni kā kluss, prātīgs mazbērns, un tāpēc bija augstākā mērā pretīgi gaidīt, kamēr viņš izrunās līdz galam. — Kas te vispār var notikt! Iesim ēst vakariņas. Es domāju, ka tas būs vislabākais, kas ar tevi var notikt.

Līdz ar to viņa mute aizcirtās kā nokritis traps. Viņš pagriezās un devās uz krastu, pamājis ar roku, lai es sekoju.

No krasta pa puslokā izvērstām kāpnēm mēs iznācām milzīgā, taisnā alejā un gājām starp gigantisku koku rindām.

Reizēm pa kreisi un pa labi pamirdzēja gaisma, apspīdot vīteņaugu biezokņa dziļumos kolonas vai kādu fasādes stūri ar masīviem dzegu rotājumiem. Priekšā melnoja pakalns; bet, kad pienācām tuvāk, tas izrādījās par marmora statuju grupu, kas, sniega baltumā vizot, bija savijusies pār kolosālu kausu. Tā bija strūklaka. Aleja veda augšā pa kāpnēm, vēl kādas kāpnes, mums tālāk ejot, nogriezās pa kreisi; es uzkāpu pa tām un izgāju cauri iekšējā pagalma arkai. Šinī plašumā, ko no visām pusēm un vēl pāri galvai spoži apgaismoja lieli logi un arī laternas, es saskatīju pirmajā stāvā otru, mazāku arku, kas tomēr bija pietiekami liela, lai izlaistu cauri veselu vezumu. Aiz tās bija gaišs kā dienā; trīs durvis, katras uz savu pusi, bija līdz galam vaļā, atklājot veselas rindas gaiteņu un pie griestiem degošu lampu. Ievedis mani kaktā, kur, likās, nebija nekādas tālākas ejas, Toms atvēra durvis, un es ieraudzīju milzum daudz ļaužu ap pavardiem un plītīm; garaiņi un karstums, smiekli un juceklis, dārdoņa un kliedzieni, trauku šķin doņa un ūdens šļakstoņa; te bija vīrieši, pusaudži, sievietes, un man likās, ka esmu nokļuvis uz trokšņaina laukuma.

— Pagaidi, — sacīja Toms, — es te parunāšu ar vienu cilvēku, — un, sānis pagājis, nozuda. Tūlīt es jutu, ka maisos pa kājām, — mani pagrūda aiz pleca, iesita pa stilbiem, sveša roka bez kādām ceremonijām pabīdīja mani sāņus, vēl kāda sieviete ieblieza pa elkoni ar bļodu, un jau vairāki cilvēki īgni un steidzīgi uzkliedza, lai vācos nost no ceļa. Es parāvos sānis un sadūros ar pavāru, kas drāzās ar tuteni rokā, zibsnīdams acīm kā ārprātīgs. Viņš tikko paspēja mani izlamāt, kad resnkājaina skuķe steigā nostiepās uz slidenās grīdas ar visu grozu un mandeļu vilnis atšalca pie manām kājām; tai pašā laikā trīs vīri, velkot milzīgu zivi, pagrūda mani uz vienu pusi, pavāru — uz otru un ar zivs asti izvilka vagu cauri mandelēm. Vārdu sakot, gāja jautri. Un es, pasaku bagātnieks, stāvēju, sažņaudzis kabatā veselu sauju zelta, un bezpalīdzīgi skatījos apkārt, kamēr beidzot sagaidīju brīdi, kad šī steidzīgā, skrienošā un kliedzošā ļaužu masa nejauši pašķīrās un es varēju bēgt pie attālākas sienas, kur piemetos uz ķebļa un kur mani sameklēja Toms.

— Iesim, — viņš sacīja, manāmi jautri slaucīdams lūpas. Šoreiz nebija tālu jāiet — mēs šķērsojām virtuves stūri un caur divējām durvīm iznācām baltā gaitenī, kur plašā telpā, kam nebija durvju, stāvēja dažas gultas un vienkārši galdi.

— Es domāju, ka te mūs neviens netraucēs, — teica Toms un, izvilcis no azotes tumšu pudeli, cienīgi apsvieda to pār savu muti, tā ka noklunkšķēja trīs guldzieni. — Še, iemet, kamēr atnesīs visu, kas tev vajadzīgs, — Toms pasniedza pudeli man.

Tā man tiešām bija nepieciešama. Tik daudzi un — galvenais — tik nesaprotami notikumi divās stundās bija satricinājuši manus nervus. Es vairs nebiju es, — pareizāk sakot, es vienlaikus biju Lisas ostā un šeit, tā ka man vajadzēja atdalīt pagājušo no esošā ar kārtīgu vīna malku, kam līdzīgu nekad nebiju baudījis. Pa to laiku ienāca stūrains, priekšautu apjozies cilvēks ar saspiestu seju un uzrautu degunu. Nolicis gultā aizsaini. viņš vaicāja Tomam:

— Šim te, vai?

Toms nepagodināja viņu ar atbildi, bet, paņēmis drānas, nodeva tās man, teikdams, lai es pārģērbjos.

— Tu esi vienās skrandās, — viņš sacīja, — un mēs tad nu tevi uzposīsim. Tu esi paveicis krietnu reisu, — Toms piebilda, redzot, kā es izberu uz gultas maisa zeltu, ko man pašlaik nebija kur nolikt. — Tiec reiz pieklājīgā izskatā, paēd vakariņas un ej gulēt, bet no rīta varēsi braukt, kur vien gribēsi.

Runas noslēgums atdeva man cilvēcīgās tiesības, jo citādi es jau sāku domāt, ka no manis kā no māla pikas veidos visu, kas vien viņiem ienāks prātā. Abi mani aizgādņi sēdēja un skatījās, kā es ģērbjos nost. Apjukumā biju aizmirsis nelietīgo tetovējumu un, kreklu novilcis, paspēju vienīgi ievērot, ka Toms, piešķiebis galvu, kaut ko ļoti uzmanīgi pētī.

Paskatījies uz manu kailo roku, viņš novilka pa to ar pirkstu.

— Tu visu zini, — viņš izbrīnā nomurmināja un tad sāka smieties, nekaunīgi skatīdamies man tieši sejā. — Sandij! --viņš kliedza, kratot manu sasodīto roku. — Vai zini, tu esi puika kā nagla! Veikli! Džon, paskaties tikai, te taču visbezkaunīgākā vīzē uzrakstīts: «Es visu zinu.»

Es stāvēju līdz pusei kails, spiezdams pie krūtīm kreklu, un biju tik traki saniknots, ka manu aizgādņu klaigāšana un smiekli sapulcināja veselu baru ļaužu un jau labu laiku notika dedzīga savstarpēja izskaidrošanās: «Kas par lietu?» Bet es tikai grozījos uz visām pusēm, dzeļot ar skatieniem smējējus, — istabā jau bija ķāds desmits cilvēku. Skanēja rēkoņa: «Tas tur! Visu zina! Parādiet savu diplomu, jaunais cilvēk!» — «Kā vāra

bruņurupuča mērci?» — «Hei, hei, kas man rokā?» — «Paklau, jūrasbraucēj: vai Tilda mīl Džonu?» — «Jūsu augst-izglītība, apskaidrojiet zvaigžņu ceļus un citas planētas!» Beidzot kāda nosmulējusies skuķe ar melnu degunu kā zvirbulim nosvieda mani uz abām lāpstiņām, iepīkstēdamās: «Papucīt, vai tu nezini, cik ir trīsreiz trīs?»

Es esmu ātras dabas, un, ja dusmas iesitušās man galvā, tad daudz nevajag, lai es, aizmirsis visu uz pasaules, mestos nevaldāma trakuma verdošajā tumsā dragāt un sist, kas vien pagadās. Mans niknums bija drausmīgs. To manīdami, izsmējēji atkāpās, kāds pat teica: «Kā nobālēja, nabadziņš, tūlīt var redzēt, ka viņš kaut ko pārdomā!» Pasaule satumsa manās acīs, un es, nezinādams, ko man mest pūlī, sviedu pirmo, kas gadījās, — sauju zelta — un sviedu to ar tādu spēku, ka puse ļaužu, smieklos locīdamies, izskrēja laukā. Es jau lauzos ar Tomu, kas turēja mani aiz rokām, kad pēkšņi iestājās klusums: ienāca kāds cilvēks — apmēram divdesmit divus gadus vecs, sausnējs un stalts, ļoti melanholisks un lieliski ģērbies.

— Kas meta naudu? — viņš dzestri vaicāja.

Visi apklusa, aizmugurē daži sprausloja, Toms šķila apmulstam, bet tad tūlīt kļuva atkal jautrs un pastāstīja, kas noticis.

— Viņam tiešām ir tādi vārdi uz rokas, — Toms sacīja.

- Parādi roku, Sandij, kas tur liels, ar tevi taču tikai jokojas.

Kā es vēlāk uzzināju, ienācējs bija mājas īpašnieka bibliotekārs Pops.

— Salasiet viņa naudu! — teica Pops, tad pienāca man klāt un ar interesi apskatīja manu roku. — To jūs pats uzrakstījāt?

— Tad es būtu bijis pēdējais muļķis, — es atbildēju. — To man izdarīja aiz ļaunprātības; mani piedzirdīja.

— Tā . . . bet varbūt tomēr ir labi visu zināt. — Pops smaidīdams noskatījās, cik nikni es ģērbjos, cik steidzīgi aunu kājas. Tikai tagad, mazliet nomierinājies, ievēroju, ka apģērbs — kamzolis, bikses, veļa — un zābaki bija gan vienkārša griezuma, bet no laba materiāla, un ģērbdamies es jutos kā roka siltās ziepju putās.

— Kad būsiet paēdis vakariņas, — teica Pops, — lai Toms atsūta Pārķeru un Parkers lai uzved jūs augšā. Jūs grib redzēt Ganuvers, saimnieks. Jūs esat jūrnieks un laikam taču drosmīgs cilvēks, — viņš piebilda, pasniegdams man savākto naudu.

— Vajadzības gadījuma protu turēties, — es sacīju, noslēpdams savu bagātību.

Pops paskatījās uz mani, es — uz viņu. Kaut kas pazibēja viņa acīs — nezināmu apsvērumu dzirksts.

— Tas ir labi, jā . .. — viņš sacīja un, savādi paskatījies, aizgāja. Arī skatītāji bija izklīduši; tad, aiz piedurknes pievedis mani pie galda, Toms norādīja uz pasniegtajām vakariņām. Ēdieni jau bija šķīvjos, bet, vai tie bija garšīgi, es nesapratu, kaut gan apēdu visu. Edu nesteidzīgi. Toms izgāja, un, palicis viens, es līdz ar ēdienu pūlējos aptvert notiekošo. Reizēm uztraukums tā pieņēmās spēkā, ka nevarēju dabūt karoti mutē. Kādā lietā esmu iekūlies, un kas ar mani notiks tālāk? Jeb vai varbūt klaidonim Bobam Perkantrojam bija taisnība, kad viņš sacīja: «Ja gadījums jau uzspraudis tevi uz vienas dakšiņas, tad zini, ka drīz tu uzdursies arī uz nākošās.»

Domājot par to, manī modās pretestības jūtas un jautājums: «Ka būtu, ja, paēdis vakariņas, es uzliktu cepuri, cienīgi pateiktos par visu un, lepni, noslēpumaini atteicies no visām citām «dakšiņām», kas acīm redzot jau bija gatavas mani uzķert, ietu prom un atgrieztos uz «Espanjolas», kur uz visiem laikiem šis gadījums tā arī paliks tikai «gadījums», ko var atcerēties līdz mūža beigām, izdarot visdažādākos secinājumus par «to, kas varēja būt», un par «neizskaidroto būtību». Tikko es to iedomājos, man bija tā, it kā man visinteresantākajā vietā būtu izrāvuši no rokām grāmatu, ko es lasīju ar pukstošu sirdi. Man kļuva ļoti skumji, un, ja man patiešām liktu braukt mājās, es droši vien kristu uz grīdas un sāktu galējā izmisumā spārdīties ar kājām.

Taču pagaidām nekas tamlīdzīgs nedraudēja, tieši otrādi, notikums — vai kā nu to nosauktu — turpināja vīt savu dzirksteļojošo auklu, sametot to fantastiskā cilpā pie manām kājām. Aiz sienas (kā jau teicu, telpa bija bez durvīm; tās aizvietoja plats, aiļots gaitenis) daži cilvēki apstājušies — varbūt nejauši satikušies — risināja sarunu, nesaprotamu, bet interesantu, — pareizāk sakot, tā bija saprotama, tikai es nezināju, par ko ir runa. Vārdi bija šādi:

— Nu ko, runā, ka atkal esot nogāzies?

— Tā gadījās, ieķēra pāri mēram. Iedzirdīs viņu kapā, vari būt drošs, vai arī pats nodzersies.

— Tad ir jau nodzēries.

— Viņam nav brīv dzert, bet kad visi dzer, kad tāda kompānija.

— Un ko tā blēde Digē skatās?

— Kas šai par daļu?!

— Kā tad ne! Runā, ka viņi esot lieli draugi vai pat samīlējušies, un var gadīties, ka viņi vēl apprecas.

— Es dzirdēju, kā šī teica: «Jums sirds ir vesela; jūs, sak, esat ļoti veselīgs cilvēks, ne tāds kā es.»

— Tātad: dzer vien; tātad dzert var, kaut gan visiem zināms, ka ārsts teica: «Vīnu es jums noteikti aizliedzu. Ko vien gribat, kaut vai kāliju, tikai ne vīnu, ar jūsu sirdskaiti no tā var nomirt.»

— Sirdskaite gan, bet rīt atkal sanāks ap divi simti cilvēku, ja ne vairāk. Mums ir pasūtījums uz diviem simtiem. Kā tur lai nedzer?

— Būtu man tāda pils, es arī no priekiem dzertu.

— Kas ir? Tu kaut ko redzēji?

— Ko tur var redzēt? Man liekas, tās ir tikai pļāpas, tīra tenkošana. Neviens neko nav redzējis. Tiesa, dažas istabas stāv noslēgtas, bet — apstaigā kaut visus stāvus — nekur nekā nav.

— Jā, tur ir tas noslēpums.

— Bet kāpēc noslēpums?

— Muļķis! Rīt viss būs vaļā, saproti? Būs svētki, un to vajag izdarīt svinīgi, nevis parādīt kā pigu kabatā. Lai iespaids būtu nedalīts. Es šo to esmu gan dzirdējis, bet tev jau neteikšu.

— Vai es tev ko prasu?! — Viņi salamājās un izšķīrās. Tikko bija iestājies klusums, atskanēja Toma balss; viņam atbildēja nopietna veca vīra balss. Toms sacīja:

— Te visi ir ļoti ziņkārīgi, un es, man šķiet, esmu pats ziņkārīgākais no visiem. Kas tā par nelaimi?! Runā — jūs esat bijis pārliecināts, ka jūs neviens neredz. Bet redzēja — un viņš to var apzvērēt — Kvāls; Kvāls apzvēr, ka viņš redzējis jūs iznākam no kakta, kur tās stikla kāpnes, ar vienu jaunu, līdz acīm lakatā ietinušos preilenīti.

Balss, kurā bija vairāk lēnības un pacietības nekā dusmu, atbildēja:

— Liecieties mierā, Tom, es jūs lūdzu. Kur nu man, vecam vīram, ar preilenītēm! Kvāls vienmēr kaut ko izdomā.

Viņi ienāca istabā un devās tieši pie manis; sarunu biedrs pienāca man tuvāk nekā Toms. Tas, apstājies durvīs, teica:

— Jā, puisi vairs nevar ne pazīt. Pavisam cits izskats, kad paēdis. Būtu jūs redzējis, kā viņš satumsa, kad izlasījām viņa svaigi iespiestu afišu.

Parkers bija sulainis, — tādu apģērbu kā viņam biju redzējis attēlos. Sirms, īsi apcirptiem matiem un mazu pliku-miņu pakausī — šis druknais vīrs baltās zeķēs, zilā frakā un vaļējā vestē nēsāja apaļas brilles, mazliet piemiegdams acis, kad skatījās pāri stikliem. Gudrā, grumbainā mundras večiņas seja, akurātais zods un cauri vaibstu pierastajām kustībām pavīdošais iekšējais miers lika man domāt, vai tikai vecais nav nama galvenais pārvaldnieks, ko es viņam arī pajautāju. Viņš atbildēja:

— Jūs, liekas, sauc par Sanderu. Iesim, Sandij, un centieties nepaaugstināt mani amatā, kamēr jūs te vēl neesat saimnieks, bet viesis.

Es apvaicājos, vai neesmu viņu kaut kā aizvainojis.

— Nē, — viņš atteica, — bet esmu sliktā garastāvoklī, tāpēc piesiešos visam, ko jūs man sacīsiet. Labāk klusējiet un centieties neatpalikt no manis.

Un viņš, kaut arī sīkiem soļiem, patiešām gāja tik ātri, ka es sekoju viņam ar pūlēm.

Mēs nogājām pusi gaiteņa un iegriezāmies ejā, kur aiz sie nas vijās apaļām gaismas spraugām iezīmētas vītņu kāpnes. Kāpjot pa tām, Parkers sēca un strauji vilka elpu, taču devās uz priekšu tikpat ātri. Viņš atvēra durvis dziļā akmens nišā. un mēs pēkšņi iznācām plašumos, kas, likās, bija saplūduši vienkopus no visām iespējamām brīnumzemēm, — starp gaismas un dziļumu līnijām, kas šķita izaugam no negaidītā brīnuma. Es izbaudīju, kaut arī toreiz to nesapratu, kā var sa viļņot formas izjūta, radot tik spēcīgus iespaidus par telpu un iekārtu, ka neredzamas rokas šķiet paceļam arvien augstāk un spožākā mirdzumā pašu iespaidu. Sīs pēkšņās, brīnišķīgās formas iespaids bija ass un svaigs. Visas manas domas spējā lēcienā saplūda ar to, ko es redzēju ap sevi. Man nebija nācis ne prātā, ka līnijas līdz ar krāsu un gaismu var smaidīt, apstādināt, aizturēt nopūtu, izmainīt noskaņojumu; ka tās var aizēnot uzmanību un radīt dīvainu nedrošību locekļos.

Reizēm es saskatīju milzīgu marmora kamīna vainagu, kādas gleznas gaisīgās tāles vai dārgas mēbeles Ķīnas briesmoņu ēnā. Es redzēju visu, bet neuztvēru gandrīz neko. Es nemanīju, kur mēs nogriežamies, kur ejam. Paskatījies zemē, ierau-dziju marmora lentu un ziedu mozaīku. Beidzot Parkers apstājās, saslēja plecus un, krūtis izriezis, ieveda mani milzīgu durvju ailē. Viņš teica:

— Lūk, Sandijs, kuru jūs vēlējāties redzēt, — un nozuda. Es pagriezos — viņa nebija.

— Panāciet šurp, Sandij, — kāds gurdenā balsi teica. Es paskatījos apkārt, pamanījis miglaini zilgajā, no augšas apgaismotajā, spoguļu un mēbeļu mirdzuma pilnajā telpā dažus cilvēkus, kas sēdēja krēslos un uz dīvāniem, pagriezušies ar seju pret mani. Viņi sēdēja retā, plaši izvērstā puslokā. Ieskatīdamies, lai uzminētu, kas teica: «Panāciet šurp,» — es, sev par lielu prieku, ieraudzīju Djuroku un Estampu; viņi, pie kamīna stāvēdami, smēķēja un māja man, lai es nāku tuvāk. Pa labi lielā šūpuļkrēslā, pledā ietinies, pusguļus zvilnēja ga dus divdesmit astoņus vecs vīrietis ar bālu, patīkamu seju un apsietu galvu. Pa kreisi sēdēja sieviete. Blakus viņai stāvēja Pops. Es tikai pa acu galam paskatījos uz sievieti, jo tūlīt pamanīju, ka viņa ir ļoti skaista, un tāpēc apmulsu. Es nekad neievēroju, kā sieviete apģērbta, lai viņa būtu kas būdama, tāpēc arī tagad saskatīju tikai baltas dzirksteles viņas tumšajos matos un to, ka viņas stāvu trauslām, burvīgām aprisēm apņem kaut kas zils. Novērsies es vēlreiz domās redzēju viņas seju — garenu, ar košu, mazu muti un lielām acīm, kas skatījās kā no ēnas.

— Pasaki nu, ko tu esi izdarījis ar maniem draugiem? -raukdams pieri un deniņus berzēdams, jautāja satītais cilvēks. — Kā viņi atbrauca ar tavu kuģi, tā vēl nav beiguši jūsmot par tavu personu. Mani sauc Ganuvers. Sēdies tuvāk pie manis, Sandij.

Viņš norādīja uz krēslu, kurā es nemaz nevarēju iesēsties vienā paņēmienā, jo tas grima un grima zem manis, līdz beidzot man izdevās nostiprināties.

— Tātad, — sacīja mazliet pēc vīna smaržojošais Gani> vērs, — tu mīli «jūru un vēju»!

Es klusēju.

— Vai nav tiesa, Digē, kāds spēks šajos vienkāršajos vārdos, — teica Ganuvers jaunajai dāmai. — Tie sastopas kā divi viļņi.

Nu es ieraudzīju arī pārējos. Tie bija divi pusmuža vīri. Viens — nervozs cilvēks ar melnu vaigubārdu un platā auklā iekārtu pensneju. Viņš skatījās izvalbītām, nemirkšķinošām

acīm kā lelle un savādi raustīja kreiso vaigu. Viņa bālā seja ar melno vaigubārdu, mazliet uzpūstās, visapkārt skūtās lūpas un ērgļa deguns šķita smīkņājam. Viņš sēdēja, saliecis vienu kāju trīsstūrī pāri otras ceļgalam, aptvēris augšējo ceļgalu ar ļoti skaistām, samtaini blāvām rokām, un, klusu sēkdams, pētīja mani. Otrs bija vecāks, drukns, ar skūtu seju un brillēm.

— Viļņi un eskadriļas! — skaļā, dārdošā basā teica pirmais no viņiem, nemainot sejas izteiksmi un cieši raugoties manī. — Vētras un brāzmas, brases un kontrabasi, mākoņi un cikloni, ceiloni, abordāžas, brīze un musons, Smits un Vesons!

Dāma iesmējās. Pasmaidīja arī pārējie, tikai Djuroks ar mazliet sadrūmušu seju uzņēma joku vienaldzīgi un, redzot, ka es pietvīkstu, pārnāca pie manis, nosēzdamies starp mani un Ganuveru.

— Nu ko, — viņš teica, uzlicis roku uz mana pleca, — San-dijs kalpo savam aicinājumam, ka prot. Mēs vēl iesim jūrā, vai ne?

— Tālu iesim, — es atbildēju, priecādamies, ka man radies aizstāvis.

Atkal visi sāka smieties, tad starp viņiem ievijās saruna, no kuras es nekā nesapratu, tikai jutu, ka runā par mani, bet tā arī neizdibināju, vai pazobodamies vai nopietni. Tikai daži vārdi, kā «patīkams izņēmums», «kolorīta figūra», «stils», palika man prātā tik savādā, sagrozītā nozīmē, ka es attiecināju tos uz atsevišķiem sīkumiem mūsu kopīgajā ceļojumā ar Dju-roku un Estampu.

Estamps uzrunāja mani:

— Atceries, kā tu mani piedzirdīji?

— Vai tad jūs bijāt piedzēries?

— Nu kā tad, es taču pakritu un pamatīgi sasitu galvu pret sola malu. Atzīsties — «ugunsūdens», «zvēru pie Lukrēcijas»,— viņš iesaucās, — goda vārds, viņš zvērēja pie Lukrēcijas! Bez tam, viņš «visu zina», goda vārds!

Šis nodevīgais mājiens izrāva mani no muļķīgā sastinguma, kādā es atrados; es ievēroju Popa blēdīgo smaidu un sapratu, ka viņš izstāstījis par manu roku; mani pārņēma dusmas.

Jāpiezīmē, ka tanī brīdi es biju ārkārtīgi uzbudināts no asās apstākļu un vietas maiņas, no tā, ka nezināju, kādos

ļaudis esmu nokļuvis un kas ar mani notiks tālāk, tāpat kā no naivās, bet ciešās pārliecības, ka man jāveic kaut kas sevišķs tieši šā nama sienās, citādi taču es nesēdētu tik spožā sabiedrībā. Ja man nesaka, kas no manis vajadzīgs, — jo sliktāk viņiem pašiem; nokavējoties viņi droši vien riskē. Es biju augstās domās par saviem spēkiem. Es jau uzskatīju sevi par kādas notikumu ķēdes locekli, kuras gali noslēpti. Tāpēc es piecēlos un, elpu neatņemdams, tik izteiksmīgā, aizžņaugtā balsī, ka ik mājiens sasniedza mērķi, noskaldīju:

— Ja es ko zinu, tad tas ir sekojošais. Iegaumējiet! Es zinu, ka nekad neapsmiešu cilvēku, ja viņš būs mans viesis un pirms tam būs dalījis ar mani katru kumosu un katru malku. Bet galvenokārt, — un te es ar acīm saplosīju Popu gabalos kā papīra strēmeli, — es zinu, ka nekad neizpļāpāšos, ja nejauši būšu ko ieraudzījis, neapjautādamies, vai tas kādam nebūs nepatīkami.

To pateicis, es apsēdos. Jaunā dāma, cieši uz mani paskatījusies, paraustīja plecus. Visi lūkojās manī.

— Man viņš patīk, — sacīja Ganuvers. — Tomēr ķildoties nevajag, Sandij!

— Paskaties uz mani, — skarbi teica Djuroks; es paskatījos, redzēju pilnīgu neapmierinātību, un man gribējās vai zemē ielīst. — Ar tevi tikai pajokoja un neko vairāk. Saproti!

Es novērsos, pametis acis uz Estampu un Popu. Estamps bez kāda aizvainojuma ziņkārīgi skatījās uz mani, tad, knipi pasitis, noteica: «Ba!» — un sāka runāties ar svešo, briļļaino vīru. Pops, pagaidījis, lai norimstas smieklīgā ķilda, pienāca pie manis.

— Ir nu gan jums karsta galva, Sandij, — viņš sacīja. — Te nekas sevišķs nav noticis, neuztraucieties, bet turpmāk apdomājiet savus vārdus. Es jums vēlu tikai labu.

Pa visu šo laiku es kā putns zarā jutu, ka starp cilvēkiem, kas bija šeit sapulcējušies, valda tikai skatienos un intonācijā samanāms izvairīgas, slepenas atkarības tonis, līdzīgs netverami slīdošam zirnekļa tīklam. Varbūt tie bija priekšlaicīgi nervu sasprindzinājuma uzplūdi, kas gadu gaitā izvērtās spējā uzminēt, kā izturas pret mani pirmoreiz sastapti cilvēki; tikai es ļoti skaidri jutu, ka Ganuvers ir vienās domās ar jauno dāmu, ka Djuroks, Estamps un Pops atšķiras no visiem pārējiem, izņemot Ganuveru, ar kādu sevišķu, man nezināmu noskaņojumu un ka, no otras puses, dāma, cilvēks pensnejā un

cilvēks brillēs savukārt tuvāki viens otram, bet pirmā grupa met attālu loku uz kādu nezināmu mērķi, izliekoties, ka paliek uz vietas.’Man pazīstama atmiņas sadrumstalošanās, tāpēc ievērojamu daļu no šīs nervu saspīlējuma ainas es piedēvēju notikumu tālākajai attīstībai, kurā biju iejaukts, bet esmu pārliecināts, ka pašreizējā izjūta ir pareizi saglabājusi atsevišķo cilvēku un grupu noskaņas neredzamos starus.

Es sadrūmu no Popa vārdiem; viņš jau vairs nestāvēja man blakus.

— Ar jums runā Ganuvers, — sacīja Djuroks; es piecēlos un gāju pie šūpuļkrēsla.

Nu es vērīgāk ieskatījos šinī cilvēkā ar sarkanīgi sprogainu galvu, mirdzošām, melnām acīm un skumju seju, kurā brīžiem parādījās neparasti skaists, smalks un mazliet slimīgs smaids. Viņš lūkojās tik cieši, it kā gribētu parakņāties manās smadzenēs, taču bija redzams, ka, runājot ar mani, viņš domāja par kaut ko citu, varbūt ļoti uzmācīgu un smagu, jo drīz pārstāja raudzīties uz mani, ar pārtraukumiem sacīdams:

— Tad, lūk, mēs to lietu apdomājām un izlēmām, ja vēlies. Ej pie Popa uz bibliotēku, tur tu noskaidrosi ... — viņš nepateica līdz galam, ko es noskaidrošu. — Viņš jums patīk, Pop? Es zinu, ka patīk. Ja viņš ir mazliet skandālists, tā nav liela nelaime. Es pats biju tāds. Nu, ej. Un neprasi padomu vīnam, mīļais di Santiljano. Tavam kapteinim nosūtīts piemīlīgs gaisa skūpsts — viss kārtībā.

Es atkāpos, Ganuvers pasmaidīja, tad cieši saknieba lūpas un nopūtās. Pie manis atkal pienāca Djuroks, lai kaut ko pateiktu, kad atskanēja Digē balss:

— Šis jaunais cilvēks ir pārlieku iecirtīgs.

Es nezināju, ko viņa ar to grib sacīt. Aizejot ar Popu, es paklanījos visiem, bet, atcerējies, ka neko neesmu pateicis Ganuveram, atgriezos. Es runāju, cenzdamies nebūt svinīgs, tomēr mani vārdi noskanēja kā komanda zaldātiņu spēlē:

— Atļaujiet izteikt jums sirsnīgu pateicību. Priecājos, ka varēšu strādāt, tāds darbs man patīk.

Tad es aizgāju, vēl arvien redzēdams Ganuvera labsirdīgo galvas mājienu un domādams par jauno dāmu ar ēnainajām acīm. Tagad es varētu bez kāda apmulsuma skatīties viņas daiļajā, kaprīzajā sejā, kurai bija tāda izteiksme kā cilvēkam, kam kaut ko ātri un slepeni čukst ausī.

Mēs pārkāpām elektrisko staru svītru, kas caur augstajām durvīm krita uz neapgaismotās zāles tepiķa, un, ejot tālāk pa gaiteni, nonācām bibliotēkā. Es ar pūlēm apspiedu vēlēšanos iet uz pirkstgaliem — tik trokšņains un neiederīgs jutos šīs noslēpumainās pils sienās. Nav ko sacīt, ka es nekad nebiju bijis ne tikai līdzīgās telpās, kaut arī biju par tādām daudz lasījis, bet pat gluži parastā, skaisti iekārtotā dzīvoklī. Es gāju, muti ieplētis. Pops pieklājīgi veda mani, bet, izņemot «turp» un «šurp», neko nerunāja. Nonākuši bibliotēkā apaļa zālē, ko spilgti apgaismoja ugunis ziedu trausluma stiklos, mēs pagriezāmies viens pret otru un vērāmies katrs vēl gluži nepazīstamajā būtnē sev pretim. Pops bija mazliet apjucis, bet pierastā savaldība drīz atraisīja viņam mēli.

— Jūs esat izcēlies, — viņš sacīja, — nozagt kuģi ir varens joks, goda vārds!

— Diezin vai es riskēju, — es atbildēju, — manam кар teinim, tēvocim Gro, droši vien arī nav par ko sūdzēties. Bet sakiet, — kāpēc viņi tā steidzās?

— Ir iemesli! — Pops pieveda mani pie galda ar grāmatām un žurnāliem. — Šodien par bibliotēku nerunāsim, — viņš turpināja, kad es biju apsēdies. — Tiesa gan, pa šīm dienām esmu visu nolaidis, materiāli aizkavējušies, bet nepietiek laika. Jūs zināt, ka Djuroks un pārējie ir sajūsmā? Viņi uzskata, ka jūs . .. jūs . . . vārdu sakot, jums ir veicies. Jums ir bijusi darīšana ar grāmatām?

— Kā nu ne, — es atbildēju, priecādamies, ka varu beidzol pārsteigt šo smalko puisi. — Esmu lasījis daudz grāmatu. Ņemsim, piemēram, «Rob-Roju» vai «Noslēpumaino kalnu šausmas», tad vēl «Jātnieku bez galvas» .. .

— Atvainojiet, — viņš mani pārtrauca, — esmu aizpļā-pājies, bet man jāiet atpakaļ. Tātad rīt vai labāk parīt mēs abi ķersimies pie darba, Sandij. Bet pagaidām es jums parādīšu jūsu istabu.

— Bet kur es atrodos un kas tā par māju?

— Nebaidieties, jūs esat drošās rokās, — teica Pops. — Saimnieka vārds ir Everests Ganuvers, es esmu viņa galvenais pilnvarotais dažās sevišķās lietās. Jums nav ne j a u s m a s, kas tā par māju.

— Bet var būt, — es iesaucos, — ka tā pļāpāšana uz «Meluzīnas» ir tīra patiesība?

Es izstāstīju Popam matrožu vakardienas sarunu.

— Varu apgalvot, — sacīja Pops, — ka par Ganuveru viss ir izdomāts, bet tiesa gan, ka otra tāda nama nav visā pasaulē. Starp citu, var gadīties, ka rīt jūs to redzēsiet pats. Iesim, mīļo Sandij; jūs, protams, esat noguris un paradis agri iet gulēt. Pierodiet pie savā likteņa pārmaiņām.

«Notiek kaut kas neticams,» es nodomāju, sekodams viņam pa gaiteni, kas veda garām bibliotēkai; gaitenī bija divas durvis.

— Šeit mitinos es, — teica Pops, norādot uz pirmajām durvīm, un, atvēris otras, piemetināja: — Un šī ir jūsu istaba. Drošāk, Sandij, mēs visi esam nopietni cilvēki un nopietnās lietās nekad nejokojam, — viņš sacīja, redzēdams, ka apmulsumā esmu mazliet atpalicis. -— Jūs varbūt bijāt gaidījis, ka ievedīšu jūs kādos izzcltītos kambaros? (Tieši tā es biju domājis.) Pavisam ne. Kaut arī dzīvot jums te būs ērti.

Tiešām tā bija tik mierīga un plaša istaba, ka es pasmaidīju. Tā gan neiedvesa tādu uzticību, kādu iedveš neapšaubāms paša īpašums, piemēram, kabatas nazis, taču tīkami apņēma ienācēju. Pagaidām es vēl jutos kā viesis šinī lieliskajā telpā ar spoguli, spoguļskapi. tepiķi un rakstāmgaldu, nerunājot nemaz par citām mēbelēm. Ar pukstošu sirdi sekoju Popam. Viņš atgrūda durvis pa labi, kas atklāja šaurāku telpu ar gultu un citiem greznas dzīves piederumiem. Visa šī izmeklētā tīrība un apvaldītā laipnība aicināt aicināja pamest pēdējo skatienu uz pagātnē palikušo krusttētiņu Gro.

— Es domāju, jūs te iekārtosieties, — sacīja Pops, aplūkodams telpas. — Pašauri jau ir, bet blakus atrodas bibliotēka, kur varat apgrozīties, cik vien gribat. Rīt jūs aizsūtīsiet kādu pēc sava čemodāna.

— О jā, — es teicu ar nervozu smiekliņu. — Es domāju gan. Čemodānu un visu pārējo.

— Jums daudz mantu? — viņš vēlīgi prasīja.

— Kā tad, — es atbildēju, — ar apkaklītēm un smokingiem vien kādi pieci čemodāni.

— Pieci? ... — Viņš nosarka un novērsās pie sienas, kur pāri galdam karājās aukla ar rokturi kā zvanam. — Paskatieties, Sandij, cik ērti jums būs ēst un dzert: ja pavilksiet auklu vienu reizi — pa sienā ierīkotu liftu pacelsies brokastis,

divas reizes — pusdienas, trīs reizes — vakariņas; tēju, vīnu un papirosus varat dabūt, kad vien vēlaties, izmantojot šo telefonu. — Viņš paskaidroja man, kā jāzvana, tad sacīja spožajā klausulē: — Hallo! Kas? Aha, šeit ir jauns iemītnieks. — Pops pagriezās pret mani: — Ko jūs vēlētos?

— Pagaidām neko, — es teicu ar aizžņaugtu elpu. — Kā tad var ēst sienā?

— Ak dievs? — viņš sarāvās, ieraugot, ka bronzas pulk stenis uz rakstāmgalda rāda 12. — Man jāiet. Sienā, protams, neēd, bet . . . bet paveras lūka, un jūs ņemat. Tas ir ļoti ērti kā jums, tā apkalpotājiem ... Nu es noteikti eju, Sandij. Tatad jūs esat iekārtots, un mana sirds mierīga. Līdz rītam!

Pops steidzīgi izgāja, un es dzirdēju, ka gaitenī viņa soļi kļūst vēl steidzīgāki.

V

Tātad es paliku viens pats.

Bija no kā apsēsties. Es iesēdos mīkstā, pakļāvīgi atsperētā krēslā un atvilku elpu. Pulksteņa tikšķoņa veda daudznozīmīgu sarunu ar klusumu.

Es teicu: «Vareni. Tas saucas — iekrist. Interesanta

būšana.»

Kaut ko pakāpeniski apdomāt man nebija spēka. Tikko parādījās sakarīga doma, tā jau otra dzina to prom. Tas viss atgādināja vilnas vērpšanu ar pirkstiem vien. «Velns lai parauj!» es beidzot iesaucos, cenzdamies par katru cenu atgūt savaldību, un piecēlos, alkstot izsaukt savā garā solīdu stin grību. Bet iznāca viens vienīgs juceklis. Es apgāju apkārt istabai, mehāniski atzīmējot: «Krēsls, galds, skapis, paklājs, glezna, skapis, spogulis.» Es paskatījos spogulī. Tajā šaudījās kaut kas līdzīgs švītīgai sarkanai magonei ar svētlaimībā izšķobītiem sejas pantiem. Tie diezgan precīzi atspoguļoja manu noskaņojumu. Es apgāju visu telpu, vēlreiz ieskatījos guļam istabā, pāris reižu apstājos pie durvīm un ieklausījos, vai atkal kāds nenāk, lai ienestu jaunus satraukumus manā dvēselē. Bet bija kluss. Es vēl nebiju pieredzējis tādu klusumu — tik izturētu, vienaldzīgu un nogurdinošu. Lai kaut kā pārmestu tiltu starp sevi un jaunajiem iespaidiem, es izvilku no kabatas savu bagātību, pārskaitīju monētas — trīsdesmit piecas zelta monētas, bet jutos jau pavisam traki. Mana fantāzija saasinā-

jās tā, ka es skaidri redzēju vispretējākā satura ainas. Kādu laiku es biju dižciltīgas ģimenes pazudušais mantinieks, kam vēl nezin kāpēc neatrod par iespējamu atklāt viņa augsto dzimumu. Kontrastā šai spožajai hipotēzei nāca priekšstats par kādu ļaunu nodomu, un es tikpat cieši pārliecināju sevi, ka, tikko aizmigšu, gulta ienirs slepenā gremdētavā, kur maskoti vīri lāpu gaismā pieliks man pie rīkles saindētus dunčus. Tai pašā laikā mana iedzimtā piesardzība, paturot prātā visus dzirdētos un ievērotos apstākļus, mudināja mani uz atklājumiem — pēc parunas: «Kal dzelzi, kamēr tā karsta.» Es pēk šņi zaudēju visu savu dzīves pieredzi, mani bija pārņēmušas jaunas jūtas ar visai pievilcīgām tendencēm, ko tāpat bija iz raisījusi neapzinātā nepieciešamība rīkoties atbilstoši savam stāvoklim.

Mazliet pastomījies, es izgāju bibliotēkā, kur neviena nebija, un apstaigāju sāniski pret sienām nostatīto grāmatskapju rindas. Laiku pa laikam paspiedu kādu vara naglu vai rotājuma griezumu, stingdams no domām, ka slepenā lūka izrādīsies tieši tajā vietā, kur es stāvu. Pēkšņi sadzirdēju soļus, sievietes balsi, kas sacīja: «Nav neviena,» — un vīrieša balsi, kas to apstiprināja ar nīgru ņurdoņu. Es nobijos, metos sāņus un piespiedos pie sienas starp diviem skapjiem, kur gan vēl nebiju redzams, bet, ja ienācēji paspertu kādus piecus soļus uz priekšu, jaunais bibliotekāra palīgs Sandijs Pruels atklātos viņu skatieniem kā lamatās. Es paslēptos kaut rieksta čaumalā, un doma par skapi, ļoti lielu un biezām bezstikla durvīm, tādā stāvoklī bija visai prātīga. Skapja durvis nebija pievērtas pavisam cieši, tāpēc es pavilku tās ar nagu galiem, cerēdams kaut vai tādējādi piesegties, ja skapis izrādīsies pilns. Ka skapim jābūt pilnam, to es sapratu visā savā uztraukumā, taču skapis izrādījās tukšs, glābjoši tukšs. Tā dziļuma pietiktu pat trijiem. Atslēgas karājās iekšpusē. Nepieskardamies tām, lai nežvadzinātos, es pievilku durvis aiz iekšējās līstes, no kā skapis tūdaļ kļuva gaišs kā telefona būda. Bet te nebija tele fona, vispār nekā nebija. Tikai pulēts ģeometrisks tukšums. Es neaizvēru durvis pavisam cieši, jo baidījos trokšņa, un drebēdams sāku klausīties. Tas viss notika ātrāk, nekā pastāstīts, un, mežonīgi skatīdamies visapkārt, es savā slēptuvē sadzirdēju ienākušo cilvēku sarunu.

Sieviete bija Digē — es nekad nesajauktu ar citu viņas gauso, īpašas nokrāsas balsi; es velti mēģinātu aprakstīt šo

nokrāsu, jo vienīgi viņai piemita tik aukstasinīga muzikalitāte. Nebija grūti uzminēt ari vīrieti: mēs neaizmirstam balsis, kas mūs aizvainojušas. Tātad ienāca Galuejs un Digē.

— Es gribu paņemt kādu grāmatu, — viņa sacīja pasvītroti skaļi. Viņi staigāja no vienas vietas uz otru.

— Bet šeit patiešām neviena nav, — ierunājās Galuejs.

— Jā, tad, lūk, — viņa likās turpinām pārtraukto sarunu, — tas noteikti piepildīsies.

— Nu, nu!

— Jā. Bālos toņos. Dvēseļu tuvības tīmekliši. Rudens saule, kas nesilda.

— Ja tas nav pašapmāns.

— Es maldos?! Atceries, mans mīļais, Ričardu Brjūsu. Tas ir tik raksturīgi viņam.

— Tā. Tālāk! — sacīja Galuejs. — Bet solījums?

— Protams. Es domāju — caur mums. Nesaki tikai Tom sonam. — Viņa iesmējās. Šie smiekli nezin kāpēc mani aizvainoja. — Viņu uz priekšdienām izdevīgāk paturēt aizmugurē. Attiecīgā gadījumā mēs viņu izbīdīsim. Galu galā mēs vienkārši no viņa atteiksimies, jo stāvoklis grozījies mums par labu. Dod man kādu grāmatu . . . drošības labad . . . Brīnišķīgs izdevums, — turpināja Digē tādā pašā pasvītroli skaļā balsī, tad, izslavējusi grāmatu, atkal pārgāja uz aizturētu toni. — Man likās, ka tā tam vajadzētu būt. Tu esi pārliecināts, ka neviens nenoklausās? Redzi, man nedod miera tie . . . tie .. .

— Liekas, vecie draugi; kāds tur kādam glābis dzīvību vai tamlīdzīgi, — sacīja Galuejs. — Ko tad viņi galu galā var izdarīt?!

— Neko, bet tas traucē.

Tālāko es nedzirdēju.

— To tu ievēro. Tomēr iesim, jo tavi jaunumi prasa apdomāšanu. Tas atmaksāsies. Tev patīk Ganuvers?

— Idiots!

— Es uzdevu jautājumu, kas neattiecas uz lietu, vairāk nekā.

— Vēlies zināt, lūdzu. Varu teikt pat vairāk. — ja dzīve nebūtu mani tā izmācījusi un izplucinājusi, varbūt tiešām kādā sirds kaktiņā varētu ieviesties mikrobs mazas kaislībi-ņas veidā. Bet nabaga zēns ir pārāk ... un tas ir pārsvarā. Ļoti neizdevīgi ieķerties.

— Tādā gadījumā, — atzīmēja Galuejs, — esmu mierīgs par pasākuma izdošanos. Šīs oriģinālās domas dod tavām attiecībām nepieciešamo ticamību — meli novesti līdz pilnībai. Ko mēs teiksim Tomsonam?

— To pašu, ko agrāk. Visas cerības uz tevi, krusttētiņ. «Was ist das?» Tikai viņš neko neizdarīs. Šis kinematogrāfiskais nams izbūvēts tik konspiratīvi, ka nekādiem Mediči tas nebūtu pat sapņos rādījies.

- Viņš iegāzīsies.

— Neiegāzīsies. Par to es varu galvot. Savā nozarē viņa prāts ir pat mana vērts.

— Iesim. Ko tu paņēmi?

Es pameklēšu, vai nav . .. Tādas grāmatas lasot, cilvēks lieliski iepazīst sevi.

— Mans eņģeli, trakais Fridrihs nekad nebūtu uzrakstījis savas grāmatas, ja būtu lasījis tikai tevi.

Digē pārgāja daļu telpas, nākdama uz manu pusi. Viņas žiglie soļi apklusa, tad, kā man likās, pēkšņi ieskanējās gandrīz pie paša skapja. Lai cik nepierasti man bija šī nama iemītniekiem līdzīgi ļaudis, tomēr mana smalkā dzirde, šīs dienas notikumu saasināta, fotogrāfiskā precizitātē atzīmēja teiktos vārdus un izlobīja no nesaprotamā visas aizdomīgās vietas. Viegli iedomāties, kas noliktu, ja mani te ieraudzītu. Cik ātri un piesardzīgi vien spēdams es aizvilku durvju spraugu un iespiedos kaktā. Bet soļi apstājās citā vietā. Nevēlēdamies vēlreiz pārdzīvot tādās bailes, es sāku taustīties apkārt, meklējot izeju — kur! — kaut vai sienā. Un tad es pamanīju pa labi no sevis sienas pusē šauru nezināmas nozīmības metālā aizbīdni. Es spiedu to uz leju, uz augšu, pa labi — izmisumā, ar drošu cerību, ka telpa paplašināsies, — bez rezultātiem. Beidzot es pagriezu to pa kreisi. Un notika, — nu, vai man nebija taisnība manos visneprātīgākajos apsvērumos? — notika tas, kam te vajadzēja notikt. Skapja siena bez skaņas atkāpās, neizbiedējot mani tomēr tik ļoti kā tikko dzirdētā saruna, un es izslīdēju elektrības spožuma pielietajā gaitenī, kas bija šaurs un garš kā vesels kvartāls, tur bija vismaz iespēja bēgt. Trakā sajūsmā es ar abām rokām iebīdīju sienas smago izgriezumu vecajā vietā, bet tas aizslīdēja it kā uz skrituļiem un, būdams tieši gaiteņa platumā, neatstāja nekādas spraugas. Apzināti pievēru to tik cieši, lai pat man vairs nebūtu pa spēkam atvērt. Eja izzuda. Starp mani un bibliotēku slējās akla siena.

Tāda kuģu sadedzināšana tūdaļ atbalsojās sirdī un prātā, — sirds salēcās, un es ieraudzīju, ka esmu rīkojies pārsteidzīgi. Nebija nekāda pamata mēģinājumiem atkal atvērt bibliotēkas sienu, manu acu priekšā bija stūrainiem akmeņiem mūrēts strupceļš, kas neatsaucās uz «Sēžamu» un kam nebija neviena punkta, kas modinātu vēlēšanos to nospiest. Es pats biju aizcirtis sev ceļu. Bet šim sarūgtinājumam pievienojās pacilātas pusbailes (otru pusi nosauksim par gavilēm) — būt vienam noslēpumainās, aizliegtās vietās. Mani baidīja vienīgi milzīgās grūtības, pārejot no slepenā uz atklāto, — ja mani šeit pieķertu nama saimnieki, es nekavējoties mīkstinātu viņu dusmas ar stāstu par noklausīto sarunu un šī apstākļa radīto vēlēšanos noslēpties. Tādu sarunu dzirdot, pat visai neapķērīgs cilvēks būtu noskaņojies aizdomīgi. Sie ļaudis savu mērķu labad — kā man zināt, kādu? — apspriedās slepenībā, ņirgādamies. Jāteic, ka sazvērestības kā tādas es uzskatīju par gluži dabisku parādību un justos pat nepatīkami aizskarts, ja šādā vietā, kur visu vajag minēt, to nebūtu; es jutu milzīgu apmierinājumu, vēl vairāk — dziļi intīmu baudījumu, bet tas ārkārtīgi saspringtā apstākļu savirknējuma dēļ, kas mani te noveda, izpaudās ne tikai domu straujajā virpulī, bet arī roku un ceļgalu trīsās; pat muti atverot un aizverot, mani zobi žvadzēja kā vara nauda. Mazliet pastāvējis, es vēlreiz apskatīju šo strupceļu, pūlēdamies izdibināt, kur un kā atdalās siena, bet nemanīju ne mazāko plaisu. Es piespiedu ausi, nedzirdot neko citu kā tikai paša auss berzēšanos pret mūri, un, protams, neklauvēju. Es nezināju, kas notiek bibliotēkā. Varbūt es gaidīju neilgi, varbūt bija pagājušas tikai piecas, desmit minūtes, bet, kā jau tādās reizēs mēdz būt, manas jūtas nosacīja laiku, aprēķinot brīdi, kurā nepacietīgai dvēselei dabīgi jāpāriet uz darbību. Vienmēr, visos gadījumos, lai cik saskaņoti es rīkotos ar citiem, es atstāju kaut ko sev un arī tagad nodomāju, ka vajadzētu izmantot brīvību paša ziņkāres nomierināšanai, ja pilnam izbaudīt pētīšanas prieku. Tikko kārdinājums bija paluncinājis astīti, es nenoturami ar visu savu būtni metos šim satriecošajam kārdinājumam pretim. Kopš seniem laikiem mana kaislība bija klaiņot pa nepazīstamām vietām, un, manuprāt, daudzu zagļu liktenis noved viņus aiz cietuma režģiem tieši šo jūtu dēļ, kam viss vienalga — bēniņi vai klajums, me-

žonīga sala vai nezināms, svešs dzīvoklis. Lai būtu kā būdams, kaislība pamodās, iedegās, un es apņēmīgi devos tālāk.

Gaitenis bija pusmetru vai varbūt vēl kādas četras collas platāks; augstums sasniedza četrus metrus; tādējādi gaitenis atgādināja aizu — tik garu kā trotuārs, — kuras tālajā galā skatoties bija tikpat savādi un šauri kā dziļā akā. Dažādās gaiteņa vietās pa kreisi un pa labi melnoja vertikālas svītras — mēmā gaismā stingstošas durvis vai sānu ejas. Tālais dziļums sauca, un es metos pretim brīnumu pilnajiem noslēpumiem.

Gaiteņa sienu lejas daļa bija apšūta brūni vāpētiem podiņiem, grīda — pelēkiem un melniem šaha kvadrātiem, bet baltie griesti, kā arī sienu augšējā daļa vienādos attālumos citu no cita mirdzināja izliektus, apaļus stiklus, kas aizsedza elektriskās spuldzes. Es aizgāju līdz pirmajai vertikālajai svītrai pa kreisi, pieņemdams to par durvīm, bet tuvumā ieraudzīju, ka tā ir šaura arka, no kuras nezināmā dziļuma melnajā tumsā nolaižas šauras vītņu kāpnes ar režģotiem čuguna pakāpieniem un vara margām. Atlicis šīs vietas pētīšanu, kamēr nebūšu apskrējis, cik iespējams, vairāk telpu, lai gūtu kaut cik vispārēju ieskatu tālāko piedzīvojumu apsvēršanai, es steidzos nokļūt gaiteņa tālajā galā, pavirši ielūkojoties sānu nišās, kur atradu kāpnes, līdzīgas pirmajām, vienīgi ar to starpību, ka dažas no tām veda augšup. Es nekļūdīšos, atzīmējot, ka atstatums no ejas viena gala līdz otram bija 250 pēdas, un, kad es biju pārskrējis visu šo attālumu, tad atskatījies ieraudzīju, ka manis atstātajā gaiteņa galā nekas nav mainījies; tātad neviens netaisījās dzīties man pakaļ.

Tagad es atrados ejas galā, ko taisnā leņķī šķērsoja cita eja, pilnīgi vienāda ar pirmo. Kā pa kreisi, tā pa labi atklājās jauna, vienmuļa perspektīva, tikpat neregulāri iezīmēta sānu iedobumu melnajām svītrām. Šeit mani pārņēma, tā sakot, nolūku līdzsvars, tāpēc ka nevienā no nākamās šķērsejas malām vai spārniem nebija nekādu pazīmju, kas tos atšķirtu citu. no cita, — kas varētu nosacīt izvēli, — tie bija līdz pēdējam sīkumam vienādi. Tādā gadījumā pilnīgi pietiktu ar pogu uz grīdās vai citu kādu nieciņu, lai lēmums «kurp doties» izlēktu no staignā iespaidu līdzsvara. Tāds sīkums derētu par pamudinājumu. Bet, paskatoties uz vienu galu un pagriežoties uz pretējo, bija vienlīdz viegli iedomāties labo pusi par kreiso, kreiso par labo un otrādi. Tas izklausās dīvaini, bet es stāvēju kā sastindzis, skatīdamies apkārt, un man nenāca ne

prātā, ka ēzelis starp divām siena kaudzēm ir mocījies tāpat kā es. Biju gluži kā ieaudzis zemē. Es mēģināju kustēties uz vienu vai uz otru pusi un tūlīt atkal apstājos, sākot no jauna meklēt lēmumu neizlemtajam. Vai maz iespējams aprakstīt šo tīri fizisko smeldzi, savādo un trulo aizkaitinājumu, ko es skaidri apzinājos pat tanī brīdī; bezpalīdzīgi svārstīdamies, jutu, kā, domas aizmiglojot, sāk uzmākties bailes, ka palikšu stāvēt uz mūžiem. Vienīgais glābiņš bija tas, ka es kreiso roku turēju kamzoļa kabatā, grozīdams pirkstos monētu riekšavu. Es izvilku vienu no tām un metu pa kreisi, pūlēdamies izsaukt izšķirīgo gribas piepūli; tā aizripoja, un es devos monētai pakaļ tikai tāpēc, ka to vajadzēja pacelt. Panācis monētu, es devos uz priekšu pa otro gaiteni, šaubās prātodams, vai tā gals nebūs šķērsots līdzīgi pirmajam, no kura es tikko biju spējis aiziet tādā satraukumā, ka vēl tagad dzirdēju savas sirds pukstus.

Taču, nonācis šī gaiteņa galā, redzēju, ka te stāvoklis ir vēl sarežģītāks, — eja beidzās strupceļā, to taisni nogrieza gluži akla siena. Es pagriezos atpakaļ, pētīdams iedobumus sienā, aiz kuriem, tāpat kā agrāk, varēja samanīt tumsā vedošus pakāpienus. Vienā no nišām nebija dzelzs, bet akmens pakāpieni, skaitā pieci; tie veda pie biezām, cieši aizvērtām durvīm, taču, kad es tās pagrūdu, durvis padevās, ielaižot mani tumsā. Uzdedzinājis sērkociņu, ieraudzīju, ka stāvu nelielā, četru sienu iežogotā telpā; gar sienām vijās šauras kāpnes ar maziem laukumiņiem pie eju arkām. Tālāk lielā augstumā stiepās citas, ar šķērstiltiņiem savienotas kāpnes.

Šo vijumu mērķus un izejas es, protams, nevarēju zināt, bet tieši tagad, kad man bija tik bagāta dažādu virzienu izvēle, es nodomāju, ka labi būtu atgriezties. Šī doma likās sevišķi vilinoša, kad nodzisa sērkociņš. Es iededzināju otru, neaizmirsdams izlūkot slēdzi, kas atradās pie durvīm, un pagriezu to. Tādā veidā nodrošinājies ar gaismu, es sāku atkal skatīties augšā, bet te, izlaidis no rokām sērkociņus, noliecos. Kas tas?! Vai man pretim no viņus dzemdinājušā noslēpuma nāca briesmoņi, vai arī es galvu reibinošā ātrumā juku prātā? Jeb vai es murgoju?

Vienā mirklī es sastingu šausmu mokās un izmisumā, mani pārņēma tādi drebuļi, ka es vairs nespēju atliekties, atspiedos ar rokām pret grīdu un nokritu ceļos, iekšēji kaukdams, jo biju pārliecināts, ka nogāzīšos bezdibenī. Tomēr tas nenotika.

Pie savām kājām es ieraudzīju dīvainas būtnes ar bezjēdzīgām acīm un purniem, kas atgādināja drausmīgas maskas. Grīda bija caurspīdīga. Atdūrušās grīdā, pie paša stikla, uz mani blenza neskaitāmas acis ar ļaunu spīdumu; dīvaini izļodzītu kontūru, adatu, spuru, žaunu un dzeloņu loks; dažas vēl neparastākas zivis uzpeldēja no dziļuma kā naglām nospraudīti pūšļi vai rombi. Zivju lēnā gaita, miegainā valstīšanās, nekus-tība, kurā, cauri zaļganajai pustumsai lēkdams un atsperdamies kā bumba, pēkšņi ielauzās kāds lokans, vijīgs ķermenis, — viss likās baigs un mežonīgs. Stingdams es jutu, ka nokritīšu un miršu no elpas trūkuma. Man par laimi, tādējādi saplosītā doma pasteidzās savienot lietu attieksmju pazīmes, un es tūlīt sapratu, ka stāvu uz gigantiska akvārija stikla griestiem, pietiekami bieziem, lai izturētu mana ķermeņa kritienu.

Kad satraukums aprima, es parādīju bolacīgajām zivīm mēli, atriebdamies par acumirklīgo pārbīli, izstiepos un sāku kāri skatīties. Gaisma neapspīdēja visu ūdens masu; ievērojama daļa — apakšējā — grima krēslā, atēnojot mākslīgu grotu un koraļļu sazarojumu ragus. Pāri šai ainavai kustējās medūzas un vēl nezin kas, līdzīgs griestos pakārtiem vīteņu augiem. Zem manis uzpeldēja un atkal grima fantastiski radījumi, zvērojošām acīm un mirdzošām, viscauri dzeloņainām bruņām. Nu es vairs nebaidījos, diezgan izskatījies, piecēlos un devos uz kāpnēm; lēkdams pāri vairākiem pakāpieniem reizē, es nokļuvu augšējā kāpņu laukumiņā un iegāju jaunā ejā.

Te bija tikpat gaišs, cik ejās, ko biju izstaigājis jau agrāk, bet gaiteņa izskats pilnīgi atšķīrās no apakšstāva koridoru krustojumiem. Šī eja ar pelēka, zili dzīslota marmora plāksnēm izklātu grīdu bija ievērojami platāka, bet arī jūtami īsāka; gar tās pilnīgi gludajām sienām visā telpas garumā kā stīgas stiepās porcelāna dzintelēs savērti vadi. Griestus veidoja strē-ļainas rozetes; katras ailes ķīļveidīgajā dobumā mirdzēja pa lampai sarkana vara aplocē. Nekur neaizkavēdamies, es ejas galā nonācu pie diezgan neparasta izskata divdaļu durvīm: tās bija gandrīz tikpat augstas, cik platas, un atveroties abas puses ieslīdēja sienā. Aiz durvīm bija kaut kas līdzīgs liela skapja iekšpusei, kur varētu nostāties trīs cilvēki. Man likās, ka šim būrim ar tumša riekstu koka iekšpusi un mazu, zaļu dīvāniņu vajadzētu dot man atslēgu tālākai rīcībai, — kaut arī noslēpumainu, tomēr atslēgu, jo es nekad nebiju redzējis dīvāniņus tur, kur pēc tiem nebija acīm redzamas vajadzības;

bet, ja dīvāniņš te stāvēja, tad, bez šaubām, savam tiešajam mērķim, proti, lai uz tā nosēstos. Nebija grūti noprast, ka sēdēt šajā strupceļā var tikai gaidot; ko? — man vajadzēja vēl uzzināt. Ne mazāk iespaidīga bija baltu kaula podziņu virkne virs dīvāniņa. Vadīdamies atkal no gluži saprātīga apsvēruma, ka šīs podziņas nevar būt iekārtotas kaitīgām vai vispār bīstamām darbībām, es nolēmu, ka varu tās nospiest, kļūdas gadījumā nebūt neriskējot ar savu galvu, — un pacēlu roku, lai izdarītu mēģinājumus.

Gluži dabiski, ka darbības ar nezināmo steidzina iztēli paredzēt iznākumu, un, jau notēmējis pirkstu, apturēju tā bik stīgo kustību, pēkšņi padomājis: vai visā mājā pēkšņi nesacelsies tracis, neiedārdēsies apdullinošs zvans? Durvju klau-dzoņa, skrejošu kāju rīboņa, kliedzieni: «Kur? Kas? Hei! Šurp!» — to visu es tik dzīvi iztēlojos pilnīgā klusumā ap sevi, ka apsēdos uz dīvāniņa un aizsmēķēju. «N-jā!» es teicu. «Mēs esam tālu tikuši, tēvocīt Gro, jo taisni šinī brīdī jūs mani pieceltu no mana nožēlojamā midzeņa un, iesildījis ar belzienu, liktu iet un dauzīties pie traktiera «Iegriezies pie mums» tumšā loga, «lai dod pudeli» ...» Mani sajūsmināja tas, ka es nekā nesapratu šī nama darīšanās, bet it īpaši pilnīgā nezināmība, kas un kā var notikt pēc stundas . . . dienas . . . minūtes ... kā rotaļā. Manu domu svērtenis taisīja drausmīgus vēzienus, un tam pavērās visdažādākās ainas, ieskaitot pat rūķīšu parādīšanos. Es neatteiktos ieraudzīt virteni rūķīšu, sirmbārdainu. micēs un mantijās, zogamies gar sienu ar viltīgām uguntiņām acīs. Tad mani pārņēma baismas; es apņēmīgi piecēlos un vīrišķīgi nospiedu pogu, gaidīdams, vai neatvērsies sānu siena. Mani tūlīt sašūpoja, būris ar dīvāniņu aizlidoja pa labi tādā ātrumā, ka acumirklī pazuda gaitenis un sāka zibēt starpsienas, gan ieslēdzot mani, gan paverot dažādas ejas, gar kurām es virpuļoju bez apstājas, ieķēries dīvāniņā un truli blenžot šķēršļu un perspektīvu mijā, kas pavērās manu acu priekšā.

Tas viss notika tajā kategoriskajā mašīnas tempā, pret kuru pat iekšēji neviens nespēj protestēt, jo protestēt būtu bezjēdzīgi. Es griezos pa noslēgtu loku milzīgas caurules iekšienē, garām sienu blokiem un ejām, kas pareizos atstatumos mijās tādā ātrumā, ka es neuzdrošinājos izlēkt kādā no nežēlīgi aiz-zibošiem gaiteņiem, kas, uz brīdi parādījušies blakus būrim, nozuda, kā savukārt nozuda biezās sienas starp tiem. Virpuļošana acīm redzot bija ieslēgta uz ilgu laiku, jo tā nesamazi-

nājsf? un, reiz sākusies, turpināja savu gaitu kā dzirnakmens vējainā dienā. Ja ēs zinātu, kā pārtraukt griešanos ap savu asi, es nekavējoties darītu galu šī pārsteiguma baudīšanai, bet katra no deviņām vēl neizmēģinātajām pogām bija man mīkla. Nezin kāpēc domu par apstāšanos modināja apakšējā; un, kad man jau sāka reibt galva, es nolēmu, ka nav iespējams riņķot visu mūžu, un nikni nospiedu šo pogu: lai notiek kas notikdams. Tai pašā brīdī, nepārstādams griezties, būris pa vītnes līniju sāka celties uz augšu; tad pēkšņi šī augšupeja izbeidzās, un mans cietums turpināja virpuļot sienā ar gluži tādu pašu eju un gaiteņu daudzumu. Tad es nospiedu trešo no augšas — un metos lejā, bet, kā ievēroju, mazliet augstāk nekā pirmo reizi, un tikpat nerimtīgi virpuļoju šinī augstumā, līdz kļuva nelabi. Es izmisu. Pēc kārtas, gandrīz neapzinādamies, ko daru, es sāku spiest pogas, kā pagadās, mētādamies uz augšu un leju tvaika vesera ātrumā, līdz nesabikstīju — protams, nejauši — to pogu, kuru vajadzēja nospiest pašā sākumā. Būris apstājās kā zemē ierakts pretim gaitenim nezināmā stāvā, un es grīļodamies izkāpu.

Ja tagad zinātu, kā novest atpakaļ virpuļojošo liftu, es nekavējoties atgrieztos un klauvētu, un lauztos bibliotēkas sienā; bet es nespēju otrreiz pārdzīvot virpuļojošo gūstu un gāju, kur acis rāda, cerēdams uzdurties kaut kādai atklātai telpai. Ap to laiku es biju ļoti noguris. Mans prāts bija aptumšojies; kur es gāju, kur kāpu augšā un lejā, sastapdamies ar sānu un šķērsejām, — to mana atmiņa vairs nespēj attēloties tik dzīvi kā toreiz; es atceros tikai šaurību, gaismu, pagriezienus un kāpnes kā vienu mirdzošu, juceklīgu līniju. Beidzot, nostaigājies tā, ka pēdas sāka svilt, es apsēdos mazas, noslēgtas sānu nišas biezajā ēnā un blenzu gaiteņa pretējā sienā, kur gaiši un tukši šo neprātīgo nakti pavadīja spilgts klusums. Uzmācīgi, līdz galvas sāpēm bija sasprindzināta mana samocītā dzirde, iztēlojoties soļus, čaboņu, visdažādākās skaņas, bet saklausot tikai savu elpu.

Pēkšņi tālas balsis lika man uzlēkt kājās — gāja vairāki cilvēki; no kādas puses, nespēju vēl noteikt; beidzot troksnis kļuva skaidrāks, tas atskanēja pa labi. Es atšķīru, ka iet divi — sieviete un vīrietis. Viņi runāja skopi, ar ilgām pauzēm, vārdi neskaidri atbalsojās velvēs, tāpēc saruna nebija saprotama. Es piespiedos pie sienas ar muguru pret nācējiem un drīz ieraudzīju Ganuveru un blakus viņam Digē. Abi bija satraukti.

Nezinu, vai tas man izlikās jeb vai patiešām tā bija, tikai saimnieka seja blāvoja spriegā, nervozā bālumā, bet sieviete turējās asi un viegli, kā cirtienam pacelts nazis.

Dabiski, ka aiz bailēm tikt atklātam es gaidīju viņus paejam garām, kaut arī kārdinājums parādīties un ziņot par savu klātbūtni bija liels, — es cerēju atkal palikt viens pats uz savu atbildību un, cik vien iespējams, dziļi ierāvos ēnā. Bet, pagājuši garām nišai, kurā es slēpos, Digē un Ganuvers apstājās — apstājās tik tuvu, ka, pabāzis galvu gar stūri, es varēju viņus redzēt gandrīz tieši sev pretim.

Šeit es noskatījos ainā, ko nekad neaizmirsīšu.

Runāja Ganuvers.

Viņš stāvēja, atspiedies ar kreisās rokas pirkstiem pret sienu, lūkojās kaut kur tālumā un tikai retumis paskatījās uz sievieti pavisam slimām acīm. Labo roku viņš turēja paceltu, kustinādams to savu vārdu taktī. Digē, mazāka par viņu augumā, klausījās, viegli novērsusi noliekto galvu ar skumīgu sejas izteiksmi, un bija pašlaik ļoti daiļa — skaistāka nekā tad, kad redzēju viņu pirmo reizi; viņas vaibstos bija kaut kas cilvēcīgs un vienkāršs, bet it kā piespiests, aiz pieklājības vai aprēķina.

— Netveramajā, — teica Ganuvers, turpinādams runāt par nezināmo. — Es it kā atrodos neredzamu līdznācēju pūlī. — Viņam bija gurdena krūšu balss, kas modināja uzmanību un simpātiju. — Bet man ir tā, it kā manas acis būtu aizsietas, un es spiežu — nepārtraukti spiežu neskaitāmas rokas — spiežu līdz pagurumam, jau pārstājis atšķirt — cieta vai mīksta, karsta vai auksta ir roka, kurai es pieskaros; tai pašā laikā es zinu, ka man vajag izvēlēties vienu no tām, un baidos, ka nespēšu to uzminēt.

Viņš apklusa. Digē teica:

— Man smagi to klausīties.

Ganuvera vārdos (viņš vēl bija iereibis, bet turējās stingri) izskanēja neizsakāmas sāpes. Tad bez manas gribas ar mani notika kaut kas savāds, kaut kas tāds, kas neatkārtojās ļoti ilgi — gadus desmit, kamēr nekļuva par dabisku īpašību, — tas stāvoklis, ko es tagad aprakstīšu. Es sāku pārdzīvot runātāju izjūtas, nesaprazdams, ka nesu tās sevī. un tai pašā laikā uztverot tās it kā no malas. Tajā brīdī Digē uzlika roku uz Ganuvera piedurknes, apsverot pauzes ga-

rumu, lai uztvertu, tā sacīt, vajadzīgo un nepalaistu garām īsto laika sprīdi, pēc kura, lai cik netverami mazs būtu šis garīgais mērs, runāt būs jau par vēlu, bet arī ne par matu ātrāk neko nedrīkst izsacīt. Ganuvers klusēdams turpināja redzēt šīs neskaitāmās rokas, par kurām tikko bija runājis, un domāja par rokām vispār, kad viņa skatiens, iztēlojoties spiedienu, apstājās pie Digē baltās rokas. Lai cik īss bija šis skatiens, tas nekavējoties pamodināja Digē iztēlē tādu izjūtu, it kā viņas roka tiešamībā pieskartos neredzamai stīgai: mirklī uztvērusi ritmu, viņa noņēma savu roku no Ganuvera piedurknes un, pastiepusi to ar plaukstu uz augšu, teica skaidrā, pārliecinošā balsī:

— Lūk, šī roka!

Tikko viņa bija to pateikusi, - mana trīskārtējā izjūta par sevi un citiem beidzās. Tagad es saskatīju un sapratu vienīgi to, ko redzēju un dzirdēju. Ganuvers saņēma sievietes roku, lēni ielūkodamies viņas sejā, kā mēs dažkārt pārbaudes pēc no attāluma lasām iespiestu loksni — minot, vietumis lasot vai izlaižot vārdus, lai, sasaistot kopā atminēto, iepītu domas lī nijā arī to, kas bija palicis neizprasts. Tad viņš noliecās un noskūpstīja roku — bez sevišķas aizrautības, taču ļoti nopietni, sacīdams:

— Pateicos. Es pareizi sapratu jūs, labā Digē, un palieku šī brīža varā. Ļausimies straumei.

— Lieliski, — viņa teica, atplaukusi un pietvīkusi, — man ļoti ļoti jūsu žēl. Bez mīlestības ... Cik savādi un labi.

— Bez mīlestības, — viņš atkārtoja, — varbūt tā atnāks . . . Bet, ja arī neatnāks, — ja arī kas ...

— To aizvietos tuvība. Tuvība izaug pēc tam. Es to zinu.

Iestājās klusums.

— Tagad, — teica Ganuvers, — ne vārda par to. Viss jāpatur sevī. Tātad es apsolīju parādīt jums graudu, no kura esmu izaudzis. Lieliski. Es esmu Aladins, bet šī siena, — nu, kā jūs domājat, kas tā par sienu? — Viņš šķita kļuvis jautrāks un sāka smaidīt. — Vai redzat šeit durvis?

— Nē, durvis es šeit neredzu, — atbildēja gaidu ielīksmotā Digē. — Bet zinu, ka tās ir.

— Ir, — teica Ganuvers. -— Tātad ... — Viņš pacēla roku, kaut ko nospieda, un neredzams spēks pacēla sienas vertikālo slāni, atklājot ieeju. Cik vien spēdams es izstiepu kaklu un

konstatēju, ka tas ir daudz garāks, nekā biju domājis. Acis izbolījis un galvu saslējis, es skatījos jaunajā noslēpumainajā telpā, kur iegāja Ganuvers un Digē. Tā bija apgaismota. Drīz es pārliecinājos, ka viņi nav iegājuši kādā ejā, bet apaļā istabā; tās labā puse nebija redzama mana skatiena virziena slīpuma dēļ, bet kreisā puse un centrs, kur abi šie cilvēki apstājās, izrādījās netālu no manis, tāpēc es varēju noklausīties visu sarunu.

Šīs bezlogu istabas grīda un sienas bija apvilktas ar violetu samtu, ap sienām vijās smalks zelta tīkla raksts ar sešstūrainu acojumu. Griestus nevarēju saskatīt. Pa kreisi pie sienas uz zelta rakstiem rotāta staba stāvēja melna statuja — sieviete ar aizsietām acīm, viena viņas kāja ar pirkstgaliem viegli pieskārās spārnotam ritenim, otra bija atmesta atpakaļ. Lejā brīvi izmestām cilpām gulēja dzeltena, spulgojoša ķēde vidējas enkurķēdes resnumā; katrs tās loceklis varēja svērt apmēram divdesmit piecas mārciņas. Es saskaitīju kādus divpadsmit vijumus, katru pieci līdz septiņi soļi garu, bet tad biju spiests aizvērt sasāpējušās acis — tā mirdzēja šī krāšņā trose, tīra kā rīta gaisma, ar karstiem, bezkrāsainiem staru rotaļas punktiem. Likās, ka samts kūp, neizturējis ķēdes žilbinošo liesmu. Tai pašā brīdī ausīs ieskanējās smalka sanoņa, uzmācīga kā oda sīciens, un es uzminēju, ka tas ir — zelts, tīrs zelts, nomests pie kājām sievietei ar aizsietajām acīm.

— Te nu tā ir, — teica Ganuvers, sabāzis rokas kabatās un grūstīdams ar kurpes purngalu smagi atrisušo, dubulto gredzenu. — Simt četrdesmit gadu zem ūdens. Ne rūsas, ne gliemežu, kā tam arī jābūt. Pirons bija ērmīgs jūras laupītājs. Runā, ka viņš vadājis sev līdzi dzejnieku Kastoručo, lai tas apraksta pantos visas viņa cīņas un dzīres, nu, un, protams, daiļavas, kad tādas pagadījās. Šo ķēdi viņš izkala 1777. gadā — piecus gadus pirms tam, kad viņu pakāra. Uz viena no gredzeniem, kā redzat, saglabājies uzraksts: «1777. gada G. aprīlī pēc Jeronima Pirona gribas».

Digē kaut ko teica. Es dzirdēju viņas vārdus, bet nesapratu.

Tā bija kāda dzejas rinda vai izvilkums.

— Jā, — paskaidroja Ganuvers, — es biju, protams, nabags. Es sen biju dzirdējis nostāstu, kā Pirons nocirtis šo zelta ķēdi ar visu enkuru, lai izbēgtu no negaidīti uzbrukušajiem angļu kuģiem. Lūk, arī pēdas, — redziet, šeit ir cirsts, — viņš notupās un pacēla ķēdes galu, rādot pārcirsto gredzenu. — Ne-

jaušlba vai liktenis, kā jums labāk tīk, lika man agrā rītā peldēties pavisam netālu no šīs vietas. Es bridu līdz ceļgaliem pa ūdeni, arvien tālāk no krasta uz dziļumu — un paklupu, aizķēries ar kājas lielo pirkstu aiz kaut kā cieta. Es noliecos un, dūņas jaukdams, izvilku no smiltīm šo mirdzošo, smago ķēdi gandrīz līdz krūtīm, bet bezspēkā nokritu atpakaļ kopā ar to. Tikai gargāle, viļņos šūpodamās, skatījās uz mani ar savu melno aci, domājot varbūt, ka esmu noķēris zivi. Es biju svētlaimīgi noreibis. Es atkal ieraku ķēdi smiltīs un atzīmēju vietu, izlicis krastā akmeņu rindu taisnā līnijā uz savu atklājumu, bet pēc tam, strādājot piecas naktis, pārnesu atradumu mājās.

— Viens!? Kāds spēks tur vajadzīgs!

— Nē, divatā, — brīdi klusējis, atbildēja Ganuvers. — Laukā vilkdami, mēs zāģējām to gabalos ar parastu rokas zāģi. Jā, rokas sāpēja ilgi. Pēc tam gabalus pārnesām spaiņos, uzbēruši tiem virsū gliemežvākus. Tas ilga piecas naktis, un es negulēju šīs piecas naktis, līdz kamēr neatradu tik bagātu un uzticamu cilvēku, kas paņemtu visu šo zeltu ķīlā un pie tam neizpļāpātos. Es gribēju to saglabāt. .. mana .. . mans kompanjons, ķēdi pārnesot, dejoja naktīs uz krasta mēnesnīcā . . .

Viņš apklusa. Silts, domīgs smaids iešķīla gaismu viņa sarūgtinātajā sejā, un viņš noslaucīja šo smaidu, pārvelkot plaukstu no pieres uz leju.

Digē skatījās uz Ganuveru klusēdama, lūpu piekodusi. Viņa bija ļoti bāla, skatienu pievērsusi ķēdei un likās aizklīdusi citā pasaulē, tik nepiedienīga sarunai bija viņas seja, kas atgādināja aklo, kaut gan acīs vīdēja tūkstošiem domu.

— Jūsu . . . kompanjons, — viņa teica ļoti lēni, — atstāja visu ķēdi jums?

Ganuvers pacēla ķēdes galu tik augstu un ar tādu spēku, kādu bija grūti no viņa gaidīt, tad palaida to vaļā.

Trose nogruva smagā strūklā.

— Es neesmu viņu aizmirsis. Viņš nomira, — teica Ganuvers, — tas notika negaidīti. Vispār viņam bija savāds raksturs. Tālāk bija tā. Es ļāvu uzticamam cilvēkam rīkoties ar manu naudu, kā viņš grib, lai es pats būtu brīvs. Pēc gada viņš telegrafēja, ka mans īpašums pieaudzis līdz piecpadsmit miljoniem. Es ceļoju visu šo laiku. Trijos ceļojuma gados es saņēmu vairākus tādus paziņojumus. Šis cilvēks ganīja manu ganāmpulku un vairoja to tik veikli, ka tas izauga pāri piecdesmit miljoniem. Viņš izvārtīja manu zeltu, kur vien gri-

bēja, — naftā, akmeņoglēs, biržas sviedros, kuģu būvniecībā un .. . esmu jau aizmirsis, kur. Es tikai saņēmu telegramas. Kā jums tas patīk?

— Laimīga ķēde, — teica Digē, noliekdamās un mēģinādama pacelt troses galu, bet tikko spēja to pakustināt. — Nevaru.

Viņa atliecās taisni. Ganuvers teica:

— Nestāstiet nevienam, ko šeit redzējāt. Kopš tā laika, kad es to izpirku un saliedēju, jūs esat pirmā, kam to rādu. Tagad iesim. Jā, iesim projām, un es ieslēgšu šo zelta čūsku.

Viņš pagriezās, domādams, ka viņa jau nāk, bet atskatījies jau pa gabalu pasauca vēlreiz:

— Digē!

Viņa staveja, skatīdamas uz Ganuveru cieši, bet tik izklaidīgi, ka Ganuvers neizpratnē nolaida pret viņu pastiepto roku. Pēkšņi viņa aizvēra acis, raudzīja saņemties, bet nepakustējās. Zem viņas melnajām skropstām, kas pacēlās šausmīgi lēni, drebot un mirdzot, pašķīlās drūms skatiens — dī vains, akls spīdums; tas pazibēja tikai īsu mirkli. Digē nolaida galvu, aizsegusi acis ar plaukstu un nopūtusies, saslējās, devās uz priekšu, bet sagrīļojās, un Ganuvers, viņu atbalstīdams, satraukti ielūkojās viņas sejā.

— Kas jums notika? — viņš jautāja.

— Nekas, tāpat. Es ... es iedomājos līķus; ķēdei piekaltus cilvēkus, gūstekņus, ko laida dibenā.

— To darīja Morgans, — teica Ganuvers. — Pirons nebija tik cietsirdīgs, un leģenda to tēlo drīzāk kā untumainu žūpu, ne briesmoni.

Viņi izgāja, siena nolaidās un atkal ieņēma savu vietu, il kā nekad nebūtu kustināta. Runātāji aizgāja uz to pašu pusi, no kuras bija atnākuši. Es jau grasījos noskatīties viņiem pakaļ . . . gribēju paspert soli, bet nespēju. Kājas bija notir pūšas, neklausīja, kā pēc ilgas sēdēšanas neērtā pozā. Griezdamies uz vienas kājas, es kaut kā pacēlu otru un liku to uz priekšu; tā bija smaga un nolaidās kā uz spilvena, neko nejūtot. Pievilcis otru kāju, es redzēju, ka varu virzīties ar desmit asu ātrumu minūtē. Acīs vēl žilbēja zelta mirdzums, viļņiem pārplūdinot redzokļus. Šī burvju vara ilga kādas trīs minūtes un pazuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījusies. Nu es sapratu, kāpēc Digē aizvēra acis, un atcerējos kādu stāstu par sīku franču ierēdni Nacionālās bankas pagrabos, kas, izstai-

gājies starp zelta stieņu grēdām, nekādi nevarēja aiziet, pirms viņam neiedeva glāzi vīna.

— Tad, lūk, kā, — es bezjēdzīgi atkārtoju, iznācis beidzot no slēptuves un klaiņodams pa gaiteni. Tagad es zināju, ka man bija taisnība, dodoties meklējumos. Sieviete pievāks Ga-nuveru, viņš apprecēs Digē. Zelta ķēde izvijās manu acu priekšā, tā līda gar sienām, pinās kājās. Jāuzzina, kur viņš peldējās, kad atrada trosi; varbūt tur vēl palikusi arī mana tiesa. Es izvilku savas zelta monētas. Ļoti ļoti maz! Galva reiba. Es klīdu, ar pūlēm aptverdams, kur un kā nogriežos, reizēm it kā nogrimdams nebūtībā, slikti apjauzdams, ko domāju, un gāju — pats sev svešs, jau pārāk noguris, lai cerētu, ka reiz pienāks gals šai klaiņošanai šaurībā, gaismā un klusumā. Taču mans iekšējais nemiers, jādomā, bija liels, jo caur noguruma murgiem un pārdegušā satraukuma plēnēm es, apstādamies pēkšņi kā bezdibeņa malā, iedomājos, ka esmu ieslēgts un nomaldījies, bet nakts paiet. Mani pārņēma nevis bailes, bet galīgs izmisums, kam bija gluži vienaldzīgi, ka mani šeit pieķers; gandrīz ļimdams tik spēji uzplūdušajā pārgurumā, es apstājos visiem pārējiem līdzīgā strupceļā, nokritu zemē un sāku dauzīties ar kājām pret sienu tā, ka atbalss kaukdama un dārdēdama vēlās pa visām telpām augšā un lejā.

VII

Es nebrīnījos, kad siena izslīdēja no savas vietas un plašas, greznas istabas dziļumā es ieraudzīju Popu, bet aiz viņa — Djuroku raibā rītasvārkā. Djuroks pacēla, bet tūlīt atkal nolaida revolveri, un abi metās pie manis, vilkdami mani aiz rokām un kājām, jo piecelties es nevarēju. Es nolaidos uz krēsla, smējos un no visa spēka situ sev pa ceļgalu.

— Es jums saku, — es ierunājos, — viņi precas! Es redzēju! Tā jaunā sieviete un jūsu saimnieks. Viņš bija iedzēris. Dieva vārds! Noskūpstīja roku. Gods godam! Zelta ķēde guļ tur aiz sienas, četrdesmit pagriezieni aiz četrdesmit ejām. Pats redzēju. Es nokļuvu skapī, un tagad spriediet, kā gribat, bet es jums, Djurok, būšu uzticīgs — un basta!

Gluži pie pašas sejas.es ieraudzīju vīna glāzi. Stikls sitās pret zobiem. Es izdzēru vīnu, pār mani grūstošā miega tumsā vēl paspējis sadzirdēt, ka Djuroks teica:

— Tas nekas, Pop! Sandijs ir saņēmis savu porciju; viņš ir remdējis neizdibinātā slāpes. Nav nekādas jēgas tagad ar viņu runāt.

Kad es atvēru acis, man likās, ka nesamaņas bridis bijis ļoti īss un šķiperis tūlīt noraus man kamzoli, lai aukstums mani piespiestu vēl ātrāk uzlēkt kājās. Tomēr pa gulēšanas laiku nekas nebija pazudis. Dienas gaisma lauzās aizkaru spraugā. Es gulēju uz dīvāna. Popa nebija. Djuroks, galvu noliecis, staigāja pa paklāju un smēķēja.

Atvēris acis un atcerējies notikušo, es atkal tās aizvēru, apdomādams, kā man izturēties, jo nezināju, vai mani lamās vai arī viss beigsies labi. Es tomēr sapratu, ka labāk būt īstam. Es piecēlos sēdus un teicu Djuroka mugurai:

— Esmu vainīgs.

Viņš sarāvās un nosēdās man blakus.

— Sandij, vainīgs jau tu esi gan. Aizmiegot tu murmināji par sarunu bibliotēkā. Man tas ir ļoti svarīgi, tāpēc es nedusmojos. Bet klausies: ja tā ies arī tālāk, tu tiešām zināsi visu. Pastāsti, kas ar tevi notika.

Es gribēju piecelties, Djuroks atgrūda mani ar plaukstu pret pieri, un es atkal nosēdos. Es vēl grimu pirmatnīga miega mutuļos. Miegs kā spīlēs žņaudza visas locītavas, lauzīja žokļus žāvās; un saldums, neizbaudīts saldums gura visos locekļos. Steigšus sakopojis domas un uzsmēķējis, kas bija mans rīta paradums, es izstāstīju, lūkodams atcerēties, cik iespējams, sīki Galueja un Digē sarunu. Ne par ko citu Djuroks tā neizpraš ņāja un nepārprašņāja kā par šo sarunu.

— Tev jāpateicas laimīgam gadījumam, kas atveda tevi šurp, — viņš beidzot piezīmēja, acīm redzami norūpējies, — starp citu, es redzu, ka tev veicas. Vai esi izgulējies?

Djuroks neieklausījās manā atbildē: domās nogrimis, viņš satraukti berzēja pieri; tad piecēlās, sāka atkal staigāt. Kamīna pulksteņa rādītāji bija uz pusastoņiem. Smalks saules stars pa aizkara spraugu šķēla piesmēķēto gaisu. Es sēdēju un skatījos apkārt. Sīs istabas greznība, spoguļi ziloņkaula aplocēs, logu marmora ietvari, griezumiem rotātās krāšņās mēbeles, raibais zīds, daiļuma smaidi zeltaina mirdzuma un zilo tāļu apvizmo-tajās gleznās un Djuroka kājas, kas soļoja pa tepiķiem un zvērādām, — tas viss man šķita pārmērīgs un nogurdināja. Visvieglāk man tagad būtu jūrā, kad stāvi uz klāja, miegdams

acis saules apmirdzēto viļņu asajā spožumā. Viss, uz ko es skatījos, sajūsmināja, bet bija nepierasti.

— Mēs brauksim, Sandij, — pārstājis staigāt, sacīja Djuroks, — pēc tam . . . bet kas par ievadiem? . . . Gribi doties ekspedīcijā? . ..

Domādams, ka viņš piedāvā Āfriku vai citu kādu vietu, kur piedzīvojumu ir tikpat neizsmeļami daudz, cik purvos odu dzēlienu, es sacīju visā dedzībā:

— Jā! Tūkstoškārt «jā»! Zvēru pie leoparda ādas, ka būšu visur, kur jūs.

To teikdams, es uzlēcu kājās. Varbūt viņš uzminēja manas domas, jo gurdi iesmējās.

— Ne tik tālu, kā tu varbūt vēlies, bet «cilvēka sirds valstībā». Valstībā, kur ir tumšs.

— O, es nesaprotu jūs, — es sacīju, skatīdamies gan uz viņa cieši kā spīles sakniebto muti, augstprātīgu un vēlīgu, gan pelēkajām, skadrajām acīm zem bargās pieres. — Bet man tiešām viss vienalga, ja tas jums vajadzīgs.

— Ļoti vajadzīgs, tāpēc ka man liekas, — tu vari būt noderīgs, es jau vakar tevi pētīju. Saki, — cik ilgi jāpeld uz Signālu Kāpām?

Viņš jautāja par Lisas priekšpilsētu, ko tā dēvēja kopš seniem laikiem, kad vēl pilsētas gandrīz nebija, bet uz zemesraga, nosaukta par Signālu Kāpām, akmens stabu galos pa naktīm liesmoja darvas mucas, ko ar koloniālo vienību atļauju iededzināja par zīmi tam, ka kuģi var ienākt Signālu līcī. Tagad Signālu Kāpas bija diezgan apdzīvota vieta ar savu muitnīcu, pastu un citām līdzīgām iestādēm.

— Domāju, ka pietiks ar pusstundu, ja vējš būs labs, — es atbildēju. — Jūs gribat braukt uz turieni?

Viņš neatbildēja, izgāja blakus istabā un pēc krietna laika sprīža atgriezās, ģērbies kā piekrastes iemītnieks, tā ka no viņa aristokrātiskās iznesības bija palikusi tikai seja. Viņš bija ādas kamzolī ar dubultiem atlokiem, sarkanā vestē ar zaļa stikla pogām, šaurā, spīdīgā cepurē, kas atgādināja uz pannas apgāztu kastroli; ap kaklu — rūtaina šalle, bet kājās pāri brūnām kamieļvilnas biksēm — mīksti zābaki ar biezām zolēm. Cilvēki tādās drānās, kā biju to bieži redzējis, ķer aiz vestes pogām no vīna sasarkušus kapteiņus, stāvot krastmalas saulē starp izstieptām tauvām un mucu rindām, un stāsta viņiem,

cik izdevīgi ir firmas «Pērc uz parāda» vai «Apdrošini bez va jadzības» piedāvājumi.

Kamēr es izbrīnā blenzu uz viņu, neuzdrošinādamies, pro tarns, pasmaidīt vai izmest kādu piezīmi, Djuroks piegāja pie sienas starp diviem logiem un pavilka nokārušos auklu. Daļa sienas tūlīt izkrita puslokā, izveidojot plauktu ar dobumu aiz tā, kur uzspīdēja gaisma; aiz sienas sāka dūkt, un es nepaspēju lāgā aptvert, kas noticis, kad blakus nokritušajam plauktam no sienas pacēlās kaut kas līdzīgs galdam ar tasēm, kafijas kannu uz degošas spirta lampiņas, baltmaizi, sviestu, sausiņiem, zivju un gaļas uzkodām, ko laikam bija gatavojuši kādi virtuves burvji — tik daudz trausla apcepuma, sulīgas čurkstoņas un aromāta es samanīju baltajos, zaļu ziedu rakstiem rotātajos traukos. Cukurtrauks atgādināja sudraba kūku. Karotītes, cu kura knaiblītes, servjetes emaljētos gredzenos un konjaks karmīnsarkanā, smalkām zelta vīnogu lapām apvītā karafitē — tas viss parādījās kā saule mākoņu starpā. Djuroks ņēmās pārvietot maģisko būtņu sūtījumu uz lielā galda, runādams:

— Šeit var iztikt bez kalpotājiem. Kā redzi, mūsu saimnieks ir iekārtojies diezgan fantastiski, bet šinī gadījumā vienkārši asprātīgi. Bet pasteigsimies.

Redzēdams, cik ātri un veikli viņš ēd, pildīdams savu un manu glāzi no karafes, kas meta uz galdauta sārtus zaķīšus, es pazaudēju ritmu, ik mirkli man krita gan nazis, gan dakšiņa; kādu brīdi apmulsums mani gandrīz pavisam nobeidza, bet ēstgriba ņēma virsroku, un es tiku galā ar ēdienu ļoti ātri, iz likdamies, ka es steidzos vēl vairāk nekā Djuroks. Tikko es pārstāju pievērst uzmanību savām kustībām, ēšana veicās labāk par labu; es grābu, gremoju, riju, atmetu, uzdzēru un biju visai apmierināts ar sevi. Gremodams es bez mitas domāju par kādu lietu, ko neuzdrošinājos, bet ļoti gribēju pateikt un tomēr varbūt nebūtu pateicis, nepamanījis Djuroks manu neatlaidīgo skatienu.

— Kas ir? — viņš izklaidīgi jautāja, būdams tālu no manis, kaut kur viņam vien pieejamās kalnu galotnēs.

— Kas jūs esat? — es izspēru un sevī noelsos. «Izspruka tomēr!» es rūgti nodomāju. «Nu tikai saturies, Sandij!»

— Es? — Djuroks jautāja dziļā izbrīnā, pievērsis man savu tēraudpelēko skatienu. Viņš sāka smieties un, redzot, ka esmu sastindzis no bailēm, piebilda: — Nekas, nekas! Es tikai

gribētu redzēt, kā tu šito jautājumu uzdosi Estampam. Es atbildēšu tavai vientiesībai. Esmu — šaha spēlmanis.

Par šahu man bija miglains priekšstats, bet gribot negribot apmierinājos ar šo atbildi, jaukdams prātā šaha dēli ar spēļu kauliņiem un kārtīm. «Vārdu sakot — spēlmanis!» es nodomāju bez kādas vilšanās, taisni otrādi — vēl vairāk sajūsminādamies. Spēlmanis — tas nozīmēja velna puiku, ar ķērienu, riska cilvēku. Bet, uzmudināts savā ziņkārē, es taisījos pajautāt vēl kaut ko, kad portjera pavērās un ienāca Pops.

— Varoņi dus, — viņš teica aizkritušā balsi; viņš bija pārguris, bāls no bezmiega un tūlīt ar nemieru paskatījās uz mani. — Blakus personas vēl arvien uz kājām. Tūlīt atnāks Estamps. Varu saderēt, ka viņš brauks jums līdzi. Tu nu gan iztaisīji numuru, Sandij, un tava laime, ka tevi tur nepieķēra. Ganuvers varēja tevi gluži vienkārši nogalināt. Dievs lai tevi pasargā par to pļāpāt! Turies mūsu pusē, bet klusē, ja nu reiz esi iepinies Šinī lieta. Kas tad ar tevi vakar notika?

Es atkal izstāstīju par sarunu bibliotēkā, par liftu, akvāriju un zelta ķēdi.

Nu redziet! — Pops teica Djurokam. — Cilvēks izmisumā gatavs uz visu. Taisni aizvakar viņš manā klātbūtnē to pašu sacīja Digē: «Ja viss turpināsies tādā pašā garā kā tagad, es palūgšu jūs nospēlēt visefektīgāko lomu.» Skaidrs par ko ir runa. Visu acis būs pievērstas viņai, un viņa ar savu slaido, automātisko roku ieslēgs strāvu.

— Tā. Lai ieslēdz! — teica Djuroks. — Kaut arī... jā, es saprotu jūs ...

— Protams! — dedzīgi uztvēra Pops. — Savu mūžu neesmu redzējis cilvēku, kas tā ticētu, būtu tik dziļi pārliecināts. Paskatieties uz viņu, kad viņš ir viens. Šausmas pārņem. Sandij, ejiet uz savu istabu. Kaut arī jūs atkal nomaldīsieties.

— Lai viņš paliek, — teica Djuroks, — viņš mums būs vajadzīgs.

— Vai nav par daudz? — Pops pamīšus skatījās gan uz mani, gan Djuroku. — Starp citu, kā ziniet.

— Kas par apspriedēm bez manis? — parādīdamies jautāja spodrībā mirdzošais Estamps. — Es arī gribu. Uz kurieni jūs pošaties, Djurok?

— Vajag paskatīties. Es pamēģināšu, kaut arī nezinu, kas no tā iznāks.

— Ā! Izlūkgājiens verdošajās tranšejās! Nu, kad mēs parādīsimies — divi tādi viri kā jūs un es, — lieku simtu pret vienpadsmit, ka nenoturēsies pat telegrāfā stabs! Ko?! Jau paēduši? Un iedzēruši? Bet es vēl nekā? Es redzu, ka šis kapteinis te izrīkojas ar jums pēc sava prāta. Vareni, kapteini San-dij! Tu, kā dzirdēju, visu nakti esot racis mīnas šinīs sienās?!

Es iespurcos, jo nespēju apvainoties.

Estamps apsēdās pie galda, saimniekodams un bāzdams mutē visu, kas gadījās pie rokas, kā arī atvieglodams karali.

— Paklausieties, Djurok, es braukšu jums līdzi!

— Es domāju, jūs paliksiet pagaidām pie Ganu vēra, teica Djuroks. — Pie tam, tik kutelīgā lietā .. .

— Jā, īstā laikā iespraust vārdu?

— Nē. Mēs varam samulsināt . . .

— Un sasmīdināt! Uz šīs spītīgās ērces veselību!

— Es runāju nopietni, — uzstāja Djuroks, — man vairāk, patiktos nokārtot šo lietu bez sevišķa trokšņa.

— Kā es ēdu! — Estamps pacēla nokritušo nazi.

— Spriežot pēc visa, ko es zinu, — iebilda Pops, — Es tamps jums ļoti noderēs.

— Protams! — iesaucās jaunais cilvēks, pamirkšķinādams man. — Lūk, arī Sandijs pateiks jums, ka man taisnība. Kāpēc man iejaukties jūsu delikātajā sarunā? Mēs ar Sandijit apsēdīsimies kaut kur krūmiņos un ķersim mušas . . . Vai ne, Sandi j ?

— Ja jūs runājat nopietni, — es atbildēju, tad manas, domas ir tādas: bīstamā lietā katrs cilvēks var tikai noderēt.

— Ko? Dzirdat, Djurok, kapteiņa balsi? Kā viņš to pateica!

— Bet kāpēc jūs domājat par kaut kādām briesmām? — nopietni jautāja Pops.

Tagad es atbildētu, ka briesmas bija nepieciešamas manam dvēseles līdzsvaram. «Degoša galva un vēsa roka,» — kā sacīts Pelegrīnas dziesmā. Es vēl teiktu, ka visi šie vārdi, mājieni gatavošanās, pārģērbšanās un zelta ķēdes slēpj sevī briesmas, tāpat kā piens saistās ar garlaicību, grāmatas —- ar klusēšanu, putns — ar lidojumu; bet toreiz man viss neskaidrais bija skaidrs bez pierādījumiem.

— Tāpēc, ka saruna ir tāda, — es teicu, — un, zvēru pie* handšpuga, nevajag uzdot jautājumus tam, kam vismazāk zināms. Es nejautāšu nekā. Es darīšu savu darbu, darīšu visu ko jūs gribēsiet.

— Tādā gadījumā jums jāpārģērbjas, — Djuroks teica Estampam. — Ejiet manā guļamistabā, tur šis tas atradīsies. — Un viņš aizveda Estampu, tad atgriezās un sāka runāt ar Popu valodā, ko es nesapratu.

Nezinādams, ko viņi darīs Signālu Kāpās, es pa to laiku domās aizklīdu uz turieni, jo pazinu šo vietu kopš bērnības. Jā, es tur kāvos ar puikām un ienīdu viņu paņēmienu grūst acīs ieplestus pirkstus. Es nicināju šīs cietsirdīgās, necilvēcīgās viltības, jo uzskatīju, ka tiešs, spēcīgs sitiens pazodē ir labāks par visiem huligānu izdomas smalkumiem. Par Signālu Kāpām bija paruna: «Kāpās ari diena ir — nakts.» Tur dzīvoja vāji, dzīslaini, bāli cilvēki ar bezkrāsainām acīm un greizām mutēm. Viņiem bija savi tikumi, pasaules uzskati, savs dīvains patriotisms. Visveiklākie un bīstamākie zagļi mitinājās Signālu Kāpās; tur zēla žūpība, kontrabanda un zagļu apvienības — veselas pieaugušu puišu brālības, katra ar savu vadoni. Es pazinu kādu matrozi no Signālu Kāpām — tas bija izblīdis vīrs ar mazām, asām trīsstūrainām ačelēm; viņš nekad nesmaidīja un nešķīrās no naža. Neviens nepūlējās apgāzt pastāvošo uzskatu, ka ar šiem ļaudīm labāk neielaisties. Matro zis, par kuru es runāju, izturējās ar nicīgu naidīgumu pret visu, kas nenotika Kāpās, un, ja kāds ar viņu strīdējās, viņš pretīgi bālēja un smaidīja tik briesmīgi, ka pārgāja katra patika turpināt strīdu. Viņš staigāja allaž viens, lēni, mazliet zvalstīdamies, rokas kabatās sabāzis, cieši aplūkodams un pavadīdams ar skatienu katru, kas pavērās viņa izblīdušajā sejā, it kā gribētu apstādināt un vārdu pa vārdam uzsākt ķildu. Viņa mūžīgie teicieni bija: «Pie mums tur...», «mēs tā nedarām», «kas mums par daļu» un tamlīdzīgi, tāpēc likās, ka viņš ir dzimis tūkstošiem jūdžu tālumā no Lisas, spītīgā muļķu zemē, kur, krūtis izriezuši, staigā lielībnieki ar nažiem azotēs.

Pēc brīža parādījās Estamps zilā kurinātāja mundierī un biksēs, ar nobružātu naģeni galvā; viņš gāja taisni pie spoguļa, aplūkodams sevi no galvas līdz kājām.

Tāda pārģērbšanās mani ļoti ieinteresēja, taču man nepietika drosmes jautāt, ko mēs trīs darīsim Kāpās. Likās, ka priekšā stāv trakas lietas. Es turējos cik spēdams bargi un cienīgi un skatījos apkārt ar sarauktu pieri. Beidzot Pops paziņoja, ka ir jau deviņi, bet Djuroks — ka laiks doties ceļā, un mēs izgājām tukšo, krāšņo sienu gaišajā klusumā, pagājām garām mums pretim traucošu perspektīvu mirdzumam, kas

mulsināja acis, līdz iznācām pie vītņu kāpnēm. Reizēm es kādā lielā spogulī ieraudzīju sevi, tas ir, vidēja auguma jaunekli ar tumšiem, gludi atpakaļ atsukātiem matiem. Acīm redzot manam tērpam nebija vajadzīgas pārmaiņas, tas bija vienkāršs: kamzolis, jaunas, izturīgas kurpes un pelēka žokejcepure.

Kad biju jau pietiekami ilgi nodzīvojis, es ievēroju, ka mūsu atmiņa vislabāk aptver taisnus virzienus, piemēram, ielu; priekšstats par vienkāršu dzīvokli (ja tas nav jūsu), kad esat bijis tur tikai vienu reizi un pēc tam raugāt atcerēties priekšmetu un istabu izkārtojumu, ir jau pa pusei jūsu personīgie vingrinājumi arhitektūrā un iekārtā, jo, atkal nokļuvuši šajā vietā, jūs visu redzat savādāk. Ko gan teikt par Ganuvera gi gantisko pili, kur es, brīnuma un apjukuma plosīts, šaudījos kā spāre starp lampu ugunīm sarežģītās un greznās telpās? Dabiski, ka es miglaini atcerējos tās ēkas daļas, kurās biju spiests patstāvīgi iedziļināties, — tur, kur es sekoju citiem, es iegaumēju vienīgi kāpņu un sienu jucekli.

Kad mēs nokāpām pa pēdējiem pakāpieniem, Djuroks paņēma no Popa garu atslēgu un iesprauda to režģotu dzelzs durvju slēdzenē; durvis pavērās uz pustumšu kanālu zem akmens arkas. Pie laukuma starp citām laivām stāvēja kāda buru laiva, mēs iekāpām tajā. Djuroks steidzās; es, pareizi aptvēris, ka mūs gaida steidzams darbs, tūlīt ņēmu airus un atraisīju buras. Pops iedeva man revolveri; noslēpis to, es piepūtos lepnumā kā sēne pēc lietus. Tad mani priekšnieki pamāja viens otram ar roku. Pops aizgāja, un mēs izairējāmies no drēgno sienu spraugas brīvos ūdeņos, atstājot aiz muguras krūmiem apaugušo akmens arku. Es pacēlu buras. Kad laiva attālinājās no krasta, es sapratu, kāpēc esam izpeldējuši no šīs žurku ostas, nevis no pils galvenās piestātnes: šeit mūs neviens nevarēja ieraudzīt.

VIII

Šinī karstajā rītā gaiss bija skaidrs, tāpēc Signālu Kāpu celtņu līnijas viņā pusē bija labi redzamas. Laiva vieglajā vējā uzņēma pieklājīgu ātrumu. Estamps stūrēja uz punktu, ko viņam bija norādījis Djuroks; pēc tam mēs visi uzsmēķējām, un Djuroks man teica, lai es stingri klusēju ne vien par visu, kas var atgadīties kāpās, bet arī par pašu braucienu.

— Izgrozies, ka zini, ja kāds uzplijas ar jautājumiem, bet vislabākais — saki, ka biji viens, staigāji, bet par mums neko nezini.

— Samelošu, esiet mierīgi, — es atbildēju, — un vispār — varat uz mani pilnīgi paļauties. Es jūs neiegāzīšu.

Man par brīnumu, Estamps mani vairs neķircināja. Viņš gluži mierīgi paņēma no manis sērkociņus, kad es viņam tos atdevu, un pat nepamirkšķināja, kā mēdza to darīt katrā izdevīgā gadījumā; vispār viņš bija tik nopietns, cik vien viņa raksturam tas iespējams. Drīz tomēr viņam apnika klusēt, un viņš sāka ātri bērt pantiņus, taču, ievērojis, ka neviens nesmejas, nopūtās un iegrima domās. Pa to laiku Djuroks iztaujāja mani par Signālu Kāpām.

Kā es drīz sapratu, viņu interesēja Kāpu iemītnieku nodarbošanās un vai taisnība, ka par šo vietu klīst ļaunas valodas.

Vistīrākie rīkļurāvēji, — es dedzīgi apstiprināju, — tādi blēži, ka nedod dievs! Bīstami ļaudis, nav ko runāt. — Ja es šo briesmīgo raksturojumu būtu uz pusi saīsinājis, ari tad tajā būtu trīs ceturtdaļas patiesības, jo Lisas cietumos astoņdesmit procenti ieslodzīto bija dzimuši Kāpās .. .

Vispār, kā es jau teicu, Signālu Kāpas bija cietsirdīgu paradumu un savādas greizsirdības zeme, kuru dēļ katrs, kas nedzīvoja Kāpās, bija saprotams un dabisks ienaidnieks. Kā tas bija noticis un kad sācies, grūti pateikt, bet naids pret pilsētu un pilsētniekiem bija laidis tik dziļas saknes Kāpu iemītnieku sirdīs, ka reti kāds, pārvācies no pilsētas uz Signālu Kāpām, varēja tur iedzīvoties. Es trīs reizes biju kāvies ar turienes jaunatni bez kāda iemesla — vienīgi tādēļ, ka biju no pilsētas un puiši man «piekasījās».

Visu to bez īstas prasmes un sevišķa smalkuma es izklāstīju Djurokam, nesaprazdams, kāds labums viņam varētu būt no ziņām par šo pasauli — pilnīgi svešu tai, kurā dzīvoja viņš.

Beidzot viņš atstājās no manis un sāka runāt ar Estampu. Nebija nekādas nozīmes ieklausīties, jo es gan sapratu vārdus, bet nespēju tiem piešķirt nekādu skaidru jēgu. «Sarežģīts stāvoklis,» teica Estamps. «Ko mēs atrežģīsim,» iebilda Djuroks. «Uz ko jūs cerat?» — «Uz to pašu, uz ko cerēja viņš.» — Bet tur var būt nopietnāki iemesli, nekā jūs domājat.» — Visu uzzināsim.» — «Tomēr Digē ...» Es nedzirdēju teikuma beigas. «Cik jūs gan vēl esat jauns!» — «Nē, taisnība,» kaut ko uztiepa Estamps, «taisnība, ka to nevar ne iedomāties.» —

«Es nespriedu pēc viņas,» sacīja Djuroks, «es varbūt pats kļūdītos, bet Tomsona un Galueja psihiskais aromāts ir diezgan skaidrs.»

Šī saruna, balsī izteiktas pārdomas par kaut ko viņiem labi zināmu turpinājās līdz Signālu Kāpu krastam. Taču es neatradu sarunā nekādu izskaidrojumu notiekošajam. Pagaidām par to nebija laika domāt, jo mēs bijām atbraukuši un izkāpām, atstādami Estampu sargāt laivu. Es nemanīju, ka viņš sevišķi priecātos par piespiesto bezdarbību. Viņi vienojās tā: līdzko noskaidrosies tālākais stāvoklis nezināmajā lietā, Djuroks atsūtīs mani ar zīmīti, kuru izlasījis, Estamps zinās, vai viņam palikt laivā vai arī pievienoties mums.

— Taču kāpēc jūs neņemat mani, bet šo puiku? — sausi jautāja Estamps. — Es runāju nopietni. Var nonākt līdz kautiņam, un jūs nenoliegsiet, ka šādā lietā man var būt sava nozīme.

— Daudzu apsvērumu dēļ, — atbildēja Djuroks. — Un šo apsvērumu dēļ man pašlaik ir vajadzīgs paklausīgs, dzīvs izpalīgs, nevis līdzvērtīgs loceklis — kā jūs.

— Var jau būt, — teica Estamps. — Sandij, tā kā tu esi paklausīgs. Un dzīvs. Pielūko!

Es sapratu, ka viņš ir sapīcis, bet nelikos manīt, jo arī pats justos visai skābi viņa vietā.

— Nu. ejam, — teica Djuroks, un mēs devāmies uz priekšu, taču drīz mums vajadzēja uz brīdi apstāties.

Krasts šinī vielā bija akmeņaina nogāze ar namiem un zaļiem kokiem augšā. Pie ūdens gulēja apgāztas laivas, žāvējās tīkli. Šeit jau klaiņoja daži baskājailii vīri salmu cepurēs. Pietika ieskatīties viņu bālajās, bārdas rugājiem noaugušajās sejās, lai tūlīt noslēgtos sevī. Pametuši savas nodarbības, viņi stāvēja pa gabaliņu no mums, klusi sarunājoties savā starpā un noskatīdamies, kas mēs tādi esam un ko darām. Viņu tukšās, piemiegtās acis pauda neslēptu naidīgumu.

Estamps, pabraucis tālāk, izmeta enkuru un skatījās uz mums, rokas starp ceļgaliem nokāris. No ļaužu grupas krastmalā nošķīrās garš vīrs ar šauru seju un, roku pavicinājis, uzsauca:

— No kurienes, vecais?

Djuroks miermīlīgi pasmaidīja un klusēdams gāja uz priekšu; blakus viņam soļoju es. Pēkšņi cits puisis ar nekaunīgu. trulu seju skriešus metās pie mums, bet kādu piecu soļu

&

«atstatumā sastinga kā zemē ierakts, aukstasinīgi nospļāvās un uz vienas kājas aizlēca atpakaļ, otru pēdu rokā turēdams.

Tad mēs apstājāmies. Djuroks pagriezās pret skrandaiņu baru un, rokas kabatās sabāzis, sāka klusēdams skatīties. Likās, ka viņa skatiens izdzenā pūli. Paņirgājušies savā starpā, šie cilvēki atgriezās pie saviem tikliem un laivām, izlikdamies, ka mūs vairs neievēro. Mēs uzkāpām krastā un nogriezāmies tukšā, šaurā ielā.

Tā veda gar dārziem, gar saules sakarsēta balta un dzeltena akmens vienstāva namiem. Apkārt staigāja no pagalmiem izklīduši gaiļi un vistas, aiz zemajām smilšakmens sētām skanēja balsis — smiekli, lamas, apnicīgi, stiepti saucieni. Rēja suņi, dziedāja gaiļi. Beidzot sāka parādīties garāmgājēji: līka vecene, pusaudži, žūpa ar nokārtu galvu, sievietes ar groziem, viri pajūgos. Viņi skatījās uz mums ar mazliet ieplestām acīm un pagāja garām kā jau jebkurš cits garāmgājējs, taču kādu gabaliņu no mums apstājās; atskatījies es redzēju viņu nekustīgos stāvus, kas noraudzījās mums pakaļ saspringti un drūmi. Nogriezušies pa dažām šķērsielām, kur reizēm pārgājām gravām pārmestus tiltiņus, mēs aptājāmies pie smagiem vārtiem. Māja atradās pagalma vidū; uz akmens sētas, pār kuru es varēju ieskatīties pagalmā, saulē žuva lupatas un kājslauķi.

— Lūk, šeit, — sacīja Djuroks, skatīdamies uz dakstiņu jumtu, — šī ir tā māja. Es tūlīt pazinu to pēc lielā koka pagalmā, kā man bija stāstīts.

— Ļoti labi, — es teicu, neredzēdams iemesla sacīt kaut ko citu.

— Nu, ejam, — sacīja Djuroks, un es viņam pa pēdām sekoju pagalmā.

Izpildīdams ierindas pienākumus, es turējos zināmā attālumā no Djuroka, bet viņš izgāja pagalma vidū un, apkārt skatīdamies, apstājās. Uz akmens pie sliekšņa sēdēja virs un lāpīja mučeli; sieviete izžāva veļu. Pie samazgu bedres rakņājās gadus sešus vecs puišelis.

Līdz ar mūsu parādīšanos vienā mirklī iedegās ziņkārība. Logos pabāzās jocīgas galvas; sievietes, muti ieplētušas, iz skrēja uz sliekšņa un blenza tik cieši kā uz pastnieku.

Djuroks, labi apskatījies, devās uz vienstāva flīģeli pagalma dziļumā. Mēs apstājāmies nojumes ēnā pie trim logiem ar

baltiem aizkariņiem. Milzīga roka pacēla aizkaru, un es ieraudzīju gluži kā bullim izvelbtu aci, kas miegaini ieplestiem plakstiem raudzījās uz diviem svešiniekiem.

— Uz šejieni, draugs? — jautāja acs. — Pie manis, vai?

— Jūs esat Varrens? — vaicāja Djuroks.

— Esmu gan. Ko vēlaties?

— Neko sevišķu, — Djuroks atbildēja gluži mierīgi. — Ja šeit dzīvo meitene, ko sauc Mollija Varrena, un ja viņa ir mājās, es gribu viņu redzēt.

Skaidra lieta! Es jau paredzēju, ka runa būs par sievieti, lai arī meiteni — viss vienalga! Nu sakiet, — kāpēc man bija tik cieša, nelokāma pārliecība, ka, tikko mēs aizbrauksim, parādīsies sieviete? Ne velti Estampa vārdi par «iecirtīgo ērci» modināja manī aizdomas par kaut ko tādu. Tikai tagad es sapratu, ka esmu uzminējis to, ko gaidīju.

Acs iedegās, izbrīnījās, pierāvās, lai dotu vietu otrai acij: abas šīs acis, spriežot pēc to izteiksmes, nesolīja priecīgu tikšanos. Roka nolaida aizkaru, pamājot ar pirkstu.

— Nāciet iekšā, — šis cilvēks teica aizžņaugtā, nedabiskā balsī, kas bija vēl nepatīkamāka tāpēc, ka skanēja velnišķi mierīgi. — Nāciet vien iekšā, draugs!

Mēs iegriezāmies mazā gaitenī un pieklauvējām pie durvīm kreisajā pusē.

— Iekšā, — maigi atkārtoja tā pati mierīgā balss, un mēs ienācām istabā. Starp logu un galdu stāvēja cilvēks kreklā un strīpainās biksēs — cilvēks kā jau cilvēks, vidēja auguma, acīm redzami spēcīgs, ar tumšiem, gludiem matiem, resnu kaklu im ielauztu degunu, kura gals slējās kā zara stumbenis. Viņš uzvilka kabatas pulksteni un pacēla to pie auss.

— Molliju? — viņš jautāja.

Djuroks atkārtoja, ka vēlas redzēt Molliju.

Varrens apgāja ap galdu un cieši ielūkojās Djurokam acīs.

— Atmetiet šo domu, — viņš teica. — Atsakieties no šīs savas iedomas. Tā jums velti nepaies.

— Iedomu man nekādu nav, man tikai jānodod uzdevums jūsu māsai.

Djuroks runāja ļoti pieklājīgi un pavisam mierīgi. Es pētīju Varrenu. Viņa māsu es iztēlojos līdzīgu viņam un sadrūmu.

— Kas tas par uzdevumu? — prasīja Varrens, atkal ņemdams pulksteni un bezmērķīgi celdams to pie auss. Man jāzina, kas par lietu.

— Vai nebūtu vienkāršāk, — iebilda Djuroks, — pasaukt meiteni?

— Vai tādā gadījumā jums nebūtu vienkāršāk iziet laukā un pievērt aiz sevis durvis?! — noteica Varrens un sāka smagi elpot. Tanī pašā laikā viņš tuvojās Djurokam, taustīdams ar skatieniem viņa augumu. — Kas tā par masku balli? Jūs domājat, ka es neatšķiršu kurinātāju vai matrozi no tāda uzpūtīga idiota kā jūs? Kāpēc esat atnācis? Ko jums vajag no Mol-lijas?

Redzot, cik drausmīgi nobālēja Djuroks, es nodomāju, ka nu šī lieta ir galā, pienācis laiks šaut no revolvera, un attiecīgi sagatavojos. Bet Djuroks tikai nopūtās. Uz īsu brīdi viņa seja iekrita no drausmīgās piespiešanās, un es dzirdēju atkal to pašu mierīgo, dziļo balsi.

— Es būtu varējis jums atbildēt uz visiem, gandrīz visiem jautājumiem, bet tagad neteikšu neko. Es tikai vaicāju: vai Molli ja Varrena ir mājās?

Pēdējos vārdus viņš pateica tik skaļi, ka tos varēja dzirdēt cauri puspavērtajām durvīm uz blakus istabu ja tur kāds bija. Uz Varrena pieres izspiedās dzīslu raksts.

— Varat nerunāt! — viņš kliedza. — Jūs uzsūtīja, un zinu arī, kas: tas iznirelis miljonārs! Lasieties projām! Mollijas nav. Viņa ir aizbraukusi. Mēģiniet tikai meklēt, un, zvēru pie sātana galvaskausa, mēs salauzīsim jums visus kaulus!

Roku kratīdams, viņš pastiepa to niknā draudā. Djuroks strauji satvēra Varrena roku virs locītavas, palieca uz leju un . .. un es negaidīti ieraudzīju, ka dzīvokļa saimnieks ar trakumu un sāpēm sejā nogāžas uz viena ceļa, ar otru roku tvarstīdams Djuroku. Djuroks saķēra arī šo otru Varrena roku un sapurināja to — uz leju, tad — atpakaļ. Varrens nokrita uz elkoņa saviebies, aizvērtām acīm, seju slēpdams.

Djuroks saberzēja plaukstas, tad paskatījās uz Varrenu. kas vēl arvien gulēja zemē.

— Tas bija nepieciešami, — viņš teica, — citreiz būsiet uzmanīgāks. Sandij, ejam!

Ar lielisku baudījumu guvuša skatītāja sajūsmu es dievinādams devos viņam pakaļ. Biju daudz dzirdējis par spēkavīriem, bet pirmo reizi redzēju stipru cilvēku, kas ārēji nelikās stiprs, tik stiprs. Es viss kvēloju, gavilēju, no satraukuma nejuzdams zemi zem kājām. Ja tāds ir mūsu gailu sākums, kā tad vēl nebūs tālāk?

— Baidos, ka būšu salauzis viņam roku, — sacīja Djuroks, kad mēs izgājām uz ielas.

— Gan jau saaugs! — es atsaucos, nevēlēdamies maitāt iespaidu ne ar kādiem apsvērumiem. — Mēs meklējam Molli ju?

Šis bridis bija tuvinājis mūs kopīgā saviļņojumā, un es jutu, ka tagad man ir tiesības kaut ko zināt. To pašu acīm redzot atzina arī Djuroks, jo vienkārši kā līdzīgam atbildēja:

— Notiek sarežģītas lietas: Mollija un Ganuvers ir sen pazīstami, Ganuvers viņu ļoti mīl, bet ar viņu kaut kas ir noticis. Vismaz rītdienas svētkos viņai vajadzētu būt, taču no viņas jau divus mēnešus nav ne vēsts, bet pirms tam viņa uzrakstīja, ka atsākās kļūt par Ganuvera sievu un aizbrauc. Neko nepaskaidrodama.

Viņš izteicās tik noslēgti, ka es sapratu viņa nevēlēšanos ielaisties sīkumos. Bet viņa vārdi pēkšņi sasildīja manu sirdi un pildīja to ar pateicību.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, — es teicu cik varēdams klusi. Viņš pagriezās un iesmējās.

— Par ko? Tu gan esi muļķītis, Sandij! Cik tev gadu?

— Sešpadsmit, — es atbildēju, — bet drīz būs septiņpadsmit.

— Tūlīt var redzēt, ka tu esi īsts vīrietis, — viņš piezīmēja, un, lai cik rupjš bija šis glaims, es nokrekstējos, aplaimots pāri mēram. Tagad Djuroks varētu bez bažām par nepaklausību pavēlēt man četrrāpus apiet visu līci.

Kad bijām nonākuši līdz stūrim, Djuroks paskatījās atpakaļ un apstājās. Paskatījos arī es. Drīz vārtos parādījās Var-rens. Mēs paslēpāmies aiz stūra, tā ka viņš nevarēja mūs ieraudzīt, bet pats bija redzams caur zariem pāri sētai. Varrens palūkojās uz abām pusēm un žigli devās uz tiltiņu, kas pāri gravai veda uz šķērsieliņas otru pusi.

Tikko viņš pazuda, no tiem pašiem vārtiem izskrēja baskā-jaina meitene ar lakatā sasietu vaigu un steigšus nāca uz mūsu pusi. Viņas blēdīgajā sejā bija redzama vilšanās, bet, atskrējusi līdz stūrim un ieraudzījusi mūs, viņa sastinga uz vietas ar atvērtu muti, tad pameta šķību skatienu, slinki pagājās uz priekšu un tūlīt atkal atgriezās.

— Jūs meklējat Molliju? — viņa noslēpumaini jautāja.

— Jūs uzminējāt, — atbildēja Djuroks, un es tūlīt aptvēru, ka mums radusies izdevība kaut ko izdibināt.

— Es neuzminēju, bet dzirdēju, — teica šī jaunkundze ar lielajiem vaigu kauliem (es jau bija gatavs iekaukties izmisumā, kad viņa sacīs: «Tā esmu es, — ar ko varu pakalpot?»), vicinādama rokas tā, it kā tvarstītu zirnekļa tīklu. — Redziet, ko es jums pasacīšu: šeit viņas patiešām nav, bet viņa tagad ir bordinghauzā, pie savas māsas. Ejiet, — meiča pamāja ar roku, — tur pa krastu. Jums jānoiet tikai viena jūdze. Jūs redzēsiet zilu jumtu un karogu kārtī. Varrens tikko uz turieni aizskrēja un droši vien gatavo kādas nelietības, tāpēc steidzieties.

— Pateicos, labā dvēsele, — teica Djuroks. — Tātad vēl ne viss ir pret mums.

— Es neesmu pret, — iebilda jaunā būtne, — bet taisni otrādi. Viņi izrīkojas ar meiteni, kā vien grib; ļoti žēl meitenes, ja neviens neiejauksies, viņu aprīs.

— Aprīs? — jautāja Djuroks.

— Vai tad jūs nepazīstat Lemarenu? — Balsī izskanēja pērkonīgs pārmetums.

— Nē, nepazīstam.

—1 Nu, tas ir garš stāsts. Viņa pati jums pastāstīs. Es iešu; ja mani ieraudzīs ar jums . ..

Skuķe palēcās un nozuda aiz stūra, bet mēs, tūdaļ sekodami viņas norādījumam, cik vien ātri spēdami skriešus metāmies lejā uz krastu, kur, kā redzējām, mums vajadzēja apiet nelielu zemesragu labajā pusē no Signālu Kāpām.

Mēs, protams, varētu izzināt taisnāko ceļu un iet pa cietu zemi, nevis slideniem krasta oļiem, bet, kā pareizi norādīja Djuroks, šajos apstākļos nebija izdevīgi rādīties ielās.

Pa labi kraujā zaļoja mežs, pa kreisi rīta saulē mirguļoja skaistā jūra, bet vējš, par laimi, pūta no muguras. Es biju priecīgs, ka eju pa krastu. Pa oļiem šalkodamas šāvās zaļu viļņu mēles un, putu lūpām ar klusumu čukstēdamās, slīdēja atpakaļ. Apgājuši zemesragu, mēs tālu pakalnu mēļajā izliekuma ieraudzījām zilu jumtu ar karoga strēbti, un tikai tad es atcerējos, ka Estamps gaida vēstis. To pašu acīm redzot nodomāja arī Djuroks, jo teica:

— Estamps pacietīsies; tas, kas mās gaida, ir svarīgāks par viņu. — Taču, kā jūs pēc tam redzēsiet, ar Estampu iznāca savādāk.

Aiz zemesraga vējš nostājās, un es saklausīju tikko dzirdamus, vieglus klavieru akordus. Tie bija skaidri un vienkārši kā klajumu vējš. Djuroks pēkšņi apstājās, tad sāka iet lēnāk, galvu nodūris, ar aizvērtām acīm. Es nodomāju, ka viņš ir apžilbis no balto oļu aklā spožuma; viņš lēni pasmaidīja, acis neatvērdams, tad apstājās vēlreiz — ar mazliet paceltu roku. Es nezināju, ko viņš domā. Viņa acis pēkšņi atvērās, viņš ieraudzīja mani, bet vēl arvien skatījās ļoti izklaidīgi, kā no tāluma; beidzot, ievērojis, ka esmu izbrīnījies, Djuroks pagriezās un, neko neteikdams, devās tālāk.

Sviedriem noplūduši, mēs sasniedzām mājas pavēni. Jūras pusē ap fasādi stiepās divstāvu terase ar audekla nojumēm: šaura, tukša siena ar mazu lodziņu bija pavērsta pret mums, bet ieeja acīm redzot atradās meža pusē. Tagad mums vajadzēja uzzināt, kas tas ir par bordinghauzu un kas tur dzīvo.

Muzikants bija beidzis savu liego motīvu un sāka bārstīt skaņas no saasinātiem treļļiem līdz dobjai murdoņai basā, tad atkal atpakaļ — visu ļoti ātri. Beidzot viņš vairākas reizes skaļi iecirta piekrastes rīta burvīgajā klusumā vienmuļu akordu un tad, likās, pazuda.

— Tā tik ir būšana! — no augšējās terases atskanēja sēcoša, norūpējusies balss. Es atstāju pudelē degvīnu par pirksta tiesu virs etiķetes, bet tagad tas ir zem etiķetes. Jūs to izdzērāt, Bili?

— Es nu dzeršu svešu šņabi, — drūmi un cildeni atteica Bills. — Es tikai padomāju, vai tas nav etiķis, un mazliet samērcēju kabatas lakatiņu, jo man ir migrēna.

— Labāk jūs nenoņemtos ar migrēnām, bet iemācītos ... — Kad mēs jau bijām pa taciņu nonākuši mājas otrā pusē, ķilda saplūda neskaidrā balsu divkaujā, bet mūsu priekšā pavērās ieeja ar kāpnēm. Tuvāk stūrim bija otras durvis.

Starp retiem, ļoti augstiem un ēnainiem kokiem, kas auga visapkārt mājai un tālāk saplūda ar biezo mežu, vienīgais cilvēks, ko mēs tur ieraudzījām, ne gluži uzreiz mūs ievēroja. Vai tā bija jauna sieviete vai skuķis? — es nevarēju tūlīt pateikt, bet nospriedu, ka skuķis. Viņa basām kājām staigāja pa zālienu, galvu noliekusi un rokas aiz muguras salikusi, ar tādu izskatu, kā cilvēks staigā turp un atpakaļ pa savu istabu. Zem

ло

koka uz zemē ierakta staba stāvēja apaļš, ar galdautu pārsegts galds, bet uz tā — sagrafēts papīrs, zīmulis, gludeklis, veseris un kaudzīte riekstu. Meitenes vienīgais apģērbs bija brūni svārki un plecos uzmests viegls, balts lakats ar zilu apmali. Viņas ļoti biezajos, nevīžīgi savītajos matos bija saspraustas garas matadatas.

Pastaigājusi viņa negribīgi nosēdās pie galda, kaut ko ierakstīja sagrafētajā papīrā, tad iemiedza gludekli starp ceļgaliem un sāka ar veseri skaldīt uz tā riekstus.

— Sveicināti, — sacīja Djuroks, piegājis viņai klāt. — Man teica, ka šeit dzīvojot Molli ja Varrena.

Viņa pagriezās tik strauji, ka visa riekstu skaldīšanas ierīce izkrita zālē, tad izslējās, piecēlās kājās un, mazliet nobālusi, pārsteigumā pacēla roku. Viņas ļoti izteiksmīgajai, smalkajai, drusku sērīgajai sejai pārskrēja dažas dīvainas, neviļas kustības. Tūlīt viņa pienāca mums klāt, lēni, bet tomēr it kā vēja pūsmas pasviesta.

— Mollija Varrena! — sacīja meitene, it kā apdomādama kaut ko, un pēkšņi ugunīgi nosarka. — Lūdzu, nāciet man līdzi, es viņai pateikšu.

Viņa aizskrēja, pirkstus klakšķinādama, bet mēs, viņai sekojot, nokļuvām nelielā istabā, kur bija šauri no daudzajām lādēm un sliktām, bet tīrām mēbelēm. Nepievēršot mums vairs nekādas uzmanības, skuķe nozuda otrā istabā un ar troksni aizcirta durvis. Mēs stāvējām, rokas salikuši, gluži dabiskā sasprindzinājumā. Aiz durvīm, kas slēpa šo radījumu, atskanēja krītoša krēsla vai cita — krēslam līdzīga priekšmeta troksnis, šķindoņa, ar kādu plīst trauki, nikns «velns lai parauj tos āķus», un pēc skaļas dārdināšanās brīža pēkšņi ienāca ļoti stalta meitene ar satrauktu, smaidošu seju, kupli uzsukātiem matiem un rūpēs mirdzošām, nepacietīgām, skaidrām, melnām acīm, ģērbusies smalka violeta nozieda zīda tērpā, kurpēs un blāvi zaļganās zeķēs. Tā bija tā pati baskājainā skuķe ar gludekli, ko nu man vajadzēja atzīt par jaunu sievieti.

— Mollija esmu es, — viņa teica neuzticīgi, bet nenoval-dāmi smaidot, — sakiet visu uzreiz, tāpēc ka es ļoti uztraucos, kaut arī pēc manas sejas to nekad nevar zināt.

Es apmulsu, jo tādā izskatā viņa man ļoti patika.

— Tad jūs jau nojaušat, — teica Djuroks, apsēzdamies līdz ar mums. — Es, Džons Djuroks, varu uzskatīt sevi par

patiesu draugu cilvēkam, ko tūlīt nosauksim, — proti — Ga-nuveram .. . Man līdz ir zēns ... tas ir, viens labs Sandijsr kam es uzticos.

Viņa klusēja, skatīdamās Djurokam tieši acīs un nemierīgi kustēdamās. Viņas seja raustījās. Pagaidījis Djuroks turpināja:

— Jūsu romānam, Mollij, jābūt ar labām beigām. Bet notiek smagas un nesaprotamas lietas. Es zinu par zelta ķēdi .. .

— Kaut jel tās labāk nebūtu! — iekliedzās Mollija. — Lūk, tas patiešām ir smagums; esmu pārliecināta, ka viss ir tās ķēdes dēļ!

— Sandij, — teica Djuroks, — ej paskaties, vai nepeld Estampa laiva.

Es, paklupis pret krēslu, piecēlos ar smagu sirdi, jo Dju-roka vārdi visai skaidri lika manīt, ka es traucēju. Izejot es sadūros ar jaunu uztraukta izskata sievieti, kas, tikko pavērusies manī, pievērsa ciešu skatienu Djurokam. Aiziedams es dzirdēju, ka Mollija teica: «Mana māsa Arkole.»

Tātad es izgāju nepabeigtas dziesmas vidū, kas apbūra kā jau viss ar skumjām un mīlestību saistītais, un mani vēl bija ķērusi tāda brīnišķīga bulta kā šī meitene — Mollija. Man kļuva žēl sevis, izstumta no šī notikuma, kur es biju visiem pie rokas kā kabatas nazītis, — nu to salocīja un nolika. Un es, attaisnodams sevi ar to, ka man nebija nekādu ļaunu nolūku, cienīgi apgāju namu, ieraudzīju jūras pusē atvērtu logu, pazinu to pēc aizkaru raksta un apsēdos zem loga ar muguru pret sienu, dzirdēdams gandrīz visu, ko runāja istabā.

Protams, es biju daudz izlaidis, kamēr gāju, bet tiku atal gots, dzirdot tālāko. Runāja — ļoti nervozi un dedzīgi — Mollija.

— Bet kā tad viņš atbrauca? Kas tā bija par satikšanos?! Vispār mēs redzējāmies tikai septiņas reizes, f-fū! Vajadzēja mani tūlīt aizvest sev līdzi. Kas par vilcināšanos?! Tāpēc mani izsekoja, un galīgi viss kļuva zināms. Ziniet, šīs domas, tas ir, kritika, nāk prātā, kad sāc visu apsvērt. Tagad pie viņa dzīvo skaistule, — nu, un lai dzīvo, un viņš lai neuzdrīkstas mani saukt!

Djuroks iesmējās, taču bez jautrības.

— Viņš smagi dzer, Mollij, — teica Djuroks, — un dzer tāpēc, ka saņēma jūsu pēdējo vēstuli. Droši vien tā nebija atstājusi viņam nekādu cerību. Skaistule, par kuru jūs runājat, ir viešņa. Viņa, kā mums liekas, ir vienkārši jauna sieviete,

kam garlaicīgi, Viņa ir atbraukusi no Indijas ar brāli un brāļa draugu: viens — žurnālists, otrs, liekas, arheologs. Jūs zināt, kas ir Ganuvera pils. Valodas par to klīst tālu, un šie ļaudis ieradās paskatīties uz arhitektūras brīnumu. Bet Ganuvers paturēja viņus pie sevis, jo nespēj būt viens, pavisam viens. Mollij, — šonakt. . . divpadsmitos . . . pirms trim mēnešiem jūs devāt vārdu.

— Jā, bet es to paņēmu atpakaļ.

— Klausieties, — teica Arkole, — es pati bieži nezinu, kam ticēt. Mūsu brāļi darbojas šī nelieša Lemarena labā. Vispār mūsu ģimene ir sašķēlusies. Es ilgi dzīvoju Riolē, kur man bija cita sabiedrība, jā, labāka par Lemarena kompāniju. Nu ko. šur un tur strādāju, kādu laiku biju arī dārznieka palīdze. Es aizgāju uz visiem laikiem, ar sirdi un dvēseli aizgāju no Kā pām. Tas vairs nav atgriežams. Bet Mollija — Mollija, dievs vien zina, Mollij, kā tu izaugi uz ceļa un neesi samīta! Nu, es kā varēdama pasargāju meitenīti . . . Brāļi rīkojas — divi brāļi; kurš ^liktāks, grūti pateikt. Noteikti ne viena vien vēstule bija nozagta. Un viņi iedzina meitenei galvā, ka Ganuvers ar viņu ... ne visai labi. Ka viņam ir iemīļotā, ka viņš ir redzēts tādās un tādās aizdomīgās vietās. Jāsaprot taču, cik drūmas domas viņai uzbrūk, kad viņa dzird tādas lietas!

— Lemarens? — jautāja Djuroks. — Mollij, kas ir šis Lemarens?

— Nelietis! Es viņu ienīstu!

— Ticiet man, kaut arī kauns atzīties, — turpināja Arkole, — ka Lemarenam ir kopīgas darīšanas ar mūsu brāļiem. Lemarens huligāns, Kāpu briesmas. Viņam tā iepatikusies mana māsa, ka viņš vai prātu zaudē, vairāk gan patmīlības un mantkārības dēļ. Esiet droši, ka Lemarens šodien pat būs klāt, ja jūs bijāt pie brāļa. Viss iegrozījies tik slikti, ka sliktāk vairs nevar būt. Lūk, mūsu ģimene: tēvs cietumā par labām lietām, viens no brāļiem arī cietumā, bet otrs gaida, kad viņu iesēdinās. Ganuvers pirms četriem gadiem atstāja naudu, — bez Mollijas tikai es vēl zināju, kur tā atrodas; tā taču ir viņas daļa, ko viņa bija ar mieru saņemt, bet, lai kaut kā to izmantotu, vajadzēja visu laiku izgudrot ieganstus — braucienus uz Rioli, — gan pie krustmātes, gan pie manām draudzenēm un tā tālāk. No viņiem visu vajadzēja slēpt: piekaus un atņems. Tagad Ganuvers ir atbraucis, un viņu redzēja kopā ar Mol-liju, sāka to izsekot, nozaga vēstuli. Viņa ir karstgalve. Par

vienu vārdu, ko viņai toreiz pateica, Mollija atcirta tā, kā viņa to prot: «Mīlu, jā, un ejiet pie velna!» Un tad viņiem iegribējās savas daļas laupījuma. Brālis aiz muļķības atklāja man savus plānus, cerēdams pievilināt arī mani: atdot meiteni Le-marenam, lai tas viņu iebaida un pakļauj sev, bet pēc tam — Ganuveram un izspiest naudu, daudz naudas, kā no verdzenes. Lai sieva aplaupītu vīru mīļākā dēļ. Es visu izstāstīju Mol-lijai. Viņu grūti salauzt, bet laupījums bija vilinošs. Lemarens atklāti paziņoja, ka nogalinās Ganuveru, ja viņš apprecēsies. Tad sākās visādas nelietības — tenkas, draudi, ķengāšanās, pārmetumi, un man vajadzēja ar varu paņemt Molliju pie sevis, kad dabūju uzraudzes vietu šinī bordinghauzā. Esiet droši, Lemarens šodien pat būs klāt, ja jau esat bijuši pie brāļa. Vārdu sakot — muļķu dieveklis. Draugi cenšas uzvesties un ģērbties tāpat kā viņš. Kopīgas darīšanas ar brālīšiem. Un tās ir sliktas darīšanas! Mēs pat īsti nezinām, kādas .. . bet, ja Lemarens iesēdīsies cietumā, arī mūsu ģimene samazināsies par vēl atlikušo brāli. Mollij, neraudi! Man tāds kauns, tik grūti to visu jums stāstīt! Dod man mutautiņu. Nieki, nepievērsiet uzmanību. Tas tūlīt pāries.

— Tas taču ir ļoti bēdīgi — tas viss, ko jūs man teicāt, — sacīja Djuroks. — Bet es bez jums neatgriezīšos, Mollij, jo tikai tāpēc esmu atbraucis. Lēni, ļoti lēni, bet noteikti Ganu-vers mirst. Viņš svin savu aiziešanu dzēruma miglā, nakts dzīvē. Ieklausieties, nedrošiem, jau drebošiem soļiem viņš nonāca līdz šodienai, ko bija noteicis par svinību dienu. Un viņš tur krastā ir izdarījis visu, par ko jus sapņojāt. Es visu to zinu un esmu ļoti satriekts, jo es mīlu šo cilvēku.

— Bet es — es viņu nemīlu?! — dedzīgi iesaucās meitene. — Sakiet «Ganuvers» un uzlieciet roku uz manas sirds! Tur ir mīlestība! Tikai mīlestība! Pielieciet! Nu — dzirdat? Sirds saka— «jā», vienmēr «jā»! Bet es saku «nē»!

No iedomas, ka Djuroks liek roku pie viņas krūtīm, man pašam sāka vētraini dauzīties sirds. Viss notikušais, kura atsevišķās līnijas es pakāpeniski uzzināju, manās acīs šķita sa-vijamies no rīta mirdzuma un nakts nemiera, bez sākuma un gala, miglainā ainā. Vēlāk es iepazinu sievietes un sapratu, ka septiņpadsmit gadus veca meitene, vērtēdama apstākļus un ļaužu rīcību, ir tikpat gudra, cik zirgs aritmētikā. Bet pašlaik es domāju, ka viņai noteikti ir taisnība, ja jau viņa tik ļoti pretojas un ir sarūgtināta.

Djuroks teica kaut ko, bet es nesapratu. Tikai Mollijas vārdi bija skaidri dzirdami, it kā viņa mestu tos laukā pa logu un tie kristu zemē man blakus.

— ... viss tik nelaimīgi iznācis. Es viņu, kad viņš aizbrauca, divus gadus nemīlēju, bet tikai ļoti silti pieminēju. Pēc tam atkal sāku mīlēt, kad saņēmu vēstuli, daudz vēstuļu. Kas tās bija par labām vēstulēm! Tad — dāvana, kuru vajag, ziniet, glabāt tā, lai neviens neierauga, — tādas pērles ...

Es jau piecēlos, cerēdams ieskatīties istabā un redzēt, ko viņa tur rāda, kad mani pārsteidza Estampa negaidītā tuvošanās. Viņš nāca no zemesraga krasta satvīcis, sviedrus mutautā slaucīdams, un, mani ieraudzījis, vēl iztālēm nogrozīja galvu; iekšēji saplakdams, es piegāju viņam klāt ne visai apmierināts, jo zaudēju — ak, cik daudz satraucošu vārdu un dāvanu zaudēju! — beidzās mana neredzamā līdzdalība Mollijas stāstā.

— Nelieši tādi! — teica Estamps. — Jūs mani atstājāt zivis makšķerēt. Kur Djuroks?

— Kā jūs mūs atradāt? — es vaicāju.

— Nav tava darīšana. Kur Djuroks?

— Viņš ir tur! — Es noriju apvainojumu, viņa saniknotā izskata atbruņots. — Tur viņi ir visi trīs: Djuroks, Molli ja un viņas māsa.

— Ved!

— Paklausieties, — es ar smagu sirdi iebildu, — varat izsaukt mani uz dueli, ja mani vārdi jums šķiet apvainojoši, bet, ziniet, pašlaik tur ir visnopietnākā runāšana. Mollija raud, un Djuroks viņu pierunā.

— Tā, — viņš noteica, skatīdamies uz mani ar pamazām ataustošu smaidu. — Jau noklausījies! Tu domā, es neredzu, ka bedres no tuviem zābakiem ved tieši no loga? Eh, Sandij, kapteini Sandij, tevi vajadzētu nosaukt nevis par «es visu zinu», bet «es visu dzirdu»!

Apzinādamies, ka viņam taisnība, es varēju tikai nosarkt.

— Nesaprotu, kā tas noticis, — turpināja Estamps, — ka vienas diennakts laikā mēs esam tik pamatīgi nokļuvuši tavos nagos?! Nu, nu, es pajokoju. Ved, kapteini! Vai tā Mollija ir glīta?

— Viņa ... — es teicu. — Pats redzēsiet!

— Skaidrs! Ganuvers nav muļķis.

Es piegāju pie ilgotajām durvīm, bet Estamps pieklauvēja. Durvis atvēra Arkole.

Mollija uzlēca kājās, steigšus slaucīdama acis. Djuroks piecēlās.

— Kā? — viņš jautāja. — Jūs šeit?

Tā ir cūcība no jūsu puses, — iesāka Estamps, klanī damies dāmām un uzmezdams Mollijai tikai paviršu skatienu, bet tūlīt uzsmaidīja ar bedrītēm vaigos un sāka runāt ļoti nopietni un laipni, kā īsts cilvēks. Viņš nosauca savu vardu, iz teica nožēlu, ka iejaucies sarunā, un paskaidroja, ka mūs atradis.

Tie paši mežoņi, viņš teica, kas baidīja jūs krastmalā, par dažām zelta monētām visai labprātīgi pārdeva man nepieciešamās ziņas. Dabiski, ka es biju nikns, nogarlaikojies un ielaidos ar viņiem valodās; šeit acīm redzot visi cits citu pazīst un šo to zina, tāpēc jūsu adresi, Mollij, man norādīja sīki un smalki. Es lūdzu jūs neuztraukties, - piebilda Es tamps, redzēdams, ka meitene nosarkst, — es izdarīju to kā smalks diplomāts. Vai mūsu lieta virzās, Djurok?

Djuroks bija ļoti satraukts. Mollija drebēja no uzbudina juma; viņas māsa piespiesti smaidīja, cenzdamās ar māksloti mierīgu sejas izteiksmi ienest miera ēnu karstajā vardu lidojumā. kas acīm redzot skāra vissvarīgāko Mollijas dzīvē.

Djuroks teica:

Es viņai saku, Estamp. ka lielas mīlestības priekšā jāatkāpjas visam, jebkuriem apsvērumiem. Lai cili spriež par mūsu rīcību, kā grib, ja ir šis mūžīgais attaisnojums. Ne sabiedriskā stāvokļa atšķirība, ne bagātība nedrīkst stāties ceļā un traucēt. Vajag ticēt tam, ko mīli, — viņš teica, — nav augstāka mīlestības pierādījuma. Cilvēks bieži nemana, ka ar savu rīcību rada par sevi neizdevīgu iespaidu, kaut gan viņš nevēlas darīt neko sliktu. Un jūs, Mollij, pakļaujaties tādu cilvēku ļaunajam un stiprajam iespaidam, kuriem jūs neuzticētos nevienā citā jautājumā. Viņi pratuši sagrozīt visu tā, ka jūsu vienkāršā savienošanās ar Ganuveru kļuvusi par sarežģītu, miglainu, visādām ļaunām sekām draudošu lietu. Vai Lema-rens neteica, ka nogalinās viņu? Jūs pati to stāstījāt. Drūmu iespaidu lokā jūs murgu esat pieņēmusi par īstenību. Šeit talkā nācis arī tas, ka viss sācies ar zelta ķēdi. Jūs tur saskatāt lik teņa pirkstu un baidāties iznākuma, ko savā nospiestajā gara stāvoklī iztēlojaties kā drausmīgu nezināmību. Pār jūsu mīles-

GG

tibu pacelta netīra roka, un jūs baidāties, ka šie netīrumi sagandēs visu. Jūs esat ļoti jauna, Mollij, bet tik jaunam cilvēkam kā jums bieži vien pietiek ar paša iztēlotu bubuli, lai izlemtu lietu jebkurā virzienā, bet pēc tam — vieglāk nomirt nekā atzīt savu kļūdu.

Meitene uzklausīja viņu sākumā bāla, tad pietvīka un gluži sarkana sēdēja līdz pašām beigām.

Nezinu, par ko viņš mani mīl, — viņa teica. — O, runājiet. runājiet vēl! Jūs tik labi runājat! Mani vajag krietni sapurināt, tad viss pāries. Es vairs nebaidos! Es jums ticu! Bet runājiet, lūdzu!

Tad Djuroks sāka atdot savas dvēseles spēku šai iebaidītajai. trauksmīgajai, patmīlīgajai un nomāktajai meitenei.

Es klausījos un katru viņa vārdu iegaumēju uz visiem laikiem, taču visus tos nepieminēšu, citādi mūža rietā vēlreiz tik spilgti pārdzīvošu šo stundu, ka droši vien sāksies galvas sāpes.

Pat ja jūs atnestu viņam nelaimi, ka esat par to pārliecinātā, nebaidieties nekā, ari nelaimes ne, jo tās būs jūsu kopīgās bēdas, un šīs bēdas būs - mīlestība.

— Viņam taisnība, Mollij, — teica Estamps. — Tūkstoškārt taisnība. Djurok, zelta sirds!

Mollij, beidz spītēties, sacīja Arkole. Tevi gaida

laime!

Mollija šķita kā no miega pamodusies. Viņas acis iemirdzējās. viņa piecēlās, saberzēja pieri, seju aizsegusi, sāka raudāt, bet drīz atmeta ar roku un iesmējās.

Lūk, nu man ir vieglāk. — viņa šņaukādamās teica.

O, kas tad tas!? F-fū-u, it kā saule būtu uzlēkusi! Kas tā bija par burvestību? Kādas šausmas! Es pat saprast nespēju. Braucam ātrāk! Arkole, saproti jel mani! Es neko nesapratu, un pēkšņi - viss tik skaidrs.

Labi, labi, neuztraucies, atbildēja māsa. Tu posīsies ceļam?

Tūlīt būšu gatava! Viņa paskatījās apkārt, metās pie lādes un sāka ņemt no tās dažādu audumu gabalus, mežģines, zeķes un sasietus sainīšus; nepagāja ne minūte, kad viņai blakus sakrājās vesela kaudze mantu. — Un es vēl neko neesmu pašuvusi! — viņa rūgti teica. — Ko es vilkšu mugurā?

Estamps sāka pierunāt, ka arī šī kleita viņai piestāv un viss tāpat ir labi. Ne visai apmierināta viņa, kaut ko meklē-

dama, drūmi pagāja mums garām, bet, kad viņai padeva spoguli, kļuva jautrāka un samierinājās. Pa to laiku Arkole mierīgi savāca un saiņoja izmētātās mantas. Mollija, domīgi pa skatījusies uz viņu, pacēla sainīšus un klusējot apkampa māsu.

X

— Es zinu ... — sacīja balss aiz loga; vairāku cilvēku soļi attālinājās, apejot mājas stūri.

— Kaut jel tie nebūtu viņi, — pēkšņi nobālusi, teica Ar kole un metās pie durvīm. Mollija, lūpu piekodusi, skatījās uz viņu un uz mums. Estamps jautājoši paskatījās uz Djuroku, un pēdējais atbildēja: «Tas nekas, mēs esam trīs.» Tikko viņš to pateica, pa durvīm iesita ar dūri; es, kas biju vistuvāk, atvēru un ieraudzīju neliela auguma jaunekli švītīgā vasaras uzvalkā. Viņš bija plecīgs, ar bālu, plakanu, pat vāju seju, bet bezjēdzīga pārākuma izteiksme dzēlīgajās, melnajās acīs un plānajās lūpās zem melno Ūsiņu svītras bija neparasti kliedzoša. Viņam sekoja Varrens un trešais cilvēks resns, netīrā blūzē, ar šalli ap kaklu. Viņš skaļi elpoja, skatījās izbolī tām acīm, ienācis sabāza rokas bikšu kabatās un sastinga kā stabs.

Mēs visi turpinājām sēdēt, izņemot Arkoli, kas piegāja pie Mollijas. Nostājusies māsai blakus, viņa uzmeta Djurokam izmisīgu, lūdzošu skatienu.

Atnācēji bija manāmi iereibuši. Ne ar vienu skatienu, ne ar vienu vaibstu viņi nelikās ievērojuši, ka šeit bez sievietēm esam ari mēs, viņi pat nepalūkojās uz mums, il kā mūsu te vispār nebūtu. Skaidrs, ka tas tika darīts ar nolūku.

— Jums kaut kas vajadzīgs, Lemaren? — jautāja Arkole, pūlēdamās smaidīt. — Šodien mēs esam ļoti aizņemtas. Mums jāpārskaita un jānodod veļa un jābrauc pēc provīzijas matrožiem. — Pēc tam viņa griezās pie brāļa un tikai ar vienu vārdu: — Džon!

— Es ar jums parunāšu, — teica Varrens. — Nu ko, mums nav pat kur apsēsties?!

Lemarens, krūtis izgāzis, savicināja salmu cepuri. Viņa acis asā smaidā pievērsās meitenei.

— Sveika, Mollij! — viņš teica. — Daiļā Mollij, esiet žēlīga, pievērsiet uzmanību man, kas atnācis jūs apciemot jūsu vientulībā. Paskatieties — tas esmu es!

Es redzēju, ka Djuroks sēž, galvu nodūris, šķietami vienaldzīgs, bet viņa ceļgals drebēja, un viņš gandrīz nemanāmi pieturēja to ar roku. Estamps pacēla uzacis, atkāpās un no augšas ieskatījās Lemarena bālajā sejā.

— Vācies! — sacīja Mollija. — Diezgan esi mani vajājisl Es neesmu no tām, kam tu vari pastiept ķepu. Es tev saku skaidri un gaiši — es vairs to necietīšu! Ej projām!

No viņas melnajām acīm istabā plūda izmisīgas pretestības spēks. To juta visi. To juta arī Lemarens, jo plati ieplēta acis, samirkšķināja un, neveikli pasmīnējis, pagriezās pret Varrenu.

— Ko tu neteiksi? — viņš novilka. — Jūsu māsa, Varren, mani apvaino. Es neesmu pieradis, ka ar mani tā apietas, zvēru pie visu šīs mājas kropļu kruķiem! Jūs aicinājāt mani ciemos, un es atnācu. Es atnācu pieklājīgi, bez kāda ļauna nolūka. Kas par lietu, es prasu?

— Lieta ir skaidra, — dobji nokrekstējies, teica resnais vīrs, vīstīdams dūres bikšu kabatās. — Mums parāda durvis.

— Kas jūs tāds esat? — saskaitās Arkole. Viņas seja bija kautra pat dusmās, bet pēc tās kareivīgās izteiksmes es sapratu, ka arī šī sieviete novesta līdz galējai robežai. — Es jūs nepazīstu un neesmu aicinājusi. Te ir manas mājas, es šeit esmu saimniece. Papūlieties aiziet!

Djuroks pacēla galvu un ieskatījās Estampa acīs. Šī skatiena nozīme bija skaidra. Es steigšus sažņaudzu revolveri ciešāk kabatā.

— Labie ļaudis, — smīnēdams sacīja Estamps, — jums labāk būtu aiziet, jo saruna šādā tonī tik tiešām nevienam nesagādā prieku.

— Dzirdu putnu! — iesaucās Lemarens, uzmezdams žiglu skatienu Estampam un tūlīt griezdamies pie Mollijas. — Vai jūs, Mollij, turat ķivulīšus? Jums ir kanārijas putniņu sēkla, ko? Atbildiet, lūdzama!

— Vai nepajautāt manam rīta viesim, — teica Varrens, panākdams uz priekšu un nostādamies pretim Djurokam, kas negribīgi piecēlās. — Varbūt šis kungs būs tik laipns un paskaidros, kāpēc viņš ir šeit, pie manas, velns lai parauj, māsas!

Nē, es neesmu tava māsa! — kā smagu akmeni izmeta Mollija. — Un tu man neesi brālis. Tu esi otrs Lemarens, tātad nelietis!

Un, to pateikusi, viņa, vairs neapzinādamās, ko dara, ar atklātu niknumu sejā un asarām acīs paķēra no galda grāmatu un svieda ar to Varrenam.

Grāmata, lappusēm noplīvojot, atsitās pret viņa apakšlūpu, jo viņš nepaspēja aizsegties ar elkoni. Visi noelsās. Es degu kā ugunī, juzdams, ka tas ir teicami izdarīts, un biju gatavs šaut uz nebēdu.

— Atbildēs šis te kungs, teica Varrens, norādīdams ar pirkstu uz Djuroku un berzēdams ar otru roku zodu. pēc tam kad pēkšņais klusums bija kļuvis neciešams.

Viņš samals tevi miltos! es iekliedzos. Bet es iešaušu tavā paurī, tikko . . .

— Tikko es aiziešu. - negaidīti aiz muguras atskanēja zema, drūma balss, tik skaļa, nevērojot dobjo tembru, ka mēs visi reizē atskatījāmies.

Iepretim durvīm, noteikti un plaši tās pavēris, stāvēja kāds vīrs ar sirmu vaigu bārdu un sirmu matu cekulu, izspūrušu kā siena klēpis dakšās. Viņš bija bez rokas, — matroža blūzes viena piedurkne karājās tukša, otra, līdz elkonim ātro tīta, atsedza brūnu muskuļu atsperi ar varenu delnu un resniem pirkstiem galā. Šinī savu laiku nokalpojušā muskuļu mašīnā cilvēks turēja tukšu papirosu kastīti. Viņa acis, dziļi ieslēptas rievās, grumbās un uzacīs, izstaroja to vecīgi spožo skatienu, kas liecina par teicamu atmiņu un smalku dzirdi.

— Ja rīko skandālu, — viņš ienākdams sacīja, — tad vajag aiztaisīt durvis. Šo to es dzirdēju. Arkole, saimniecīt, esiet tik laba un iedodiet mazliet malto piparu. Ragū bez pipariem nav nekas. Ja man būtu abas rokas, — viņš turpināja tai pašā mierīgajā, lietišķajā tonī, — tad es nepaskatītos uz tevi, Lēma ren, un sadzītu tev šos piparus mutē. Vai tā apietas ar meiteni?

Tikko viņš to bija pateicis, resnais Boss izdarīja kustību, kuru es nevarēju pārprast: viņš izstiepa roku ar plaukstu uz leju un atvilka to atpakaļ, lai iesistu Estampam. Ātrāk par viņu es pacēlu revolveri pret nelieša acīm un nospiedu gaili, bet šāviens, pagrūdis roku, novirzīja lodi sāņus.

Resno vīru pasvieda atpakaļ, viņš atsitās pret plauktu un gandrīz to apgāza. Visi sarāvās, metās nost un sastinga; mana

sirds trakoja kā pērkona negaiss. Djuroks tikpat ātri pagrieza stobru pret Lemarenu, bet Estamps tēmēja uz Varrenu.

Nekad neaizmirsīšu neprātīgo izbīli resnā huligāna sejā, kad es izšāvu. Tad es sapratu, ka uzvara pagaidām mūsu pusē.

— Neko darīt, — nespēcīgi paraustījis plecus, teica Le-marens. — Mēs vēl neesam sagatavojušies. Bet sargieties! Jūs pieveicāt! Tikai atcerieties, ka esat pacēluši roku pret Lēma reņu. Ejam, Bos! Ejam, Varren! Vēl mēs ar jums satiksimies, jauki satiksimies! Daiļajai Mollijai sveiciens! Ak Mollij, skaistulīt Mollij!

Viņš runāja lēni un auksti, grozīdams rokās cepuri un skatīdamies gan uz meiteni, gan uz mums visiem pēc kārtas. Var-rcns un Boss klusēdami skatījās uz viņu.

Lemarens pamirkšķināja viņiem; viņi izšļūca no istabas viens pēc otra, apstādamies uz sliekšņa un pirms nozušanas izteiksmīgiem skatieniem nomērīdami Djuroku un Estampu.

Pēdējais izgāja Varrens. Apstājies viņš paskatījās un teica:

Nu, pielūko, Arkol! Un tu, Mollij!

Viņš pievēra durvis. Gaitenī pačukstējās, tad soļi ātri aizskanēja un noklusa aiz nama.

Lūk, — teica Mollija, strauji elpodama. — Nu ir viss, un nekā vairāk. Nu ir laiks doties ceļā. Es eju, Arkol. Labi, ka jums ir lodes.

— Pareizi, pareizi un pareizi! — sacīja invalīds. Tāda rīcība man patīk. Kad uz «Alcestas» bija dumpis, es atklāju tādu uguni, ka visi gulēja ar vēderiem gaisā. Nu, ko nu? Jā, es gribēju piparus . . .

Nedomājiet iet ārā, — strauji ierunājās Arkole. Viņi uzmana. Es nezinu, ko tagad darīt.

Neaizmirstiet, ka man ir laiva, teica Estamps, tā ir pavisam netālu. No šejienes to nevar redzēt, tāpēc esmu par to drošs. Ja mēs būtu bez Mollijas . . .

Viņa? — jautāja invalīds Arkolei, rādīdams ar pirkstu uz meiteni.

Jā, jā, vajag aizbraukt.

Viņu? — atkārtoja matrozis.

O, cik jūs esat neattapīgs, un vēl. . .

Turp? — invalīds pamāja uz logu.

Jā, man jāaizbrauc, teica Mollija. — Izdomājiet kaut ko labi ātri, dieva dēļ!

— Tāds pats gadījums bija uz «Grenādas» ar kuģa puiku; jā, atcerējos. Viņu sauca Sandijs. Un viņš .. .

— Es arī esmu Sandijs, — es nezin kāpēc sacīju.

— Ak tu arī esi Sandijs? Nu, mīļo puikiņ, tu gan esi labs. bļaurīti manu! Pakalpo, pakalpo meitenei! Ejiet ar viņu. Ej, Mollij. Viņš ir tavā augumā. Tu dosi viņam brunčus un, nu. teiksim, lakatiņu, lai aptītu to vietu, kur pēc gadiem desmit izaugs bārda. Brunčus dod tādus uzkrītošākus, kuros tevi ir redzējuši un atceras. Saprati? Ej, pazudi un pārģērb cilvēku, kas pats sacīja, ka viņu sauc par Sandiju. Viņam būs durvis, tev — logs. Un cauri!

XI

— Patiešām, — brīdi klusējis, sacīja Djuroks, — tas, jādomā, būs vislabākais.

— Ak, ak! — iesaucās Molli ja, skatīdamās uz mani ar smiekliem un žēlumu. — Kāds tad viņš būs? Vai citādāk nevar? — Bet viņas balsī, neraugoties uz liekulīgo svārstīšanos, skanēja pilnīga piekrišana.

— Nu, kā tad būs, Sandij? — Djuroks uzlika man roku uz pleca. — Izlem! Pakļaušanās apstākļiem nav nekāds kauns, tie ir mūsu sevišķie apstākļi. Tagad viss atkarīgs no tevis.

Es iztēlojos, kā eju nāvē, lai upurētos Ganuvera un Molli-jas dēļ, bet nomirt brunčos man šķita pārāk briesmīgi. Vissliktākais bija tas, ka es nevarēju atteikties; atteikšanās gadījumā mani gaidīja morāla bojā eja, rūgtāka par nāvi. Es pakļāvos ar samīdīta kauna vīrišķību un noliecos likteņa vaiga priekšā, kas skatījās uz mani ar Mollijas maigajām, melnajām ' acīm. Tūlīt notika upurēšana. Lāgā nesaprazdams, kas notiek ap mani, es iegāju blakus istabā un, klausīdamies, kā sitas mana apkaunotā sirds, nostājos līdzīgi manekenam — nekustīgi un stulbi. Pirksti atteicās cīnīties ar saitītēm un pogām. Četru slaidu roku ārkārtīgais žiglums mani apdullināja un satrieca. Es jutu, ka esmu smieklīgs un dižens, varonis un glābējs, lelle un upuris. Mazās rokas pasniedza man spoguli un apmeta ap galvu lakatu, bet, tā kā es nezināju, ko lai ar to iesāk, Mollija saņēma manas rokas kopā ar lakatu zem zoda un sapurināja, lai es zinātu, kā aizsegt seju. Es ieraudzīju spogulī savu apjukuma izķēmoto līdzinieku un nepazinu viņu.

Beidzot klusa balss teica: «Paldies tev, mīļais!» — un sirsnīgs skūpsts uz vaiga līdz ar vieglu elpu lika saprast, ka Mollija atalgo Sandiju par ūsu trūkumu.

Pēc tam viss gāja kā pa taukiem. Mani žigli izgrūda vīriešu sabiedrībā, no kuras es uz laiku biju atteicies. Iestājās dziļš, pazemojošs klusums. Es neuzdrošinājos pacelt acis un devos uz durvīm, svārkos pīdamies; tā es būtu arī aizgājis, bet Estamps mani aizturēja:

— Nesteidzies, es iešu tev līdzi! — Panācis mani pie pašas izejas, viņš teica: — Ej žigliem soļiem pa to taciņu, cik vien ātri vari, it kā steigtos visiem spēkiem; seju turi aizsegtu un neskaties apkārt; uz ceļa iznācis, pagriezies pa labi, uz Signālu Kāpām. Es iešu nopakaļ.

Jādomā, ka ēsma bija vilinoša, jo es tikko paspēju pāriet divām trim norām gaišajā mežā, neviļus iedzīvodamies lomā un spiezdams elkoņus pie sāniem, kā to steigdamās dara sievietes, kad aizmugurē atskanēja juceklīgas balsis.

Estampa soļus es visu laiku dzirdēju pavisam tuvu aiz sevis. Viņš teica: «Nu, tagad skrien, skrien, ko kājas nes!» Es metos lejā pa nokalni, nedzirdēdams, kas notiek aizmugurē, bet, kad nonācu pie otra uzkalna, atskanēja saucieni. «Mollij! Stāvi, citādi būs slikti!» kliedza Varrens. Otrs — Estampa kliedziens arī pavēlēja stāt, kaut arī es netiku nosaukts vārdā. Nolēmis, ka nu mana stunda ir situsi, es apstājos un pagriezos ar seju pret darbības vietu.

Dažādos atstatumos viens no otra pa ceļu virzījās trīs cilvēki; vistuvāk man bija Estamps, viņš atkāpās puspagriezienā pret ienaidnieku. Viņam pakaļ dzinās Varrens, aiz Varrena, mazliet atpalicis, skrēja Boss. «Stāt!» sauca Estamps, tēmēdams uz pēdējo. Bet Varrens tuvojās, kaut arī lēnāk. Estamps izšāva. Varrens apstājās, noliecās un saķēra kāju.

— Re, kādas lietas nu sākas, — viņš sacīja, apjukumā atskatīdamies uz skrienošo Bosu.

— Grāb viņu! — kliedza Boss. Tai pašā brīdī kāds aiz muguras saķēra abas manas rokas virs elkoņa un ar tādu spēku atlieca atpakaļ, ka, mēģinādams izrauties, es neko nepanācu, bet tikai pagriezu galvu, lai paskatītos uz savu sagūstītāju — Lemarenu. Viņš bija apgājis mežu un aizkrustojis ceļu. Pie šīm kustībām mans lakats nokrita. Lemarens jau teica: «Mo . . » — bet, ieraudzījis, ka tas esmu es, bija tik pārsteigts,

tik saniknots, ka tūlīt palaida manas rokas un atvēzēja abas dūres.

— Molli ja, tikai ne tā! — es iesaucos ļaunā priekā, saliecos un ar visu spēku iesitu viņam ar galvu pašā vēdera lejas daļā — iedvesmas paņēmiens. Viņš iekaucās un pāri manai mugurai nogāzās zemē. Es vēl skriedams pārrāvu brunču jostu, izlēcu no tiem un tad jau pa gabalu vicināju tos kā trofeju.

— Liec puiku mierā! — brēca Varrens. — Citādi viņa aizmuks! Nu es zinu, viņa uzskrējusi augšā pie matrožiem. Tur kaut kas ir sagatavots. Met visu pie malas! Mani ievainoja!

Lemarens nebija tāds muļķis, lai mestos uz cilvēku, kas pacēlis revolveri, kaut ari šis cilvēks vienā rokā turēja tikko nomestos brunčus; revolveris man bija otrā rokā, un es taisījos laist to darbā, lai atvairītu uzbrukumu. Tas nenotika, jo visa trijotne, ar dūrēm draudēdama, metās atpakaļ. Varrens kliboja nopakaļ. Es vēl nebiju attapies, bet redzēju, ka esmu lēti ticis cauri. Estamps pienāca man klāt ar bālu un nopietnu seju.

— Tagad viņi pastāvēs ūdens malā, — viņš teica, — un, tāpat kā mums, draudēs ar dūrēm laivai. Pa ūdens virsu nepa-skriesi. Djuroks ar meiteni, protams, paspējuši iekāpt. Kas par notikumu! Nu, ierakstīsim vēl vienu lappusi tavos varoņ darbos — un . . . nogriezīsimies drošības labad mežā!

Sakarsis, krietni noguris, es satinu brunčus un lakatu, lai iebāztu to visu kādā krūmā, jo, lai cik varonīgi turējos, brunči man atgādināja, ka, lai arī ne īstenībā, tikai nosacīti, uz pusstundu, — es tomēr biju sievietes lomā. Mēs šķērsojām mežu uz jūras pusi, klupdami paparžu ceriem apaugušos akmeņos. Atpalicis es ieraudzīju divus slīpi kopā sazvēlušos akmeņus un iebāzu starp tiem nepiederīgo tērpu, līdz ar ko tūlīt atguvu vislieliskāko garastāvokli.

Mūsu ceļā gadījās saulaina nogāze. Tur Estamps atgūlās, izstiepa kājas un atspieda vaigu saliektās rokas delnā.

Sēsties! — viņš sacīja. Jāatpūšas! Jā, tā tik ir varena

lieta!

Un kas būs tagad? es apjautājos, nosēzdamies ar tur-ciski sakrustotām kājām un aizsmēķēdams no Estampa papirosiem. Ka tikai nenotiek uzbrukums!

— Kāds uzbrukums?!

Nu ziniet . . . Viņiem droši vien ir liela banda. Ja viņi gribēs atņemt Molliju un savāks kādus simt cilvēkus ...

Tur vajadzīgi lielgabali, — atbildēja Estamps, un vēl.

teiksim, bezmaksas biļetes policistiem, lai viņi būtu par lieciniekiem.

Dabiski, ka mūsu domas kavējās pit^1 vētrainajiem šīrita notikumiem, un mēs pārcilājām visu pieredzēto ar sīkumiem, ap svērumiem, minējumiem un sevišķi iezīmīgiem momentiem, beidzot mēs nonācām pie saviem iespaidiem par Molliju; ne zin kāpēc šī saruna nevedās, bet man tomēr gribējās zināt vairāk par to, kam pats biju liecinieks. Sevišķi mani saviļņoja domas par Digē. Sī noslēpumainā sieviete nāca man prātā, tikko es domāju par Molliju. To es arī jautāju Estampam.

Hm ... — viņš teica. — Digē . . . Jā. tas rieksts ir ciets! — Un viņš nogrima klusēšanā, no kuras es nespēju viņu izvilkt ne ar kādu klepošanu.

Vai tev ir zināms, viņš beidzot sacīja, kad es jau biju nolēmis, ka Estamps ir aizsnaudies, vai tev ir zināms, ka šo zāli ēd suņi, kad saslimst ar trakumsērgu?

Viņš parādīja smailu lapiņu, bet mani tā pārsteidza viņa dziļdomīgais tonis, ka es neko neteicu. Pēc tam klusēdami, paguruši no karstuma un viens no otra, mēs izgājām krasta joslā, nokļuvām piestātnē un nolīgām laivinieku. Neviens no mūsu ienaidniekiem te mums neuzglūnēja, tāpēc netraucēti parkļuvam pāri līcim un izkāpām mājas otrā pusē. Šeit bija mežs, bet tālāk pletās milzīgs, labi kopts dārzs. Mēs gājām pa dārzu. Alejas bija tukšas. Estamps ieveda mani namā pa kādu no sānu arkām, pēc tam pa ārkārtīgi juceklīgām, drūmām kāpnēm lielā istabā ar krāsaina stikla logiem.

Bija manāms, ka viņš ir sliktā omā. un es sapratu, kāpēc, kad viņš pie sevis noteica: «Velnišķi gribas ēst.» Tad viņš piezvanīja, pavēlēja kalpotājam aizvest mani pie Popa, un, tikko vilkdams kājas, es devos cauri mirdzošajiem tukšo telpu labirintiem īstā ceļojumā uz bibliotēku. Šeit kalpotājs pameta mani. Es pieklauvēju un ieraudzīju Popu sarunājamies ar Djuroku.

XII

Kad es iegāju, Djuroks beidza savu stāstu. Neatceros, ko viņš teica manā klātbūtnē. Tad Djuroks piecēlās un pēc vai rākkārtējiem klusējošā Popa galvas mājieniem pastiepa viņam roku. Rokas spiedienu pavadīja apņēmības pilni smaidi kā no vienas, tā no otras puses.

— Kā pieņemts, varonim dod vietu sabiedrībā, — teica man Djuroks, — tagad, Sandij, apgaismo Popam visus dramatiskos momentus. Jūs varat viņam uzticēties, — Djuroks griezās pie Popa, — šis pui . . . cilvēks ir īsts zelts tādos stāvokļos. Uz redzēšanos! Mani gaida.

Man ļoti gribējās pajautāt, kur ir Mollija un vai Djuroks sen atgriezies, kaut ari tas nekā nenozīmēja, bet es pēc dabas vispār esmu ziņkārīgs. Taču to, ko es atļautos zem klajām debesīm, es aiz kautrības neuzdrīkstējos šeit, kur jutos svešs starp augstajām sienām un greznajām istablietām, kam piemita īpašība atgrūst nepieradušu cilvēku, noslēgt viņu garīgajā čaulā.

Tomēr es cerēju daudz ko uzzināt no Popa.

— Jūs esat noguris un droši vien arī izsalcis? — jautāja Pops. — Tādā gadījumā uzlūdziet mani savā istabā, un mēs abi paēdīsim brokastis. Ir jau pāri vieniem.

— Jā, es uzlūdzu jūs, — teicu es, mazliet brīnīdamies, ar ko gan varētu viņu pacienāt, un nezinādams, kā to darīt, bet es nevēlējos atpalikt ne tonī, ne uzņēmībā. — Patiešām, iesim un iekampsim, ko cels galdā.

— Brīnišķīgi, iekampsim, — viņš atkārtoja to ar neatdarināmu, reta svešvārda pieskaņu. Vai neesat aizmirsis, kur ir jūsu istaba?

Es nebiju aizmirsis, izvedu viņu gaitenī un atvēru otrās durvis pa kreisi. Šeit, man par lielu sajūsmu, atkārtojās tas pats, kas pie Djuroka: pavelkot auklu, kas karājās pie sienas blakus galdam, mēs redzējām, kā sienā starp logiem atliecas niķelēta plāksne, uz kuras bija vīns, trauki un brokastis. Tās sastāvēja no gaļas ēdieniem, augļiem un kafijas. Lai justos drošāk, es izdzēru pilnu glāzi vīna un, šādi ticis vaļā no savas kautrības, sāku ēst, būdams gandrīz pavisam piedzēries.

Pops ēda maz un lēni, bet vīnu izdzēra.

— Šī diena, — viņš teica, — bija bagāta ar notikumiem, kaut arī galvenais vēl stāv priekšā. Tātad jūs sacījāt, ka notika sadursme?

Es to nebiju teicis un atkārtoju, ka teicis neesmu.

— Nu tad pastāstiet, — viņš mudināja ar mīļu smaidu. — Ir nežēlīgi turēt mani tādā nezināšanā.

Tagad notikušais man vairs nelikās pieliekami pārsteidzošs, tāpēc es uzņēmu visaugstāko toni.

— Pēc izkāpšanas krastā viss gāja uz nažiem, — es sacīju un izvērsu šo patstāvīgo tekstu lēcienos, skriešanā un rēkšanā, bet nevienu nenogalināju. Tad es turpināju: «Kad ieradās Var-rens un viņa draugi, es izšāvu trīs lodes, ievainodams vienu nelieti ...» Šis ceļš man likās vilinošs; juzdams — droši vien no vīna, — ka mēs ar Popu it kā griežamies pa istabu spirālē, es ķēros pie spilgtākā momenta no rīta epopejas.

— Ziniet, Mollij, — es teicu, — norunāsim tā, ka es uzvilkšu jūsu drānas un apmānīšu ienaidniekus, bet jūs mani par to noskūpstīsiet. Un lūk . ..

— Sandij, nedzeriet vairāk vīna, es jūs lūdzu, — maigi pārtrauca Pops. — Jūs man pēc tam izstāstīsiet, kā tas viss notika, vēl vairāk tāpēc, ka vispārējos vilcienos jau pastāstīja Djuroks.

Es piecēlos, sabāzu rokas kabatās un sāku smieties. Es līgoju svētlaimē. Jutos kā Djuroks un Ganuvers reizē. Es izvilku revolveri un raudzīju notēmēt uz bumbiņu gultas galvgalī. Pops paņēma mani zem rokas un nosēdināja, teikdams: «Iedzeriet kafiju vai, vēl labāk, uzsmēķējiet.»

Es samanīju mutē papirosu, bet deguna priekšā ieraudzīju tasi un sāku kāri dzert melno kafiju. Pēc četrām tasēm spirālveidīgā vītne ap istabu pārstāja griezties, galva kļuva neskaidra un trula.

— Jums ir labāk, es ceru?

— Ļoti labi, — es atbildēju, — un, jo ātrāk jūs ķersieties pie lietas, jo labāk būs.

— Nē, izdzeriet, lūdzu, vēl vienu tasi. — Es paklausīju un beidzot sāku justies stingri uz sava krēsla. — Klausieties, Sandij, un klausieties uzmanīgi. Ceru, ka nu jums ir labi?

Es biju drausmīgi uzbudināts, bet saprāts un izpratne bija atgriezušies.

— Man ir labāk, — es sacīju savā parastajā balsī, — man ir gandrīz pavisam labi.

— Ja gandrīz, tas nozīmē, ka kontrole ir atkal savā vietā, — atzīmēja Pops. — Es pārbijos, kad jūs ielējāt sev veselu kausu šī vīna, bet neko neteicu, jo nebiju nekad jūs redzējis divkaujā ar dzērieniem. Zināt, cik gadu ir šim vīnam? Četrdesmit astoņi, bet jūs apgājāties ar to kā ar ūdeni. Nu, Sandij, tagad es atklāšu jums noslēpumus.

— Stāstiet, kā būtu stāstījis pats sev!

Es negaidīju no jums citu atbildi. Sakiet man ... — Pops atlaidās pret krēsla atzveltni un cieši palūkojās uz mani.

Jā, sakiet, lūdzu, — vai jūs protat kāpt kokos?

— Nav liela māksla, — es atbildēju domādams, — kāpt kokā, nocirst koku, ja vajadzīgs. Es varu pat nokāpt no koka ar galvu uz leju. Bet jūs?

— О nē, — kaunīgi pasmaidīja Pops. — Fiziski es, diemžēl, esmu diezgan vājš. Nē, es varu tikai jūs apskaust.

Es jau vairākkārt biju pierādījis savu uzticību, un būtu ne ērti slēpt no manis lietas vispārējo stāvokli, ja jau bija nepieciešama kokos kāpšanas māka. No šādiem apsvērumiem vadoties, Pops — kā es pieņemu atklāja man daudzus apstākļus. Tātad es uzzināju, ka aizvakar no rīta izsūtītas telegramas un ielūgumi uz šīsdienas svinībām un sapulcēsies plaša sabiedrība.

— Jūs, protams, uzminēsiet svinību iemeslu, — teica Pops. — ja ievērosiet, ka Ganuvers ir vienmēr uzticīgs savam vārdam. Viss bija sarīkots Mollijas dēļ; viņš domā, ka viņas nebūs, taču nejūt tiesības to atzīt, pirms pulkstenis nav nositis divpadsmito stundu naktī. Tātad jūs varat iedomāties, ka sagatavots pārsteigums?

— О jā, — es atbildēju, varu iedomāties. Sakiet, lūdzu, — kur tagad ir šī meitene?

Viņš izlikās, ka nav dzirdējis jautājumu, un es sev nozvērējos nekā vairs netaujāt par šo lietu, ja ta izraisa tik atklātu klusēšanu. Tad Pops pārgāja uz aizdomām pret Tomsoīui un Galueju.

— Es novēroju viņus divas nedēļas, — sacīja Pops, un man jums jāsaka, ka man ir analītisks prāts, pateicoties tam. es izdibināju šo cilvēku stilu. Bet es pielaidu kļūdu. Tāpēc, steidzīgi izsaucis ar telegramu Djuroku un Estampu, es tomēr vēl nebiju gluži pārliecināts par savu aizdomu pareizību. Tagad viss ir skaidrs. Tiek vesta slepena spēle. Šodien, kad jūs devāties ekspedīcijā, es gāju gar akvāriju, ko jūs vēl neesat redzējis, un ieraudzīju tur mūsu viesus, visus trīs. Durvis uz stikloto gaiteni bija puspavērtas, un, tā kā šinī ēkas daļā gandrīz nekad nestaigā, es parādījos nemanīts. Tomsons, kāju šūpodams, sēdēja uz dīvāniņa, Digē un Galuejs stāvēja pie kādas no vitrīnām. Viņu rokas bija nolaistas, pirksti savijusies. Es atkāpos. Tad Galuejs noliecās un noskūpstīja Digē uz kakla.

Ahā! es iesaucos. - Nu es visu saprotu. Tātad Galuejs nav viņas brālis?!

Ka redzat, — turpināja Pops, un viņa roka, kas gulēja uz galda malas, nervozi drebēja. Ari mana roka gulēja uz galda un sāka drebēt tāpat kā Popa roka. Viņš noliecās un plati ieplestām acīm sacīja: — Jūs saprotat? Zvēru, ka Galuejs ir viņas mīļākais, un mēs pat nezinām, ar ko riskēja Ga-nuvers, nokļūstot tādā sabiedrībā. Jūs redzējāt zelta ķēdi un dzirdējāt, kas pie tās tika runāts! Ko darīt?

— Ļoti vienkārši, — es teicu, — nekavējoties ziņot Ganu-veram, un lai viņš izmet šo kompāniju laukā desmit minūšu laikā!

Sākumā arī es tā domāju, bet, apspriedies ar Djuroku, nācu pie cita slēdziena: Ganuvers man gluži vienkārši nenoticēs, nerunājot nemaz par to, cik kutelīga ir šāda izskaidrošanās.

Kā tad viņš nenoticēs, ja jūs to redzējāt.

Tagad es vairs nemaz nezinu, vai esmu redzējis, — iebilda Pops, tas ir, vai esmu redzējis tā, kā patiešām bija. Tā taču ir ārkārtīgi nopietna lieta. Pietiek, lai Ganuvers šaubītos par manu redzi. Ko tad? Vai arī es iztēlojos, ka pats skatos uz Digē ar Ganuvera acīm un samocīto sirdi, jūs domājat, ka tad es noteikti un uzreiz noticētu stāstam par šādu skūpstu ?

— Taisnība gan, — es teicu, apsvēris visus viņa pierādījumus. — Nu labi, es klausos.

Pops turpināja.

— Tātad vajag pārliecināties. Ja aizdomas apstiprināsies — un es domāju, ka šie trīs cilvēki pieder noziedznieku pasaules augstākajai kategorijai, — tad mūsu plāns — šis plāns ir gatavs izvērsīsies tieši divpadsmitos naktī. Ja arī tālāk neatklāsim nekā aizdomīga, plāns būs cits.

Es jums palīdzēšu, - es sacīju, — tādā gadījumā esmu jūsu pusē. Bet jūs, liekas, runājāt kaut ko par koku.

Nu, lūk, mēs arī esam nonākuši pie koka. Tikai to vajadzēs izdarīt, kad satumsīs.

Viņš pastāstīja, ka ēkas vienā pusē aug ļoti liels ozols, kura galotne paceļas augstāk par trešo stāvu. Trešajā stāvā iepretim ozolam atrodas Galueja istabas logi, pa kreisi un pa labi no viņa tanī pašā stāvā dzīvo Tomsons un Digē. Tātad mēs norunājām ar Popu, ka es uzkāpšu šinī kokā pēc astoņiem, kad visi izklīdīs, lai gatavotos svinībām, un laidīšu darbā savus talantus, ko biju tik spoži licis lietā zem Mollijas loga.

Pēc tam Pops pastāstīja par Digē parādīšanos šinī mājā. Pieņemamā zālē, kur Ganuveru, kā bija pieteikts, gaidīja no tālām zemēm atbraukusi dāma, kas vēlējās nekavējoties viņu redzēt, Ganuvers ieradās, domādams, ka ieraudzīs kādu pusmūža dāmu no labdarības biedrības — ar ķērcošu balsi, asiem žestiem un lorneti, mirdzošu kā lancete, bet tās vietā sastapa kārdinātāju Digē. Cauri viņas kautrībai vīdēja vēlēšanās izpildīt savu iegribu ar visu divdesmit divu gadu kvēli, kas iedarbīgāka par apsvērtu koķetēriju; tur jaudās gļēvums un uzņēmība, izaicinājums un gatavība raudāt. Viņa paskaidroja, ka valodas par brīnumaino namu aizklīdušas līdz Benaresai un laupījušas viņai miegu. Un viņa vairs nekad negulēs, pirms nebūs visu redzējusi. Dzīve viņas acis zaudējusi jebkādu vērtību, kopš viņa uzzinājusi, ka ir nams ar izgaistošām sienām un citiem skurbinošiem noslēpumiem. Viņa ir bagāta, apceļojusi visu pasauli, bet tādu gardumu nav vēl baudījusi.

Digē pavadīja brālis, Galuejs, kura seja šīs tirādes laikā pauda lūgumu nenosodīt jauno būtni, kas prasīja pakļaušanos katrai viņas kaprīzei. Vissīkstākais ciniķis uzsmaidītu šai valdzinošajai sejai ar pasaku acīm, kas staroja visiem un visur. Pats par sevi saprotams, ka pašlaik viņa bija viduslaiku princese, kas pārgurumā saļimst pie apburtas pils vārtiem. Mēnesi pirms tam Ganuvers bija saņēmis no Mollijas izšķirošu vēstuli, kurā viņa paziņoja, ka aizbrauc uz visiem laikiem, neatstājot adresi, un viņš uz laiku bija pārguris ciest — ciešanas, tāpat kā laime, uzplūst viļņiem. Tāpēc viss, kas smaržoja pēc svaigas rasas, varēja atrast ceļu uz viņa krūšu kreiso pusi. Viņi ar Galueju sāka smieties. «Tieši pēc divdesmit vienas dienas,» teica Ganuvers, «jūsu vēlēšanās piepildīsies; šo termiņu es neesmu noteicis pats, tomēr esmu tam uzticīgs. Tur jums man jāpiekāpjas, vēl jo vairāk tāpēc, ka te tiešām būs ko redzēt.» Viņš aicināja atbraucējus paviesoties; tā viss sākās. Drīz parādījās Tomsons, Galueja draugs, kam arī ierādīja telpas. Nekas nemodināja sevišķas pārdomas, kamēr no atsevišķiem vārdiem, skatieniem — nenotveramās, bet aizdomīgās šo trīs personu psihiskās emanācijas — Pops nenonāca pie pārliecības, ka nepieciešams steidzīgi izsaukt Djuroku un Estampu.

Tādējādi Digē uzņemšanas scēnas pamatā bija Ganuvera raksturs — viņa gaume, priekšstati par iepazīšanos un nejaušībām; runājot ar Digē, viņš uzklausīja sevi, izteiktu aizraujošā rotaļā.

Uzplūda pulvera smaka — tikpat stipra kā Nelsona kaujā ar spāņu floti, un es teicu briesmīgā balsī:

— Kā vāvere vai čūska! Pop, atļaujiet paspiest jūsu roku un ziniet, ka Sandijs, kaut arī varbūt jaunāks par jums, lieliski tiks galā pat ar vēl grūtāku uzdevumu!

Likās, šīs dienas saviļņojumiem nebūs gala. Tikko es, apstiprinot savus vārdus, uzsitu dūri galdā, pie durvīm pieklauvēja un ienākušais kalpotājs paziņoja, ka mani aicina Ganuvers.

— Mani? — es nobijies vaicāju.

— Sandiju. Jūs esat Sandijs?

— Viņš ir Sandijs, — atbildēja Pops, — un es eju viņam līdzi.

XIII

Mēs izgājām cauri zāļu žilbinošajiem stariem, pa kuriem es vakar sekoju Popam uz bibliotēku, un sastapām Ganuveru gleznu galerijā. Te bija arī Djuroks; viņš staigāja iešķērsām no galda līdz logam un atpakaļ. Ganuvers sēdēja, atspiedis zodu uz galda sakrustotajās rokās, un domīgi noskatījās, kā Djuroks staigā. Divas baltas statujas galerijas galā un spožā gaisma no lielajiem vienlaidu stikla logiem, kas sniedzās līdz pašam parketam, piešķīra milzīgajai telpai atklātu un jautru izskatu.

Kad mēs ienācām, Ganuvers pacēla galvu un pamāja. Uzmetis acis Djurokam, kas atbildēja man ar ciešu, saprotama brīdinājuma pilnu skatienu, es gāju pie Ganuvera. Viņš norādīja uz krēslu, es apsēdos, bet Pops palika stāvam, nervozi braucīdams zodu ar pirkstiem.

— Sveicināts, Sandij, — teica Ganuvers. — Kā tev šeit patīk? Vai tevi labi iekārtoja?

— О jā! — es atbildēju. — Vēl arvien nevaru attapties.

— Lūk, kā?! — viņš domīgi noteica un apklusa. Tad, izklaidīgi uz* mani paskatījies, ar smaidu piebilda: — Klausies, kāpēc es tevi pasaucu. Es ar savu draugu Djuroku, kas runā par tevi augstos toņos, nolēmām parūpēties par lavu nākotni. Izvēlies, — ja patīk, ne tūlīt, bet krietni apsverot, — par ko gribi kļūt. Vari nosaukt jebkuru profesiju. Tikai ne par slavenu šahistu, kas, saņēmis naktī telegramu, no rīta dodas uz sacensībām Lisā un uzvar no sešām partijām piecās pašu

Kapablanku. Pretējā gadījumā tu pieradināsies pamest savus draugus viņu dzīves grūtākajos brīžos tikai tāpēc, lai ietriektu torni karaļa pierē.

— Vienu no šīm partijām, — piezīmēja Djuroks, — es nosaucu par Ganuvera partiju un, iedomājieties, vinnēju to jau četros gājienos.

— Lai nu būtu kā būdams, Sandijs jūs nosodīja no visas sirds, — sacīja Ganuvers. — Vai ne, Sandij?

— Piedodiet, — es atbildēju, — es nesaprotu nekā no tā visa.

— Nu tad pasaki, kādas ir tavas vēlēšanās!

— Esmu jūrnieks, — es atteicu, — tas ir, esmu izvēlējies šo ceļu. Ja jūs iztaisīsiet no manis kapteini, man liekas, ka vairāk man nekā nevajag, jo visu pārējo es sasniegšu pats.

— Lieliski. Mēs sūtīsim tevi admiralitātes skolā.

Es sēdēju tvīkdams un smaidīdams.

— Tagad man jāiet? — es jautāju.

— Nu nē. Ja tu esi Djuroka draugs, tad līdz ar to arī mans, un tāpēc es pievienoju tevi mūsu plānam. Mēs visi dosimies šo to apskatīt šinī būdā. Tev ar tavu dzīvo uztveri tas var noderēt. Pagaidām, ja vēlies, sēdi vai aplūko gleznas. Pop, kas šodien atbrauca?

Es piecēlos un pagāju nostāk. Biju sašķēlies trijās daļās: viena skatījās gleznu ar kolonām, rozēm un tunikās tērptu daiļavu pulku uz jūras tāles fona, otra daļa iztēloja sevi pašu pilnā kapteiņa formā šinī gleznā brēcam uz daiļavām: «Kreisā halze! Pievilkt grotburu, rifus un brases!» — bet trešā, pateicoties auss dabīgajai ierīcei, klausījās sarunā.

Nevaru izteikt, kā iedarbojas tāda cilvēka uzruna, kurš ar vienu mēles kustību spēja piespiest likteni izraut Sandiju no nebūtības tieši kapteiņos. No pēdām līdz pakausim kāpa nervoza siltuma vilnis. Tikko es sāku domāt par dzīves pārmaiņām, šinīs domās ielauzās gleznas, galerija, Ganuvers, Molli ja un viss, ko biju šeit izbaudījis, un man likās, ka es teju, teju pacelšos spārnos.

Pa to laiku Ganuvers klusi sacīja Djurokam:

— Jums tas neliksies savādi. Mollija bija vienīgā meitene, ko es mīlēju. Ne jau par kaut ko, lai arī bija — «par ko», bet ar to magnētisko spēku, par kuru mēs neviens nekā nezinām. Tagad viss manī ir tā sasāpējis, ka, šķiet, nav vairs pat sāpju, bet tikai smeldzošs trulums.

— Sievietēm ir nojautas spējas, teica Djuroks, — bet Digē droši vien ir vērīga un gudra.

— Digē ... — Ganuvers uz brīdi pievēra acis. — Vienalga. Digē ir labāka par citām, varbūt viņa ir pavisam laba, bet es pats tagad slikti redzu cilvēkus. Esmu iekšēji pārguris. Man viņa patīk.

— Tik jauna un jau atraitne, — sacīja Djuroks. — Kas bija viņas vīrs?

— Viņas vīrs bija konsuls kolonijā, kādā — neatceros.

— Brālis ir ļoti līdzīgs māsai, — piezīmēja Djuroks, — es runāju par Galueju.

— Tieši otrādi, nemaz nav līdzīgs!

Djuroks apklusa.

— Es zinu, jums viņš nepatīk, — sacīja Ganuvers, — bel. labā garastāvoklī būdams, viņš uzjautrina. Viņa priecīgais, humoristiskais niknums atgādina suni — lauvu.

— Ko vēl ne! Tādus lauvas neesmu redzējis.

Pūdeli, — jautri atteica Ganuvers, — apcirptu pūdeli! Beidzot mēs esam visi kopā! — viņš iesaucās, dodamies uz durvīm, pa kurām ienāca Digē, Tomsons un Galuejs.

Es, kas biju liecinieks scēnai pie zelta ķēdes, nu redzēju Digē noslēgtas, jaunas dāmas lomā, kuras attieksmi pret saim nieku nosaka vienīgi tīkamas viešņas stāvoklis. Viņa nāca smaidoša, mādama un tērzēdama.

Tomsons skatījās pāri acenēm: vistīksmīgākā labpatika kusa viņa platajā, muskuļotajā sejā; Galuejs tuvojās, rausti dams plecus un vaigu.

— Es domāju, ka sastapšu lielu sabiedrību, — teica Digē.

Istabene bija saskaitījusi un apgalvoja, ka no rīta ieradušies divdesmit cilvēki.

— Divdesmit septiņi, — iebilda Pops, kuru es vairs nemaz nepazinu. Viņš bija iznesīgs, godbijīgs un izturējās kā starp savējiem, bet es biju svešs un stāvēju, drūmi izbolījis acis.

— Pateicos, — vēsi atsaucās Digē, — es sacīšu Mikeletai.

ka viņa ir kļūdījusies. «

Tagad es redzēju, ka viņa necieš arī Djuroku. Es pamanīju to pēc viņas auss. Nesmejieties! Mazās, ziedlapai līdzīgās austi ņas mala bija pavērsta pret Djuroku naidīgā asumā.

— Kas pie jums ieradās? — Digē turpināja, taujādama Ga-nuveru. — Esmu ļoti ziņkārīga.

— Tā būs jaukta sabiedrība, — atbildēja Ganuvers. —« Visi ielūgtie ir dzīvi cilvēki.

— Morgs pilnā sastāvā būtu mazliet par drūmu svinībām, — paskaidroja Galuejs.

Ganuvers pasmaidīja.

— Es izteicos neveikli. Tomēr labāku apzīmējumu nekā dzīvs es nevaru izdomāt cilvēkam, kas prot piepildīt dzīvi.

— Tādā gadījumā mēs visi esam dzīvi, — paziņoja Digē, — ja pieņemam jūsu iztulkojumu.

— Pats par sevi saprotams, — sacīja Tomsons.

— Viesus es pieņemšu vakarā, — teica Ganuvers, — bet pagaidām man labāk patiktos paklaiņot pa māju ar jums, Dju-roku un Sandiju.

— Jūs mīlat jūrniekus, — sacīja Galuejs, šķībi noskatīdamies uz mani, — droši vien vakarā mēs ieraudzīsim veselu ekipāžu kapteiņu.

— Mūsu Sandijs viens ir veselas kara flotes vērts, — atteica Djuroks.

— Es redzu, ka viņš bauda sevišķu labvēlību, un neuzdrošinos viņam tuvoties, — sacīja Digē, pieskardamās ar vēdekli zodam. — Bet man patīk jūsu kaprīzes, dārgo Ganuver, pateicoties tām, nāk prātā jūsu jaunība. Varbūt mēs ieraudzīsim šovakar pieaugušus Sandijus, kas šņāks vismaz smaidīdami.

— Es nepiederu augstākajai sabiedrībai, — labsirdīgi teica Ganuvers, — esmu viens no tiem nejaušajiem cilvēkiem, kam ir idiotiski palaimējies un kas nu steidzas pārvērst naudu dzīvē, jo viņiem nav uzkrāšanas tradīciju. Es atzīstu tikai personīgo etiķeti, bet kastas ignorēju.

— Man sadeva, — sacīja Digē, — tagad jūsu kārta, Tomson.

— Es atkāpjos un dodu vietu Galuejam, ja viņš vēlas.

— Mēs, žurnālisti, esam neievainojami kā karaļi, — atbildēja Galuejs, — tāpēc netrinam nažus tā, lai to visi varētu dzirdēt.

— Dosimies ceļā, — teica Ganuvers, — iesim paklausīties, ko par to saka Ksaverijs.

— Jums ir romietis? — jautāja Galuejs. — Un arī dzīvs?

— Ja nebūs samaitājies; pagājušo reizi viņš runāja apļa mības.

— Neko nesaprotu, — Digē paraustīja plecus, — bet droši vien tas ir aizraujoši.

Mēs visi atstājām galeriju un izgājām cauri vairākām istabām, kur bija tik skaisti kā dārgu mantu dārzā, ja tādi dārzi vispār pastāvētu. Mēs ar Popu gājām aizmugurē. Pagriezienā viņš pavilka mani aiz piedurknes.

— Atceraties mūsu norunu? Koku var atstāt mierā. Tagad viss izdomāts savādāk. Es tikai nupat to uzzināju. Ir jauni apsvērumi šinī lietā.

Man patika viņa paziņojums, jo biju jau noguris no izsekošanām, un es pamāju tik sirsnīgi, ka zods atsitās pret krūtīm. Pa to starpu Ganuvers apstājās pie durvīm un uzsauca: «Pop!» Jauneklis piesteidzās ar atslēgu un atvēra ieeju telpā. Tur es ieraudzīju dīvainu parādību, kas šķita kā sapnis. Tā atstāja uz mani un, liekas, arī Uz pārējiem neaizmirstamu iespaidu: mūsu priekšā bija cilvēks — automāts, rotaļlieta, kas prata runāt un maksāja trīssimt tūkstošus.

XIV

Šī samērā nelielā telpa bija iekārtota kā viesistaba ar klusu, mīkstu paklāju visas grīdas platumā. Krēslā ar muguru pret logu, kājas sakrustojis un elkoņus uz smalki izstrādāta galdiņa atspiedis, ar atmestu galvu sēdēja jauns, pēc pēdējās modes tērpts cilvēks. Viņš skatījās mums pretim ar lielām, gaiši zilām acīm, un viņa sārtajā, melnu Ūsiņu atēnotajā sejā rotājās pašapmierināts smaids. īsi sakot, viņš bija uz mata kā manekens veikala skatlogā. Mēs visi nostājāmies viņam pretim.

Galuejs teica:

— Ceru, ka jūsu Ksaverijs nerunā; pretējā gadījumā, Ganu-ver, es apvainošu jūs burvestībā un ierosināšu skandalozu procesu.

— Kāds jaunums, — pasvītroti skaidri noskaldīja griezīga balss, un es nodrebēju, — pietiks, ja jūs apvainosiet sevi nepiedienīgā jokā!

— Ah! — nodvesās Digē un ierāva galvu plecos. Visi bija satriekti. Kas attiecās uz Galueju — tas nu galīgi pārbijās, es redzēju to pēc bezpalīdzīgās sejas izteiksmes, ar kādu viņš atkāpās. Pat Djuroks, nervozi smīnēdams, nopurināja galvu.

— Iesim prom! — pusbalsī teica Digē. — Tas ir drausmīgi!

— Ceru, ka Ksaverijs mus neapvainos? — nočukstēja Ga luejs.

— Palieciet, es neesmu ļauns, —teica manekens tādā balsi, kādā runā ar kurlajiem, un sakrustoja kājas.

— Ksaverij! — sacīja Ganuvers. — Ļauj pastāstīt par tavu izcelšanos!

— Man vienalga, — atbildēja lelle, — esmu mc hānisms.

Iespaids bija nomācošs un pasakains. Ganuvers acīm re dzami izbaudīja visu pārsteigumu. Izturējis pauzi, viņš teica:

— Pirms diviem gadiem, gandrīz vai badā mirdams, man atrakstīja kāds Niklāss Ekuss; savā vēstulē viņš piedāvāja man automātu, pie kura bija strādājis piecpadsmit gadus. Šīs mašīnas apraksts bija tik sīks un interesants, ka cilvēkam ar manu raksturu atlika vienīgi ierasties pie asprātīgā izgudrotāja. Viņš dzīvoja vientuļi. Būdā, kur dienas gaisma vienlīdz gaiši apspīdēja šo svinīgo vaska seju un nedziedināmi slimā izgudrotāja bālos vaigus, es noslēdzu darījumu. Samaksāju trīssimt tūksto šus, un man bija tas gods dzirdēt drausmīgu cilvēka dialogu ar savu līdzinieku. «Tu mani izglābi!» sacīja Ekuss, purinādams čeku automāta priekšā, un saņēma atbildi: «Es tevi nokāvu!» Patiešām, Ekuss, kura veselību bija sagrāvusi ģeniālā mehānisma radīšana un ilgstošā klātbūtne, nomira ļoti drīz pēc tam, kad bija kļuvis bagāts, un, kad es pateicu to auto mātam, tad dzirdēju šādu piezīmi: «Viņš pārdeva savu dzīvi tikpat lēti, cik vērta ir manējā!»

— Drausmīgi! — teica Djuroks. — Drausmīgi! — viņš a! kārtoja stiprā saviļņo jumā.

— Piekrītu. — Ganuvers paskatījās uz lelli un jautāja:

— Ksaverij, vai tu kaut ko jūti?

Visi nobālēja pie šī jautājuma, gaidot varbūt satriecošo jā», pēc tam varēja iestāties apjukums. Automāts pakratīja galvu un steidzīgi izmeta:

— Es, Ksaverijs, nekā nejūtu, jo tu runa pats ar sevi.

— Lūk, dzīva cilvēka cienīga atbilde! — piezīmēja Ga-luejs. — Kas tam stulbenim ir iekšā? Kā viņš ierīkots?

— Nezinu, — atbildēja Ganuvers, — savā laikā man to paskaidroja, jo es nopirku arī patentu, bet es maz ko no tā sapratu. Stenografijas princips, rādijs, ar jutīgu skaitļu palīdzību izstrādāta loģikas sistēma, — lūk, arī viss, kas palicis

man prata. Lai izsauktu vārdus, pie uzrunas japiemin <Ksaverijs», citādi viņš klusē.

— Patmīlīgs, — sacīja Tomsons.

— Un pašapmierināts, — piebilda Galuejs.

— Un sevī iemīlējies, — precizēja Digē. — Sakiet viņam kaut ko, Ganu ver, man bail!

— Labi. Ksaverij! Kas gaida mūs šodien un vispār?

— Tas tik ir izsmeļošs jautājums! — iesmējās Galuejs. Automāts pašūpoja galvu, atplēta muti, pavārstīja lūpas, un es sadzirdēju atbildi, griezīgu kā slēģu čīkstoņa:

— Vai tad es kāds pareģis? Jūs visi nomirsiet; bet tu, kas man jautā, nomirsi pirmais.

Dzirdot tādu atbildi, visi metās projām kā ar ūdeni aplieti.

— Pietiek, pietiek! — iekliedzās Digē. — Viņš ir muļķis, šis Ksaverijs, un es uz jums dusmojos, Ganuver! Tas ir nepiedodams izgudrojums.

Es izgāju pēdējais, aiznesot uz pakauša lelles atbildi: «Dusmojies pati uz sevi!»

— Taisnība, — sacīja Ganuvers, kas bija kļuvis manāmi nervozs, — viņa runas reizēm apmulsina, gadās arī, ka atbilde ir nevietā, bet reti. Tā es reiz teicu: «Šodien ir silts laiks,» — un atbildei izsprāga: «Iedzersim!»

Visi bija satraukti.

— Nu ko, Sandij? Tu esi pārsteigts? — jautāja Pops.

Es biju pārsteigts mazāk par citiem, jo vienmēr gaidīju visneparastākās parādības, un tagad pārliecinājos, ka mani dzīves uzskati ir spīdoši apstiprinājušies. Tāpēc es atbildēju:

— Vai nu tādas lietas vien gadās noslēpumainās pilīs?!

Visi iesmējās. Vienīgi Digē skatījās uz mani ar sarauktām

uzacīm un šķita jautājam: «Kāpēc tu esi šeit? Paskaidro.

Bet neviens neuzskatīja par vajadzīgu vai interesantu pievērst man tādu uzmanību kā vakar, un es pieticīgi turējos aizmugurē. Radās priekšlikumi: iet uz siltumnīcu, kur mitinājās reti sastopami tropu tauriņi, vai apskatīt tikko atvestās vecmeistaru gleznas un Tibetā izrakto statuju, bet pēc «Ksave rija» nevienam vairs nebija īstas patikas izklaidēties, par «Ksa-veriju» sāka runāt tik aizrautīgi, ka strīdiem un izsaucieniem nebija paredzams gals.

— Jums daudz tādu briesmoņu? — Digē jautāja Ganu-veram.

— Ir šis tas. Man patīk rotaļlietas — varbūt tāpēc, ka maz esmu rotaļājies bērnībā.

— Jūs vajag ņemt aizbildniecībā un uzlikt kapitālam sek-vestru līdz jūsu pilngadībai, — paziņoja Tomsons.

— Patiešām, — turpināja Digē, — tik milzīga nauda par .. . hm .. . untumiem. Un kādiem untumiem!

— Jums taisnība, — ļoti nopietni atbildēja Ganuvers. — Nākotnē, iespējams, būs savādāk. Es nezinu.

— Pavaicāsim Ksaverijam! — iesaucās Galuejs.

— Es pajokoju. Tādos tēriņos ir savs jaukums, — teica Digē.

Pēc tam visi nolēma tomēr apskatīt Tibetas statuju. Aiz noguruma es biju galīgi apstulbis un neapjēdzu vairs, kas notiek. Es gandrīz gulēju vaļējām acīm, kājās stāvēdams. Kad sabiedrība devās uz priekšu, es pilnīgā vienaldzībā taisījos tai sekot, bet, tikko tā nozuda aiz pirmajām durvīm, es, gatavs nokrist uz grīdas un aizmigt, metos pie dīvāna, kas stāvēja pie plata gaiteņa sienas, un apsēdos uz tā galīgā pārgurumā. Biju noguris līdz riebumam pret visu. Manas uztveres aparāts atteicās strādāt. Visa tā bija pārāk daudz! Es nolaidu galvu uz rokām, sastingu, iesnaudos un aizmigu. Kā izrādījās pēc tam, manas prombūtnes satrauktais Pops bija atgriezies, pūlējies uzmodināt, bet velti. Tad viņš izdarīja īstu nodevību — sasauca visus paskatīties, kā guļ bagātības pieveiktais Sandijs Pruels uz noslēpumainas pils dīvāna. Es tātad kādu brīdi biju uzjautrināšanās objekts, pats to, protams, nezinādams.

— Lai guļ, — teica Ganuvers, — gulēt ir labi. Es cienu miegu. Nemodiniet viņu.

XV

Es aizsteidzos priekšā savam stāstam tikai tāpēc, lai norādītu, cik dziļš bija mans miegs. Vienkārši es kādu laiku neeksistēju.

Acis atvēris, es pagriezos uz otra sāna un saldi noliku delnu zem vaiga, taisīdamies gulēt tālāk. Bet pa to laiku pamodās arī apziņa, un, kamēr miesa vēl lūdzās pēc miera svētlaimes, es snaudā ieraudzīju Molliju skaldām riekstus. Tūlīt uzbruka viss pārējais: saltām strūkliņām miegs aiztecēja no maniem locekļiem, pēc ilgā tukšuma atmiņas uzbruka satriecošā tempā,

un tas bija tik negaidīti, ka es sastingu, tad satraukumā uzlēcu kājās, atkal nosēdos un izberzēju acis.

Bija vakars, varbūt pat nakts. Manā priekšā zilgmoja milzīgs, mēnesnīcas pieliets logs. Elektrība nedega. Mierīga pustumsa pletās no vienām durvīm līdz nākošām, starp augstu un vēsu telpu ēnām, kur greznība bija nogrimusi miegā. Mēnesnīca ieslīdēja telpu dziļumos it kā atskatīdamās. Sājā krēslas un nelaipnas mēness gaismas sajaukumā viss izskatījās savādāks nekā dienā, materiālās skaidrības vietā bija spokaini starojošs nemiers. Gaismas līnija, iezīmējot savā ceļā bronzas durvju rokturi, statujas ceļgalu, lustras sudrabu, izplūda krēslā — viena šajos tumšajos plašumos; dzirkstīja nezināms spoguļa vai kāda metālā priekšmeta punkts ... kas lai zina? Ap mani pletās nezināmība. Es piecēlos, juzdamies apkaunots, ka esmu aizmirsts kā noklīdis kustonis, nesaprotot, ka tikai smalkjūtība likusi atstāt Sandiju Pruelu šeit, lai nevazātu viņa pusaizmigušo ķermeni cauri neskaitāmām durvīm.

Kad esam izgulējušies, nav nekādas vajadzības skatīties pulkstenī, jo kaut kāda iekšēja balss, ja ne gluži precīzi, taču pārliecināti ziņo, ka gulējuši esam ilgi. Bez šaubām, mani pakalpojumi nebija ārkārtēji vajadzīgi Djurokam vai Popam, citādi pēc manis būtu sūtījuši. Es būtu sameklēts un atkal ieslēgts satraucošajā briesmu un mīlas sarežģījumu ķēdē. Tāpēc jutos apzagts un devos meklēt izeju ar nelabojama zaudējuma rūgtumu krūtīs. Guļot manā atmiņā bija pagaisušas virziena pazīmes, es neatcerējos, kā biju atnācis uz šejieni, un drūmi klīdu uz labu laimi, steigdamies tā, ka man neatlika ne laika, ne vēlēšanās pamielot acis gar telpu iekārtojumu. Pusmiegā izgāju uz balkona, tad, izrāvies no šīs celtnes daļas telpu mānīgās līdzības, nonācu pie kāpnēm un, lejā nokāpis, nokļuvu paplašā laukumiņā ar aizslēgtām durvīm visapkārt. Uzkāpis atkal augšā, devos apkārt visam stāvam, turoties pie ārējās sienas, un centos redzēt logus visu laiku vienā pusē, tomēr nekādi nespēju atrast galeriju, pa kuru biju gājis dienā: ja es to atrastu, tad varētu cerēt ja ne uz tūlītēju izdošanos, tad vismaz uz to, ka atmiņa sāks darboties. Tomēr es atkal nonācu pie aizslēgtām durvīm, un man vajadzēja vai nu pagriezties atpakaļ, vai arī uzņemties risku un maldīties iekšējos gaiteņos, kur bija pavisam tumšs.

Noguris es apsēdos, bet arī sēdot nepacietīgi traucos iet tālāk, taču novaldījos, kamēr nebiju pārvarējis vientulības

rūgtumu, kas bija atņēmis man piemītošo apķērību. Līdz šim nebiju aizticis elektriskos slēdžus — ne jau aiz bailēm, ka ugunis iedegsies visās telpās uzreiz vai atskanēs trauksmes zvani, — tas man bija ienācis prātā vakar, — bet tāpēc, ka nevarēju tos atrast. Es iededzināju sērkociņus gan pie durvīm, gan nišās. Biju nokļuvis burvīgā stūrītī starp tik skaistām un trauslām mēbelēm, ka uz tām varētu nosēsties tikai ļoti tīrīgs mazbērns. Atradis slēdzi, es riskēju un to pagriezu. Man no tā bija maz labuma, kaut arī spožā gaisma pati par sevi tīkami spirdzināja redzi, likdama atmirdzēt šīm sienām, kas atgādināja spoguļotus dīķus ar pasakainu perspektīvu atspīdu-miem. Meklēdams slēdžus, es te noklejotu visu nakti. Tātad, atmetis šo nolūku, atkal sāku meklēt ceļu uz zemāko stāvu un. kad izgāju, sadzirdēju iztālēm klusu, brīnišķīgu muziķu.

Es apstājos kā zemē ierakts, sirds sāpīgi iepukstējās. Mani viss mutuļoja, un aizvainojums izlauzās gandrīz vai asarās. Līdz šim mana mīlestība pret Djuroku, Ganuvera namu, Mol-liju bija vēl cieši aiznaglota, bet nu visas naglas izsprāga un manas jūtas skanēja līdzi tālajam orķestrim, kas šķita spēlējam kaut kur ārpusē. Mūzika atklāja svētkus un aicināja. Es mokās klausījos. Viena muzikāla frāze — kāds aprauts fleitas trilleris — vilināja un vilināja mani; šai frāzei patiešām piemita skumju un aizrautības aromāts. Saviļņots, it kā tā būtu mana mūzika, it kā viss jaukais, ko solīja skaņas, gaidītu tikai mani, es neizprotama kauna, cerību un Irīsu pilns metos meklēt ceļu uz leju.

Savos steidzīgajos meklējumos es izstaigāju nezināmus plašumus, vietām arvien augstāk kāpjošā mēness gaismas pielietus; tik daudzas, tik daudzas reizes es apstājos, lai steigā apsvērtu virzienu, ka pavisam aizmaldījos. Brīžiem, kad es nejauši nokļuvu tuvāk apakšējā stāva svinību centram, mūzika bija dzirdama skaļāk, ķircinot ar melodijas pieaugošo skaidrību. Tas mani uzbudināja vēl vairāk, un es riņķoju pa visām durvīm un pagriezieniem, kur vien varēju brīvi iet. Aiz nepacietības smeldza mugura. Pēkšņi, sirdij strauji iepukstoties, es sadzirdēju vijoļu un tauru mutuli uzverdam, kā man likās, gluži sev blakus; apgājis kolonas, es ieraudzīju visā garumā uguns svītras pārgrieztu portjeru. Tās bija kāpnes. Acīs man sakāpa asaras. Viss drebēdams, es ar nepacietīgu roku pavēru smago audumu, kas pieskārās manai galvai, un sāku kāpt lejā ar dvēseles vētrā ļimstošām kājām. Tā muzikālā frāze, kas ap-

būra mani mēnesnīcas piestarotajos plašumos, tagad skanēja tieši pie pašas auss, un tas bija kā slavas dienā pēc jūras kaujas pie Kataguras salām, kad es pēc daudziem gadiem nokāpu saules satveicētajā Ahuanskapas krastā, zelta tauru un zilu ziedu sveicināts.

XVI

Pietika man nokāpt pa šīm baltajām, mirdzošajām kāp nēm mākslas parādību brīnumainajā ielenkumā, zem kristālā lustru stalaktītiem, kas lēja gaismu pār augiem, it kā nupat atvestiem no tropu mežiem, lai ziedētu te, spulga marmora sienās, — un mans garīgais līdzsvars atjaunojās saskaņā ar apkārtējo. Es vairs nebiju galvenā persona, kam likās, ka viņas klātbūtne ir pati svarīgākā. Maldīšanās pa augšējo stāvu bija panākusi to, ka tagad — pārncrvozējis, steidzīgs — es tomēr nejutos tik nospiests, kā varētu justies parastajos apstākļos. Es pats gāju uz mērķi, nevis biju šeit ievests. Taču tas, ko es ieraudzīju, ar joni iesitās man krūtīs — iesitās krūtīs ar visu savu mirdzumu un dzina mani atpakaļ. Es sāku justies neērti un jau pavisam apmulsis apstājos kā celms milzīgās — kā neizmērojama tāle — zāles parketa vidū, kur pastaigājās daudz cilvēku, vīriešu un sieviešu, frakās un izmeklēti skaistos vakartērpos. Mūzika turpināja spēlēt, paceļot manu garastāvokli no mulsuma iepriekšējos augstumos.'

Šeit bija ap simt piecdesmit cilvēku, varbūt pat divi simti. Vieni tērzēja nošķirtās grupās, citi nāca un gāja cauri tālajām durvīm, kas atradās man pretim, bet šīs durvis bija pavērtas uz uguņu zeltu un spožu sienu dziļumiem, kas šķita slīgstam margojošā, zilganā dūmakā. Bet spoguļu dēļ likās, ka šeit ir vēl daudz citu durvju; to tukšumā atkal un atkal atspoguļojās visa zāle ar cilvēkiem tajā, un tikai ieskatījies es sāku atšķirt īstās ejas no spoguļu vīzijām. Visapkārt skanēja smiekli un valodas, dzirkstoša dāmu čalošana, izsaucieni, kas saplūda nepārtrauktā, vieglā troksnī — grezna pūļa šalkoņā. Ap sēdošajām sievietēm, kas kustināja vēdekļus, pagriežoties cita pret citu, stāvēja, noliekušies kā kamenes ap gaišām puķēm, melni tērpti, baltos cimdos, sasmaržoti, švītīgi, jautri vīriešu stāvi. Man garām pagāja divi stalti, muskuļoti vīri ar iecirtīgām sejām; vieglā, straujā gaitā aizlīgoja meiteņu virkne ar puķēm

matos un dzirkstošām pērļu virknēm ap slaidajiem kakliem. Pa labi sēdēja ļoti resna sieviete ar uzbužinātu, sirmu frizūru. Bet smejošu vīriešu lokā stāvēja mucīgs, resns sārtvaidzis; vicinādams gredzenoto roku, viņš kaut ko stāstīja. Sulaiņi godbijīgi nostieptām rokām zibēja viesu plūsmā, manevrējot un izlokoties ar baletdejotāju veiklību. Bet mūzika, skarot sirdi ar ledu un uguni, nesa to visu, kā vējš nes kuģi uz Brīnumzemi.

Pirmajā brīdī es ar sāpēm gaidīju, ka man pajautās, ko es te daru, un, apmierinošu atbildi nesagaidot, aizvedīs projām. Taču es atcerējos, ka Ganuvers bija nosaucis mani par viesi un ka tāpēc esmu te kā līdzīgs starp līdzīgiem, un, mulsumu pārvarējis, sāku skatīties apkārt kā ballē ieklīdis kaķis, kas neuzdrīkstas ne aiziet, ne atkāpties kaut kur malā. Divas reizes man likās, ka redzu Molliju, bet — ak vai! — tās bija citas meitenes, tikai iztālēm līdzīgas viņai. Sulainis, ar paplāti skriedams, nikni samiedzās. bet es izturēju viņa skatienu ar nevainīgu sejas izteiksmi un pat pamāju. Daži vīrieši un sievietes, garām ejot, paskatījās manī tā, kā uz ielas noskatās paklupušā svešiniekā. Taču es jutos muļķīgi ne jau neparastās apkārtnes dēļ, bet tikai tāpēc, ka biju pilnīgā nezināšanā. Es nezināju, vai Ganuvers ir saticies ar Molliju, vai ir bijušas izskaidrošanās, scēnas, nezināju, kur ir Estamps, nezināju, ko dara Pops un Djuroks. Bez tam es neredzēju nevienu no viņiem, un tanī pašā brīdī, kad sāku to visu pārdomāt, ieraudzīju blakus durvīs parādāmies Ganuveru.

Vēl durvīs, galvu pagriezis, viņš kaut ko teica līdzās ejošajam Djurokam un tūlīt sāka atkal sarunāties ar Digē, kuras roku nesa saliektā elkonī. Viņiem uzreiz piesteidzās vairāki cilvēki. Sirmā dāma, kas man šķitās uz visiem laikiem pielipusi savam krēslam, pēkšņi piecēlās, saslējusies ar zoss ātrumu, un traucās pretim ienācējiem. Grupa tūdaļ pieauga, kļūdama par lielāko visā zālē, un mana sirds satraukti iepuk-stējās, kad ieraudzīju tai tuvojamies Estampu — it kā no spoguļiem vai gaisa iznākušu, tik negaidīta bija viņa parādīšanās. Es biju pārliecināts, ka šai pašā brīdī ieradīsies Molli ja, jo jutu aizdomas, ka Estamps visu dienu pavadījis ar viņu.

Mirkli svārstījies, es izrāvos no apkārt šalcošās kustības gūsta un devos pie Ganuvera, nostādamies gandrīz aiz muguras sirmajai sievietei, kas runāja tik ātri, ka viņas milzīgās krūtis zvārojās kā slīkonim pasviestas korķa lodes.

Ganuvers bija kluss un bāls. Viņa seja bija drausmīgi iekritusi, mute atgādināja veca cilvēka muti. Likās, ka no katras uzrunas vai izsauciena viņā nemitīgi kaut kas noraustās. Digē, atņēmusi savu cimdoto roku, vārstīja strausa spalvu vēdekli; viņas seja, kuras daiļumu vēl pasvītroja kailie, melnīgsnējie pleci, izskatījās valdonīga un cienīga. Viņa bija tērpusies caurspīdīgā, dūmakainā zīdā. Viņa smaidīja. Djuroks pirmais pamanīja mani, un, turpinot sarunu ar kalsnēju spāni, pastiepa roku, pieskaroties manam plecam. Es uzreiz atplauku; tad pagriezās arī Ganuvers, īsu mirkli pievērsdams man izklaidīgu skatienu, bet tūlīt pazina mani un, arī pastiepis roku, jautri pabužināja man matus. Es stāvēju, smaidīdams no visas sirds. Viņš acīm redzot saprata manu stāvokli, jo teica: «Nu ko, Sandij, mans draugs?» Un no šiem vienkāršajiem vārdiem, no viņa brīnišķīgā smaida un manāmās šo tikai vakar sastapto cilvēku labvēlības viss mans. biklums izgaisa. Iekšēji gavilējot, es pietvīku.

. — Nu, vai izgulējies? — jautāja Djuroks. Es atkal nosarku. Viens otrs paskatījās uz mani jocīgā neizpratnē. Ganuvers izvilka mani vidū.

— Tas ir mans audzēknis, — viņš teica. — Jums, don Esteban, pēc gadiem desmit būs vajadzīgs labs kapteinis, te viņš ir, un sauc viņu Sandijs ... ē, kā viņu, Estamp?

— Pruels, — es teicu. — Sandijs Pruels.

— Ļoti patmīlīgs, — piezīmēja Estamps, — drošs un uzņēmīgs kā Kolumbs.

Spānis klusēdams izvilka no kabatas portfeļa vizītkarti un pastiepa to man:

— Pēc desmit gadiem es vai manas nāves gadījumā mans dēls dosim jums kādu kuģi.

Es paņēmu karti un nepaskatījies iebāzu to kabatā. Sapratu, ka tas ir joks, spēle, un man gribējās aizstāvēt veca, krietna kondotjera godu, par kādu sirds dziļumos sevi uzskatīju.

— Ļoti patīkami, — es atbildēju, paklanīdamies cik graciozi vien spēdams. — Es izlasīšu to pēc desmit gadiem, bet nāves gadījumā atstāšu dēlu, lai viņš varētu paskatīties, kas tur rakstīts.

Visi smējās.

— Jūs neesat kļūdījies! — teica Ganuveram dons Estebans.

— О! Nu, protams, ne, — viņš atbildēja, un es tiku atstāts triumfā un patiesā līksmībā. Grupa pārgāja uz zāles otru galu. Es pagriezos, pirmo reizi brīvi uzelpoju un izgāju cauri visai sabiedrībai, kā mežonīgs mustangs cauri nervozu pāvu baram, un nosēdos kaktā, no kurienes varēja pārskatīt visu zāli, bet kur neviens netraucēja domāt.

Drīz es ieraudzīju Tomsonu un Galueju ar trim dāmām vislieliskākajā garastāvoklī. Galuejs, vaigu raustīdams, sabāzis rokas kabatās, šūpojās uz kurpju pirkstgaliem, runāja un smējās. Tomsons vēlīgi klausījās; kāda no dāmām, gribēdama pārtraukt Galueju, viegli pliķēja viņa roku ar saliktu vēdekli, divas citas saskatījās savā starpā un laiku pa laiciņam smējās. Tātad nekas nebija noticis. Bet kur ir Mollija — meitene Mol-lija, kura bija pametusi māsu, lai turētu vārdu, meitene, kura bija mīļāka un daiļāka par visām, ko redzēju šinī vakarā, kurai vajadzēja priecāties un starot šeit un iet zem rokas ar Ganuveru, kaunoties sevis un laimes, no kuras gribēja atteikties, baidīdamās kaut kā tāda, kas var baidīt tikai sievieti? Kādi iemesli bija aizkavējuši viņu? Es pieļāvu trīs varbūtības: Mollija ir pārdomājusi un atgriezusies, Mollija slima, un Mollija ir jau bijusi. «Jā, viņa ir jau bijusi,» es spriedu, uztraukdamies it kā par savu nelaimi, «un viņas samierināšanās ar Ganuveru izjukusi Digē dēļ. Viņš ir pievīlis Molliju. Tāpēc viņš cieš, pārdzīvo izskaidrošanos, kas viņu gan ļoti saviļņojusi, taču nav spējusi atkal iedegt sauli pār viņa sadrūmušo sirdi.» Ja es zinātu, kur viņa tagad atrodas, tas ir, ja viņa būtu kaut kur tuvumā, es droši vien izdarītu atkal kādu no savām trakajām pārgalvībām — ietu pie viņas un atvestu viņu šurp; vismaz mēģinātu atvest. Bet varbūt noticis kaut kas tāds, ko nav iespējams pat iedomāties. Ja nu viņa ir mirusi un no Ga-nuvera visi to slēpj!

Tikko man tas ienāca prātā, drausmīgā doma vairs neal stāja mani — jo vairāk tāpēc, ka manās skopajās ziņās par visu šo lietu bija tik daudz tukšu plankumu, kas pieļāva visdažādākās varbūtības. Es iedomājos Lemarenu; šī ļaužu suga man bija labi pazīstama, un es zināju, cik izdomas bagāti ir mānijas vai mantkārības apsēsti huligāni. Man noteikti vajadzēja sastapt Popu, lai nomierinātos.

Pats to neapzinādamies, es vēlējos, lai šis vakars būtu priecīgs — ne tikai tāpēc, ka gaidīju divu roku laimīgu satikšanos pēc ilgajiem sarežģījumiem, kas bija tās šķīruši, — manī pa

modās alkas pēc cilvēku gribas un šajos neparastajos apstākļos tik skaistās cilvēka kaislīgo ilgu uzvaras. Viss notika un izvērtās tā, ka nekādu citu noslēgumu, izņemot Mollijas parādīšanos — pavasara strauta līksmajam, sudrabotajam virmo-jumam līdzīgu parādīšanos, kas sagrautu tumšos plānus, es nevēlējos, un nekas cits nespēja manās acīs attaisnot notikumus, kuros, sekojot neizpētītiem cilvēku tuvināšanās likumiem, biju ņēmis netīšu, nenozīmīgu līdzdalību.

Starp citu, neuzskatiet, ka manas domas toreiz izpaudās tieši tādos vārdos, — tolaik es vēl stāvēju tālu no pieaugušo cilvēku prasmes ietvert vārdu robežās mirklīgos, kā putas gaistošos tēlus. Bet tie nepalika neizteikti; manu pārdzīvojumu pasauli izsacīja uz balkona noslēptā orķestra mūzika.

Jā, tikai pa šīm divdesmit četrām stundām Sandijs Pruels bija izaudzis līdzīgi indiešu burvja zemē iemestai sēklai, kas trīsdesmit minūtēs izdzen stiebru un saplaukst zaļās lapās. Biju kļuvis vecāks, gudrāks, klusāks. Es varēju, protams, vēl tagad ar mīļu prātu nosēsties un spēlēt «čaumalu ēšanu», valstot uz galda cieti novārītas olas, bet varēju arī teiktajā uzminēt nepateiktā būtību. Man noteikti bija nepieciešams Pops, bet es vēl neuzdrošinājos staigāt, kur iegribas, viņu meklējot, un, kad viņš beidzot, mani nejauši pamanījis, pienāca, viņa parādīšanās man šķita kā ūdens malks pēc sāļas siļķes. Viņš bija frakā un cimdos un tāpēc izskatījās pavisam citāds, bet man bija viss vienalga. Es uzlēcu kājās un steidzos viņam ‘ pretim.

— Nu, lūk, — teica Pops un, paskatījies apkārt, klusi piebilda, — šodien kaut kas notiks. Jūs redzēsiet. Es neko neslēpju no jums, jo jūtos saviļņots un jūs esat mums daudz palīdzējis. Sagatavojieties: vēl nav zināms, kas var notikt.

— Kad? Tagad?

— Nē. Vairāk es neko neteikšu. Vai jus neapvainojaties, ka atstājām jūs izgulēties?

— Pop, — es sacīju, nepievēršot nekādu uzmanību viņa izklaidīgajai mēļošanai, — dārgo Pop, es zinu, ka jautāju muļķīgi, bet . . . bet . . . man ir tiesības. Es tā domāju. Nomieriniet mani un pasakiet, — kas ir ar Molliju?

— Nu ko jums vajag no Mollijas?! — viņš, plecus raustīdams, pasmējās. — Mollija, — Pops ar uzsvaru paziņoja.

N — drīz būs Emīlija Ganuvere, un mēs iesim pie viņas tēju dzert. Vai nav taisnība?

— Kā? Viņa ir šeit?

— Nē.

Es klusēju, rādīdams sadusmotu seju.

— Nomierinieties, — teica Pops, — nevajag tā uztraukties. Viss nāks ar laiku. Gribat saldējumu?

Es nepaspēju atbildēt, kad viņš jau aizturēja cēli ar paplāti soļojošo Pārķeru, kura ārkārtīgi norūpētā seja liecināja, ka šis vakars savā ziņā ietekmējis arī viņa dvēseli, laupot tai līdzsvaru.

— Parker, — sacīja Pops, — saldējumu man un Sandijam, lielās porcijas.

— Klausos, — teica vecītis tagad jau ar tik ļoti atsaucīgu, pat ieinteresētu izskatu, it kā prasība pēc saldējuma būtu visa šī vakara galvenais saturs. — Kādu? Zemeņu, apelsīnu, riekstu, rožlapu, krējuma, vaniļas, krēma-brilē vai . . .

— Kafijas, — pārtrauca Pops. — Un jums, Sandij?

Es gribēju izrādīties visai smalks un pieprasīju a n a n ā s u saldējumu, bet — ak vai! — tas bija sliktāks par kafijas saldējumu, ko es nogaršoju no Popa kristālā šķīvīša. Kamēr Parkers staigāja, Pops nosauca man daudzu viesu vārdus šinī zālē, bet es visu aizmirsu. Es domāju par Molliju un savām jūtām, kas sauca uz Brīnumzemi.

Es domāju arī, cik vienkārši, cik augstsirdīgi būtu izturējies pret mani Pops, vēl dienā, kad mēs ēdām un dzērām, teikdams: «Sandij, mums ir tāda lieta ...» — un skaidrā draudzīgas uzticibas valodā ieceldams mani sarežģīto noslēpumu bruņinieka kārtā. Piesardzību, neilgo pazīšanos un visu citu, kas varēja Popu kavēt, es atmetu, cenzdamies par to pat nedomāt, — tik ļoti es uzticējos pats sev.

Pops klusēja, tad savā izšķērdīgajā devībā iedzina manā piebildušajā galvā pēdējo mīklu.

— Pie galda manis nebūs, — viņš teica, — es jūs ļoti ludzu, nejautājiet balsī par iemesliem un nemeklējiet mani, lai manai prombūtnei pievērstu pēc iespējas mazāk uzmanības.

— Neesmu tāds muļķis, — es aizvainoti atbildēju; manu aizvainojumu vēl vairāk saasināja saldējuma radītās zobu sāpes. — Neesmu tāds muļķis, ka man tas jāatgādina kā mazam bērnam.

— Ļoti labi, — viņš sausi atteica un aizgāja, atstādams mani starp pievilcīgām, bet man nevajadzīgām dāmām, kas sēdēja visapkārt; es sāku pamazām virzīties tālāk no viņām,

līdz nokļuvu pašā kaktā. Ja varētu saskaitīt izbrlnētos skatienus, ko man pievērsa visdažādākie ļaudis, to droši vien būtu diezgan, lai padzītu no tribīnes visvaļīgāko oratoru. Bet kas par to?! Es sēdēju sārtiem un baltiem izgriezumiem izdaiļotu muguru lokā, ieelpoju smalkas smaržas un pētīju fraku stūrus, kas traucēja novērot kustību zālē. Mana aizdomība izvērsās baiļu lēkmē, ka Pops izstāstīs par manu rupjību Ganu-veram un mani nelaidīs pie galda; neko neredzējis, visu aizmirsts, atstumts, es klīdīšu starp ugunīm un ziediem; tad Tomsons nošaus mani ar smagu revolveri, un es, Djuroka rokās izlaizdams pēdējo elpas vilcienu, teikšu pār mani nolīkušajai, raudošajai Mollijai: «Neraudiet, Sandijs mirst tāpat, kā ir dzīvojis, bet viņš nekad neprasīs, kur ir šis švītīgais Pops, jo mani ir audzinājusi jūra, kas māca klusēt.»

Tik svinīgi atausa manu-acu priekšā šī aina, tik ļoti tā mani saviļņoja, ka es jau gribēju piecelties un doties uz savu istabu, lai pavilktu sienas lifta auklu un drūmi paliktu divatā ar vīna pudeli. Pēkšņi parādījās cilvēks tresotā livrejā un kaut ko skaļi teica. Kustība zālē mainījās. Ļaudis plūda uz nākošo zāli, kas staroja zilā dūmakā, un es, kļūdams atkal ziņkārīgs, arī devos līdzi greznajam, uzbudinātajam, viegli čalojošajam pūlim, retumis un ne pārāk skandalozi sadurdamies ar blakus gājējiem.

XVII

Iegājis gaišzilajā zālē, kur lieliskā parketā atspoguļojās lustru ugunis un arī manas kājas līdz pašiem ceļgaliem, es ieraudzīju uz grīdas rozi un pacēlu to laimei, zīlēdams, ka ziedlapiņu pārskaitlis nozīmēs sastapšanos ar Molliju. Plūkdams tās sažņaugtā saujā, lai nepiebārstītu grīdu, un klupdams starp vakartērpu treniem, es pamanīju, ka manī no sārtas, koķetas sejiņas noskatās divas melnas acis. «Mīl vai nemīl,» jautāja šī sieviete, «kā jums iznāca?» Viņas draudzenes ielenca mani, un es steigšus iebāzu roku kabatā, skatīdamies uz skaistulēm, kas ļoti mīļi sāka Sandiju izzobot. Es teicu: «Nekas neiznāca,» — un biju laikam visai bēdīgs, jo mani pameta, iespiežot saujā vēl vienu ziedu, ko es neapzināti iebāzu tanī pašā kabatā, aiz lielām dusmām nozvērēdamies, ka nemūžam neprecēšos.

Es biju samulsināts, bet drīz attapos un sāku skatīties, kur esmu nokļuvis. Starp citu, es biju izgājis cauri trim vai četrām durvīm. Ja pirmā zāle bija ļoti liela, tad šo no tiesas varētu saukt par milzīgu. Sienas bija apsistas ar zaļu muāru, bet marmora grīdas smalkajos, fantastiskajos griezumos zvīļoja spoži sudraba raksti. Pie sienām nebija ne spoguļu, ne gleznu; vienādos atstatumos tās no grīdas līdz griestiem šķērsoja vertikālas violetas bagetes ar smalkiem sudraba rotājumiem. Griestu vidū vienā līnijā karājās sešas lustras, brīvie laukumi starp lustrām, kā arī zāles stūri laistījās apgleznojumos. Logu, kā ari citu durvju nebija; nišās stāvēja statujas. Visi viesi, kas šeit ienāca, tā saruka augumā, it kā uz tiem skatītos no trešā stāva, — tik augsta un plaša bija šī zāle.

Vairāk nekā trešo daļu telpas aizņēma ar jūras putu baltiem galdautiem pārklāti galdi, galdi — dārzi, jo tie kuploja svaigu ziedu klēpjos. Galdi vai, pareizāk sakot, viens galds — vidū tukša četrstūra veida, ar ejām četrstūra šaurajos galos — veidoja divus taisnstūrus, ne visai cieši pretim sabīdītus «Со. Uz tiem kā dārgakmeņu raksts no vienas vietas dzirkstīja vīnu, zelta un sudraba ugunis un brīnišķīgas vāzes, kurās retu augļu grēdas apēnoja zaļi vīteņaugi, sniecoties ar lapotajiem tinumiem līdz pašam galdautam. Ap galdu viesus gaidīja viegli, ar olīvdzeltenu samtu apvilkti krēsli. Četrstūrainā galda galos vienādos atstatumos slējās vītas bronzas kolonas ar gigantiskiem kandelabriem, kuros dega īstas sveces. Gaisma bija tik spoža, ka es skaidri saskatīju visattālākajās vietās sēdošo cilvēku vaibstus, varēja teikt, ka acīm bija karsti no gaismas.

Viesi sēdās pie galda, čaukstinot tērpus un bīdot krēslus; skanēja dobjas atbalss pievīta rūkoņa. Reizēm kāds vārds, skaidri izdaloties no šī trokšņa, pārlidoja telpu. Es virzījos uz to vietu, kur biju redzējis Ganuveru ar Djuroku un Digē, bet, lai meklētu kā meklēdams, nevarēju saskatīt Popu un Estampu. Meklēdams ar acīm brīvu vietu šinī galda galā — tuvāk pie durvīm, es redzēju daudz neaizņemtu vietu, bet drīzāk ļautu nocirst roku, nekā apsēstos pats, jo baidījos atrasties tālu no pazīstamajiem cilvēkiem. Sājā brīdī mani ieraudzīja Djuroks un, sarunu pārtraucis, pienāca ar gluži vienaldzīgu izskatu.

— Tu sēdēsi man blakus, — viņš teica, — tāpēc nosēdies tajā vietā, kas būs man pa kreisi. — To pasacījis, viņš tūlīt

aizgāja, un ļoti drīz, kad vairums bija nosēdies, es ieņēmu vietu pie galda, labajā pusē man bija Djuroks, bet kreisajā — gadus četrdesmit veca dāma, gara, tieva kā maiksts, ar vāja, sarkanmataina vīrieša seju un tik gariem sprīdīša nagiem, ka, manuprāt, viņa varēja droši iztikt bez dakšiņām. ŠI dāma bija nokārta briljantiem kā jāņogu krūms ar ķekariem, bet aso, kailo elkoni es jutu urbjamies savā sānā pat pa gabalu.

Ganuvers sēdēja galda otrā pusē, iepretim man, bet viņam pretim starp Djuroku un Galueju bija novietojusies Digē. Starp Galueju un to spāni, kura vizītkartē biju apsolījis ieskatīties pēc desmit gadiem, sēdēja Tomsons.

Apkārt man nepārtraukti vijās saruna. Šīs sarunas skaņa pārlidoja no vienas personas pie otras, no vienas pie divām, atkal pie vienas, pie divām, trim un tā bez gala, tāpēc visi šķita runājam kā orķestra instrumenti, veidojot katrs savas notis — vārdus. Bet es neko nesapratu. Mani bija pieveikuši manā priekšā izkārtotie galda piederumi. Tos vajadzētu nolikt muzejā zem stikla. Kaulainā dāma, pacēlusi pie acīm lorneti, vērīgi mani aplūkoja, galīgi samulsinot, un kaut ko teica, bet es, nekā nesapratis, atbildēju: «Jā, tā nu tas ir.» Viņa vairs neuzrunāja mani, neskatījās uz mani, un es jutos no sirds prie cīgs, ka viņai diez kā nepatīku. Vispār es biju kā miglā. Pa to laiku es sāku aptvert notiekošo, tas ir, piespiedos atšķirt dar Tūbas atsevišķos momentus, un redzēju, ka apkārt galdiem ripo smalki, zeltīti ratiņi uz augstiem riteņiem, piekrauti ar mirdzošiem traukiem, zem kuriem plīvoja spirta sildītāju zilās liesmiņas, bet pāri vākiem vijās tvaiki. Gaisā parādījās kāda roka, mans šķīvis pazuda un atkal atgriezās. Ar ko? To vajadzēja apēst, lai uzzinātu. Iesmaržojās pēc tādas gastronomijas, pēc tādiem kulinārijas brīnumiem, ka, likās, vajag tikai ieēst, lai satraukumā apreibtu jau no domas, ka esi ēdis šo aromātisko mākslas darbu. Un, lūk. lai cik savādi tas liktos, mani pēkšņi sagrāba zvērīgs, puicisks izsalkums, kas sen bija krājies starp to slapējošajiem iespaidiem; es iztukšoju augstu, trauslu glāzi ar melnu vīnu, atguvu līdzsvaru, divreiz apēdu visu bez atlikuma, kāpēc šķīvis atgriezās pilns jau trešo reizi. Es atstāju to un atkal iedzēru vīnu. Visapkārt es redzēju pie lūpām paceltas glāzes un pokālus. Pie griestiem zāles viņā galā uz plaša balkona iedārdējās orķestris un turpināja klusāk par galda troksni stāstīt par starojošo Zemi.

Tai pašā brīdī iedunējās neredzama pulksteņa sitieni, lēni

un skaidri nosita vienpadsmit, pārskanot visu — troksni un orķestri. Sarunā pa kreisi no manis atskanēja vārds «Estamps».

— Kur ir Estamps? — Ganuvers vaicāja Djurokam. — Pēc pusdienām viņš pēkšņi pazuda un nav vairs rādījies. Un kur ir Pops?

— Ne vairāk kā pirms pusstundas, — atbildēja Djuroks,

— Pops man žēlojās par nepanesamu migrēnu un droši vien ir aizgājis pagulēt. Es nešaubos, ka viņš ieradīsies. Estampu mēs diezin vai sagaidīsim.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es redzēju viņu ... tete-a-tete . ..

— Tā-a, — Ganuvers sadrūma, — šodien visi aiziet jau no paša rīta. Parādās un pazūd. Kapteiņa Orsunas arī vēl nav. Bet es tā gaidīju šo dienu . . .

Tanī brīdī galdam pielidoja resns, melns vīrs ar skūtu, apaļu seju, labi koptu un iedegušu.

— Esmu klāt, — viņš teica, — neaiztieciet kapteini Or-sunu. Paklausieties, kāds gadījums! Jums te ir fejas!

— Kā, fejas?! — brīnījās Ganuvers. — Klausieties, Djurok, tas ir interesanti!

— Vajadzēja vest feju šurp, — piezīmēja Digē, iedzerdama malku no šaura pokāla.

— Skaidrs, ka jūs tāpēc nokavējāt, — piebilda Galuejs.

— Es vispār nebūtu atnācis.

— Nu, jūs ... — teica kapteinis, kas acīm redzami steidzās pavēstīt par notikušo. Vienā sekundē viņš iedzēra glāzi vīna, pabakstījās šķīvī ar dakšiņu un sāka mizot bumbieri, vicinot nazi un raukdams uzacis, kad pats brīnījās par savu stāstu.

— Jūs — cita lieta, bet es, redziet, biju ļoti aizņemts. Tad, lūk, es ievedu jahtu dokā un atgriezos kuterī. Mēs peldējām gar veco dambi, kur stāv aiznaglotais paviljons. Bija septiņi vakarā, un saule rietēja. Kuteris gāja gar krūmiem, ar kuriem apaudzis dambis no piektā bakena līdz Ledus strautam. Kad nokļuvu pie paviljona dienvidu stūra, es nejauši paskatījos turp un ieraudzīju krūmos pašā ūdens malā jaunu, daiļu meiteni baltā zīda tērpā, ar kailām rokām un liesmojošu pērļu virkni kaklā. Viņa bija basa.

— Basa! — iesaucās Galuejs, bet Ganuvers atlaidās krēslā un pēkšņi sāka saspringti klausīties. Djuroka sejā rotājās laipns, neizdibināms smaids, bet Digē viegli pacēla uzacis un savilka tās uz pieres jautrā smaidā. Visi bija ieinteresēti.

Kapteinis, acis pievēris, kategoriski sapurināja galvu un igni nopūtās.

— Viņa bija basa — tas ir pilnīgi precīzs izteiciens, un viņas kurpes gulēja zemē, bet zeķes karājās krūmā — nu patiešām, ļoti jaukas zeķītes, spožas un smalkas kā tīmeklīši. Feja mērcēja vienu kāju ūdenī, turēdamās pie lazdas stumbra. Otra viņas kāja, — kapteinis sastomījās, pamezdams vainīgu skatienu uz Digē, — lūdzu piedošanu, — otra viņas kāja bija ļoti maza. Nu, un, protams, tā, kas bija ūdenī, arī neizauga pa šo minūti . . .

— Kāja ... — pārtrauca Digē, pētīdama savu smalko roku.

— Jā. Es jau atvainojos. Tad, lūk, es uzsaucu: «Stop! Atpakaļgaitu!» Un mēs apstājāmies kā medību suņi pār irbi. Es jums saku: ņemiet otu un gleznojiet! Tā bija feja, zvēru pie sava goda! «Paklausieties,» es sacīju, «kas jūs esat?» Kuteris apgāja krūmus un apstājās viņai pretī: seja viņai nebija gluži neapmierināta, bet it kā negribīga. Viņa klusēdama skatījās uz mums; es jautāju: «Ko jūs šeit darāt?» Un, iedomājieties, viņas atbilde bija tāda, ka es vairs nešaubījos par viņas piederību pasaku būtnēm. Viņa atbildēja ļoti vienkārši un saprotami, bet balss — kas tā bija par balsi! — tāda balss nevarēja piederēt mirstīgajam, balss bija ...

— Nu, — pārtrauca Tomsons ar viņam piemītošo aso, bet kluso toni, — vai bez balss bija vēl kas?

Iekaisušais kapteinis nervozi atbīdīja savu glāzi.

— Viņa teica, — kapteinis atkārtoja, deniņiem pietvīkstot, — lūk, ko: «Jā, man ir notirpusi kāja, jo papēži ir augstāki, nekā esmu paradusi valkāt.» Viss. Ko? — Viņš uzsita abas plaukstas uz ceļgaliem un jautāja: — Kā jums tas patīk? Kāda jaunkundze tā atbildēs līdzīgā brīdī? Es nepaspēju iemīlēties, tāpēc ka viņa, graciozi pietupusies, savāca savas mantas un izgaisa.

Un kapteinis ķērās pie vīna.

— Tā būs bijusi kāda istabmeita, — sacīja Digē, — bet saulrieta efekts iedarbojās uz jums subjektīvi.

Galuejs kaut ko noņurdēja. Visi pēkšņi apklusa. Kāda cilvēka negaidītā un spējā apklušana bija aizspiedusi visiem mutes. Apklusis bija Ganuvers, arī pirms tam viņš nebija teicis gandrīz ne vārda, bet tagad klusēja ar dīvainu skatienu un bālu, sviedriem pārplūdušu seju. Viņa acis lēni pavērsās pret

Djuroku un apstājās, bet viņam atbildēja mierīga gaišuma pilns skatiens.

Ganuvers nopūtās un iesmējās ļoti skaļi un, liekas, mazliet ilgāk, nekā panes nervu takta līdzsvars.

— Orsuna, mans prieks, visu kapteiņu kapteini! — viņš teica. — Kopš es nopirku no Traulera šo namu, uz Gardena zemesraga saradies tik daudz iedzīvotāju, ka sieviešu dzimums pārstāvēts visai daudzveidīgi. Jūsu Mazās Kājiņas fejai noteikti ir tēvs un māte; kas attiecas uz mani, tad, izņemot Digē Alva-vizu, es šeit pagaidām nevienas citas fejas neredzu un domāju, ka viņa nevar izgaist.

— Dārgo Everest, jūsu «pagaidām» skan diezgan pārprotami, — apbrīnojamā savaldībā teica daiļava, acīm redzami nepiešķirot nekādu nozīmi kapteiņa Orsunas stāstam.

Ja šajā brīdī pie galda sēdēja cilvēks, kas baidījās pievērst uzmanību saviem degošajiem vaigiem, tad tas biju es. Mana sirds sitās tā, ka vīns manā paceltajā glāzē drebēja īsiem grūdieniem. Bez kādiem pierādījumiem un paskaidrojumiem es jau zināju, ka kapteinis redzējis Molliju un ka viņa ieradīsies sveika un vesela saviem draugiem uzticīgā Sandija aizsardzībā.

Saruna kļuva sausāka, nervozāka, tad izvērtās joku krusā, kas nobira pār kapteini. Viņš teica:

— Es nokavēju cita iemesla dēļ. Es gaidīju savu sievu atgriežamies ar vilcienu desmitos divpadsmitās, bet viņa, kā man tagad liekas, atbrauks tikai no rīta.

Ļoti žēl, — sacīja Ganuvers, — es cerēju ieraudzīt te jūsu mīļo Betsiju. Ceru, ka feja nav padzinusi viņu no jūsu sirds?

— Но! Protams, nav.

— Mākslinieka acs un buldoga sirds! — teica Galuejs.

Kapteinis skaļi ieklepojās.

— Ne gluži. Buldoga acs mākslinieka sirdī. Bet, starp citu, es ieliešu sev vēl no šī lieliskā vīna, kas divu acu vietā uzreiz dod četras.

Ganuvers paskatījās sānis. Žigli piesteidzās sulainis, kam tika dota īsa pavēle. Nepagāja ne minūte, kad trīs gonga si tieni sasēja troksni un kļuva ja ne pavisam klusu, tad tomēr pietiekami mierīgi, lai runātu. Ganuvers gribēja runāt, es redzēju to pēc viņam pievērstajiem skatieniem; viņš saslējās, atspiedies ar plaukstām pret galdu, un pavēlēja orķestrim klusēt.

— Viesi! — Ganuvers iesāka tik skaļi, ka visi varēja dzirdēt; šis milzīgās zāles skaidrā rezonanse ļāva pārāk nesasprindzināt balsi. — Mani viesi un mani draugi. Jūs pagodinājāt mani ar savu ierašanos tanī dienā, kad es pirms četriem gadiem vēl staigāju cauros zābakos un nezināju, kas ar mani notiks.

Ganuvers apklusa. Visas savas runas laikā viņš bieži apstājās, taču bez piespiešanās vai apmulsuma, viņš šķita nogaidoši ieklausāmies un turpināja tikpat mierīgi.

— Daudzi no jums ir atbraukuši kuģos un vilcienos, lai darītu man prieku, pavadot kopā ar mani dažas dienas.

Es redzu sejas, kas atgādina man briesmu un jautrības, nejaušību, piedzīvojumu, satraukumu, darba un prieka dienas.

Jūsu vadībā, Tom Klerton, es kalpoju Sanrioles muitā, un jūs pametāt darba vietu, kad «Terēzes» kapteinis mani nepatiesi apvainoja tvaikoņa «Orlando» nelikumīgās rīcības atbalstīšanā.

Amālija Kornius! Četrus mēnešus jūs devāt man uz parāda istabu, brokastis un pusdienas, un es vēl līdz šim neesmu par to samaksājis, nezinu*, mazdūšības vai vieglprātības dēļ, taču neesmu samaksājis. Tuvākajās dienās mēs noskaidrosim šo jautājumu.

Viljam Vilson! Jūsu vasarnīcā es atveseļojos no tīfa, un jūs katru dienu lasījāt man avīzes, kad es pēc krīzes nevarēju pacelt ne galvu, ne rokas.

Luk Aradan! Jūs uzņēmāties rūpes par tādu neirastēniķi miljonāru, kāds esmu es, jūs ņēmāt savā pārziņā manu kapitālu, lai ne dienu, ne stundu, ne minūti mani neapgrūtinātu ar to saistītas domas un darbi. Trijos gados jūs palielinājāt pamatkapitālu vairāk nekā trīsdesmitkārtigi.

Henrij Torkvil! Jūsu bankai man jāpateicas par veiksmīgo ieķīlājumu, noslēpuma saglabāšanu un zelta ķēdes atgūšanu.

Leitnant Glaudius! Jūs glābāt manu dzīvību medībās, kad es karājos pār bezdibeni, nezinādams pats, pie kā turos.

Georg Bark! Jūs metāties pēc manis ūdenī no «Indiānas» klāja, kad es vētrā pie Adenas iekritu jūrā.

Leon Degust! Jūsu ģēnijs iemiesoja manus drudžainos murgus šīs celtnes stingrajā un brīnišķīgajā konstrukcijā. Es pieceļos, lai sveicinātu jūs ar paceltu kausu par to nikno sprauslāšanu, ar kādu jūs sākumā mani uzklausījāt un izsmējāt, veselu stundas ceturksni piepūties sarkans no dusmām, līdz

beidzot teicāt: «Goda vārds, par to ir vērts padomāt. Es tikai pakāršu pie durvīm plāksnīti: «Arhitekts Degusts, uz laiku jucis, lūdz veselos prātus netraucēt viņu kādus trīs mēnešus».»

Skatoties tajā virzienā, kurp lūkojās Ganuvers, es ieraudzīju vecu, atbaidoši neglītu vīru ar uzpūtīgu, resnu seju un ironiskām uzacīm; noklausījies Degusts smagi piecēlās, atspiedās ar delnām pret galdu un, paskatījies sānis, sacīja:

— Jūtos ļoti glaimots.

Pateicis šos trīs vārdus, viņš ārkārtīgā atvieglojumā apsēdās. Ganuvers iesmējās.

— Nu, — viņš sacīja, izvelkot pulksteni, — nozīmēts uz divpadsmitiem, tagad ir bez piecām minūtēm pusnakts. — Ar atsalušu smaidu viņš domīgi apklusa, bet tūlīt saņēmās: — Es gribu, lai neapvainojas tie, kurus neesmu pieminējis, bet jūs redzat, ka es visu labi atceros. Tātad es par katru atceros it visu, visas tikšanās un sarunas; jūsu klātbūtnē es atkal pārdzīvoju pagātni tikpat asi kā tajās dienās. Bet man jums jāsaka, ka nauda devusi man iespēju piepildīt savu māniju ... Es nespēju to paskaidrot dažos vārdos. Varbūt šo kaislību varēta nosaukt par žesta varenību. Vēl es iztēlojos sev citu pasauli, kas pastāv aiz sienas, noslēpumaino acīm redzamajā, milzīgu celtņu nesatricināmību, kuru es varu grozīt ar pirksta spiedienu. Un es to sapratu nesen, es gaidīju, ka, piepildot untumu, kas jau bija kļuvis par nepieciešamību, es atradīšu mūsu noslēpumainajā atkarībā no sarežģītas formas tai atbilstoši dziļu saturu. Nezinu, vai mana prāta rotaļas, kurām bija nesalaužama vara pār manu dvēseli, būtu iemiesotas dzīvē tik pilnīgi, kā to pēc manas vēlēšanās izdarījis Degusts, ja es nebūtu reiz devis solījumu . . . kādam cilvēkam, — tas pieder pagātnei. Toreiz mēs, divi nabagi, sēdējām pamestā šķūnī uz klona, kur zem mums bija ierakta tīra zelta kaudze, un mēs savos sapņos, dabiski, izlaupījām visu Seherezādi. Šim cilvēkam, par kura likteni es tagad nekā nezinu, bija dzīva iztēle un kaislīga vēlēšanās iekārtot pilis pēc sava prāta. Jāatzīstas, ka izdomas spējā es no viņa stipri atpaliku. Viņš uzbūra manā priekšā tādas ainas, ka es biju sajūsmā. Viņš teica: «Ja sapņot, tad sapņot...»

Tanī brīdī pulkstenis sita divpadsmit.

— Digē, — teica Ganuvers, sazvērnieciski uzsmaidīdams viņai, — ķersimies nu pie vecā Ali-Babas un viņa četrdesmit laupītājiem.

— Kas tad notiks? — iesaucas ziņkārīgā balss galda viņā galā.

Digē smiedamās piecēlās.

— Mēs jums to parādīsim! — viņa paziņoja, un, ja ari bija uztraukta, tad to nevarēja manīt. — Atklāti sakot, es pati nezinu, kas notiks. Ja nams sāks lidot pa gaisu, turieties pie krēsliem!

— Jūs atceraties — kā? ... — Ganuvers viņai jautāja.

— О jā! Pilnīgi.

Viņa piegāja pie viena no milzīgajiem kandelabriem, ko es jau minēju, un pastiepa roku pret tā zeltīto, ar reljefām plāksnītēm pārklāto stumbru. Ieskatījusies, lai nekļūdītos, Digē atrada un pavilka uz leju vienu no šīm plāksnītēm. Viņas redzokļi iepletās, seja viegli nodrebēja, un viņa uz īsu brīdi nespēja noslēpt uzvaras prieku, kas uzplaiksnīja kā apslāpēta gaisma. Un tai pašā mirklī, kad man jau pirms laika noreiba galva, viss palika, kā bijis, savās vietās. Vēl kādu brīdi nervus kratīja tas iekšējais drudzis, kas nokavējuša šāviņa gaidās sagrābj cilvēku, kad šautenes gailis noklakšķējis veltīgi, tad atskanēja smiekli un troksnis.

— Vēlreiz! — iesaucās dons Estebans.

— Sodu, — sacīja Orsuna.

— Nav labi ķircināt bērnus! — piezīmēja Galuejs.

— Cik muļķīgi! — iekliedzās Digē un piesita kāju. — Cik ļauni jūs jokojat, Ganuver!

Viņas sejai pārskrēja nervoza ēna; viņa asi pagriezās un, lūpas kodīdama, nosēdās savā vietā.

Ganuvers sadusmojās. Viņš nosarka, strauji piecēlās un teica:

— Es neesmu vainīgs. Rūpēties, lai mehānismi būtu kārtībā, uzticēts Popam. Viņam nāksies atbildēt. Es pats . . .

Niknumā, kā tas bija manāms pēc viņa asajām kustībām, viņš piegāja pie kandelabra, nospieda un pavilka metālā plāksnīti. Un, paklausot šai niecīgajai kustībai, pēkšņi apkārt visai zālei iezīmējās tukša, gaiša svītra — zāles sienas atdalījās no griestiem un, spēji iegrimstot grīdā, izzuda. Tas notika bez skaņas. Es sagrīļojos. Man likās, ka es ar visu krēslu paceļos gaisā.

Visu šo laiku biju neapzinīgi atkārtojis: «Mollijas nebūs,» — biju ik reizes sarāvies no katra izsauciena, kas šķita liecinām par jaunu viesu ierašanos, un nu izjutu sāpīgu tukšumu, kurā rūgti ielauzās pulksteņa pēdējais sitiens. Bet sienu nogrimšana, kas norisa tik nevainojami viegli, ka pat vīns nesašūpojās glāzē, ar vienu drausmīgu sitienu izmēza no manis visas šīs jūtas. Man šķita, ka zāle traucas debesīs cauri pasakainām kolonādēm. Visi, kas šeit bija, iekliedzās; izbailēs un pārsteigumā cilvēki uzlēca kājās. Likās, ka ierēkušās neredzamas taures; efekts iedarbojās kā lavīna un izvērsās pasakaini spilgtā gaismā -— tik ass bija tās spožums.

Lai attēlotu skatu, kas pavērās triekas pēkšņumam līdzīgā tempā, esmu spiests izlietot savas vēlāk iegūtās zināšanas par mākslu un materiālu, ko Ganuvers raidīja no nebūtības uzbrukumā viesu pūlim. Ap mums slējās melna marmora kolonāde, kas atspīdēja spoguļa dzidrajos dziļumos. Milzīgais grīdas spogulis vismaz divdesmit asu platumā plašā četrstūrī apskāva zāli. Tā dzīles atgādināja bezdibeni.

Pa četri sagrupētu kolonu rindas vērsās pret kopīgu centru un bija atdalītas ar vienāda platuma ejām. Pamatnes, uz kurām tās stāvēja, bija augstas un masīvas. Starp kolonām cits par citu augstāk dzirkstot uzvijās strūklaku ūdens mirgainie stiebri — katrā strūklakā trīs strūklas, kas krita kā izliektu spalvu pušķi. Tas viss, dzidro spoguļu atkārtots, saplūda nepārtraukta, gaiša, atspulgoto kolonu cauraustā dziļumā. Atspīduma līnija vienā līmenī ar zāles un aiz kolonām spulgojošo plašumu grīdām atgādināja gaisā peldošus paklājus. Aiz kolonām kristālā lampu sārtajā gaismā, kas meta pār perlamutra un ziloņkaula silto baltumu rītausmas blāzmu, pletās brīnumu zāles. Mirdzums virmoja kā dūmaka. Perlamutrs, sudrabs, baltais dzintars, marmors, gigantiski spoguļi un gobelēni ar pēr-ļainām dzelmēm dīvainu ainavu blāvajā miglā; mēbeles — fantastiskākas un burvīgākas par mākoņu pīnēm mēness naktī — nemodināja pat vēlēšanos iedziļināties detaļās. Iecerēts un parādīts kā koris, kurā saliedētas neskaitāmas balsis, šis mākslinieciskais neprāts staroja caur melno marmoru kā rīts caur nakti.

Bet zāles tālākajā galā zem orķestra galerijas pavērās skats, kur šo telpu radītājs bija atkāpies no satriecošā daiļuma

un lāvies smalka un pabeigta iespaida baudai. Grīdu visā platumā sedza balta kažokāda, tīra kā pirmā sniega kārta. Pa kreisi spulgoja sudraba kamīns ar malahīta rakstiem, bet gar sienām no grīdas līdz karnīzei vijās efejas, cauri tumšzaļo lapu paklājam staroja ovālu spoguļu blāzma; zemāk pār zeltītiem režģiem, kas aplieca trīs sienas, kuploja dzeltenas rozes. Sājā istabā jeb mazajā zālē baltu, blāvu gaismu lēja viena vienīga lustra — īsta pērļu rota no caurspīdīgām lodēm, kas nokārās apgāztam konusam līdzīgā ķekarā; telpas mājīgais jaukums nedalīti saistīja manu uzmanību; es nogrimu tā aplūkošanā, līdz beidzot, atskatījies, lai redzētu, vai arī aiz muguras nav atrodams kaut kas līdzīgs, ieraudzīju, ka Djuroks ir piecēlies un pastiepis roku pret durvīm, kurās stāvēja meitene — tik baltā un vijīgā tērpā kā viņa pati, ar kvēlojošu, nervozi mierīgu seju un drosmīgi mums pretim pavērstām acīm. Viņa nāca, lūpiņu piekodusi, visa — gaidās. Es nepazinu Molliju — tik ļoti viņa nu bija pārvērtusies; bet tai pašā brīdī kakls aizžņaudzās un viss, izņemot viņu, izgaisa. Kā neprātīgs es iekliedzos:

— Skatieties, skatieties! Tā ir Mollija! Viņa ir atnākusi! Es zināju, ka atnāks!

Drausmīgs bija Djuroka skatiens, kas sagrāba mani kā dzelzs spīlēs. Ganuvers nobālēja un pagriezās kā atsperes sviests, un visi, kas bija zālē, tūdaļ paskatījās uz to pašu pusi. Blakus Mollijai parādījās Estamps, bet viņš tikai paskatījās uz Ganuverjj un atkāpās. Iestājās ārkārtējs klusums — ne mazākās skaņas, un šajā klusumā apgāzts vai pagrūsts smalki nošķindēja stikls.

Visi stāvēja līdz kaklam pēkšņā notikuma plūdos. Ganuvers piegāja Mollijai klāt, pastiepis rokas, ar aizmirsušos un pārvērstu seju. liz viņu bija sāpīgi skatīties — tik pēkšņi viņš bija aizgājis no visiem pie tās vienas, kuru gaidīja. «Kas noticis?» atskanēja piesardzīgi čuksti. Tajā brīdī orķestris, maigi izlejot melodiju, lika saprast, ka esam nonākuši Brīnumzemē.

Djuroks pamāja uz orķestra balkonu tik asi, it kā mestu akmeni. Mūzika apklusa. Ganuvers saņēma meitenes pacelto roku un klusi ieskatījās viņai acīs.

— Tā esat jūs, Mollij ? — viņš jautāja, ar smaidu atskatīdamies.

— Tā esmu es, mīļais, es atnācu, kā biju solījusi. Neskumstiet vairs!

— Mollij, — viņš piesmacis nopūtās, turot roku pie kakla, tad pievilka klāt viņas galvu un noskūpstīja matus. — Molli j! — atkārtoja Ganuvers. — Tagad es ticēšu visam! — Viņš pagriezās pret galdu, turot meitenes roku, un sacīja: — Es biju ļoti nabags. Lūk, mana līgava Emīlija Varrena. Es nevaldu pār sevi. Es nespēju vairs valdīt pār sevi, neņemiet man to ļaunā.

— Tā jau ir feja! — teica kapteinis Orsuna. — Zvēru, ka tā ir viņa!

Galuejs iesprauda monokli, viņa drebošā roka smagi nokrita uz galda.

Digē, nolaidusi uzmanīgo skatienu, ar kādu sagaidīja ienācēju, piecēlās, bet Galuejs nosēdināja viņu ar spēcīgu, rupju kustību.

— Neiedrošinies! — viņš teica. — Tu sēdēsi.

Vēsi paraustījusi uzaci, viņa nicinoši un satraukti nolaidās krēslā. Tomsons, piesedzis seju ar plaukstu, sēdēja, ripinādams maizes lodīti. Es visu laiku stāvēju. Stāvēja arī Dju-roks, Estamps, kapteinis un daudzi viesi. Pār svētkiem kā pār pļavu nolaidās ēna.

Sākās kustība, viens otrs piecēlās no galda un tuvojās mums.

— Jūs to izdarījāt? — Ganuvers jautāja Djurokam, norādot uz Molliju.

— Mēs darbojāmies trijatā, — smējās Djuroks. — Es, San-dijs, Estamps.

Ganuvers teica:

— Kā tad tā? — Bet viņa balss aizkrita. — Nu labi, — viņš turpināja, — es pašlaik nevaru pateikties. Jūs saprotat. Paskatieties apkārt, Mollij, — viņš ierunājās, norādot ar plašu žestu visapkārt, — lūk, viss, ko jūs cēlāt jūras krastā, viss, ko jūs toreiz sev iztēlojāties. Vai jūs to tagad pazīstat?

— Nevajag ... — pārtrauca Mollija, tad iesmējās. — Esiet mierīgāks. Es tā uztraucos.

— Bet es? Piedodiet man! Ja es sajukšu prātā, tad tā tam arī vajag būt. Djurok! Estamp! Orsuna! Sandij, blēdi! Un tu arī klusēji, — jūs esat mani aizdedzinājuši no visiem četriem stūriem! Nedusmojieties, Mollij! Mollij, sakiet kādu vārdu! Kas man to visu izskaidros?

Meitene klusēdama spieda viņa roku, vīrišķīgi atklājot savu sirdi, kam šodien bija vajadzējis tik daudz pārciest. Viņas acis bija asaru pilnas.

— Everest, — sacīja Djuroks. — Tas vēl nav viss!

— Pilnīgi pareizi, — izaicinoši atsaucās Galuejs, pieceldamies un nākdams pie Ganuvera. — Kas, piemēram, izskaidros šo to nesaprotamu manas māsas Digē Alvavizas lietā? šī meitene to zina?

— Jā, — samulsumā teica Molli ja un paskatījās uz Digē. — es zinu. Bet es taču esmu šeit.

— Aiztaupiet beidzot man visas šīs savas pozas, Ga-luej ... — Digē pieceldamās teica. — Vismaz manā klātbūtnē.

— Apgūst Trenk, — apraujot visus, sacīja Djuroks Ga-luejam, — es paskaidrošu, kas noticis. Jūsu draugam Džekam Harrisonam pēc palamas «Was ist das», un jūsu mīļākajai Ete-lei Meijerei vajadzētu saprast manu mājienu, citādi neesmu izrādījies pietiekami gudrs, lai izskaidrotu radušos stāvokli. Jūs esat paspēlējuši!

Tas bija pateikts skaļi un smagi. Visi sastinga. Viesi, pametuši galdu, sabiezēja kā mākonis ap negaidītā notikuma vietu. Tagad mēs stāvējām pūļa vidū.

— Ko tas nozīmē? — jautāja Ganuvers.

— Tas ir fināls! — Estamps pacēla balsi. — Trīs cilvēki taisījās aplaupīt jūs zem sveša vārda. Kādā veidā — jūs zināt.

— Mollij, — Ganuvers nodrebēja, taču bija diezgan mierīgs, — un jūs, kapteini Orsuna! Lūdzu, aizvediet viņu. Viņai tagad grūti atrasties šeit.

Viņš nodeva meiteni, paklausīgu, caur asarām smaidošu, drūmajam kapteinim, kas jautāja: «Dūjiņ, gribat, kaut kur brītiņu pasēdēsim?» — un aizveda viņu. Aizejot viņa apstājās un teica: «Es būšu mierīga. Es visu paskaidrošu, visu jums izstāstīšu — es jūs gaidu. Piedodiet man!»

Tā viņa teica, un es nepazinu viņā bordinghauza Molliju. Tā bija meitene savā vietā, saviļņota, bet stingra savā satraukumā un jūtās. Es apbrīnoju arī Galueja un Digē savaldību; par Tomsonu bija grūti sacīt kaut ko noteiktu: dzirdot Djuroka vārdus, viņš piecēlās, sabāza rokas kabatās un iesvilpās.

Galuejs pacēla dūri pret deniņiem, piespieda to pie galvas un asi nolaida. Viņš apjuka tikai uz īsu brīdi. Digē palika sē žam, kustinot vēdekli pie vaiga, un bez skaņas smējās. Dāmas

109

skatījās uz viņu: cita ar šausmām taisni pretim, cita pāri plecam, bet viņa likās nemanām šo apvainojošo uzmanību un skatījās uz Galueju.

Galuejs atbildēja viņai ar izpļaukāta cilvēka skatienu.

— Striķis ir trūcis, māsiņ! — sacīja Galuejs.

— Ba! — izmeta viņa, tad lēni piecēlās un māksloti nožāvājās, pārlaižot bezspēcīgi augstprātīgu skatienu seju pūlim, kas vēroja notiekošo mēmā satraukumā.

— Digē, ko tas nozīmē? — jautāja Ganu vērs. — Taisnība ?

Viņa paraustīja plecus un novērsās.

— Šeit ir Bens Dreks, pārģērbts par sulaini, — ierunājās Djuroks. — Viņš apstiprināja, ka šie paši cilvēki ir Lezingen-tas šantāžas varoņi. Drek, kur jūs kavējaties? Jūs esat mums vajadzīgs.

Jauns sulainis ar melnu cirtu uz pieres iznāca no pūļa un jautri pamāja Galuejam.

— Hallo, Trenk! — viņš uzsauca. — Pirms desmit minūtēm es apmainīju jūsu šķīvi.

— Tā ir uzvara! — piebilda Tomsons, izvirzīdamies visiem priekšā ar veiklu pleca pagriezienu. — Atklāt vārdu ir grūtāk nekā pašķirt sienas. Nu, Djurok, jūs esat pieteicis mums šahu un matu. Jūsu darbs!

— Tagad es saprotu, — teica Ganuvers. — Atzīstieties! Pasakiet visu .. . Jūs bijāt mani viesi. Es biju pret jums laipns, zvēru, — es jums ticēju. Jūs nolaupījāt manu izmisumu, no manām sāpēm jūs iztaisījāt zagļa mūķīzeri! Jūs, jūs, Digē, to izdarījāt! Ko jūs, neprātīgie, gribējāt no manis? Naudu? Vārdu? Dzīvību?

— Laupījumu, — atbildēja Galuejs. — Jūs mani par maz pazīstat.

— August, viņam ir tiesības uz vaļsirdību, — pēkšņi iejaucās Digē, — kaut vai tā būtu tikai dāvana. Ziniet, — Digē vērsās pie Ganuvera un drūmi paskatījās uz viņu ar aukstu smaidu lūpās, — ziniet — cilvēka mūžu iespējams saīsināt nemanāmi un mierīgi. Ceru, ka jūs atstāsiet testamentu.

— Jā.

— Tas būtu atstāts man. Jūsu sirds ir tada stāvokli, ka izšķirošu eksperimentu var izdarīt, neatstājot nekādas pēdas.

Kad viņa sacīja šos mokošos vārdus, visus pārņēma šausmas. Un tad notika tas, kas satrieca mani līdz asarām; Ganu

vers cieši ieskatījās Eteles Meijeres sejā, saņēma viņas roku un klusi pacēla to pie lūpām. Viņa iekliegdamās atsprāga at pakaļ un naidīgi izrāva roku.

— Pateicos jums, — viņš teica ļoti nopietni, — par to vīrišķību, ar kādu jūs atklājāt sevi. Pašlaik es jūtos kā bērns tumšā kaktā, kas cauri bailēm apzinās, ka aiz muguras -— otrā istabā ir gaisma. Tur ir balsis, smiekli un atpūta. Esmu laimīgs, Digē, — es pēdējo reizi nosaucu jūs par «Digē». Es atvados no jums kā no viešņas un sievietes. Ben Drek, dodiet roku dzelžus!

Viņš atkāpās, palaižot priekšā Dreku. Dreks savicināja tērauda aproces, veikli noķerot pretojošos sievietes roku; atslēga noklinkšķēja, un abas Digē rokas, nespēcīgi noraustoties, atspoguļoja viņas sejā ļaunas mokas. Tai pašā brīdī sulaiņi noķēra Tomsonu, kas mēģināja aizbēgt, un izrāva revolveri Ga-luejjņn. Dreks ieslēdza visus dzelžos.

— Iegaumējiet, — grīļodamies un smakdams izdvesa Galuejs, iegaumējiet, Everest Ganuver, ka jums aiz muguras nav gaismas! Tur nav apgaismota istaba. Jūs esat idiots.

— Ko, ko? — iekliedzās dons Estebans.

— Es turpinu skandālu, — atbildēja Galuejs, — un jūs man neiesitīsiet, tāpēc ka esmu dzelžos. Ganuver, jūs esat muļķis! Vai tiešām jūs domājat, ka meitene, kas nupat bija te, iederas šajā pilī? Jāieskatās tikai viņas sejā. Es redzu lietas tādas, kādas tās ir. Jums bija vajadzīga viena vienīga sieviete, — ja es būtu viņu jums atdevis, — mana mīļākā Etele Meijere; viņa ir tā, kas vajadzīga šim namam. Labāku jums neatrast. Jūsu nauda brāztos cauri viņas rokām mežonīgos auļos. Viņa zinātu, kā iekarot visnežēlīgākos augstumus. Un jūs, niecību, kas, Golkondas valdnieks būdams, protat tikai sapņot, viņa sasietu dzelzs mezglā un atklātu jums nezināmo pārsmalcinātas dzīves burvību, izvirtību ar hiacintes smaržu. Jūs esat izdarījis noziegumu, novēršot zeltu no zelta tiešā uzdevuma — augt un krāt, — liekot tīģerim smaidīt par bērnu spēlītēm, un to visu tāpēc, lai nosviestu šo dārgo untumu pie kājām vientiesīgajai meitenei, kas spējīga smieties, ja viņai parāda pirkstu! Mēs zinām jūsu dzīves stāstu. Mēs to nopir kām, lai pārsvītrotu. Lai pārsvītrotu! Tagad jūs to turpināt. Bet jums neizdosies novilkt taisnu līniju. Starp jums un Mol-liju nostāsies tie divdesmit tūkstoši soļu, kas nepieciešami, lai apietu visas šīs — zvēru! — lieliskās zāles, vai arī viņa pati

il

kļūs par Emīliju Ganuveri — vairāk, nekā jūs to gribētu, trīskārt, simtkārt Emīlija Ganuvere!

— Nekad! — teica Ganuvers. — Bet divdesmit tūkstoši soļu .. . Jūsu rēķins ir pareizs. Tomēr es aizliedzu jums runāt par to tālāk. Ben Drek, noņemiet dzelžus šim vīram, noņemiet dzelžus šai sievietei un tam trešajam. Manas dusmas ir pārgājušas. Šodien neviens nedrīkst ciest, pat ienaidnieks. Laidiet viņus vaļā, Drek! — atkārtoja Ganuvers pārsteigtajam aģentam. — Jūs varat turpināt medības, kur gribat, tikai ne pie manis.

— Vareni gan! — Dreks ārkārtīgā sapīkumā atbrīvoja dzelžos ieslēgtos.

— Komediants! — ļauni smiedamās, izmeta Digē.

— Nē, — atbildēja Ganuvers, — nē! Es atcerējos Molliju. Tas ir viņas dēļ. Bet domājiet, ko gribat. Jūs esat brīvi. Don Esteban, esiet tik laipni, izrakstiet šiem cilvēkiem čeku par piecsimt tūkstošiem, un lai es viņus vairs neredzētu!

— Labi, — sacīja kuģu īpašnieks, izvilkdams čeku grāmatiņu. — Nu, Trenk, un arī jūs, Meijera kundze, uzminiet: poza vai pīrāgs?

— Ja es varētu, — neprātīgā niknumā atcirta Galuejs, — ja man pietiktu vārdu, lai izteiktu vispilnīgāko vienaldzību pret visu jūsu domām par mani — tā, kā tas patiešām ir, lai jūs saprastu un kļūtu mēmi, — es nešaubīdamies atbildētu: «Pīrāgs,» — un aizietu ar šo čeku, smiedamies jums acīs. Bet es esmu pagalam. Varat man neticēt.

— Labprāt ticam, — sacīja Estamps.

—- Tāds čeks ir jebkuras izsmalcinātības vērts, — paziņoja Tomsons, — un es pirmais dodu savu svētību pret mani vērstajam apvainojumam.

— Nu ko tur ... — ar naidu izmeta Digē.

Viņa paspēra soli uz priekšu, lēni pacēla roku un, skatīdamās donam Estebanam taisni acīs, izrāva čeku no rokas, kas to turēja pirkstu galos. Dons Estebans nolaida roku un paskatījās uz Djuroku.

— Katrs uzticīgs savai dabai, — sacīja Djuroks un novērsās.

Estamps paklanījās, norādot uz durvīm.

— Mēs jūs neaizturam, — viņš teica. — Čeks pieder jums, jūs esat brīvi, un vairāk nav par ko runāt.

Divi vīrieši un sieviete, kuras pleci šinī brīdī šķita asa sitiena saliekti, pusbalsī pārmija dažus vārdus un, ne uz vienu neskatīdamies, steidzīgi aizgāja. Viņi vairs neizskatījās pēc dzīvām būtnēm. Manu acu priekšā viņi bija nogalināti ar šāvienu no čeku grāmatiņas. Cauri durvīm vistālākais spogulis atkārtoja aizejošo stāvu kustības, un es, nometies uz krēsla, sāku nevaldāmi raudāt — kā no nāvīga apvainojuma — satrauktā pūļa kņadā, kas steidza izklīst.

Tad man pieskārās kāda roka; es pacēlu galvu un rūgtā kaunā ieraudzīju to jautro, jauno sievieti, no kuras biju saņēmis rozi. Viņa skatījās uz mani vērīgi, ar smaidu un interesi.

— Kāda vientiesība! — viņa teica. — Puisēn, tu raudi tāpēc, ka drīz kļūsi vīrietis. Ņem otru ziedu piemiņai no Kamilas Fleronas!

Viņa maigi pasniedza man ķiršsārtu dāliju, un es to mehāniski sažņaudzu rokā. Tikpat mehāniski es iebāzu roku kabatā un izvilku savītušās rozes ziedlapiņas, ko biju baidījies izbārstīt pa grīdu. Dāma pazuda. Ko viņa gribēja ar to sacīt, es sapratu daudz vēlāk.

Dāliju es glabāju līdz šai dienai.

XIX

Pa to laiku gandrīz visi bija izklīduši; daži no palikušajiem par kaut ko sarunājās zāles malās, tālu no pamestā galda. Vientuļas grupas ar žestiem aizturēja sulaiņus, kas reizēm pārskrēja zāli, bet sulaiņi tikai bezspēcīgi ieplēta rokas vai paraustīja plecus, liekot saprast, ka arī viņiem par šīvakara notikumiem nav nekādas skaidrības. Apkārt pīšļos satriekto svētku trauksmīgajam klusumam aiz melnajām kolonām dzirkstīja bez sajūsmas un uzmanības pamestie zelta ķēdes brīnumi. Neviens vairs šeit neiegriezās. Es piecēlos un gāju prom. Kad nonācu trešajā zālē pēc kārtas, ievērojot lāgiem kādu aizejošu ēnu vai dzirdot tālu no sevis soļus, ceļā gadījās Pops. Ieraudzījis mani, viņš sarāvās.

— Kur tad jūs?! — teica Pops. — Es jūs meklēju. Nāciet man līdzi. Viss beidzās ļoti slikti!

Es izbailēs apstājos, tā ka Popam, kas bija aizsteidzies man priekšā, vajadzēja griezties atpakaļ.

— Nav tik briesmīgi, kā jūs domājat, bet tomēr visai

draņķīgi. Viņam bija lēkme. Tagad tur ir visi, un viņš grib redzēt jūs. Es nezinu, ko tas nozīmē. Bet jūs taču iesiet, vai ne?

— Skriesim! — es iesaucos. — Nu, viņai gan, jādomā, ir briesmīgi grūti!

— Viņam būs labāk, — teica Pops, iedams straujiem soļiem, un tomēr viņš šķita mīņājamies uz vietas — tik ļoti steidzos es pats. — Viņam jau ir daudz labāk. Pat mazliet smējāmies. Ziniet, viņš, neteikdams nevienam, ir ielaidis savu slimību! Sākumā es domāju, ka mēs visi esam vainīgi. Bet kā jūs domājat?

— Kāpēc to prasīt man? — es aizvainots iebildu. — Es taču zinu mazāk par visiem!

— Ne pārāk vainīgi, — viņš turpināja, apiedams manu atbildi. — Pie kaut kā neesam vainīgi, to es jūtu. Ak, kā viņš priecājās! Ts! Tā ir viņa guļamistaba.

Viņš pieklauvēja pie augstām, aizvērtām durvīm, un, kad taisījās pieklauvēt vēlreiz, Estamps atvēra durvis no iekšpuses un tūlīt atgriezās, turpinot uz gultas pusi mūsu ierašanās pārtraukto frāzi: «...tāpēc jums jāguļ. Iespaidiem un piepūlei ir savas robežas. Lūk, Sandijs arī ir atnācis.»

Vispirms es ieraudzīju pie gultas sēdošo Molliju; Ganu-vērs turēja viņas roku, guļot ar pagalvjos augsti atbalstītu galvu. Viņa mute bija pusvirus, viņš smagi elpoja un runāja klusā, saraustītā balsī. Starp atpogātā krekla malām bija redzama krūšu komprese.

Šī lielā guļamistaba bija tik skaista, ka slimnieka izskats neatstāja uz mani smagu iespaidu. Tikai ciešāk ieskatījies viņa sejā, kas šķita dziestošas gaismas apstarota, es jutu šī brīža smagumu.

Otrā gultas galā, kājas sakrustojis, sēdēja Djuroks, dons Estebans stāvēja istabas vidū. Pie galda ārsts rosījās ap me dikamentiem. Kapteinis Orsuna staigāja šurp un turp, salicis uz platās muguras strupās, vēja aprautās rokas. Mollija bija ļoti satraukta, bet pasmaidīja, kad es ienācu.

— Sandersoniņ! — viņa iesaucās, iemirdzējusies uz mirkli žirgtā dzīvumā, ko nekas nebija spējis apspiest. — Tik glīts bija lakatiņā! Un tagad . . . Fu! .. . Jūs raudājāt?

Viņa savicināja pret mani brīvo roku, tad paaicināja ar pirkstu un noņēma no blakus stāvošā krēsla avīzi.

— Sēdieties! Atlaidiet manu roku, — viņa maigi teica Ga-nuveram. — Lūk, tā! Apsēdīsimies visi, kā pieklājas.

— Viņam jāguļ! — asi paziņoja ārsts, nozīmīgi paskatīdamies uz mani un citiem.

— Piecas minūtes, Džonson! — atbildēja Ganuvers. — Ir atnākusi viena dzīva dvēsele, kas, cik es saprotu, arī nepanes vientulību. Sandij, es tevi pasaucu — jo kas zina, vai mēs vairs redzēsimies! — pasaucu tevi uz pāris draudzīgiem vārdiem. Tu redzēji visas šīs šausmas?

— Neviens vārds, kas tika tur sacīts, — es izteicos savā labākajā, notikumu saviļņota, nobrieduša vīra stilā, — nav tik dziļi noslēpts un saglabāts kā manā sirdī.

— Nu, nu! Tu esi ļoti lielīgs. Var taču gadīties, ka manā arī. Pateicos tev, zēn, tu man palīdzēji, kaut gan pats biji kā putns, kas nezina, kur nosēdīsies rītu.

— Ai, ai! — atsaucās Molli ja. — Kā tad viņš nezināja? Viņam ir uz rokas tāds uzraksts, — kaut arī neesmu redzējusi, bet dzirdējusi gan.

— Bet jūs?! — es iekliedzos, ievainots vissāpīgākajā vietā ar tās meitenes vārdiem, kurai būtu vajadzējis mani saudzēt šinī brīdī. — Var iedomāties — kā tad! — ka jūs esat visai sirmā vecumā! — Izbijies pats no saviem vārdiem, es tik tikko savaldījos, nepasacījis kaut ko lieku, bet domās atkārtoju: «Skuķis! Skuķis!»

Kapteinis apstājās, paskatījās uz mani, noklakšķināja pirkstus un smagi apsēdās blakus.

— Es jau nestrīdos, — sacīja meitene, kad bija norimuši mana iekaisuma izsauktie smiekli. — Bet varbūt es patiešām esmu vecāka par tevi!

— Mēs dažkārt kļūstam jaunāki, dažkārt vecāki, — teica Djuroks.

Viņš sēdēja tādā pašā pozā kā uz «Espanjolas» — kāju pastiepis, atlaidies, ar noliektu galvu un elkoni uz krēsla atzveltnes.

— Es gāju no rīta pa krasta smiltīm un sadzirdēju kādu spēlējam klavieres tanī mājā, kur es jūs atradu, Mollij. Taisni tā viss bija pirms septiņiem gadiem, gandrīz līdzīgos apstākļos. Es toreiz gāju pie meitenes, kuras nav vairs starp dzīvajiem. Sadzirdējis šo melodiju, es apstājos, aizvēru acis, piespiedu sevi atgriezties pagātnē un kļuvu par sešiem gadiem jaunāks.

Viņš nogrima domās. Molli ja slepus uz viņu paskatījās, tad atlieca muguru, pasmaidīja un pagriezās pret Ganuveru.

— Jums ļoti sāp? — viņa jautāja. — Varbūt labāk arī man aiziet?

— Protams, ne, — viņš atbildēja. — Sandij, šī pati Mollija, kas tevi nupat tā apvainoja, vēl tikai pirms četriem gadiem bija vājš, nosmulējies putnēns ar tievām kājelēm. Man nebija ne mājas, ne pajumtes naktsguļai. Es gulēju pamestā barakā.

Meitene trauksmīgi sakustējās.

— Ak, ak! — viņa iekliedzās. — Klusējiet, klusējiet! Es jūs lūdzu. Apturiet viņu! — Mollija vērsās pie Estampa.

— Es jau beidzu, — sacīja Ganuvers. — Lai mani zibens sasper, ja es to noklusēšu. Viņa lēkāja, dziedāja un skatījās barakas šķirbās dienas trīs. Tad man pa caurumu dažādos laika sprīžos tika iebāzti divi āboli, vecs priekšauts ar ceptiem kartupeļiem un mārciņa maizes. Pēc tam es atradu ķēdi.

— Jūs mani ļoti apvainojāt, ļoti, — skaļi teica Mollija. Bet tūlīt iesmējās. — Tur jūs to ķēdi arī aprakāt. Tad gan bija ko svīst! Sander, ko jūs klusējat, ja atļauts jautāt?

— Tāpat, — es atbildēju. — Es klausos.

Doktors nostājās starp mums, saņēma Ganuvera roku.

— Vēl minūte atmiņu, — viņš teica, — un rītdiena būs samaitāta. Ejiet, es jūs lūdzu!

Djuroks uzsita ar plaukstu pa ceļgalu un piecēlās. Visi tuvojās meitenei — jautrai vai skumjai, — to bija grūti noteikt, tik strauji viņas izteiksmīgajā sejā smaida gaišums apstaroja sāpīgus vai negaidīti izklaidīgus vaibstus. Atvadoties es sacīju: «Mollij, ja būšu jums kādreiz vajadzīgs, paļaujieties uz mani! ...» — un, atbildi nesagaidījis, pirmais metos ārā, gandrīz neatminoties Ganuvera aukstās rokas spēcīgo spiedienu.

Pie izejas visi apstājās. Kad iznāca doktors Džonsons, smagās durvis lēni aizvērās. Durvju sprauga sašaurinājās, nomirdzēja pēdējā svītrā un izdzisa, noslēpjot aiz sevis divus cilvēkus, kuriem, jādomā, bija par ko runāties arī bez mums un savādāk nekā mūsu klātbūtnē.

— Jūs arī aizejat? — Estamps vaicāja Džonsonam.

— Tādā brīdī, — atbildēja doktors, — es uzskatu, ka ārstam sava profesija jāsaprot plašāk, nekā prasa likuma burts, kaut arī tas varētu novest pie sarežģījumiem. Mēs ne vienmēr varam pateikt, kas vajadzīgs zināmos apstākļos — dzīvība vai nāve. Vismaz viņam pašlaik ir labi.

Kapteinis, klusi sarunādamies ar Djuroku, izgāja blakus istabā. Pēc tam aizgāja dons Estebans un ārsts. Estamps kādu laiku pavadīja mani un Popu, bet pirmajā pagriezienā pamāja un «nozuda savās darīšanās», kā viņš pats izteicās. No šejienes nebija tālu līdz bibliotēkai; mēs izgājām tai cauri, Pops ienāca manā istabā un acīm redzamā pārgurumā apsēdās; brīdi pastāvējis, apsēdos arī es.

— Nu, lūk, — sacīja Pops. — Nezinu, vai es šodien aiz-migšu.

— Jūs viņus izsekojāt? — es jautāju. — Kur viņi ir tagad ?

— Nozuduši kā akmens ūdenī. Dreks ir nomocījies gluži beigts, izsekojot viņus pie visām izejām, bet vienam cilvēkam grūti paspēt tik daudzās vietās uzreiz. Te taču ir divdesmit izeju, pūlis, burzma, sajukums, un, ja viņi bija pārģērbušies, izmainot ārieni, tad pilnīgi saprotams, kāpēc Drekam nav veicies. Un viņam, jāsaka, bija darīšana ar pirmšķirīgiem aktieriem. To visu mēs uzzinājām vēlāk no Dreka. Djuroks izsauca viņu ar telegramu; varat iedomāties, kā viņš steidzās, ja pasūtīja Drekam ekstravilcienu! Nu, mēs parunāsim par to citreiz. Ir jau pāri vieniem naktī, un šodien vispār katra stunda jāuzskata par veselām trim — tik ļoti visi ir noguruši. Ar labu nakti!

Viņš izgāja, bet es devos uz gultu, cerēdams, ka tās izskats modinās manī vēlēšanos gulēt. Tomēr nekas tāds nenotika. Man negribējās gulēt: es biju uzbudināts un nemierīgs. Manās ausīs vēl skanēja troksnis; atsevišķas sarunas pret manu gribu ieskanējās atkal ar katram runātājam raksturīgajām intonācijām. Es dzirdēju smieklus, izsaucienus, čukstus un, acis aizvēris, redzēju aizzibam sejas, ko biju sastapis pa šīm stun dām . ..

Tikai pēc pieciem gadiem, satiekoties ar Djuroku, es uzzināju, kāpēc Digē jeb Etele Meijere nevarēja nozīmētajā momentā izkustināt sienas un kāpēc tās tik zibenīgi padevās Ga-nuveram. Mollija atradās paviljonā ar Estampu un sulaiņa Parkera sievu. Viņa pati vēlējās ierasties tieši divpadsmitos, domādama varbūt dziļāk iepriecināt Ganuveru. Viņa aizkavējās pavisam nejauši. Pa to laiku, redzēdams, ka viņas nav, Pops, kas dežurēja pie ieejas, metās kamerā, kur atradās elek

triskie savienojumi, un atvienoja strāvu, nolēmis, ka Digē, lai notiek kas notikdams, neizsauks iecerēto efektu. Viņš atvienoja strāvu uz divām minūtēm, pēc tam Ganuvers otru reizi nospieda metālā vītni.

EPILOGS

I

1915. gadā dzeltenā drudža epidēmija pārņēma visu pussalu un daļu kontinenta. Nelaime izvērsās draudīgos apmēros; katru dienu mira vairāk nekā pieci simti cilvēku.

īsi pirms tam līdz ar pārējiem jaunuzbūvētā kuģa «Val-kīra» komandas locekļiem mani nosūtīja uz Lisu pieņemt šo kuģi Ratnera un K° kuģu būvētavā; tālāk mēs netikām, jo saslima gandrīz visa «Valkīrai» nolīgtā komanda. Bez tam stingrie karantīnas likumi dažādu apsvērumu pēc tāpat neizlaistu mūsu kuģi no ostas ātrāk par trim nedēļām, un es, apmeties Kannes piekrastes viesnīcā, gan garlaikojos, gan īsināju laiku ar darba biedriem viesnīcas bufetē, bet visbiežāk klaiņoju pa pilsētu, cerēdams nejauši satikt kādu no cilvēkiem, kas pirms pieciem gadiem piedalījās raibajos notikumos «Zelta ķēdes» pilī.

Pēc tam kad Orsuna otrās dienas rītā aizveda mani no «Zelta ķēdes» uz Sanrioli, es nebiju ne reizes bijis Lisā — dzīvoju pilnā pansijā, un par mani maksāja neredzama roka. Pēc mēneša man atrakstīja Pops; viņš paziņoja, ka Ganuvers miris ar sirdstrieku trešajā dienā un ka pats Pops aizbrauc uz Eiropu, bet, kāpēc, cik ilgi, kas noticis ar Molliju un citiem, viņš neminēja. Es vairākkārt pārlasīju šo vēstuli. Arī pats uzrakstīju dažas vēstules, bet man nebija nekādu adrešu, izņemot Gardena zemesragu un donu Estebanu. Šīs vēstules es tomēr nosūtīju. Tajās es mēģināju uzzināt Popa un Mollijas adreses, bet, tā kā vēstuli uz «Zelta ķēdi» biju adresējis vienlaicīgi Estampam un Djurokam, atbildi es nesaņēmu, varbūt tāpēc, ka viņi jau bija aizbraukuši no turienes. Dons Estebans atbildēja, bet vēstulē bija teikts, ka Popa adresi viņš nezina, bet Mollijas adresi nepaziņo tāpēc, lai es viņai ar saviem sūtījumiem neatgādinātu viņas bēdas. Beigās viņš man ieteica nodarboties pašam ar savām lietām.

Tātad es vairs nevienam nerakstīju, bet ar sašutumu veltīgi gaidīju vēstules vēl kādus trīs mēnešus, kamēr nonācu pie visai vienkārša slēdziena: visiem pietiek savu rūpju un darīšanu arī bez manām. Šis atklājums bija nepatīkams, bet palīdzēja man beidzot atrauties no tām trīsdesmit sešām stundām, ko biju pavadījis dziļā saviļņojumā un briesmās, sajūsmā, sāpēs un mīlestībā. Pamazām es sāku atcerēties «Zelta ķēdi» kā izskanējušu dziesmu, bet, lai neko neaizmirstu, es veltīju vairākas dienas visu šo notikumu un sarunu pierakstīšanai. Pateicoties šai vecajai burtnīcai, es varu visu pareizi attēlot. Bet vēl daudzas reizes pēc tam es redzēju sapnī Molliju un, liekas, ilgi nekļuvu pret viņu vienaldzīgs, jo man vajadzēja tikai kaut kur dzirdēt šo vārdu, lai mana sirds satraukti iepukstētos.

Otrajā dienā pēc ierašanās Lisā es uzmeklēju to ostas stūrīti, kur stāvēja «Espanjola», kad es no tās aizbēgu. Tagad tur šūpojās divi amerikāņu šoneri, bet tas netraucēja man atcerēties, cik spalgi kauca vējš naktī pirms Djuroka un Estampa parādīšanās. Es ievācu ziņas arī par «Zelta ķēdi», gribēdams doties turp uz satikšanos ar pagātni, bet viesnīcas saimnieks pastāstīja, ka pilsētas valdīšana ierīkojusi milzīgajā celtnē slimnīcu un tur ievietots lielākais vairums epidēmiķu. Par nama likteni vispār viņš zināja tikai to, ka Ganuveram nav bijis tiešu mantinieku un arī testaments nav atstāts, tāpēc ap viņa mantu bija izvērsies garš visai šaubīgu pretendentu tiesas process un nams bijis noslēgts līdz epidēmijas sākumam, kad atzina, ka nams savas nomaļās atrašanās vietas dēļ atbilst visideālākajām prasībām gigantiskas lazaretes ierīkošanai.

Man jau bija mazas Ūsiņas; sāka pūkoties arī maiga bār-dele — tik nožēlojama, ka es to cītīgi dzinu nost ar bārdas nazi. Reizēm es ar pašcieņu lūkojos spogulī, sakniebu lūpas un kustināju plecus — pleci bija kļuvuši ievērojami platāki.

Ne brīdi to neaizmirsdams, paturot prātā savu iznesību un brašumu, es pavadīju vakarus vai nu bufetē, vai uz bulvāra, kur biju izraudzījis sev kafejnīcu «Tonuss».

Reiz es iznācu no kafejnīcas pirms septiņiem — gaidīju kādu draugu, lai kopā ar viņu ielu uz teātri, taču viņš neieradās, atsūtot aizdomīgu zīmīti, saprotams, kāda satura, bet vienam man nepatika iet uz teātri. Tātad šis pasākums bija izjucis. Es nogriezos alejā, izgāju to visā garumā un gribēju jau doties atpakaļ uz pilsētas pusi, kad manā ceļā pagadījās večuks ar spieķīti, vasaras mētelī un katliņu galvā; viņš acīm

redzot bija iznācis pastaigāties, jo pie viņa svabadās rokas turējās gadus piecus veca meitenīte.

— Parker! — es iesaucos, nostādamies viņam tieši pretim.

— Pareizi, — teica Parkers, vērīgi ieskatīdamies. Viņa atmiņa cītīgi pūlējās mani atcerēties, jo viņa seja pamīšus gan izstiepās, gan uzsmaidīja, cenšoties noteikt, kas es esmu. — Tā kā nāktu prātā, — viņš nedroši teica, — bet atvainojiet, es pēdējos gados slikti redzu.

— «Zelta ķēde!» — es atgādināju.

— Ak jā! Nu, tātad ... Nē, sasodi dievs, nevaru atcerēties.

Es uzsilu viņam pa plecu.

— Sandijs Pruels, — es teicu, — tas pats, kas visu zina!

— Puika, tas esi tu?! — Parkers pašķieba galvu, atplaukdams aizkustinājuma pilnā sajūsmā. — O, tevi nevar ne pazīt! Forma tev piestāv! Izaudzis, nobriedis . . . Nu ko, vajag taču parunāties! Bet man jau mazmeita nedod mieru: «Iesim, vecotēv, iesim,» — ļoti viņai patīk ar mani staigāt.

Mēs atkal iegājām «Tonusā» un pasūtījām vīnu, bet meitenei — saldus pīrādziņus, un viņa sāka tos anatomizēt ar pirkstu, dungodama, kājas mētādama, kamēr mēs ar Pārķeru atgriezāmies pagātnē piecus gadus atpakaļ. No sākuma Parkers uzrunāja mani uz «tu», tad pamazām viņu pārņēma cienība pret stalto, iedegušo jūrnieku stūrmaņa formā, ko es nēsāju pieredzējuša jūras vilka nevērīgā iznesībā, un viņš pārgāja uz «jūs».

Dabiski, ka mēs runājām par mums pazīstamo cilvēku dzīvi un likteņiem, bet visvairāk — par Molliju, kas pirms pusotra gada bija salaulājusies ar Djuroku. Bez tam es uzzināju, ka viņi abi ir šeit un dzīvo gandrīz blakus — viesnīcā «Plenērs», — Djuroks bija atbraucis kaut kādās darīšanās, tieši kādās, Parkers īsti nezināja, bet bija viņus apciemojis, palikdams visai apmierināts ar uzņemšanu un pacienāšanu. Es biju izbrīnījies un priecīgs, it īpaši es priecājos, ka Mollija nebija kritusi savu brāļu plēsīgajos nagos. No šī brīža es vairs nevarēju nosēdēt uz vietas, es tikai automātiski māju ar galvu, klausoties vecā vīra stāstā.

Uzzināju arī, ka Parkers pazinis Molliju jau sen — būdams attāls viņas mātes radinieks.

— Bet vai jūs zināt, — sacīja Parkers, — ka viņa viena pati slepeni atbrauca uz «Zelta ķēdi» svētku priekšvakarā un es viņai palīdzēju? Nezināt. . . Nu, redziet, viņa bija atnākusi atvadīties no nama, ko nelaiķis bija uzcēlis pēc viņas prāta, — muļķa meitene! — un uzmeklēja mani, satinusies lakatā pāri pār acīm. Mēs ilgi staigājām pa telpām, kur varēja droši izvairīties no satikšanās ar kādu citu. Viņas acis staroja — tik ļoti pārsteigta viņa bija; zināms, Ganuvers bija izvērsies, kā vienīgi viņš to prata. Jā. Ārkārtīga labpatika bija lasāma viņas sejā — uz viņu bija gardi skatīties. Gāja un stinga aiz brīnumiem. Raudzījās apkārt. Sita papēdīšus pret grīdu. Sāka klusītēm dziedāt. Un tad — ejā starp divām zālēm gar durvīm pagāja avantūriste ar Ganuveru un Galueju. Mollija atkāpās ēnā, un mūs neviens neredzēja. Es paskatījos — manā priekšā stāvēja pavisam cits cilvēks. Es mēģināju kaut ko runāt, bet viņa atmeta ar roku, sāka steigties, apklusa un neteica vairs ne vārda, kamēr mēs izgājām cauri dārzam un uzmeklējām laivu, kurā viņa bija atbraukusi. Atvadoties viņa sacīja: «Apsoli nevienam nestāstīt, ka es te šodien staigāju ar tevi.» Es visu sapratu, nozvērējos, kā viņa bija gribējusi, bet sevī nolēmu: «Tagad es pastāstīšu viņai visu, kas man zināms, lai viņa izmet no galvas šīs domas par Digē.» Un nevarēju. Jau klīda baumas; es pats nezināju, kas notiks, taču saņēmos, bet pietika ieskatīties viņas sejā, lai pietrūktu vārdu: pēc acīm redzēju, ka viņa aizliedz man runāt un aiziet ar sāpošu sirdi. Trīs reizes raudzīju saņemt dūšu, taču nevarēju. Re, kā gadās!

Parkers turpināja savu stāstu, bet, lai cik interesanti bija klausīties par visiem apstākļiem, kas bija izraisījuši neaizmirstamā vakara notikumus, mana nepacietīgā vēlēšanās steigties pie Djuroka auga augumā, un beidzās ar to, ka es tikmēr mocījos un šļūkāju ar kājām pagaldē, līdz beidzot pasaucu apkalpotāju, lai norēķinātos.

— Nu ko, es jūs saprotu, — sacīja Parkers, — jums gribas skriet uz «Plenēru». Mazmeitiņai arī laiks gulēt. — Viņš nocēla bērnu no krēsla, saņēma viņu aiz rokas, bet otru roku pastiepa man, teikdams:

— Visu labu!

— Uz redzēšanos! — atvadīdamās sauca meitenīte, aiznesot Jīdzi sainīti ar pīrādziņiem. — Uz redzēšanos! Paldies! Paldies!

— Kā tevi sauc? — es jautāju.

— Mollija! Lūk, tā! — viņa atbildēja, aizejot ar Pārķeru. Žēlīgās debesis! Vai es toreiz zināju, ka redzu savu nākamo sievu? Tik bezpalīdzīgu, ar deguntiņu tik tikko pāri krēsla malai!

II

Pagātnes saviļņojums. Nelaimīgs tas, kam svešas šīs izmeklētās jūtas, tajās staro sapņa gaišums un skan grūtsirdīga izbrīna. Nekad, nekad neatgriezīsies pagātne! Līdz ar gadiem pagaist tās tveramība, mainās forma, pazūd detaļas. Kaut arī būtība palikusi tā pati, tā, kurā mēs bijām dzīvojuši, rūpju un kaislību pārņemti. Un tomēr kaut kas ir mainījies pašos pamatos. Kā pieaudzis cilvēks — tikai ar prātu, ne sirdi — pazīst sevi bērnu gadu portretā, tā arī pirms dažiem gadiem pagājuši notikumi mainās reizē ar mums; un, ielūkojoties dienasgrāmatā, daudz ko gribas pārrakstīt tā, kā to izjūtam tagad. Tāpēc es neatzīstu dienasgrāmatas. Veltīgi zaudēts laiks!

Tādā garastāvoklī es nosūtīju Djurokam savu vizītkarti un apsēdos lasīt avīzi, ko turēju otrādi. Nepagāja ne piecas minūtes, kad sulainis jau gandrīz skriešus atgriezās.

— Jūs lūdz, — viņš teica, un es ar satraukuma sažņaugtu sirdi kāpu otrā stāvā. Durvis atvērās, man pretim nostājās Djuroks. Viņš bija tāds pats kā pirms pieciem gadiem, vienīgi deniņi bija nosirmojuši. Tikšanās brīdim biju sagatavojis frāzi: «Jūs redzat savā priekšā figūru no pagātnes miglas, un jums droši vien grūti mani pazīt, tik ļoti esmu kopš tā laika mainījies,» — bet apjuku un pateicu vienīgi: «Negaidījāt, ka es atnākšu?»

— O, sveicināts, Sandij! — atsaucās Djuroks, ielūkodamies manī. — Tu laikam sevi tagad uzskati gandrīz vai par sirm galvi, bet man tu esi tas pats agrākais Sandijs, kaut arī tu runā tādā gaiļa basā. Lieliski! Te vari justies kā mājās. Bet Mollija, — viņš piebilda, redzēdams, ka es skatos apkārt. — ir izgājusi, viņa drīz atnāks.

— Man jums jāsaka, — es paziņoju, krizdams savā agrākajā vaļsirdības vieglprātībā, — ka ļoti priecājos, uzzinot par jūsu laulībām. Labāku sievu, — es turpināju nepiedienīgā un mani pašu mulsinošā dedzībā, — grūti atrast. Jā, grūti! — es iesaucos, gribēdams runāt par visu reizē un nespēdams pārslēgties uz citu tēmu.

—. Tu esi daudz meklējis, salīdzinājis? Tev ir liela pieredze? — jautāja Djuroks, sagrābjot mani aiz auss un nosēdinot krēslā. — Klusē. Un mācies, pār mājas slieksni pārkāpjot, vispirms pateikt dažas nenozīmīgas frāzes, kas tikai iztālēm saistās ar nozīmīgo un tāpēc arī pašas šķiet nozīmīgas.

— Kā?! Jūs mani mācīsiet? ...

— Mans padoms derīgs katrai vietai, kur tevi vēl nepazina kā pļāpīgu un karstgalvīgu puišeli. Nu labi. Stāsti, kā tev gājis pa šiem pieciem gadiem. Zvans ir tev blakus, pastiep roku un pazvani.

Es stāstīju viņam, ko bija piedzīvojis pirmais jūrnieks pasaulē — Sandijs Pruels no Zurbaganas, dzimis zem vislabākās saules, kas savu spilgtāko gaismu lēja tikai pār manu figūru, redzamu visiem kā Brīvības statuja sešdesmit jūdžu tālumā.

Pa to laiku apteksne ienesa lielisku vecu rumu, ko mēs dzērām no porcelāna glāzītēm, atceroties notikumus Signālu Kāpās un «Zelta ķēdē».

— Tā bija laba lappuse, vai ne? — sacīja Djuroks. Viņš nogrima domās, viņa izteiksmīgā, stingrā seja atspoguļoja atmiņas, un viņš turpināja: — Ganuvera nāve pārsteidza mūs visus. To nevarēja pat iedomāties. Tika darīts viss. Nekas neliecināja par ļaunu iznākumu. Acīm redzot viņa iekšējais sasprindzinājums bija daudz lielāks, nekā mēs domājām. Trīs stundas pirms nāves viņš sēdēja un ļoti jautri sarunājās. Viņš nerakstīja testamentu, jo domāja, ka ar to piesauks nāvi. Taču nāve jau turēja savu roku pār viņa galvu. — Djuroks paskatījās uz durvīm. — Mollijas klātbūtnē mēs šo sarunu vairs necilāsim. Viņa slikti guļ, kad ir runājusi par šīm dienām.

Tajā brīdī atskanēja viegls klauvējiens, durvis mazliet pavērās un sievietes balss maigā, prātīgā rečitatīvā skandēja: «Pirms slēgtās durvis rībināt, es gribu laikus brīdināt, ka atkal jau pie tevis, draugs ...»

— Kas tur ir? — pasvītroti skaļi apvaicājās Djuroks.

— Ir vecā briļļu čūska klāt, — pabeidza balss, durvis atvērās, un ieskrēja jauna sieviete, kurā es tūlīt pazinu Molliju. Viņa bija pelnu pelēkā kostīmā un gaišzilā cepurē. Mani ieraugot, viņas smaidošā seja pēkšņi sastinga, izstiepās, tad atkal pietvīka.

— Protams, es jūs pazīstu! — viņa iesaucās. — Ar manu atmiņu es lai aizmirstu savu jaunības dienu draudzeni?! San-dersoniņ, mīļais, tu esi augšāmcēlies?! Nu, sveicināts, piedod

man, ka es penterēju dzejoļus, kamēr tu mani droši vien gaidīji. Ko, jau pie iedzeršanas? Nu lieliski, es ļoti priecājos un ... un ... nezinu, ko vēl jums teikt. Pagaidām es apsēdīšos.

Es ievēroju, kā uz viņu skatās Djuroks, un sapratu, ka viņš Molliju ļoti mīl; noraugoties, kā Djuroks seko viņas izklaidīgajām, straujajām kustībām, manī modās vēlēšanās būt kādreiz viņa stāvoklī.

Līdz ar Mollijas atnākšanu vispārējā saruna pievērsās galvenokārt man, un es atkal stāstīju par sevi, tad apjautājos, kur Pops un Estamps. Mollija bez jebkādas kautrības sacīja man «tu», it kā es vēl arvien būtu agrākais Sandijs, un arī es, ciešāk ieskatījies, redzēju, ka, lai gan viņa tagad ir pilnīgi nobriedusi sieviete, taču saglabājusi sejā un kustībās trīs ceturtdaļas no agrākās Mollijas. Tātad viņa teica:

— Popu tu tagad nepazītu, kaut arī «visu zini», — atvaino, bet man tik ļoti patīk ķircināties. Pops ir kļuvis tik cienīgs, tik svarīgs, ka jāmūk no istabas ārā! Viņš ir liels vīrs kādā tējas firmā. Bet Estamps — Meksikā. Viņš aizbrauca pie slimās mātes; māte nomira, bet Estamps iemīlējās un apprecējās. Mums viņu vairs neredzēt.

Man bija nepiepildāmas vēlēšanās, un es neizsakāmi ar tām mocījos, smaidot un runājot kā uzvilkts. Man gribējās teikt: «Iekliegsimies izbrīnā un šausmās — gremdēsimies sen pagājušās dienas saviļņojumos, atsauksim šo aso visu jūtu sasprindzinājumu! Jūs, Mollij, man esat pirmā gaišā, smieklu un sāpju vainagotā sievišķīgas jaunības izpausme, jūs, Djurok, — pirmais vīrišķības un pašcieņas iemiesojums! Es sastapu jūs negaidīti. Kāpēc gan mēs sēžam tik savaldīgi? Kāpēc mūsu sarunas ir tik piespiestas, tik virspusīgas?» Jo paviršas sarunas es necienīju. Kvēle, kaislības, asaras, zvēresti, lāsti un rokas spiedieni — lūk, kas man tagad bija vajadzīgs!

Tam visam — ak vai! -— man toreiz nebūtu bijis pa spēkam atrast vārdus, bet es ļoti labi jutu, kā tieši trūkst. Pēc tam es sapratu, kāpēc mēs trijatā tik maz atcerējāmies un neaizrāvāmies ar pagātni. Bet arī tagad es manīju, ka Djuroks vada sarunu kā locis, turēdamies vairāk uz vēsajiem ziemeļiem nekā uz kvēlajiem dienvidiem.

— Kas zina?! — atbildēja Djuroks uz viņas «vairs neredzēt». — Lūk, Sanders Pruels te sēž un pamazītēm reibst. Satikties, turklāt negaidīti, gadās biežāk, nekā mēdz domāt. Mēs visi atgriežamies vecajās pēdās, izņemot . . .

— Izņemot mirušos, — es izmetu mežonīgi un stulbi.

Gadās kādreiz turēt rokās trauslu nieku, izklaidīgi grozot

to pirkstos, līdz tas — tinkš! — sašķīst. Mollija kļuva domīga, tad draiski ielēja man rumu un, iesaukusies: «To es jums tūlīt nospēlēšu!» — sāka dziedāt. Uzlēkusi kājās, viņa izgāja blakus istabā, un tur iedārdējās taustiņu vētrainā cīņa. Djuroks satraukti nolūkojās viņai pakaļ.

— Viņa šodien ir nogurusi, — viņš teica, — un droši vien neatgriezīsies. — Patiešām, klavieru arvien pieaugošajā dārdoņā skanēja stūrgalvīga vēlēšanās pārmākt citu ritmu. — Lieliski, — turpināja Djuroks, — lai viņa spēlē, bet mēs pasēdēsim uz bulvāra. Tādam pasākumam tu esi labākais līdznācējs, jo tev ir dzīva sirds.

Kad bijām norunājuši satikšanās vietu, es nogaidīju muziķu apklustam un sāku atvadīties. «Mollij! Sandijs iet projām,» teica Djuroks. Viņa tūlīt iznāca, aicinot mani ciemoties biezi un «nelaikā»: «Tad tikai būs redzams, ka tu esi draugs.» Tad viņa uzsila man pa plecu, noskūpstīja uz pieres, iebāza man kabatā konfekšu sauju, sameklēja un pasniedza cepuri, bet es pacēlu pie lūpām Mollijas silto, tvirto roku, izteikdams cerību, ka viņa arī turpmāk būs pie labas veselības.

— Es pacentīšos, — atbildēja Mollija, — tikai man reizēm ir drausmīgas galvas sāpes. Vai tu nezini kādas zāles? Nē, tu neko nezini, tu esi melis ar visu savu uzrakstu! Ej!

Es viņu nekad vairs neredzēju. Es aizgāju, paturot atmiņā pēdējo Mollijas smaidu — ne visai jautru, kaut arī ne bez humora, un devos uz «Ostas tribūnu» — viesnīcu, kur man vajadzēja gaidīt Djuroku un kur es, sev par lielu brīnumu, ieraudzīju tēvoci Gro ar glāzi rokā sēžam jāteniski uz krēsla iereibušā kompānijā.

III

Salieciet kopā dažus sarkanus ķīļus no jēlas gaļas un rudiem zirga astriem, nerūpējoties par to, kādos virzienos vēršas ķīļu gali, šī maisījuma lejas daļā iegrieziet šķērsām garu spraugu, bet augšā iespraudiet divus sapelējušus riekstus — un tēvoča Gro fizionomija būs gatava.

Kad es ienācu, no kompānijas, ausi kasīdams, pacēlās matrozis un teica savam pienākušajam biedram: «Eh, ko nu! Melo atkal kā vēlēšanu kandidāts!»

Es skatījos uz Gro ar patīkamu drošības sajūtu. Mani interesēja, vai viņš mani pazīs. Es nosēdos pie blakus galdiņa un tīšām visai skaļi pieprasīju aukstu punšu, lai pievērstu sev tēvoča Gro uzmanību. Un patiešām, lai kā vecais šķiperis bija aizrāvies ar savu stāstu, viņš paskatījās uz mani un bēdīgi noteica:

— Stūrmanis bļaustās! Tad jau laikam gan naudas dikti daudz!

— Daudz vai maz, — es atbildēju, — ne jums to skaitīt, godājamo šķiper! — Gro nosodoši aplaizīja ūsas un pievērsās kompānijai.

— Lūk, — viņš teica, — te jūs redzat dzīvu Sandija Pruela kopiju! Tāpat mēdza atbildēt un mūžam lēca acīs. Ja atļauts jautāt, — vai jums nav brālis, ko sauc par Sanderu?

— Nē, esmu viens, — es atbildēju, — un kas par to?

— Ļoti jūs līdzināties vienam puisim, kaut viņu pērkons saspertu! Tāds nepateicīgs lops! — Gro bija piedzēries un glāzi turēja šķībi, lejot vīnu uz biksēm. — Es izturējos pret viņu kā miesīgs tēvs un patiešām sasildīju čūsku azotē! Runā, ka tas Sandijs tagad esot bagāts kā nabobs; par to man nekas nav zināms, bet, ka viņš par vienu stiķi, izmantojot manu kuģi, dabūja simt tūkstošus bankas zīmēs, — to es varu apzvērēt pie visas pasaules kuģu mastiem!

Šajā vietā daļa klausītāju aizgāja, nevēloties ne dzirdēt šo sen apnikušo stāstu, bet es izlikos, ka tas mani ļoti interesē. Tad Gro uzklupa man, un es dabūju dzirdēt Sandija Pruela piedzīvojumus. Lūk, kāds bija kapteiņa stāsts.

Pirms pieciem gadiem bija vajadzējis slepeni apbedīt nelikumīgā mīlestībā dzimuša divgalvaina cilvēka līķi; šis briesmonis bija uzaudzināts ieslodzījumā un nomiris tāpēc, ka viena galva nokaltusi. Šim nolūkam uzpirkuši matrozi Sandiju Pruelu; nezināmi ļaudis sasējuši Sandiju, lai uz viņu nekristu aizdomas, un aizveduši līķi uz Gardena zemesragu, kur noslēpuši to «Zelta ķēdes» plašajās kapenēs. Par šo lietu Sandi js bija saņēmis simt tūkstošus, bet Gro tikai piecus simtus piastru, tiesa gan — zelta, taču, kā redzat, ļoti maz, salīdzinot ar Sandija honorāru. Drīz līķis ticis izvilkts dienas gaismā, nolakots un atdzīvināts ar elektrību, sācis kā dzīvs atbildēt uz jautājumiem, un vēl tagad viņu uzdod par mehānisku figūru. Kas attiecas uz Sandiju, viņš ilgi bija pazīstams pussalā kā plencis

un šķērdētājs, tad arestēts Zurbaganā, bet drīz par lielu naudu izlaists.

Šeit Djuroka ierašanās pārtrauca leģendu (cik savādi, ka man bija pat drausmīgi to klausīties!), kam varbūt bija pavisam satriecošas beigas. Djuroks bija mētelī un cepurē un tāpēc izskatījās savādāks nekā tonakt, mana stāsta sākumā, bet man likās, ka es atkal nogrimstu pagātnē, kas gatava iesākties par jaunu. Mani pārņēma, neizprotamas skumjas. Es steigšus piecēlos, pametu Gro, kas tā arī nepazina mani, bet, redzot, ka es aizeju,iebrēcās:

— Stūrman, ei, stūrman! Vienu glāzi vecajam Gro par to cūkcepuri Sandiju, kas izputināja savu šķiperi!

Es pasaucu sulaini un Djuroka klātbūtnē, kas ar ziņkāri vēroja manu rīcību, pasūtīju astoņas pudeles portvīna Gro un viņa pudeles brāļiem. Tad, uzsitis šķiperim pa plecu tā, ka viņš sagrīļojās, teicu:

— Gro, es taču esmu Sandijs!

Viņš sapurināja galvu un pietvīkdams stulbi blenza uz mani.

Iestājās vispārējs klusums.

— Astoņas pudeles, — beidzot sacīja Gro, neapzinīgi grābādamies pa kabatām un skatīdamies uz maniem ceļgaliem.

— Melo! — viņš pēkšņi iebrēcās. Tad Gro sašļuka un novilka ar roku pār pieri, it kā atvairot grūtas domas.

— Bet var jau būt! .. . Var būt! ... — murmināja Gro.

— Hm .. . Sandijs! Viss var būt! Astoņas pudeles, pude . . .

Te nu mēs viņu pametām un izgājām uz bulvāra, kur apsēdāmies uz akmens rotondas. Varēja dzirdēt attālās jūras šalkoņu, bet alejas otrā galā spēlēja orķestris. Mēs pavadījām jauku vakaru un visu, kas šeit stāstīts, atcerējāmies un pārrunājām sīki jo sīki. Tad Djuroks atvadījās no manis un pazuda savas viesnīcas virzienā, bet es, turpinādams smēķēt, dzert vīnu un klausīties muziķu, ar visu sirdi kavējos Brīnumzemē un ilgi skatījos uz to pusi, kur atradās Gardena zemesrags. Es pārdomāju Djuroka vārdus pxr Ganuveru: «Viņa prāts kāroja dzīvas pasakas, bet sirds alka miera.» Man likās, ka es atkal redzu Mollijas pēkšņo parādīšanos greznā pūļa priekšā un dzirdu viņas satrauktos vārdus:

— Tā esmu es, mīļais! Es atnācu, kā biju solījusi! Neskumstiet vairs!

CEĻŠ UZ NEKURIENI

0 — A. Grīns

PIRMĀ DAĻA

I nodaļa

Pirms gadiem divdesmit Poketā bija kāds mazs restorā-niņš, tik mazs, ka viesus apkalpoja pats saimnieks un viens viesmīlis. Tur bija tikai desmit galdiņi, pie kuriem reizē varēja paēst trīsdesmit cilvēki, bet pie galdiņiem nekad nesēdēja ne puse no šī skaita. Telpa mirdzēja nevainojamā tīrībā. Galdauti bija tik balti, ka gaišzilās ēnas locījumu vietās atgādināja porcelānu, traukus rūpīgi mazgāja un berza ar dvieļiem, naži un karotes nekad neoda pēc taukiem, ēdienus gatavoja no pirmšķirīgiem produktiem, porcijas bija tik lielas un lētas, ka ēdējus tās spētu pievilināt bariem. Bez tam palodzes un galdus izdaiļoja ziedi. Uz gaišzilu tapešu fona četras gleznas zelta rāmjos rādīja četrus gadalaikus. Taču jau šīs gleznas iezīmēja kādu ideju, kas no mierīgai sagremošanai noskaņota ēdēja viedokļa izskatījās pēc bezjēdzīgas nodevības. Glezna, kas saucās «Pavasaris», attēloja rudenīgu mežu ar dubļainu ceļu. Glezna «Vasara» — mazu būdu sniega kupenās. «Rudens^ mulsināja ar jaunām sievietēm, kas ziedu vainagos dejoja pavasarīgi zaļā pļavā. Ceturtā — «Ziema» lika nervozākam cilvēkam pārdomāt īstenības attieksmi pret apziņu, jo šajā gleznā bija attēlots resns, sviedriem pārplūdis vīrs tveicīgā dienā. Lai skatītājs nesajauktu gadalaikus, zem katras gleznas bija lieli, no melniem, izgrieztiem burtiem līmēti uzraksti.

Neskaitot gleznas, kāds vēl svarīgāks iemesls izskaidroja šīs iestādes nepopulāritāti. Pie durvīm ielas pusē karājās ēdienu karte — pēc sava ārējā izskata gluži parasts ēdienu saraksts ar vinjeti, kas tēloja pīļu un augļu ielenktu pavāru baltā micē. Taču cilvēks, kam ienāca prātā izlasīt šo dokumentu, reizes piecas slaucīja acenes, ja tādas nēsāja, bet, ja nenēsāja, viņa acis no brīnumiem pamazām pieņēma aceņu stiklu izmērus.

Lūk, ēdienu saraksts tajā dienā, kad sākās visi tālākie notikumi:

Restorāns

«Riebums»

1. Vira, neēdama, pārsālīta.

2. Konsomē «Draņķis».

3. Buljons «Šausmas».

4. Plekste «Nelaime».

5. Jūras asaris ar tuberkulozi.

6. Rostbifs, ciets, bez sviesta.

7. Kotletes no vakardienas paliekām.

8. Ābolu pudiņš, saglumējis.

9. Kūka «Novāciet!*.

10. Putu krējums, skābs.

11. Sviestmaizītes ar naglām.

Zem uzskaitītajiem ēdieniem bija vēl nepievilcīgāks teksts:

«Apmeklētājiem garantējam nekārtību, netīrību, negodīgumu un rupjību.»

Restorāna saimnieku sauca Ādams Kišlots. Viņš bija drukns, kustīgs, ar sirmiem mākslinieka matiem un izburbušu seju. Kreisā acs šķielēja, labā raudzījās stingri un žēlabaini.

Iestādes atklāšana radīja zināmu publikas pieplūdumu. Kišlots sēdēja pie kases. Tikko pieņemtais viesmīlis, acis nolaidis, stāvēja telpas dziļumā.

Pavārs sēdēja virtuvē, un viņam nāca smiekli.

No pūļa nošķīrās nerunīgs cilvēks ar biezām uzacīm. Pieri saraucis, viņš ienāca restorānā un pieprasīja porciju slieku.

— Diemžēl, — atbildēja Kišlots, — mēs nepasniedzam mūdžus. Griezieties aptiekā, tur jūs dabūsiet vismaz dēles.

— Vecais muļķis! — teica cilvēks un aizgāja.

Līdz vakaram neviena nebija. Sešos parādījās sanitārās pārraudzības vīri un, cieši lūkodamies Kišlotam acīs, pasūtīja

pusdienas. Viņiem pasniedza lieliskas pusdienas. Pavārs godāja Kišlotu, viesmīlis staroja; Kišlots bija nevērīgs, bet satraukts. Pēc pusdienām viens no ierēdņiem teica saimniekam:

— Tātad tā ir tikai reklāma?

— Jā, — atbildēja Kišlots. — Mans aprēķins balstās uz patīkamā pēc nepatīkamā.

Sanitāri padomāja un aizgāja. Stundu pēc viņiem parādījās sērīgs, labi ģērbts resnītis; viņš apsēdās, pacēla pie tuvredzīgajām acīm ēdienu karti un uzlēca kājās.

— Ko tas nozīmē? Joks? — sašutumā jautāja resnītis, ner vozi vicinādams spieķi.

— Kā vēlaties, — sacīja Kišlots. — Parasti mēs dodam vislabāko. Nevainīga viltība, aprēķināta uz ziņkārību.

— Neglīti, — teica resnītis.

— Bet .. .

— Nē, nē, lūdzu! Tas ir gaužām nejauki, pretīgi!

— Tādā gadījumā .. .

— Ļoti ļoti neglīti, — atkārtoja resnītis un izgāja.

Deviņos Kišlota viesmīlis noņēma priekšautu, nolika to uz

letes un paprasīja aprēķinu.

— Mazdūšīgais! — teica viņam Kišlots.

Viesmīlis neatgriezās. Izticis vienu dienu bez viesmīļa, Kišlots izmantoja pavāra priekšlikumu. Pavārs pazina kādu jaunekli — Tireju Davenanlu, kurš meklēja darbu. Aprunājies ar Davenantu, Kišlots tika pie uzticīga viesmīļa. Saimnieks imponēja zēnam. Tirejs bija sajūsmā par Kišlota uzņēmību. Pie mazā apmeklētāju skaita kalpot «Riebumā» nebija grūti. Da-venants stundām lasīja grāmatas, bet Kišlots prātoja, kā pievilināt publiku.

Pavārs dzēra kafiju, uzskatīja, ka viss iet uz labo pusi, un spēlēja dambreti ar māsīcu.

Starp citu, Kišlotam bija viens pastāvīgs klients. Reiz iegriezies, viņš nāca tagad gandrīz katru dienu, — Orts Gale-rans, vīrs ap četrdesmit, taisns, kalsnējs, garām kājām, ar iespaidīgu melnkoka spieķi. Tumša vaigu bārda šaurajā sejā nolaidās no deniņiem līdz zodam. Augstā piere, izliektās lūpas, garais deguns kā nolaists karogs, un melnās, nicīgās acis zem smalkajām uzacīm saistīja sieviešu uzmanību. Galerans valkāja baltu platmali, pelēkus svārkus un zābakus līdz ceļgaliem, bet ap kaklu nēsāja dzeltenu lakatu. Viņa vienmēr rūpīgi iztīrīto

drānu izskats liecināja, ka viņš nav bagāts. Jau trešo dienu Galerans nāca ar grāmatu, — bez tam viņš smēķēja pīpi, kam tabaku sautēja pats, sajaukdams to ar plūmēm un salviju. Da-venantam patika Galerans. Ievērojis zēna tieksmi uz lasīšanu, Galerans reizēm nesa viņam grāmatas.

Sarunās ar Kišlotu Galerans nežēlīgi kritizēja viņa reklāmas paņēmienu.

— Jūsu aprēķins, — viņš reiz sacīja, — ir maldīgs, jo cilvēki ir līdz muļķībai paļāvīgi. Aprobežots, pat viduvēji attīstīts prāts, lasot zem izkārtnes «Riebums» jūsu ēdienu sarakstu, no visas sirds ticēs jūsu sludinājumam, lai cik labi jūs barotu šo cilvēku. Vārdi pielīp kā ļaudīm, tā ēdieniem. Tumšs cilvēks vienkārši nevēlas apgrūtināt sevi ar domāšanu. Cita lieta, ja jūs uzrakstītu: «Šeit par niecīgu samaksu dabūjami vislabākie ēdieni no vislabākajiem produktiem.» Tad jums būtu normāls apmeklētāju skaits, kā pieklājas tik banālai reklāmai, un jūs varētu barot klientus ar to draņķi, ko tagad izsludināt, vēlē damies pajokot. Visas pasaules reklāma balstās uz trim principiem: «Labi, daudz un par velti.» Tāpēc var dot slikti, maz un dārgi. Vai esat izdarījis arī citādus mēģinājumus?

— Desmit gadus es pūlos kļūt bagāts, — atbildēja Kišlots. — Nevar teikt, ka man trūktu izdomas. Man neveicas. Manos plānos kaut kā trūkst.

— Trūkst Kišlotu, — smiedamies teica Galerans. — Dārgo sapņotāj, ja pilsētā būtu kaut vai divi tūkstoši Kišlotu, jūs jau sen braukātu automašīnā un pavēlētu ar rokas mājienu. Pastāstiet par savām neveiksmēm!

Kišlots atmeta ar roku un uzskaitīja savus karagājienus pret sabiedrības naudas maku.

— Man bija maiznīca, kafejnīca un spoguļu veikals, — viņš teica. — Veikalam bija izkārtne — «Visas ir daiļas», bet reklāma ugunīgiem burtiem vēstīja, ka no desmit sievietēm, kas nopirkušas pie manis spoguli, deviņas nekavējoties atrod sev vīru. Lūk, jūsu tipa reklāmas piemērs! Nekas neiznāca. Pārdodams baltmaizi, es izsludināju, ka iecepu katrā tūkstošajā kukulī zelta monētu. No rītiem pie durvīm bija drūzmēšanās, bet gadījās, ka nedēļas beigās viena monēta izrādījās viltota, un man nācās iepazīties ar izmeklēšanas tiesnesi. Kafejnīcā «Strautiņš» bija ierīkota īsta upīte: cauri puķēm pa skārda gultni tecēja karsta kafija ar cukuru un pienu. Katrs pasmēlās

pats. Bet visiem likās, ka no rītiem šajā gultnē saslauka putekļus. Tagad — «Riebums». Es cerēju, ka pilsēta kļūs traka aiz ziņkārības, bet mana tirdzniecība nes tikai zaudējumus.

— Pilnīgi saprotams, — sacīja Galerans. — Es jau izteicu savas domas šinī jautājumā. Tirej, atnesiet man vēl glāzi kafijas.

Davenants atnesa kafiju un ieraudzīja, ka pie restorāna Riebums» apstājas grezna puskariete ar spoži pogātā kaftānā tērptu kučieri uz bukas. No puskarietes izkāpa divas meitenes un kāda visai apjukuša izskata dāma ar smailu degunu un asu skatienu. Kišlots metās pie durvīm un zemu paklanījās. Galerans domīgi vēroja šo scēnu, bet Davenants apmulsa, ieraugot smejošās meitenes, kas neapšaubāmi piederēja pie augstākās sabiedrības; viņas bija daiļas un jautras, baltos tērpos, baltās cepurēs, baltās zeķēs un kurpītēs un pāri galvām turēja sārtus saulessargus. Viena no viņām bija drīzāk vēl bērns — gadus divpadsmit veca, otrai varēja dot septiņpadsmit, un viņa bija saucama par jaunu dāmu.

Meiteņu pavadone iekliedzās:

— Roēna! Ellija! Es kategoriski protestēju! Paskatieties uz izkārtni! Es aizliedzu jums iet iekšā!

— Bet mēs jau esam ienākušas, — teica mazā, kuru sauca par Elliju. — Uz izkārtnes rakstīts «Riebums». Es gribu visriebīgāko!

Kamēr viņa runāja, Roēna paraustīja plecus un, lepni atmetusi galvu, pārkāpa aizliegto slieksni.

— Es ceru, jū$. nepielietosiet spēku? — viņa jautāja vecīgajai dāmai.

— Es aizliedzu, — sekodama meitenēm, bezpalīdzīgi atkārtoja guvernante.

Atjautīgais Kišlots pievērsās Ellijai:

— Ja mazā jaunkundze vēlas, lai arī vecākā māsiņa mūs pagodina, viņai jāpasaka, ka «Riebums» ir tikai skata pēc, bet ēst te ir tīrā bauda.

Guvernanti Urāniju Tālbergu Kišlota vārdi pārsteidza un atmaidzināja, viņa jutās glaimota, ka pieņemta — kaut vai uz īsu mirkli — par daiļo meiteņu māsu, taču viņa iebilda:

— Jūs maldāties, cienītais, jo esmu tikai šo patvaļīgo bērnu audzinātāja. Ceru, ka pēc jūsu pusdienām mums nevajadzēs griezties pēc ārsta palīdzības?

— Ja jūs ataicināsiet ārstu, — iesaucās Kišlots, — tad vienīgi tāpēc, lai viņš apstiprinātu, ka visām trim dāmām ir burvīga sejas krāsa un nepārspējams pulss.

— Nu, redzēsim, — augstprātīgā vēlībā atsaucās Urānija, nosēzdamās pie galda, ko jau bija ieņēmušas Ellija un Roēna. Viņas skatījās apkārt, bet Davenants, rokas gar sāniem nolaidis, ieplestām acīm lūkojās uz viņām. Tādas būtnes nevarēja ēst no parastiem traukiem, bet zelta šķīvju restorānā nebija.

Viņu glāba Kišlots, kas pats metās apkalpot, jau sapņodams, ka «Riebums» kļūs par modes vietu, kurp saplūst karietes un automašīnas.

— Te nu mēs sēžam, — teica Urānija. — Un kas būs tālāk?

— Ko tas nozīmē? — jautāja Roēna, bargi rādīdama ēdienu kartē, kur bija rakstīts: «Sviestmaizītes ar naglām.»

— Sviestmaizītes ar naglām, — paskaidroja Kišlots, — nav nekas cits kā maize ar sviestu, šķiņķi, kaviāru vai ievārījumu. Bet naglas, tās tāpat vien — pierakstītas klāt — kā lai saka? — ziņkārīgiem viesiem . . .

— Tādiem kā mēs, — pārtrauca Ellija. — Patiešām mēs esam ziņkārīgas un nemaz par to nekaunamies!

— Ellij! — ievaidējās Urānija.

— Augsti cienījamā Urānija Tālberga, — atbildēja nepaklausīgā meitene, — tētis sacīja, ka šodien mēs drīkstam darīt itin visu, ko vien gribam. Būtu muļķīgi, ja mēs to neizmantotu . . . Saimniek!

— Klausos, jaunkundzi

— Vai kuņģis labi sagremo naglas? Un cik tās resnas?

— Saimnieks joko, — atļāvās iebilst Davenants, kurš jutās tik labi un tik neveikli, ka nezināja, kā stāties pie savu pienākumu izpildīšanas.

— Bet mēs arī jokojam, — atbildēja Ellija, vērīgi skatīdamās uz Davenantu. — Mums ir jautri. Tātad nekā tāda nebūs? Ļoti žēl. Tādā gadījumā atnesiet man tasi piena.

— Tasi piena! — atkārtoja Davenants un Kišlots.

— Tasi kafijas un cepumus, — paziņoja Roēna.

— Cepumus! Kafiju! Pienu! — iesaucās Davenants un metās uz virtuvi, gandrīz vai notriekdams zemē saimnieku, kas palika iztaujāt guvernanti, vai arī viņa kaut ko nevēlētos. Davenants ieklupa virtuvē un sāka nepacietībā lēkāt ap pavāru, kas steigā lēja kafiju pāri malām un izšļakstīja pienu. Kamēr Davenants gādāja par feju dzērienu, Kišlots atnesa cukuru, ce-

purnus un servjetes; tā kā Urānija Tālberga bija pagodinājusi viņu ar pavēli pasniegt glāzi auksta ūdens, Kišlots, piešķirdams katrai kustībai notikuma raksturu, iznesīgi un cēli apnesa to apkārt letei un nezin kāpēc uzpūta glāzei. Tas viss ļoti uzjautrināja meitenes, izraisot smaida gaišumu viņu sejās un spīdzinot guvernanti, kas traucās ātrāk pamest šo «balagānu».

Davenants ieskrēja, nesot paplāti ar kafiju un pienu. Viņš rūpīgi uzlika galdā tases, bīdamies piedurties neparastajām būtnēm, kuru tuvumā kustējās. Viņš atkāpās pie bufetes un sāka kāri skatīties.

— Roēna, — Ellija neuzmanīgi teica māsai, pamirkšķinot uz Galeranu, kas sēdēja netālu no meitenēm, — lūk, kur ir viens no šī nama barības saindētajiem viesiem.

— Noindēts, nomiris un aprakts, — skaļi smiedamies atsaucās Galerans.

— Ali! — sarāvās guvernante.

— Ellij!— iešņācās Roēna.

Mazā, sadzirdējusi apsmietā svešinieka balsi, ierāva galvu plecos, viņas acis kļuva apaļas un nekustīgas. Iekodusi zobus tases malā, lai neiespieglos no smiekliem, viņa sažņaudza ceļgalus, savilka kāju pirkstus un gluži nosvīdusi pārvarēja sevi.

— Uf-f! Uf-f! — Ellija tikko dzirdami nodvesās caur sakostiem zobiem.

Urānija nobālēja.

— Pietiek! — viņa, sašutumā drebēdama, paziņoja. — Kāds kauns!

— Atvainojiet, — Roēna lepni vērsās pie Galerana. — Mana māsa ir ļoti nesavaldīga.

i — Eh, tu! — nočukstēja sāpinātā Ellija.

— Es priecājos redzēt Futroza bērnus, — labsirdīgi atbildēja Galerans. — Esmu ļoti priecīgs, ka jums ir jautri. Man pašam arī kļuva jautri.

— Kā, jūs mūs pazīstat? — iesaucās Ellija.

— Jā, pazīstu. Mans vārds jums neko neizteiks! Orts Galerans.

Viņš piecēlās un paklanījās tik brīvi un reizē atturīgi, ka pat klīrīgā Urānija bija spiesta atņemt viņa sveicienu ar galvas mājienu. Meitenes klusēja. Ellija ieknieba sev rokā, bet Roēna ar interesi paskatījās uz cilvēku, kura vienkāršā izturēšanās pasvītroja, bet pēc tam pārvērta jokā Ellijas neveiklību.

Davenants skaudīgi klausījās negaidītajā sarunā un bēdīgi nodomāja, ka nekad nespētu atdarināt Galeranu. Liels bija viņa pārsteigums, apmulsums un sajūsma, kad Galerans, redzot, ka viešņas taisās aiziet, vērsās pie meitenēm tik negaidīti, ka Urānija zaudēja valodu.

— Dāvājiet nedaudz uzmanības šim jaunajam cilvēkam, kas stāv tur pie ābolu vāzes. Viņu sauc Tirejs Davenants. Viņš ir ļoti apdāvināts, krietns zēns, bārenis, advokāta dēls. Jūsu tēvam ir plaši sakari. Visniecīgākā piepūle no viņa puses nodrošinātu Davenantam kādu nodarbošanos, kas būtu vairāk piemērota viņa spējām nekā darbs kafejnīcā.

— Ko jūs runājat! — iekliedzās Davenants. — Vai es jūs lūdzu?

Kišlots izbīlī savicināja rokas — viebdamies, galvu kratīdams, pat parādīja ar pirkstu uz pieri.

Bet bija jau par vēlu. Davenants bija pacelts vispārējas uzmanības gaismā, un Ellija sajūsmā par guvernantes sašutumu droši uzsmaidīja zēnam, čukstot māsai ausī:

— Būsim kā al-Rašids. Kāpēc gan ne?

— Tirejam taisnība, — Galerans neļāvās sevi apmulsināt, — viņš neko nav man lūdzis. Šī doma man ienāca prātā pavisam patstāvīgi. Es domāju, ka pēc tādas manas uzstāšanās jūsu iespaidi gūs viengabalainību. Patiešām: dīvaina kafejnīca, dīvaini apmeklētāji — dīvainība pie dīvainības reizēm dod kaut ko dabisku. Un kas var būt dabiskāks par nejaušību? Un es nodomāju: manos vārdos nav nekā ļauna, tā ir tikai nejaušība. Vienmēr ir patīkami izdarīt kaut ko labu, vai ne? Tas ir viss. Uzņemieties nejaušības lomu. Tik tiešām, tas nav slikti ...

— Nu ziniet, — guvernante beidzot atvilka elpu un atguva runātspēju, — esmu nepatīkami pārsteigta. Ak dievs! Cik drausmīga diena! Roēna! Ellija! Nu mums noteikti jāiet!

Nesakarīgā čukstā noklukstējusies, cik nepieklājīgi būtu palikt pie drausmīgā galda vēl kaut vienu drausmīgās dienas drausmīgo minūti, Urānija Tālberga piecēlās un stingri nolūkojās uz neapzināti pienākušo Davenantu. Tad viņa atkal apsēdās, gluži nepiedienīgā kārtā atrazdama, ka šis biklais zēns ar garajām rokām ir diezgan jauks. Davenanta atklātā seja parādījās nervozajai dāmai visā savu pēkšņo cerību bezpalīdzībā. Vaļsirdīgās, pelēkās acis, pusbērnišķīgā mutes līnija un pareizie vaibsti kalpoja viņam par aizstāvjiem. Taču viņa pievilcībā

nebija pusaudža stūrainlbas: vērīgam skatienam atklātos bagāts raksturs un dziļas jūtas, bet meitenes, nekā no tā visa nesaprotot, redzēja tikai patīkamu zēnu ar saviļņotu seju, skaistām acīm, tumšmatainu un skumju.

— Ko tad jūs vēlaties, — teica Urānija Tālberga. — Es tiešām nezinu ... Tas ir tik negaidīti. Roēna! Ellija!

Apjukušais Davenants smagu sirdi gaidīja, kā beigsies šī Galerana izraisītā scēna; Galeranu viņš tagad nolādēja. Visus glāba Ellijas iedzimtais takts; meitene ierunājās jokojošā tonī, uzskatot, ka tas būs piemērotāks par jebkuru pacilātību.

— Dievinu nejaušības! — viņa teica. — Roēnai arī patīk nejaušības. Vai ne, dārgo māsiņ? Tātad savās sirdīs mēs esam izlēmušas kļūt par — «nejaušību». Bet jūs, — kāpēc jūs klusējat? Runa taču ir par jums!

Davenants stomīdamies atbildēja:

— Es nesāku šo sarunu. To izdarīja Galerans, un es viņam to nekad nepiedošu.

— Bet vai viņš ir uzminējis? — pieaugušas dāmas tonī apvaicājās Roēna.

Davenants brīdi klusēja. Viņš tumši pietvīka, atklādams sejas straujajā kustībā neciešamu kāri, lai viss izdotos.

— Jā. Ja vien būtu iespējams ...

Tas bija neviļus izlauzies lūgums pažēlot viņa likteni. Saviļņojums neļāva viņam neko piebilst. Taču meiteņu līdzjūtīgā ziņkāre jau bija viņa pusē. Samirkšķinājušās viņas pienāca Davenantam klāt, runādama viena pār otru:

— Jūs taču saprotat . . .

— Ka jūsu draugs . . .

— Ka šī kafejnīca «Riebums» . . .

Ar ēdieniem «Pārsteigums» . . .

— Kad aizkustināta sirds . ..

— Zvēram pie jūsu galerijas: vasarīgās ziemas un rudenīgā pavasara . ..

— Pagaidi, Roēna!

— Ellij, nejaucies!

— Es nejaucos. Mēs šodien drīkstam visu, ko gribam. Tampiko izdarīs.

— Izdarīs visu, ko mēs prasīsim! — iesaucās Ellija, dusmīgi skatīdamās uz Urāniju, kas, lūpas sarkastiski piekodusi, jau stāvēja pie durvīm. — Atnāciet rīt pie mums. Labi? Bet mēs pašas pateiksim tēvam. Un tad jūs ar viņu parunāsiet.

Enkuru ielā 9 — tā ir mūsu māja. Ne agrāk par vienpadsmi tiem. Ardievu! — Ellija negaidīti metās pie Galerana, nosarka, bet saņēmās un nobeidza: — Cik jūs esat brīnišķīgs cilvēks! Jūs pateicāt tik vienkārši, tik vienkārši ... Un tā vienmēr vajag runāt. Starp citu, es jums uzrakstīšu, pašlaik es domāju pārāk daudz un bez kādas jēgas. Kurp lai raksta? Uz šejieni? Uz «Riebumu»? Kam? Nejaušībai?

— Ellij? — sēcoši novaidējās Urānija.

Mazā pameta viņai ar galvu. Apklusa un devās pakal māsai.

Kišlots, smagi pūzdams, kasīja uzaci. Galerans mīklaini smaidīja.

Davenants devās uz durvīm, tad atskatījās uz saimnieku un atkāpās.

Kafejnīcā iestājās klusums. Žirgtās balsis aizskanēja. Izskrējušas ielas mirdzumā, meitenes uzsita saulessargus un. bezgalīgi lepodamās ar savu dēku, iesēdās puskarieīē.

Groži pacēlās, nostiepās, un sarkanie ziedi ar baltajām lapām aiztraucās gaismas šaltīs, starp pelēkajām zirgu krēpēm un slīdošajiem stariem. Vēlreiz durvju stiklos atvizēja sarkana blāzma, bet tad pa tukšo ielu uz pretējo pusi garām aizrībēja milzīgs furgons, piekrauts ar kastēm, kuru spraugās spurojās salmu grīstes. [1]

II nodaļa

Urbāns Futrozs mīlēja savas meitas un neko viņām neatteica; un pateicīgās meitenes nekad nelika viņam nožēlot savu pārmērīgo piekāpību. Futrozs bija dzimis dīkdienis, kaut ari viņa bagātība, prāts un sakari viegli varēja sagādāt šim veselīgajam un nebūt ne flegmatiskajam cilvēkam izcilu sabiedrisku stāvokli. Taču Futrozam nebija dabiskas tieksmes ne uz kādu profesiju, un neviena nodarbošanās, sākot ar zinātnēnw un beidzot ar ziepju fabrikāciju, viņam nelikās uzmanības vērta, salīdzinot ar to vienīgi svarīgo, kas — savādi teikt — bija viņa aicinājums: Futrozs neprātīgi aizrāvās ar lasīšanu. Grāmata aizstāja viņam draugus, ceļojumus, darbu, sportu, flirtu un azartu. Reizēm viņš apmeklēja klubu vai ieradās banketos, ko rīkoja kāds no viņa laikabiedriem, atzīmējot savus sasniegumus izvēlētās darbības laukā, bet, vienīgi ieslēdzies bibliotēkā, ar grāmatu uz ceļgaliem, ar cigāriem un vīnu uz galdiņa, mīkstā krēslā iegrimis, Futrozs dzīvoja tā, kā varēja un gribēja dzīvot: rakstnieka domu un spalvas iezīmētos likteņos.

Viņa sieva Flāvija Futroza, ass pretstats savam izdomu pasaulē nogrimušajam vīram, ilgus gadus neauglīgi pūlējās iededzināt Futrozā patmīlību, godkāri vai kaut jel normāla vīrieša kaunu par brīvprātīgu noslīdēšanu līdz tādai niecībai; kad tas neizdevās, viņa ceturtajā gadā pēc jaunākās meitas dzimšanas šķīrās no Futroza un kļuva par kara inženiera Halla sievu. Viņa retumis sarakstījās ar Futrozu un meitām, prasmīgi saglabādama- jaunajās attiecībās pieklājīgu toni, tomēr bērnu sirdis zaudēja. Meitenītes vēl vairāk iemīļoja tēvu, bet, kad viņam, nenosodot sievu, drīzāk attaisnojot to, izdevās skaidri un saprotami pierādīt jaunajām galviņām, ka tāds iznākums bijis neizbēgams, — starp visiem trim bija novilkta vienlīdzības zīme. Meitenes atklāja, ka tēvs kaut kā līdzīgs viņām pašām, un ieslēdza viņu savās sirdīs. Tur viņš bija ieņēmis mājīgu, mūžīgu vietu — pa pusei draugs, pa pusei tēvs.

Pie šī cilvēka nu vajadzēja ierasties Tirejam Davenantam, kas iztēlojās viņu drīzāk kā zeltā un tēraudā liedinātu elku. Kad meitenes bija aizbraukušas, viņš vēl ilgi lūkojās caur atvērtajām durvīm uz tukšo ielas bruģi un attapās tikai tad, kad ieraudzīja furgonu ar kastēm.

Kišlots nopūtās un, skeptiski piekodis apakšlūpu, sāka nokopt traukus, ko Davenants labprāt atstātu nemazgātus un ieslēgtu kristālā šķirstā uz mūžīgiem laikiem.

— Esat gan jūs drošs īpatnis, — sacīja Kišlots Galeranam. — Manas kafejnīcas reputācija tagad nostiprināsies augstākajās aprindās. Ja ne tā, tad šitā. Ja ne sviestmaizītes ar naglām, tad ieteikšanas kantoris.

— Jūsu taisnība ir pārāk burtiska, lai būtu patiesība, — iebilda Galerans, piebāzdams pīpi. — Bet jūs jau nesapratīsiet mani.'

— Vārds vietā, es, protams, esmu neaptēsts, — atsaucās Kišlots, — bet jūs esat mācīts vīrs. Jūs tiešām pazīstat viņu tēvu?

— Jā. Agrākais Futroza dārznieks bija mans draugs. Tirej, jūs neļaunojaties?

— No sākuma es sadusmojos, — pietvīkdams atbildēja Davenants. — Es izbijos.

— No kā?

— Nezinu.

— Labi. Bet kāpēc?

— Aiz prieka, protams, ko tur runāt? — kliedza Kišlots.

— Visu mūžu liekt muguru cita labā, — kas tur par prieku? Bet tās gaisagrābsles jau aizmirsis pateikt tēvam.

— Es neteikšu, ka biju priecīgs, — Davenants paskaidroja Galeranam. — Bet pēkšņi kļuva tik viegli elpot. Un sāpīgi. Viņas nav vējagrābsles, — viņš domīgi turpināja, neapzināti turēdams Ellijas tasīti, ko Kišlots tikpat neapzināti pūlējās viņam atņemt. — O, es ļoti gribētu kaut ko tādu! — iesaucās Davenants. Atdevis tasīti, viņš atguvās un noslaucīja galdu.

— Kā jūs domājat, kas tagad būs?

— Par to vēl agri runāt, — sacīja Galerans. — Rīt redzēsimies; tu man pastāstīsi, kā aizgāji uz turieni un kas no tā iznāca. Man jāiet.

— Kāpēc jūs esat tik labs pret mani?

— Uz tādiem jautājumiem es neatbildu. Pats es nevaru tev palīdzēt, bet gadījums bija kārdinošs.

Galerans aizgāja, bet Davenants drīz atkal sāka apkalpot viesus vai atgaiņāties no ziņkārīgajiem, kas te iegriezās, lai pateiktu kaut ko dzēlīgu, paraustītu plecus un atkal izietu. Kad Kišlots slēdza kafejnīcu, bija jau pāri deviņiem. Slaukot zāli, zēns atrada Galerana aizmirsto grāmatu un paņēma to līdzi savā būcenītī aiz virtuves. Ņemot vērā svarīgos notiku mus, kas gaidīja Davenantu, Kišlots atļāva jauneklim aiziet uz veselām trim stundām — no desmitiem līdz vieniem dienā — un sadeva viņam tik daudz padomu, kā izturēties, runāt, ieiet, atvadīties un tā joprojām, ka Davenants pārstāja tiem ticēt. Kišlots bija radījis pretrunīgu — pazemības un nekaunīga izaicinājuma paraugu, pats nemanot, ka sajaucis kafejnīcas «Riebums» principus ar gaudulīgu ubagu paņēmieniem. Davenants priecājās, ka bija ticis no viņa vaļā. Viņš ilgi nevarēja aizmigt, gan mēģinādams lasīt grāmatu par velnišķīgo spēlmani Mofiju, kas pretinieka redzokļos saskatīja viņa kāršu atspldumus, gan atmiņās nesdams piena glāzes pie dievišķīgā galda, aiz kura sēdēja Futroza meitas. No viņām divām radās četras, tad vēl vairāk, un drīz viņu no visām pusēm aplenca šīs daiļās sejas, kas augstsirdīgi ļāva Davenantam noklausīties viņu tērzēšanā. Beidzot miegs apžēlojās par viņu; Davenants

gulēja, redzot sapņos pilis un mākoņus, bet no rīta, tikko izberzējis acis, viņš atkal sāka uztraukties.

Viņam bija vecs, zils uzvalks, nopirkts par pirmās algas grašiem, un salmu cepure ar izbalējušu lenti.

Viņš aplīdzināja ar grieznēm nospurušo apkaklīti, noberza kurpes līdz misiņa spožumam un, steigā iedzēris kafiju, sabozies noklausījās pēdējos padomus: saimnieks gribēja, lai Davenants it kā nejauši pasaka Futrozam, ka «Riebums» būtībā ir «Patīkama vilšanās», sevišķi interesanta zinātkāriem džentlmeņiem, kas pēta pilsētas tikumus.

Davenants ļoti nožēloja, ka Galerans mēdz ierasties tikai pēcpusdienās, — redzēt šo cilvēku būtu tikpat tīkami kā dzirdēt draudzīgus ceļa vārdus.

Vēl nekas nebija noticis, bet kafejnīca «Riebums» ar savu svelpjošo sienas pulksteni un grīdu, kas bija trīs pakāpienus zemāka par ielu, jau nomāca Davenantu kā skumīgas atmiņas. Pavārs, ieraudzījis viņu darba laikā bez audekla uzsvārča un priekšauta, sāka prašņāt, kur gan dodas viesmīlis, uzcirties kā augstos svētkos. Davenants neatklāja viņam patiesību, jo pavāram bija zobgalīga mēle. Viņš paskaidroja, ka iziet Kišlota uzdevumā. Pavārs neticēja un, sapīcis pārbīdījis kastroļus, teica:

— Skaties, kāds nav ... ar noslēpumiem.

Lai cik nepacietīgi Davenanta skatiens bīdīja pulksteņa rādītājus, viņam pietika laika apdarīt savus parastos rīta darbus: noberzt logus, izkārt mušpapīrus, uzrakstīt ēdienu karti, un tikai pēc tam, negribīgi , ļaudamies acīm redzamai nepieciešamībai, pulkstenis nosita desmit. Pa to laiku Tireja piedzīvojumu slāpes zaudēja savu greizsirdīgo tīrību no visvisādām Kišlota piezīmēm: «Kaut arī tu esi apsējis kaklasaiti, kusties veicīgāk,» — vai: «Kur tavas acis? Iekritušas meiteņu kafijā? ...» Kad Davenants kārtoja bufetē nažus un dakšiņas, Kišlota aiz letes nebija. Izmantojot gadījumu, zēns paķēra cepuri un žigli izgāja. Viņš sāka klaiņot pa pilsētu, lēni, bet neatvairāmi tuvodamies Enkuru ielai. Vēl nebija vienpadsmit, kad viņš atrada Futroza namu — senlaicīgu, pelēku mūra celtni ar lieliem logiem un durvīm fasādes vidū. Saņēmis dūšu. Davenants tuvojās milzīgajām durvīm. Uz viņa biklo zvanu parādījās stingra istabene pusmūža gados. Viņas sejā bija kaut kas tāds, kas viņu padarīja par šīs Davenantu saviļņojušās ģimenes locekli. Neveikli zēns sekoja viņai viesistabā.

Mēģinādams izskaidrot savas ierašanās iemeslu, Davenants sacīja:

— Vakar man noteica . . . Kādās darīšanās . ..

Bet istabene pārtrauca viņu:

— Es jau zinu, jūs gaida. Sēstieties un pagaidiet. Es pieteikšu.

Davenants apsēdās uz krēsla. Vispirms viņš sāka ieklausīties, vai kaut kur neskan meiteņu smiekli. Neko tādu nedzirdēdams, atstāts pats savā ziņā, viņš ziņkāri palūkojās apkārt un pat nopūtās aiz labsajūtas: viesistaba bija vilinoša, kā zīmējums pasaku grāmatā. Ar sarkanīgi dzeltenu, turku ornamentos austu zīdu apvilktās sienas, mozaīkas un nelielās gleznas izklaidēja vissaspringtāko uzmanību. Krešu krāsas paklājs ar zeltainām lēkājošu kaķu figūrām, blāvi zeltītas, ciļņotas rozetes vidū pakārtā zaļa kristālā lustra, samta portjeras, sarkankoka mēbeles ar rožaina spiesta atlasa popējumu tik ļoti patika Davenantam, ka viņa biklums pagaisa. Istabas iekārta viņu sasildīja un atdzīvināja. Fajansa vāzēs pie katra no trim lielajiem logiem vijās krāšņi augi ar mirdzošām, smagām lapām. Vāžu zīmējums tēloja sikspārņu lidojumu pār krēslainiem pakalniem. Stikla durvis uz terasi bija vaļā; aiz tām staroja debesis un dārzs. Kamīna pulksteņa svērtenis vienmuļi skāra neredzamu, zema tembra stīgu.

Nogrimis viesistabas līksmā raibuma aplūkošanā, Davenants nedzirdēja Futrozu ienākam. Viņš uzlēca kājās tikai tad, kad ieraudzīja mājas saimnieku savā priekšā. Taču tas nebija vis kolosāls naudas dūzis ar stindzinošām raga acenēm, bet cilvēks ar visai nomierinošu ārieni — neliels, kalsnējs; viņa melnie mati pārgāja pusgarā vaigu bārdā, piešķirot viņa dzeltenīgajai, uzblīdušajai, skūtajai sejai ar lielu muti raksturīgu asumu. Futroza smaids atklāja perlamutra baltus zobus, viņa vaigos iegūlās lipīgi jautras bedrītes, līdzīgas Ellijas bedrītēm. Melnajās acīs zibēja ironijas dzirkstīte. Kad Futrozs runāja, šī dzirkstīte iedegās un apstaroja visu seju, no kā skatiens mainījās, kļūstot labsirdīgi nopietns. Aprautā balss bija kā noslēgums viņa ārienei, ja neskaita vēl nepieminēto pelēko uzvalku un paradumu lāgu lāgiem raustīt ar kreiso roku vestes pogu.

Nosēdinājis Davenantu sev pretim, Futrozs sacīja:

— Paskatīsimies, vai jūsu labā nevar izdarīt kaut ko derīgu. Meitenes man visu izstāstīja, un es esmu gatavs atbalstīt

viņu vēlēšanos un palīdzēt izlemt jūsu likteni. Nekautrējieties no manis. Jūsu saimnieks, kā dzirdēju, ir visai oriģināls savādnieks. Pastāstiet man par savu dzīvi.

Viņa vienkāršā izturēšanās pauda neapšaubāmas simpātijās, un Davenants atbrīvojās no Kišlota padomu iedvestā nemiera. Bet, tikko viņš bija sācis runāt, viesistabā parādījās divgalvains radījums: Roēna bija apskāvusi māsu no mugurpuses, atspiežot zodu Ellijas matos. Pamanījušas Davenantu, meitenes apstājās un, domīgi mādamas viņam, atmuguriski izgāja, neatlaižot cieši saskautās rokas. Durvis aizvērās. Aiz tām noskanēja kņada un atklātu smieklu vilnis.

Sagaidījis un izvadījis meitas ar nosodošu skatienu, Futrozs teica smaidā atplaukušajam Davenantam:

— Jūs sākāt runāt. Izstāstiet savu biogrāfiju, pēc tam apspriedīsim visas mūsu iespējas.

— Redziet, — atbildēja Davenants, neviļus palūkodamies uz durvīm, — visinteresantākais ir tas, ka mans tēvs pazuda bez vēsts pirms vienpadsmit gadiem. Tā arī nav zināms, kur viņš palicis, — vai viņš dzīvs vai miris. Man toreiz bija pieci gadi, un es atceros, kā māte raudāja. Viņš izgāja pievakarē, teikdams, ka dodas pie kāda klienta — saņemt parādu. Pēc tam viņu vairs neviens nav redzējis, un, lai kā viņu meklēja, neko neizdevās uzzināt par viņa likteni.

— Tātad. — piezīmēja Futrozs pēc pieklājīgi ieturēta klusuma brīža, — jūsu tēvs nebija iegriezies pie sava klienta, jo tad būtu bijis kāds pamats noslēpumainā jautājuma atrisināšanai.

— Jā! Un vēl vairāk — šī cilvēka nemaz nebija pilsētā, — t viņš bija izbraucis uz Sanrioli. Tēvs nevarēja būt pie viņa.

— Patiešām!

— Kad es izaugu, — nopūzdamies turpināja Davenants,

man daudz kas nāca prātā. Es centos saprast, lasīju grāmatas par dažādām pazušanām. Bet tikai reizi atausa kaut kas līdzīgs manām nojautām, kaut kas ļoti savāds.

— Man būtu interesanti to zināt, stāstiet.

— Tas bija tā: es spodrināju kurpes, kāds pagāja garām logam, un es atcerējos tēvu. Man likās, ka es redzu nakti ar lietu un vēju, bet tēvs, it kā prātodams, kur ņemt naudu, aizdomājies un nokļuvis ostā — tālu, pie naftas cisternām. Viņš stāvēja, skatījās uz uguņu atspīdumiem ūdenī, un pēkšņi visas ugunis nodzisa. Kāpēc nodzisa? Nav zināms, — tā es nodomāju.

Iestājās klusums. Nopūšas vējš, iešļakstas ūdens... Un viņš sadzirdēja, ziniet . . . bungu rīboņu: no šķērsielas iznāca karavīri un gāja viņam garām — «viens-divi . . . viens-divi ...» bet pa priekšu soļoja bundzinieks ar tumšu seju. Bungas rībēja nakts tumsā, bet nekur nebija uguņu. Visi gulēja vai bija noslēpušies... Protams, nejēdzīgi! Es zinu! — iekliedzās Da-venants, steigdamies pastāstīt līdz galam. — Bet bungas rībēja. Pēkšņi mans tēvs attapās. Viņš gāja projām un ieraudzīja --tā ir sveša iela. Iet tālāk — pilsēta arī sveša, pavisam cita. Viņš izbijās, tad saslima un nomira . . . Slimnīcā droši vien, — piebilda Davenants, ar atvieglojumu redzot, ka Futrozs klausās viņā bez izsmiekla. — Bet viņš ir dzīvs ... Es reizēm jūtu to. Biežāk tomēr zinu, ka miris.

Tik veiksmīgi savijis kopā iztēli un veselo saprātu, Davenants apklusa.

Futrozs jautāja:

— Kā tas jums gadījās?

— Nezinu. Sāka rādīties viena aina pēc otras. Pats brīnījos.

— Jūs esat sapņotājs, — noteica Futrozs, domīgi lūkodamies uz Davenantu. — Vienpadsmit gadu ir ilgs laiks. Atstāsim to uz cilu reizi.

Davenants izstāstīja savu dzīvi, bet noklusēja, ka viņa tēvs. advokāts Franks Davenants, bija nelabojams žūpa un nelaimīgs kāršu spēlmanis; dēls kaunējās runāt sliktu par tēvu, kuru tikpat kā neatcerējās. Davenanta slimīgā māte sešus gadus cīnījās ar trūkumu, radinieki bija pametuši viņu likteņa varā, atriebjoties par to, ka savā laikā viņa nabadzīga jurista dēļ bija atteikusies no izdevīgas partijas. Viņai tā arī neizdevās uzzināt, vai viņa beidz savu mūžu kā pamesta sieva, vai kā atraitne. Kornēlija Davenante, kas agrāk nekā nebija pratusi darīt, iemācījās adīt zeķes, darināt cepures, gliemežvāku kārbiņas un ietvarus, reizēm pārdeva puķes. Mūžu viņa pavadīja nabadzībā, nomira galīgā postā, bet Tireju viņa dzīves vienpadsmitajā gadā pieņēma buru meistars Kids, Kornēlijas bez bērnu kaimiņš. Ap to laiku, kad Tirejs pabeidza pilsētas skolu, Kids un viņa sieva aizbrauca uz Lisu; kur meistars bija ticis darbnīcas priekšnieka vietā pie bagāta kuģu būvētāja. Davenantu Kids atstāja Poketā, jo viņa vecīgā sieva negaidot bija kļuvusi par māti un svešais, jau pieaugušais zēns sāka viņu apgrūtināt. Aizbraucot Kidi nodeva Tireju darbā pie sīktirgo-

tā ja, kas sūtīja uz ielām dažus rokas ratelus ar karstu ēdienu ļ bet pēc tam saimnieks atlaida viņu pie Kišlota.

Futrozs, noklausījies viņu, iesila līdzjūtībā pret šo puisi, kas gaidīja iespaidīgā vīra lēmumu jaunāka, bet ne pazemīgi lūdzoša cilvēka kautrīgā cieņā.

— Vakar jūsu «Riebumā» bija kāds Galerans, — ierunājās Futrozs. — Būtībā viņš iekarsēja manas meitenes. Kas ir šis-Galerans?

— Redziet, — atbildēja Davenants, vēl arvien brīžiem pa lūkodamies uz durvīm, — tas ir ļoti labs cilvēks, bieži viņš draudzīgi sarunājas ar mani, bet es par viņu neko nezinu. Pat Kišlots neko nezina. Galerans nes man grāmatas. Vispār viņš man patīk.

— Protams, tas pilnīgi raksturo Galeranu. Lai šis jautājums paliek. Kas jūs vilina dzīvē? Ko jūs gribētu tai dot un, pats par sevi saprotams, ko no tās ņemt?

— Es ņemtu no tās visu, tikai, kā saka, rokas par īsu. Bet. .. jūs taču zināt vairāk nekā es.

' — Tāpēc man arī jāzina, ko jūs gribat. Bez tā jūs man

cauri netiksiet,'* jaunais cilvēk! Padomājiet un pasakiet.

— Tādā gadījumā es atzīstos, ka mani vilina ceļojumi. Es gribu doties lielos ceļojumos, kas saistīti ar kādu aizraujošu pienākumu. Bet ko es runāju! — iesaucās Davenants. — Pro-, tarns, tas ir,mans sapnis, un tas nav piepildāms, bet jūs gribējāt, lai es runāju atklāti.

— Paklausieties, mans mīļais, — sacīja Futrozs, jauzdams s'arunu biedrā dedzīgu sirdi un karstu galvu, — taisni tas jau ir labi, ka jūs esat atklāts. Lūk, kā mēs beigsim šo sarunu: jūs atgriezīsieties pie Kišlota, bet pie mums ciemosieties pa svētdienām. Bez tam parīt šai pašā laikā jūs ieradīsieties uz lietišķu sarunu.

— Ko jūs esat nodomājis darīt? — prasīja Davenants no mākoņu augstumiem, kuros viņu bija pacēlis Futroza noteiktais, sirsnīgais tonis.

— Likumīgs jautājums. Tad, lūk: man ir paziņa Ģeogrāfijas institūtā. Šogad paredzētas vairākas ekspedīcijas — ilgstošas un diezgan bīstamas ekspedīcijas. Jums tur atradīsies kāds palīgdarbs.

— Tiešām! — iesaucās Davenants. — Es pārnēsāšu instrumentus vai celšu telt^. T omer, — viņš augstsirdīgi

piebilda, — es jūs ļoti lūdzu: ja jums radīsies kādas grūtības, nepūlieties.

— Ak tā?! Labi.

— Tas nav tādā nozīmē, ka . . . — sastomījās apjukušais Davenants, — bet citā ... Man kauns.

— Labi, — Futrozs padomāja, tad žigli pie sevis nomurmināja: — Atdošu viņu Starkeram. Lai Starkers diktē viņam dienasgrāmatas.

— Kā jūs teicāt? — pārvaicāja Davenants, domādams, ka Futrozs kaut ko jautā viņam.

— Es teicu, — Futrozs nobeidza lietišķo sarunu ar joku,

— ka es saņemšu jūs ar pinceti aiz spārniņiem un izlaidīšu paskraidīties pa globusu.

Jūtot solījuma nopietnību, Davenants dziļi nopūtās, bet Futrozs pazvanīja un lika istabenei pasaukt meitenes.

— Jūs bieži mūs apmeklēsiet, — Futrozs sacīja Davenan-tam, uzsizdams viņam pa plecu, — un jums vajag viņas uzmanīgi izpētīt, lai pēc tam zinātu, no kuras puses jūs gaida sitiens. Tie ir labi, bet ļoti blēdīgi bērni.

Meitenes ienāca un cienīgi pamāja apmulsušajam Tirejam.

— Nopietnā saruna ir galā, — sacīja viņām tēvs, — un tagad Davenants ir jūsu viesis. Baidos, ka viņš ir smalkjūtīgāks par jums un tāpēc nevarēs jums īsti atcirst. Iegaumējiet, ka viņš ir neaizsargāts, un nebaidiet viņu. Mēs viņu pamazām pieradināsim. Roēna, vai varu būt mierīgs?

— О jā! — acis nolaizdama, skumji atbildēja Roēna.

— Tu vari būt pavisam mierīgs. Tik mierīgs kā kalnu ezera klusais ūdens.

— Kā enciklopēdija senēģiptiešu valodā, — nomierināja tēvu Ellija, sērīgi glaudīdama piedurkni.

Futrozs aizdomīgi paskatījās uz viņām un izgāja.

Mēlgales nekavējoties tuvojās Davenantam un nosēdās viņam pretim.

Ellija sapņaini nopūtās:

— Cik brīnišķīgs laiks!

— О jā! — Roēna maigi uzsmaidīja sarkstošajam Davenantam. — Bet barometrs liekas krītamies. Sakiet, lūdzu, — kādas markas automobiļi jums patīk?

— Jūs mīlat muziķu? — jautāja Ellija, lūpas kodīdama.

— Kas ir jūsu mīļākais komponists?

Muļķodamās viņas pamanīja, ka Davenants ir nomākts, un iesmējās.

— Nedusmojieties uz mums, — sacīja Roēna. — Šodien mēs nezin kāpēc nevaram norimties. Jums patīk mūsu mājas?

— Jā, — sacīja Davenants, — jūs uzminējāt.

— Bet mēs? — nekaunīgi noprasīja Ellija, palēkdamās uz krēsla.

— Mēs centīsimies jums iepatikties, — pieticīgi solīja Roēna. — Jūs nāksiet bieži. Labi?

— Ļoti labi, — atbildēja Davenants, — labāk par visu citu. — Padomājis viņš piebilda: — Es droši vien jums liekos ļoti nopietns, bet tas tā nav. Parasti neesmu necik nopietns.

— Es redzu, mums atradīsies kopīga valoda, — Ellija pamirkšķināja māsai. — Es tev teicu.

— Ko tu man teici?

Viņas apmainījās noslēpumainām zīmēm un mazliet nomierinājās.

— Gribat, mēs jums uzspēlēsim, — piedāvāja Ellija.

— Protams! — atsaucās Davenants. Smaids nenodzisa viņa sejā.

Sākās strīds, kurai spēlēt pirmajai. Strīds beidzās ar to, ka Roēna nosēdās pie klavierēm, bet Ellija stāvēja blakus — pāršķirt nošu lapas.

— Klausieties «Trimdinieka valsi», — sacīja Roēna, nospiežot klaviatūru ar saviem vēl vājajiem pirkstiem. — Es gan to vēl neesmu pilnīgi apguvusi. Sī vieta jūk jau piecas dienas. Bet tu, Roēna, esi ietiepīgs radījums. Dzirdat, kā samelojos? Un tagad nu trimdinieks atgriežas pie dzimtā pavarda.

— Viņš stāv aiz loga tumšs kā nēģeris pusnaktī, bet tur, — Ellija aizvēra acis, — viņa meita ziedos un briljantos atbraukusi no baznīcas . .. Vai pateikt? Ar diezgan patīkamu subjektu.

— Un ... — māsas stāstu turpināja Roēna, ar skatienu pavēlēdama pāršķirt notis. — Ellija, kāpēc tu rausti notis? . . . Un trimdinieks, nevēlēdamies traucēt meitas laimi, skūpsta loga rūti. Viss pagalam. Viņš atgriežas savos mežu biezokņos.

Davenants dzirdēja nevis valsi, bet debesu kori. Spēcīgajos akordos Roēnas rokas izstiepās, it kā atgrūžot klavieres, vai arī, maigi nolaižot elkoņus, viņa noliecās pār taustiņiem, strauji pārskriedama tos ar pirkstiem, satvīkusi, melodijas gaismas apņemta.

Davenanta skatiens pārslīdēja uz Elliju. Mazā izklaidīgi uzsmaidīja viņam, klusi dziedādama līdzi māsas spēlei. Tagad viņas bija ļoti līdzīgas.

Roēna nobeidza ar skaņām, kas atgādināja lēnus pulksteņa sitienus, un piecēlās.

— Tas ir viss, — viņa teica. — Gribat vēl?

Davenants nepaspēja atbildēt, jo ienāca Futrozs ar aploksni rokā.

— Davenant, jūs redzēsieties ar Galeranu? — jautāja Futrozs, apskaudams viņam piekļāvušos Elliju.

— Jā, es domāju gan, — atbildēja Davenants, nesaprazdams, ko nozīmē šis jautājums. — Galerans katru dienu nāk uz . . . pusdienās.

— Uz «Riebumu», — iesprauda Ellija. — O! Es apsolījos viņam rakstīt.

— Klusu, Ellij! Nododiet šo vēstuli Galeranam, bet pēc tam — kā norunāts. Ceru, ka redzēšu jūs parīt.

— Noslēpums! — iesaucās Roēna.

— Galerans ir iekritis, — īsi paziņoja Ellija, griezdamās uz vienas kājas.

— Labi. Vēstule tiks nodota, — teica Davenants, noslēpjot aploksni.

— Tampiko, mēs ejam, — paziņoja Ellija. — Ardievu, Davenant! Nododiet vēstuli!

— Nododiet to tieši rokās, aiz kāda stūra, lai neviens neierauga, — sekoja Roēnas padoms.

Futrozs sakrustoja rokas un pagriezās pret viņām, tik bargi saraucot uzacis, ka meitenes apmulsa un izgāja. Davenants ieraudzīja divus durvju spraugā pabāztus deguntiņus, tad Roēna teica: «Ejam!» — un durvis cieši aizvērās.

Futrozs atlaida Davenantu, gandrīz nožēlodams, ka šis lielais zēns nav viņa dēls.

Godbijīgās istabenes izlaists, kautrēdamies no viņas, sienām, durvīm un sevis paša, Davenants devās uz priekšu tik ātri, ka aizelsās. Lauzīdams galvu ap negaidīto vēstuli Galeranam, atkārtodams vārdus «ģeogrāfijas institūts», «trimdinieks skūpsta loga rūti», atceroties valša melodiju un divus deguntiņus durvju spraugā, Davenants ieradās pie Kišlota tik savāds, ka tas jautāja:

— Izsvieda?

— Nē, neizsvieda, — izklaidīgi apkārt skatīdamies, atbildēja mūsu varonis. — Bet kur Galerans?

— Viņš ir te, ja tu uz viņu skaties, — teica Galerans piecu soļu atstatumā no Davenanta, kas tieši viņam bija pievērsis savu mēnessērdzīgo skatienu.

Davenants nodrebēja.

— Ak tas esat jūs! Savādi — es nepamanīju, kur jūs sēžat. Lūk, vēstule. Jums vēstule.

Kišlots tikko bija atnesis Galeranam šķīvi zupas. Galerans nolika karoti un aplūkoja aploksni.

— Pats Futrozs to uzrakstīja, — paskaidroja Davenants.

Labu brīdi «Riebuma» pārējie apmeklētāji — veca sieviete

un apaļvaidzīgs pārdevējs no gaļas veikala — veltīgi pieprasīja: sieviete — sāli, bet pārdevējs — ceptu ābolu. Kišlots bija ieplētis muti vēl platāk nekā Davenants. Kišlots skatījās uz vēstuli iztālēm, bet Davenants stāvēja gandrīz blakus Galeranam. Beidzot viņš atjēdzās un gāja apmainīt zilos svārkus pret balto darba jaku, bet, tikko to izdarījis, skrēja atpakaļ skatīties, kā tiks atvērta noslēpumainā vēstule.

Galerans ar noslēgtu seju uzplēsa aploksni un iebāza tajā divus pirkstus. Apspiedis smaidu, viņš lēnām izvilka sīki aprakstītu vizītkarti un, izstiepis to kreisajā rokā, pacēla pie lūpām zupas karoti. Karote jau gandrīz skāra lūpas, kad viņš, izlējis zupu atpakaļ šķīvī, nolika karoti un, saņēmis vēstuli abās rokās un pārlicis vienu kāju pāri otrai, sāka lasīt ārkārtīgi nopietni. Kaut kas liels, svarīgs pazibēja viņa piemiegtajā skatienā. Galerans noglabāja vēstuli, izklaidīgi apēda zupu un pēc tam pasūtīja saldējumu.

— Vai tad jūs neēdīsiet medījumu? — izbrīnījās Kišlots, lūkodamies pāri letei uz Galeranu, kurš nezin kāpēc sāka pat smēķēt pirms saldējuma. — «Irbe ar reimatismu» — kā teikts šīsdienas ēdienu kartē . . . lie lie! Droši vien tā ir svarīga vēstule no veciem paziņām . .. Davenant, atnes «saldējumu ar angīnu»!

Cerēdams, ka Galerans runās par vēstuli, Tirejs sastinga durvīs, pacēlis kāju un izstiepis ausi.

—* Es neēdīšu pat «pāvu ar aklo zarnu», — sacīja Galerans, — un arī saldējumu neēdīšu. Esmu pārdomājis, jo ārkārtējie jaunumi laupījuši man ēstgribu. Pirmkārt, aitas ir kļuvušas dārgākas, otrkārt, atvesta Kaijenas piparu partija, ko pārdos ūtrupē.

— Tad nevajag saldējumu? — jautāja Davenants, nesdams vecenei jau trešo sāls trauku.

Vecene tā apvainojās, ka piecirta kāju. Galerans piecēlās, ar galvas mājienu pasauca zēnu.

— Tu apzinies, ka daļēji tev jāpateicas man? Šinī lietā ar Futrozu.

•— Protams. Jūs pirmais iesākāt.

— Tad tev jāatnāk šovakar desmitos uz Ziemeļu ielu 24, dzīvoklis 33. Tā ir mana adrese. Es tevi gaidīšu. Tu atnāksi un izstāstīsi, kā tevi uzņēma.

— Futrozs teica, ka darīs visu, ko varēs. Saprotat? Es nejokoju. Es atnākšu pie jums, — steidzīgi sacīja Davenants, drebēdams nepārvaramā ziņkārē. — Bet ... ko viņš jums uzrakstīja? Piedodiet, ka iejaucos.

— Redzot tavu smalkjūtību, es varētu neatbildēt, bet es tevi saprotu. Futrozs mani lūdz, protams, ļoti pieklājīgi, lai es vairs nesūtu viņam pārāk ziņkārīgus, sešpadsmitgadīgus Ti-rejus.

— Es neesmu puika, Davenants nosarcis atbildēja. — Esmu vienkārši sajucis prātā, tas ir viss. Aizmirstiet manu uzmācību . ..

Galerans aizgāja, bet Davenants ķērās pie parastā darba. Par vēstuli viņš domāja, ka Futrozs nosūtījis Galeranam zīmīti ar Ellijas pārdomām, kā viņa bija solījusi. Kišlots drūmi svilpoja, izmezdams piezīmes: «Kas tikai dzīvē negadās!» — «Ne katram tā veicas!» — bet vakarā piedzērās un paziņoja, ka viņa dzīvē arī bijis līdzīgs gadījums, bet viņš to nav izmantojis, jo ir lepns un nicina cilvēkus, kas dzīvo savrupmājās.

— Lūk, kad pats visu sasniedz, tas ir pavisam kas cils, — sprieda Kišlots, — nekā ķerties svešā astē.

Davenants nepievērsa uzmanību veča ņurdoņai un izklaidīgi piekrita visam, nepacietīgi gaidīdams kafejnīcas slēgšanu. Drīz pēc tam viņš devās uz namu, kurā dzīvoja Galerans. Tā bija veca trīsstāvu maja, kas atradas slikti apgaismota nomales smilšāja malā. Ne visos mājas logos dega uguns, netīrajās kāpnēs vajadzēja uztaustīt pakāpienus un reizēm pat iededzināt sērkociņus. Davenants uzkāpa trešajā stāvā un samck lēja dzīvokļa numuru. Cilvēks ar sīku, milzīgā bārdā noslīkušu sejiņu noveda Davenantu plata gaiteņa galā, kur neskaidri baltoja ar spraudīti piestiprināta vizītkarte. Sadzirdējis soļus, Galerans iznāca un ielaida zēnu, bet durvis aizbultēja.

— Es vienmēr ieslēdzos, — paskaidroja Galerans, — jo kaimiņi paraduši gāzties iekšā bez klauvēšanas. Tevi ielaida nelabojams žūpa, izbijis students.

Galerana lielo istabu apgaismoja gāzes radziņš; tā bija trūcīgi iekārtota ar vienkāršām mēbelēm: divi galdi — uz viena pārtika un trauki, uz otra — grāmatas un tintnīca, tad vēl trīs krēsli, gulta ar aizslietni un marles aizkars pie diviem logiem. Pie kaļķotās sienas divas vecas, iestiklotas gravīras, Meisonjē kopijas. Davenantu aizkustināja šī nabadzība, ko pasvītroja telpu tīrība un pašcieņas pilnā laipnība, ar kādu Galerans uzņēma viesi; pirmo reizi zēns nožēloja, ka nav bagāts un nevar atsūtīt Galeranam turku paklāju.

— Jūs mani ļoti ieinteresējāt, — teica zēns, — es tā gaidīju, kad pienāks vakars. Un man tāpat arī briesmīgi gribējās atnākt pie jums.

— Lieliski. It īpaši tāpēc, ka es tevi tūlīt vedīšu prom.

— Jā. Tas ir — uz kurieni?

— Mēs vienojāmies, ka tu neko nejautāsi. Aizvedīšu, tad redzēsi.

— Varen interesanti! — iekliedzās Davenants, gaidīdams jaunus brīnumus un uztraukdamies tāpat kā no rīta Futrozu namā. — Esmu ar mieru! Bet ko es redzēšu?

— Eh! Ar tevi nav vērts runāt! Pieņem noteikumu, ka iztiksi bez jautājumiem un spriedelēšanas. Mums priekšā stāv dēka.

— Tādā gadījumā esmu gatavs, — kājās uzlēkdams, paziņoja Davenants. — Bet man nav ieroča.

— Ieroči mums nebūs vajadzīgi. Ja vēlies, vari apbruņoties ar pacietību.

Galerans uzlika cepuri un paņēma spieķi. Davenantam neizdevās neko salasīt viņa neizdibināmajā sejā. Nogriezis gāzes radziņu, Galerans teica: «Ejam,» — palaida zēnu pa priekšu un aizslēdza durvis. Pie izejas viņi satika bārdaino cilvēku, kam Galerans iespaidīgi paziņoja:

— Simpson, atslēgu es ierīkoju tā, ka nu to vairs nevar da» būt vaļā ar naža galu, tāpēc nepūlieties apskatīt manu istabu. Starp citu, šodien tur nav ne portvīna, ne degvīna.

— Labi, — basā atbildēja Simpsons. — Bet ko es runāju! Jūs mani nepelnīti apvainojāt!

— Tikai brīdināju. Yrar gadīties, ka rīt būs degvīns, tad es jums pats iedošu.

Neklausoties, ko kliedz pakaļ Simpsons, Galerans izgāja no mājas un izveda Tireju apgaismotā ielā, kur viņi paņēma važoni; Galerans nosauca adresi, kas Davenantam bija sveša. Uzjautrinādamies par satraukuma un neizpratnes pārņemto Tireju, kas bija mēms no brīnumiem un sēdēja, gremdēdamies veltīgos minējumos, Galerans sīki izstāstīja par Simpsonu — kā to savā istabā pieķēris vīnu zogam, paslavēja kādas jaunas mājas skaisto fasādi un parādīja kinematogrāfu, kurā nesen bija noticis ugunsgrēks. Davenants vīlies un aizvainots klusēja, juzdams, ka Galeranu uzjautrina viņa noslēpumu upura nepacietība, un meklēja Galerana vārdos kādu mājienu uz priekšā stāvošo.

— Gribi, es izstāstīšu tev anekdoti, — sacīja Galerans.

Pa to laiku važonis apstājās pie vienstāva nama, un anekdote palika neizstāstīta.

— Ir mazliet par vēlu, — Galerans teica večiņai — vācietei, kas atvēra durvis un sveicināja viņus ar neskaitāmiem galvas mājieniem. — Mans jaunais draugs deg nepacietībā apskatīt istabu.

Davenants paraustīja viņu aiz piedurknes, bet Galerans saņēma zēna elkoni un pagrūda viņu.

— Ej taču, — viņš teica. — Es runāju patiesību. Eulrozs lūdza sameklēt tev istabu. Tu t£dzīvosi.

— Viņa vēstule! — iesaucās Davenants. — Tad to viņš jums rakstīja!

— Jā. Un vēl šo to.

— Rūpējas par jauno cilvēku, pūlas, — piesardzīgi ieteicās večiņa it kā pie sevis, bet ar acīm redzamu nolūku izraisīt sarunu. — Lūdzu, lūdzu, tur jums viss sagatavots, jūs būsiet apmierināts.

— Tātad šonakt man nav lemts aizmigt! — iesaucās Davenants, sekojot Galeraņam istabā ar zaļām tapetēm un dziļu nišu, kurā atradās gulta. Viņš ieraudzīja šūpuļkrēslu, rakstāmgaldu, krēslus ar ādas sēdekļiem, skapi, mežģiņu aizkarus.

Saimniece neienāca istabā, bet palika uz sliekšņa, Galerans bez ceremonijām aizvēra durvis.

— Šodien tev nav jēgas pārvākties, jo ir jau vēls un arī Kišlots, iespējams, var apvainoties. Viņš savā ziņā ir tev ļoti pieķēries. Taču — kā vēlies. Klausies tālāk: šī istaba apmaksāta par trim mēnešiem uz priekšu, ar pilnu uzturu: brokastis, pusdienas, vakariņas un divas reizes kafija. Laba dēka?

— Kā es atlīdzināšu Futrozam un jums?

— Futrozam tu atmaksāsi ar to, ka pieklājīgi pieņemsi šīs veltes, kas dotas tev brīvprātīgi no labas sirds. Kā tu pats sapratīsi, viņam nav iemesla izkalpoties Davenanta priekšā. Bet mana loma ir gluži nejauša — es tikai izpildīju Futroza lūgumu. Atver skapi!

Davenants paklausīja. Skapī karājās apģērbi. Apakšā baltoja veļas kaudze.

— Tu redzi, — turpināja Galerans tādā tonī kā botāniķis, kas paskaidro zieda šķērsgriezumu, — tu redzi šeit jauna uzvalka sastāvdaļas — pelēkas bikses, vesti un svārkus, — tas ir diezgan dārgs audums. Blakus karājas balts uzvalks un četras dažādu krāsu kaklasaites. Divas platmales — salmu un filca. Cepures vajag uzlaikot.

Galerans paņēma mīksto platmali un uzlika to Davenantam galvā.

— Ļoti labi. Noņemt tava apģērba izmērus man palīdzēja pavārs, kas nozvērējās klusēt, tikko bija sajutis plaukstā patīkamu metālā vēsumiņu. Ceru, ka viņš klusēja?

— Viņš man neko nav teicis.

— Skaidrs. Būtu nedabiski, ja tu nepataustītu visus šos jaukumus, vai ne, Davenant? Pieskarties ir nepieciešami.

Davenants bez kādas jēgas pasvārstīja rokās bikses, kaklasaite viņam nokrita zemē, un viņš aizvēra skapi.

Pagaidām labāk neskatīties, — teica viņš, — man jāpierod. Vai nevarat iedomāties, kāpēc Futrozs dod man visa kā tik daudz?

— Varu gan. Futrozs ir tāds cilvēks, kas, ja dara, tad dara pamatīgi, līdz galam, vai arī nedara neko. Labsirdība pati par sevi, bet šī rakstura īpašība ir visai zīmīga, tā ka, ja viņam radīsies pret tevi nepatika, tad viņš tikpat cieši aizmirsīs, ka tu esi pasaulē. Tas ir cilvēks, kas visu ņem nopietni. Tavs saimnieks ir vecs rēķinvedis Gubermanis, viņa sieva Emma Guber-mane, kas atvēra durvis, ir velnišķīgi ziņkārīga, tāpēc nestāsti neko par Futroza namu. Ja rāda skaistu lietu cilvēkiem, kas nesaprot skaistumu, — to tūlīt apsēdīs sīku domeļu mušas un ļaunprātības vārnas. Tu mani saprati?

— Lūk, kā! — iesaucās Davenants. — Dariet, ko gribat, bet man jūs jānoskūpsta.

Pirms Galerans paspēja atvairīties, Davenants apskāva viņa drūmo galvu un cieši noskūpstīja.

— Baidies nelaimes, — iespaidīgi teica Galerans, saņemdams zēnu aiz pleciem, — tu visā savā būtībā esi ļoti kaislīgs, tava sirds ir pārāk atklāta, un iespaidi tevi dziļi saviļņo. Esi savaldīgāks, ja negribi aiziet postā. Vientulība — lūk, kas ir drausmīgi, Tirej! Lūk, kas var pazudināt cilvēku. Ejam.

Emma Gubermane izlaida vīriešus; viņiem pakaļ skanēja dziedošas nopūtas par «eņģeļiem zemes viršū».

— Sešdesmit gadus dzīvoju, — viņa piebilda negaidītā, īdzīgā straujumā, jau bez nopūtām un aizkustinājuma, — bet tāda gadījuma nav bijis. Visu saprotu, visu. Ļoti labi, esiet mierīgi.

Uz ielas Davenants jautāja:

— Kurp jūs dodaties, ja atļauts zināt?

— Domāju, ka mazliet iedzeršu, — teica Galerans, pārskaitīdams kabatā sīknaudu. — Ak jā! No naudas, ko Futrozs bija pievienojis vēstulei, palicis, lūk . . . Cik tur ir? — Viņš iedeva zēnam trīs zelta monētas un sudrabu. — Nu, ej . . .

Viņš iekāpa tramvajā, bet Davenants pārradās pie Kišlota, lai paņemtu savas mantas un nekavējoties pārvāktos jaunajā dzīvoklī. Kišlots dzīvoja bez kalpotājiem. Paņēmis sveci, viņš atvēra durvis pats.

— Klausieties, jūs tagad būsiet ļoti pārsteigts, — sacīja Davenants, apstādamies uz sliekšņa. — Vai jūs zināt, kur es dzīvoju?

— Mīklām esmu par vecu. Vai nu nāc iekšā, vai saki, kas noticis.

— Galerans noīrējis man istabu, — paziņoja Davenants. — Goda vārds. Es nupat tur biju. Par Futroza naudu. Futrozs bija atsūtījis naudu vēstulē, bet es nekā nezināju.

— Melo! — teica Kišlots, paceldams sveci pie Davenanta zoda.

— Es gribēju iet uz turieni rīt, bet nevaru nociesties, — turpināja Davenants, mehāniski nokniebdams sveces uzde-gumu. — Piedodiet man. Tagad es vairs nevarēšu te aizmigt. Vai pastāstīt vēl, kāds lērums visādu apģērbu tur karājas skapī, un tas viss domāts man?!

— Es domāju, ka tu melo. Tātad pār tevi nolijis zelta lietus. Gadās arī tā, — teica pārsteigtais Kišlots. — Tur nu nekā nevar darīt, — viņš domīgi piebilda savāda mierinājuma noskaņā.

— Bet par ko, kā jūs domājat?

\

— Ne par ko. Iepatikies kā kaķēns. Viņš bez mēra pirka?

— Ko bez mēra?

— Galerans — frakas un smokingus.

— Tie ir vienkārši uzvalki. Es tos pat neuzlaikoju.

Kišlots uzveda Davenantu sev līdzi augšā, izvilka no skapja

vīnu un sāka staigāt pa istabu, piespiedis pudeli pie muguras.

— Jā! — viņš iesaucās pēc ilgas klusēšanas un nopūtām. — Tu droši vien uzlidosi augstu. Bet arī mans pēdējais vārds vēl nav sacīts. Es atradīšu zelta dzīslu, tici man! Agri vai vēlu! Radīsies tāda droša ideja, atnāks. Ņem glāzi vīna, sēdies un stāsti, velns lai parauj!

Steigšus pārstāstījis viņam pašu galveno, Davenants iedzēra vīnu un brāzās lejā pa kāpnēm. Sametis lādītē savu pieticīgo mantību, viņš uzmeta lādīti plecos un atvadījās no Kišlota, kas, izprotot viņa stāvokli, neuzsāka vairs nekādas runas, bet, parakņājies kabatās, atdeva viņam algu.

— Davenants kļuvis aplam bagāts, — teica Kišlots, pasniedzot bijušajam kalpam sauju sudraba. — Par četrpadsmit dienām! Lasies!

Izvadījis veiksminieku, viņš aizslēdza durvis, nosaukdams pakaļ:

— Ienāc kādreiz pusdienās!

III nodaļa

Kaut arī Davenants briesmīgi steidzās, viņš ieradās pie Emmas Gubermanes jau pusnaktī, taču vecene atvēra īrniekam durvis bez sapīkuma: par istabu viņa bija saņēmusi krietnu naudu. Vecā pat atnesa Davenantam steigšus uzceptas olas; ātri tās apēdis, viņš sāka apskatīt savu bagātību: uzlaikoja pelēko uzvalku, — tas nekur nespieda, veste nežņaudza krūtis. Spogulī rēgojās svešs, elegants jauneklis bez ūsām. Novilcis pelēko uzvalku, Davenants apģērbās baltajā. «Burvestība!» viņš noteica, aizpogādams perlamutra pogas. Visu novilcis un pakāris apģērbu skapī, viņš nodzēsa uguni un iemiga tik cieši, ka no rīta nevarēja vien pamosties, dzirdot klauvējienus pie durvīm; saimniece sāka uztraukties, bija jau vienpadsmit, un kafijas kanna uzvārījās astoto reizi.

Davenants aiz priekiem sāka svilpot: nevajadzēja slaucīt grīdas, klāt galdautus un izsviest no augļu vāzēm iepuvušus ābolus. Laiks pieder viņam. Smaržoja pēc tīrības un smalkas veļas siltuma. Nervi vēl dūca, bet ne tik brāzmaini kā va kar. Notikušais bija ieguvis ilgstošas īstenības likumīgo spēku. Iedzēris kafiju un paēdis, Davenants apvilkās balto uzvalku. Tikko viņš bi ja apsējis kaklasaiti, parādījās vecene.

Ziņkārības tirdīta, viņa plātīja rokas un aizgrābtībā šūpoja galvu par tādām pārmaiņām īrnieka ārienē; viņa sāka izdibināt, kāpēc nabadzīgi ģērbtajam jauneklim ar vienkāršo lādīti pievērstas tādas rūpes un uzmanība. Viņai gribējās zināt, kas ir Galerans, kas — Davenants, kā viņš dzīvojis līdz šai dienai un ko darīs turpmāk.

Vecene likās Davenantam visai pretīga, vēl jo vairāk tāpēc, ka nejautāja tieši, bet it kā atbildot pati savām domām:

— Protams, ne visu uzreiz. Jūs apskatīsieties, atpūtīsieties, un tur, jādomā, jums atradīsies darbs vai vēl kaut kas. Patīkami redzēt, kā Galerana kungs jūs mīl, es taisni nodomāju — vai tikai nav tēvs?! Manam vīram arī nekā nebija, bet viņš sāka strādāt, krāt .. .

Uz šiem mājieniem Davenants nekā neatbildēja, viņš novirzīja sarunu uz istabu, bet vecene pūlējās ar nagiem un brillēm ielīst viņa dvēselē.

Neprazdams izvadīt apnicīgus cilvēkus, Davenants pacieta viņas čērkstošo rečitatīvu, kamēr viņa beidzot nogura un sakniebtām lūpām un nocietinātu seju aizgāja, bet Davenants devās paklaiņot pa pilsētu. Pie izejas viņš sadūrās ar saimnieces vīru — garlaicīgu ķildīga izskata veci, kas iegrūda savus ļenganos pirkstus viņa karstajā delnā un nosēcās:

— Tad nu tā. Viss kārtībā, es ceru ?

Vecais nozuda aiz stūra, bet Davenants devās sarežģītā ceļojumā, pārsēzdamies no autobusa tramvajā, no tramvaja autobusā, aizbraucot līdz katras līnijas galam, un dažu stundu laikā tā izbraukāja pilsētu kā vēl nekad savā mūžā. Viņš trau cās uz priekšu, pakļaujoties valdonīgai iekšējai kustībai. Bet drīz Davenants pamanīja, ka cenšas nedomāt par šīs klaiņošanas mērķi, apvaldot slepenas ilgas. Beidzot viņš saņēmās un aizgāja līdz Enkuru ielai; kad viņš devās garām Futroza namam, viņa ausis dega, bet sirds klauvēja. Ja šajā namā bija tik labi viņa klātbūtnē, cik burvīgai tad jābūt nama iemītnieku dzīvei, kad viņus neviens neredz! Tā viņš domāja. Sveša cilvēka klātbūtnē pašam skaistākajam, dabiski, ir jānoslēpjas.

Tur kaut kas aizzib, uzdzirkstī, ieskanas, — viņam likās, ka tur raud no smiekliem un lidinās caur Smaidiem noslēpumainas būtnes, zilganas gaismas apstarotas. Tai pašā laikā, neko nezinādami par pilnīgāko no visām pasaules celtnēm, garāmgājēji pērk avīzes, met papirosu galus zem logiem, gar kuriem staigā viņš, bīdamies satikt pat guvernanti Urāniju Tālbergu, jo arī pār viņu spīd ziedošu seju un zelta kaķu pilnās, sarkani zeltainās viesistabas skurbinošie stari.

Un tomēr Davenantam loti gribējās redzēt kaut vai Urāniju, kaut vai istabeni, bet tikai ar noteikumu, ka pats paliktu nepamanīts.

Mierinādams sevi ar to, ka rīt atkal atnāks pie Futroza, Davenants dienas pārpalikumu izmantoja, lai apmeklētu zvērnīcu un nopirktu dažas vecas grāmatas; brokastis viņš nokavēja, uz pusdienām ieradās vēlu un bija izsalcis, tāpēc zupu, zivis un saldo rausi apēda līdz pēdējam kumosam, apēda pat visu maizi, tā ka vecene pēc tam vēl ilgi apsprieda ar kaimiņieni īrnieka apetīti. Pēc pusdienām Davenants atlaidās ar grāmatu, lasīdams Ilagarda stāstu, taču drīz, pārdzīvotā nokausēts, iemiga. Kad satumsa, ieradās Galerans un aizveda viņu pastaigāties pa Mēnesnīcas bulvāri.

Viņi lēnām gāja milzīgo koku ēnā, runādami par dzīvi, ko Galerans pazina visās tās izpausmēs; viņš centās iedvest zēnam uzticību savām jūtām.

— Nekad nebaidies kļūdīties, — sacīja Galerans, — nevajag baidīties ne no aizraušanās, ne vilšanās. Vilšanās ir maksa par kaut ko agrāk saņemtu, varbūt reizēm tā ir nesamērīga, bet esi devīgs. Baidies tikai vispārināt savas vilšanās, lai tās nenomelnotu visu pārējo. Tad tu gūsi spēku pretoties dzīves ļaunumam un pareizi novērtēt tās gaišās puses.

Šīs vienkāršās patiesības atbilda Davenanta raksturam; sevišķa burvība tām piemita tieši tagad, kad tās atgādināja va ronīgas rokas pasniegtu drošu ieroci viņa pāri plūstošajām jūtām.

Atgriežoties pa spilgti apgaismotu aleju, viņi apstājās pie kāda restorāna terases, kur notika vētraina scēna: noplīsis, piedzēries cilvēks lauzās pie galdiņiem, kliegdams, ka grib uzjautrināt apmeklētājus ar lielisku dziesmu. Kalpotāji jau bija viņu sagrābuši, lai izsviestu ārā, kad bagāta kompānija, gribēdama pasmieties, nostājās skrandaiņa pusē; nikni zibsnīdams

acis uz nost pagājušajiem viesmīļiem, skrandainis ar delnas virspusi noslaucīja nosvīdušo pieri un sēcošā balsī sāka dziedāt:

Pie cietuma nāk skuķis, par Spindzeli ko sauc,

Zem katras acs tai zilums, šaurs svārciņš ciskas žņaudz.

Klaidonis dziedāja ar izjūtu, klīrīgi šķobīdamies, kad tēloja skuķi, un, izriezdams krūtis, bargi rauca uzacis, kad Spindze-lei atbildēja nepielūdzamais uzraugs. Daži klausītāji smējās, citi bija sašutuši, bet artists tomēr savāca savu atalgojumu. Vairāk dziedāt viņam neļāva. Viņš aizgāja grīļodamies, skaitīdams monētas drebošajā plaukstā. Uzkliedzis Davenantam, kas pasitās sānis: «Turies, pienapuika, ka neapgāžu!» — klaidonis strauji pagāja zēnam garām un pazuda alejā. Davenants ievēroja viņa savēlušos matus. Šī cilvēka seja — rupjiem, viltīgiem vaibstiem — bija nozibējusi viņa acu priekšā īsu mirkli un pagaisusi nakts tumsā.

Tādas dziesmas Davenants bija dzirdējis ne vienreiz vien, kad vēl vadāja rateļus ar karstām pusdienām uz ostas nomalēm, tāpēc viņš klausījās vienaldzīgi. Taču Galerans apstājās; izvilcis bloknotu, viņš pierakstīja šā cietumu dzejas parauga atsevišķus izteicienus.

— Es sastādu ielas dziesmu krājumu, — teica Galerans, — un ceru pārdot savu darbu kādai izdevniecībai. Tu droši vien bieži esi mēģinājis uzminēt, no kā es pārtieku. Es sastādu visdažādākā tipa krājumus: no anekdotēm līdz «rotaļām un jokiem». Es dzīvotu labāk, ja nesirgtu ar spēles kaislību. Nevaru nespēlēt.

— Tātad jums neveicas?

— Tu esi atjautīgs.

— Bet jūs pacentieties vinnēt!

— Gudrs padoms! — iesmējās Galerans. — Pamet mani un ej gulēt. Gulēt ir veselīgi.

— Lūk, ko,f— padomājis teica Davenants, — pirmo reizi, kad iesiet atkal spēlēt, paņemiet, lūdzu, šo zelta monētu un pievienojiet to savām likmēm. Lai notiek kas notikdams.

— Labi! — piekrita Galerans. — Es nekad neatsakos spēlēt uz svešu laimi. Atnāc rīt uz «Riebumu». Es būšu tur no vieniem līdz trim.

— Jā, es vienmēr gribu būt kopā ar jums, — sacīja Da-veriants. — Es arī būšu tur, mēs kaut ko izdomāsim.

Tā viņi šķīrās. Pagāja vēl viena nakts, un atausa diena, kas iešķīlās acīs ar staru:

— Šodien, šodien — uz turieni!

IV nodaļa

Roēna un Ellija bija iežēlojušās par jauniņās diloņslimās šuvējas Melijas Skortas likteni un nolēmušas sūtīt viņu ārstēties uz Ahuanskapas piekrasti. Melija ieradās īsi pirms Da-venanta atnākšanas. Ieraudzījis viņu viesistabā bikli šķirstām albumus, Davenants paklanījās bālajai, trūcīgi apģērbtajai meitenei un nosēdās pa gabaliņu. Viņa baltais uzvalks nespēja maldināt Melijas Skortas vērīgās acis. Slepus paskatījusies uz Davenanlu, viņa uzminēja jaunekļa atkarīgo stāvokli un uzdrošinājās ierunāties:

— Kāds brīnišķīgs nams, vai ne? Viņi ir ļoti bagāti.

— Lielisks nams, — aizrautīgi atsaucās Davenants. — Sakiet, — vai vēl neviens nav iznācis?

— Nē, — Melija atklepojās. — Es arī gaidu. Mani sūta uz kūrortu ārstēties. Man ir dilonis. Un jūs?

— Es? Te ir tāda lieta, — mazliet apjucis, atbildēja Davenants. — Nu, šodien viss noskaidrosies.

No atzīšanās viņu glāba Roēnas parādīšanās. Viņa ienāca bez māsas, tumšā tērpā, gludi sasukāta, un viņas acis šķelmīgi iedzirkstījās.

— Davenant! Melij! — iesaucās Roēna. — Cik labi! Tirej Davenant, iepazīstieties ar Meliju Skortu. Melij, kad jūs braucat?

— Es braucu rīt, jo . . .

— Tampiko, tas ir, tētis, tikko runāja pa telefonu . . .

Roēna sāka čukstēt viņai ausī, un Melija nosarka, bet Davenants dzirdēja čukstus: «...atveriet somiņu.» Saprazdams, kas tur notiek, viņš novērsās un sāka skatīties pa logu. Roēna pieskrēja viņam klāt, runādama:

— Iesim, pasēdēsim uz dīvāna. Šodien jūs neredzēsiet Elliju. Nabadzīte ir sasirgusi. Doktors jau apskatīja mēli un lika visu dienu gulēt. Tikai tas nav bīstami, — tā viņš teica.

Davenant, jums vēstis no tēva: vēl nav atbraucis viņa draugs, kam vajadzēs jūs iesvētīt par ģeogrāfijas bruņinieku. Tā ka mēs papļāpāsim. Ak, es uztraucos par Elliju!

— Droši vien laika maiņa, — ieminējās Melija. Es uz rīta pusi klepus dēļ nevarēju pat gulēt.

Viņi apsēdās. Roēna nosēdās starp Davenantu un Meliju.

— Ļoti nepastāvīgs klimats, — turpināja Melija.

— Jā, drausmīgas, drausmīgas pārmaiņas. Pretīgi!

Jaunā saimniece neblēņojās kā vakar, bet viņas balsī Da-

venants dzirdēja tās jau pazīstamās kareivīgās notis, kas bija skanējušas pirmajā dienā, spēlējot «Trimdinieka valsi».

Meitenes apklusa. Kad viņu acis sastapās, abas pasmaidīj i un iesmējās.

— Par ko jūs smejaties? — palēkdamas sēdeklī, jautāja Roēna.

— Nezinu. Bet jūs?

— Tāpat vien. Ziniet ko, apēdīsim konfektes.

Viņa aizskrēja un atgriezās ar konfekšu kārbu, nolikdama to uz dīvāna starp sevi un meiteni.

— Davenant! Ko jūs sēžat tik svinīgi? Nāciet talka!

Davenants paturēja konfekti pie lūpām un jautāja:

Kas kaiš Ellijai? Varbūt viņa ir bīstami slima?

Nē, nē, nomierinieties. Viņa, tā sacīt, ir pa pusei ve-^ sela. Bet viņai vajadzēs visu dienu gulēt.

— Kas tad tas?! — iesaucās greizsirdīga balstiņa, un viesistabā ienāca zaļa sega, no kuras rēgojās sprogaina galvele.. Ellijai kājās bija Urānijas milzīgās kurpes, un viņa mundri šļūkāja ar tām, turēdama slīdošo segu kā trēnu.

— Sveicināti, bērni! teica Ellija. — Es pie jums. Un . ... O, dod man konfekti, Roēna! Es jau zināju, ka pie mums atnācis Davenants. Vai es varēju nociesties?

— Ellij, ej atpakaļ! — uzkliedza viņai Roēna. - Kā tu uzdrīkstējies?

Nevērodama viņas satraukumu, Ellija pienāca pie Melijas Skolas un apsēdās.

— Kā jūs domājat, — es gribu sabiedrību vai ne? Atļaujiet stādīties priekšā: visuma mīnuss!

— Melij, pasakiet viņai, ka jūs, slima būdama, neskraidījāt apkārt tādā kimono!

— Esiet paklausīga, — teica Melija, ļaujot mazajai saņemt savu roku, pēc tam Ellija noteikti iesēdās dīvānā, — jums kaitīgs pat visniecīgākais caurvējš!

Ellija nopūtās, piecēlās un pārsēdās pie Davenanta.

— Viņš aizstāvēs mani un dos man konfekti. Esiet mans bruņinieks!

— Labi, — teica Davenants, — bet arī kā bruņinieks es došu jums konfekti vienīgi ar termometra atļauju.

— Tur jau ir tā lieta, ka es to nupat sasitu. Es gribēju pierādīt, ka esmu vesela. Kas ir dzīvsudrabs? Vai jūs to zināt?

— Nāc šurp, — Roēna pielika roku pie Ellijas vaiga.

- Liekas, ka nekā nav, bet Urānija taču sajuks prātā.

— Piesauci nelaimi, noņurdēja Ellija, ieraudzījusi ienākušo guvernanti.

— Kas tad tas! — rokas pacēlusi, iebrēcās Urānija.

Viņa uzreiz pazina Davenantu un pazinusi nosarka aiz sašutuma. Futroza audzināšanas sistēma iesvēla viņu traka niknumā.

— Ellij, jūs mani . . . nogalināt? Gribat mani nogalināt, jā? Uz vietas gultā!

Ellija paslēpa seju rokās un sapurināja galvu.

— Ak, kā negribas gulēt! — viņa vienkārši teica. — Ko darīt? Eju. Ardievu! Un lai jums sāk vēderi sāpēt no jūsu konfektēm !

Sega aizgāja, šļūkājot kurpes un dziedot bēdīgu dziesmiņu, bet Urānija paziņoja Roēnai, ka viņu gaida mūzikas skolotājs, un, galvu atmetusi, draudoši šņākuļodama, izgāja.

— Novēlu jums drīzu izveseļošanos, — teica Roēna, atvadīdamās no Melijas Skortas. — Tētis ir bijis Ahuanskapā un ļoti slavē šo vietu. Jums tur būs labi.

— Pirms aizbraukšanas man vēl ir visādas nepatīkamas darīšanas. Pateicos jums.

— Davenant, — sacīja Roēna, — svētdien jūs būsiet mūsu viesis, neaizmirstiet to. Mēs šausim. Jums patīk šaut mērķī?

Viņa stāvēja Davenantam cieši blakus ar viegli pavērtām lūpām, viņās uzacis smējās.

— Davenant, jūs esat aizmidzis?

Nē, — atbildēja Davenants, atjēgdamies no svētlaimīgās izklaidības. — Man, ziniet, patīk domāt. Es laikam biju aizdomājies.

— Jā? Tātad es uzdzenu domīģumu! To es iegaumēšu.

Roēna pavadīja viesus līdz izejai un paraudzījās viņiem pakaļ caur durvīm, uzsaukdama:

— Ellijas bruņiniek! Atskatieties! A-ū!

Roēna pamāja ar roku un nozuda.

Bālā, gaišmatainā Melija Skorta ar laimīgu nogurumu sejā teica Tire jam:

— Lūk, kā dzīvo! Viņiem ir viss, pilnīgi viss.

— Nu jā, — piekrita Davenants, brīnīdamies, kā citādi vispār varētu būt.

Viņš atvadījās no Melijas uz stūra, nesaprazdams, ko meitene viņam saka, un jau nākošajā brīdī bija viņu aizmirsis.

Kādu laiku Davenantam likās, ka Roēnas smiekli, Ellijas sega un viesistabas priekšmeti izsvaidīti ielas pūlī. Bet iespaidi nogūlās. Viņš ieradās «Riebumā», kur ieraudzīja Galeranu sēžam kā vienmēr pie loga ar laikrakstu un kafiju. Jaunais apkalpotājs, sarkanmatains, dūšīgs puisis, jau tuvojās viņam, bet, sadzirdējis Kišlota saucienu: «Grāfs Tirejs!» — aptvēra, ka tas ir viņa priekštecis, par kuru pavārs jau bija sacerējis krāšņas leģendas. Jaunrades sajūsmā pavārs bija izsludinājis Davenantu par Futroza nelikumīgo dēlu.

Davenants nožēloja, ka bija atnācis. Kišlots nevarēja vai negribēja uzņemt nepiespiestu toni. Aptaustījis zēna uzvalku, noņēma viņam cepuri un bez ceremonijām pielaikoja to sev, izteikdams piezīmes: /*

— O-ho-ho! Droši vien tev pat sapnī nav rādījušās tik elegantas drēbes! — Tad pajokoja: — Un nu padod mērci! He-he! Nē, tagad tu pasūtīsi pats!

Samulsušais Davenants steidzīgi piegāja pie Galerana.

— Vēl nekas nav zināms, — viņš teica, cik iespējams, klusi, lai sarunā neiejauktos Kišlots. — Vēl nav atbraucis Starkers.

— Klausies, Tirej, — atbildēja Galerans, — ej projām un #si mājās rīt no rīta. Mēs pavadīsim visu dienu laivā. Es vakar nespēlēju, naudu nedabūju. Gribi saņemt savu zelta gabalu?

— Nē, es taču teicu.

— Labi.

Davenants gribēja iet prom, bet sarkanmatainais apkalpotājs viegli iegrūda viņam sānos, prasīdams:

— Cik maksāji? Varena drēbīte.

— To nepirku es.

— Kā ... ne tu?

— Goda vārds, nc es.

— Varbūt tavs kambarsulainis?

— Nepļāpājiet muļķības, Dik, — iejaucās Galerans, — atnesiet labāk man tabaku.

Viņš iedeva sarkanmatainajam puisim sīknaudu, bet Davenants, uzsaucis Kišlotam: «Uz redzēšanos!» — izgāja. Viņš jau nogriezās gar stūri, kad Diks panāca viņu un aizšķērsoja ceļu.

— Nu es tev parādīšu, — teica Diks, novilkdams kamzoli un nomezdams to uz stabiņa ielas malā. — Nostājies, kā nākas!

— Ko? Kauties? — izbrīnījās Davenants, īsti nesaprazdams Dika dusmas. Bet drīz viņš saprata šīs niknuma lēkmes iemeslu.

— Tu mani pat nepazīsti, — viņš miermīlīgi teica.

— Turi muti! Uzpūties, draņķis tāds!

Diks uzlocīja piedurknes, bet Davenants izvilka no vestes kabatas sudraba monētu un smaidīdams pastiepa to satrakotajam pretiniekam.

— Ņem, — viņš teica, — nauda tev vajadzīga.

— Ko-o-o! — ierēcās puisis. Viņš nicinoši sagrāba monētu un pavicināja to Davenantam deguna galā. — Ar to tu gribi atpirkties?

— Še vēl, — sacīja Davenants, pastiepdams otru monētu.

— Ko tad tu? Nobijies, vai?

— Domā, kā gribi. Ņemsi?

— Dod šurp! — Diks izrāva naudu un iebāza kabatā. — Salašņa tāds!

Viņš paķēra kamzoli un aizskrēja pirkt tabaku, bet Davenants, domās nogrimis, devās uz mājām, kur viņu gaidīja pusdienas. Tajā dienā vairs nekas sevišķs nenotika. Davenants lasīja, apmeklēja kinematogrāfu un labi izgulējās.

Svētdien agri no rīta atnāca Galerans. Paņēmuši līdz vīnu un pārtiku, viņi aizbrauca ar buru laivu līdz Baijas ragam, kurināja ugunskuru, vārīja kafiju un vairākas reizes izpeldējās.

Lai cik brīnišķa bija šī pastaiga, viļņu, vēja un tālā krasta iespaidi, kā likās Davenantam, traucēja viņa iekšējo sakaru ar Futroza namu, mazināja un slāpēja to. Tikko atvadījies no Galerana, viņš jau priecājās, ka atkal atrodas pilsētā. Bija jau četri pēcpusdienā, kad, nepabijis vēl mājās un krustām šķērsām izklaiņojies, Davenants, sirds dziļumos to gaidīdams, sastapās ar Roēnu un Elliju, kas iznāca pa veikala durvīm. Viņš (apjuka gan sava vecā uzvalka dēļ, kurā bija braucis uz

Baijas ragu. gan no šīs karsti ilgotās nejaušības. Meitenes pavadīja Urānija. Davenants gribēja aiz guvernantes muguras nemanāmi iejukt pūlī, bet Roēna ieraudzīja viņu un pamāja ar roku. Ārkārtīgi satraukts Davenants pienāca klāt un tik dziļi paklanījās guvernantei, ka viņa atvilga un vairs neskatījās uz zēnu stīvi, kā uz afišu. Starojošās, greznās meitenes uzbruka Davenantam. Dūšu saņēmis, viņš paziņoja, ka pirms pusstundas atgriezies no izbrauciena pa jūru.

— Es biju kopā ar Galeranu, — viņš piebilda. — Mēs lēcām ūdenī no stāvas klints, ne pārāk augstu . . . Tur ir ļoti skaistas milzu ūdenszāles.

Jūs labi peldat? — jautāja Ellija. — Es vēl nemāku.

Es pareizi elpoju, un man ir stipra sirds, tāpēc varu tālu peldēt, — teica Davenants.

— Sēstieties, mēs jūs aizvedīsim. piedāvāja Roēna. —- Uz kurieni?

Davenantam ļoti gribējās iekāpt ar viņām ekipāžā, bet tieši tāpēc viņš atteicās.

Nosēdusies un izliekusies no ekipāžas, Roēna sacīja:

— Davenant, mēs jūs gaidām !

Es labāk iešu kājām, — viņš atbildēja un izlaboja, — es iekāpšu tramvajā.

Kur jūs pašlaik atrodaties? smiedamās sauca Ellija.

Nesapratis joku, viņš atbildēja:

Turpat, tai pašā istabā.

Šaubos! - paziņoja Roēna.

Šaubos! — nokliedza Ellija.

Pat Urānijas sejā kā čūska ielocījās kaut kas smaidam līdzīgs. Davenants apmulsa un sāka vicināt cepuri, kamēr ekipāža pazuda, aiznesot šīs trokšņainajam pūlim nolaupītās Alpu vijolīšu līdzinieces. Un tās nemaz vairs nebija Roēna un Ellija, ar kurām viņš bija iepazinies brīnišķīgajā, sarkani zeltainajā viesistabā. Tās pašas, bet ne tādas. Tur viņas piederēja pasaulei, kurā viss ir neskaidrs un svarīgs. *

Pieaudzis cilvēks vienmēr atradīs, kā pakavēt laiku un apvaldīt nepacietību, bet arī tad, ja viņš nav savaldīgs, viņa priekšstats par laiku tomēr ir reāls. Ar Tireju tā nebija. Gaidot, kad būs pusastoņi vakarā, Davenants pārdzīvoja mokošu fizisku sasprindzinājumu. Jau labu laiku pirms došanās ceļa viņš apģērbās pelēkajā uzvalkā un nosēdās pie loga, skatīdamies garāmgājējos. Nosēdējis trīs minūtes, paķēra grāmatu, bet

nebija spējīgs lasīt. Neizturējis pulksteņa rādītāju varenību, kas aukstasinīgi turējās pretim viņa nopūtām, skatieniem, lūpu kodīšanai, skraidīšanai no viena stūra otrā, Davenants uzlika cepuri un izgāja uz ielas bez ceturkšņa septiņos. Pēkšņi pilsētas pulksteņa sitieni pavēstīja, ka Gubermanes pulkstenis atpalicis par piecpadsmit minūtēm. «Tas nu gan ir labi,» balsī noteica Davenants, pievērsdams sev garāmgājēju uzmanību. Ne uz kādu citu pusi kā vienīgi uz Enkuru ielu viņš nevarēja iet, bet nolēma iet ļoti lēni, lai ierastos tur desmit minūtes uz deviņiem. Taču attālums bija neliels, viņa nepacietība — milzīga, un, kā to varēja sagaidīt, Davenants izrādījās Futrozu nama apkaimē jau pusastoņos. Baidīdamies būt pirmais, viņš apmierinājās ar to, ka skatījās uz namu iztālēm un nostāvēja uz vietas trīsdesmit minūtes, jautādams katram garāmgājējam:

*— Cik pulkstenis?

Četras minūtes uz deviņiem, viņam beidzot atbildēja kāds runīgs vīrs ar sārtiem, grumbainiem vaigiem. — Uzvelciet savu pulksteni pēc mana — tas ir no . ..

Bet Davenants jau bija labā gabalā. Viņš traucās taisni uz durvīm un nokļuva Futroza kabinetā; tur viņu ieveda istabene garām pusatvērtajai viesistabai, kurā skanēja jautras balsis.

— Es liku aicināt jūs, pirms manas saimnieces nav jūs noķērušas, — teica Futrozs, pārlaizdams Davenantam ašu skatienu. — Varu jūs iepriecināt: atbraucis profesors Star-kers. Es drīz redzēšos ar viņu un palūgšu ieskaitīt jūs pašas pirmās ekspedīcijas locekļos. Es jums to laikus paziņošu.

Tad viņš iztaujāja Davenantu par istabu, par Galeranu, draudzīgi ieteica aizpogāt svārkiem visas pogas un iesēdināja milzīgā krēslā-nišā, no kura kā no aizas bija redzami grāmatplaukti, marmora figūra «.Nakts» un sirsnīgi smaidošais Futrozs.

Es neesmu jums vēl pateicies, — sacīja Davenants.

Reizēm man liekas: es pamodīšos, un viss būs izgaisis.

Nu, nu, — labsirdīgi atsaucās Futrozs, — esiet mierīgāks. Nekas briesmīgs nav noticis.

Davenantam gribējās atklāti pateikt: «Es nekad neesmu bijis tik laimīgs kā šinīs dienās,» — bet viņš sadzirdēja lidojošus soļus un, neuzdrīkstēdamies atskatīties uz durvīm, aizmirsa, ko vēlējies sacīt.

— Davenants ir šeit? — ieskriedama sauca greznā, skaisti sasukātā Roēna. — Lūk, viņš! Nobāzts krēslā.

Davenants pielēca kājās.

— Sveicināti! — sacīja Ellija, kas atgādināja samazinātu Roēnu īsā kleitā. — Ļauj mums viņu aizvest, Tampiko. Viņš mums ir vajadzīgs.

— Kas pie jums ir?

— Visi: Gonzaks, Tortons un Tita Alserveja.

— Vienīgi jūsu nav, — Roēna teica Davcnantam. — Tampiko, viņš ir cilvēks ar saprašanu. Viņam nav ko darīt pie tevis. Pie mums ir jautrāk, vai ne? Tu arī ieradīsies, mēs tevi ļoti lūdzam.

— Jūs cerat, ka es iešu pie jums ķiķināties?

— Jā, mēs ceram, — teica Ellija. — Tēvs un abas viņa meitas ķiķinās ... To mēs ietversim programā.

— Es atnākšu vēlāk. Davenant, padodieties!

— A-res-tēt! — nokliedzās Ellija, ņemot Davenantu zem vienas rokas, otrā elkonī ieķērās Roēna, un abas aizvilka viņu uz viesistabu.

Spožu lustras uguņu piestarota un smaržu pievēdīta, šī istaba Davenantam likās šaurāka un spilgtāka nekā dienā. Vakara toņi bija mazliet mainījuši tās izskatu; Davenantam nepazīstamo — Gonzaka, Tortona un Titānijas Alservejas klātbūtne modināja viņā greizsirdīgas jūtas, darot Futroza viesistabu līdzīgu citām viesistabām, kuras viņam kādreiz bija gadījies redzēt no ielas cauri logiem. Davenantam patika spoži apgaismotas telpas: aptiekas, frizētavas, trauku veikali, kur uguņu atspīdumi neskaitāmos stikla un fajansa priekšmetos radīja tikai viņam izprotamas svētku vīzijas.

Roēna iepazīstināja Davenantu ar citiem viesiem. Gonzaks — augstprātīgs jauneklis ar pelēkām acīm, kalsnēju seju un rūsganiem matiem — Davenantam nepatika, Tortons modināja draudzības noskaņu, kaut gan viņš nekautrīgi aplūkoja jaunpienācēju un pārvaicāja, it kā nebūtu sadzirdējis:

— Da .. .ve . ..?

— ... mints, — nobeidza Tirejs.

Tortons bija melnīgsnējs, tumšmatains, gadus deviņpadsmit vecs, ar dīgstošām ūsām un mūžīgu smaidu. Viņš bez aplinkiem pārtrauca katru, ja gribēja runāt, un smējās ne ar krūtīm, bet ar rīkli, smiekliem līdzi izrunājot: «Ha-ha! Ha-ha!»

Titānija Alserveja, meitene Roēnas gados, smalciņa, izbrīnīta, ar garu kaklu, zeltainām acīm zem tumšu uzacu lokiem,, kustējās tik vāri, ka ik viņas kustība sauca pēc palīdzības.

Davenants jutās nebrīvi un centās slēpt savu apmulsumu. Viņa dabai nepiemita vaļīgas manieres, un viņam nebija lakotu kurpju kā Gonzakam un Tortonam; viņa uzvalkam, kā Davenantam pašam likās, bija piesprausts uzraksts: «Futroza dāvana.» Droši vien viņa seja pauda kaut ko no tām smieklīgajām un traģiskajām jūtām, kas pārņem «cilvēku no ielas», ja tam parāda laipnību, jo Ellija, paskatījusies uz Davenantu, kļuva domīga un nosēdās viņam blakus. Tā bija zīme, ka viņš ir vienlīdzīgs. Roēna ielēja tēju. Davenants saņēma tasi otrais pēc Titānijas Alservejas un sāka justies mazliet brīvāk.

Centīgi klausīdamies sarunās, viņš pētīja viesus. Saruna jautru atmiņu tonī vijās ap viņam nepazīstamiem ļaudīm. Beidzot sāka runāt par Eiropu, no kuras kopā ar savu tēvu nesen bija atgriezies Tortons.

Pirmajā pauzē Roēna vaicāja:

— Davenant, kāpēc jūs esat tik kluss?

— Es domāju par šo viesistabu, — neveikli atbildēja Davenants, tīšām runājot skaļāk nekā parasti, jo gribēja iekustināt sevi un manīja, ka visi uzmanīgi viņā noklausās. — Vakarā tā ir savādāka nekā dienā.

— Jums patīk šī krāsns, kurā mēs sēžam? — augstprātīgā vēlībā atsaucās Titānija.

— Jā, kā uguns!

— Mēs arī to mīlam, — teica Roēna, — mums ir kaislība uz karstām un tumšām krāsām.

— Neapšaubāmi, — apstiprināja Gonzaks.

— Esmu vienaldzīgs pret iekārtu, bet man patīk, ja ir šūpuļkrēsls, — paziņoja Tortons.

— Nav nekā briesmīgāka par taisniem krēsliem ar cietām atzveltnēm kā pie Žannas d’Aršakas, — piezīmēja Titānija.

— Kāda būs jūsu viesistaba? — Ellija vaicāja Tirejam. — Nākotnē? Savā laikā un reizē?

— Tāda pati kā jūsējā, — droši paziņoja Davenants.

— Jūs gan esat patriots! — piezīmēja Gonzaks.

— Pasaki man, kā tu dzīvo, un es pateikšu tev, kas tu esi, — noteica Tortons.

— Vai tiešām jūs to pats izdo ... — prasīja Roēna, bet Tortons viņu pārtrauca:

Aksioma.

Man liekas, maz pazīstama, -— atsaucās Alserveja.

Jūs gribat teikt, ka es neesmu oriģināls? Ha-ha! Oriģinālākais ir tas, ka tā var gadīties ar katru oriģinālo.

Torton, jums — nulle. Sēstieties, — teica Roēna.

Sēžu; klusēt?

О nē, nē! Runājiet vēl!

— Kā jūs saprast ?

— Sieviešu nepastāvība, — paskaidroja Gonzaks un nometa karotīti.

Visi sāka smieties, jo smiekli rūga viņos, meklējot pirmo ieganstu. Iesmējās arī Davenants.

— Davenants smejas! — iesaucās Ellija. — Ai, kāds brīnums!

— Jūs esat stiprā aizsardzībā, — Tirejam teica Gonzaks.

Ja jūs smejaties reizi gadā, tad šogad esat izvēlējies izdevīgu momentu.

Kāpēc tad tā?

— Tieši tāpēc, ka jūs atbalstīja.

— Fu-fu! — iekliedzās Ellija. — Tas nav joks, tā ir pār-jokošana, Gonzak!

— Klausos, pār-E llij!

— Jusu aizraušanas ar baletu beigusies? — Roena vaicā ja Titai Alservejai.

Nē, es reiz nomiršu ložā. Mans gadījums nav ārstējams.

Davenants neslēptā sajūsmā skatījās uz Roēnu. Viņa bija tik jauka, ka gribējās viņu noskūpstīt. Palūkojies pa kreisi, viņš ieraudzīja Ellijas mirdzošās acis: uzacis saraukusi, viņa cieši skatījās uz Davenantu.

— Es jūs hipnotizēju, — mazā paziņoja. — Jūs esat nervozs. Ak, iūk, ko, — vai jūs varat mani pārskatīt?

— Kā tā . . . pārskatīt?

— Tā .. . mēs skatīsimies viens otram acīs, — kurš pirmais padosies. Nu!

Davenants pieņēma izaicinājumu un nenolaida skatienu, bet Ellija, lūpas kodīdama un skatīdamās arvien ciešāk, mēģināja pārspēt viņa piepūli. Drīz Davenanta acu priekšā sāka slāņoties mirdzoši loki. Asaru pilnām acīm viņš novērsās un sāka slaucīties mutautā. Viņa patmīlība bija aizskarta. Taču viņš ieraudzīja, ka Ellija arī slauka acis.

— Tas ir tāpēc, ka es samirkšķināju, - taisnojās Ellija. — Mani neviens nevar pārskatīt.

Viņu komiskā dueļa laikā Roēna, Gonzaks un Tortons kar-* sti strīdējās par Titānijas dzejām, ko viņa tikko bija nolasījusi vārgā»mirējas balsī. Roēna bija sašutusi par izteiksmi: «Uti zivju sārtās spuras skrien gar izdzisušo seju ...»

— Zivis lāpa zeķes, bet spuras palaistas paskraidīties, — Gonzaks atbalstīja Roēnu.

Titāni ja augstprātīgi piedeva viņam ar aukstu, ne šai pasaulei piederošu skatienu, bet Tortons tik skaļi noteica: «На ha!» — ka Ellija pieskrēja pie ķildniekiem, atstājot samulsušo Davenantu vienatnē.

Kādu laiku viņš likās aizmirsts. Ieklausīdamies Roēnas un Ellijas līksmajās balsīs, Davenants domāja — neparasti saviem gadiem: «Viņas ir jaunas, ļoti jaunas, viņām vajadzīga jautrība, sabiedrība. Kāpēc lai viņas nodarbotos tikai ar mani?» Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja gleznu, kurā jauna sieviete lasīja kādu jocīgu vēstuli. Davenants piecēlās un apstājās pie neliela akvareļa: pāri pakalniem rīta gaismā vijas vientulīgs ceļš. Ellija, paspējusi izstrīdēties ķildnieku pulciņā, pieskrēja viņam klāt.

— Tas ir «Ceļš uz Nekurieni», — mazā paskaidroja Da-venantam, — «ne pēc kā» un «ne uz kurieni», «ne pie kā» un «ne dēļ kā».

— Tāds ir nosaukums? — jautāja Davenants.

— Jā. Starp citu . . . Roēna, esi tik laba, atceries: vai tiešām šo gleznu sauc «Ceļš uz Nekurieni», jeb vai mēs pašas to izdomājām?

— Jā . . . Tampiko izdomāja, ka tas ir «Ceļš uz Nekurieni».

Pārtraukuši sarunu, visi pievienojās Davenantam.

— Ceļš uz — Ne-ku-rie-ni! — skandēja Roēna, smaidot gleznai un Tirejam un mulsinot viņu ar savu plaukstošo daiļumu. kas šķelmīgi un maigi vēl snauda Ellijā.

— Ko gan tas nozīmē? — apvaicājās Titānija.

— Nav zināms. Mākslinieka fantāzija ... — Roēna iesmējās. — Davcnant!

— Ko? — viņš jautāja, saspringti pūlēdamies saprast Šo izsaucienu.

— Neko. — Viņa atkārtoja: — Tātad, tas ir — «Ceļš uz Nekurieni ».

• — Nesaprotami, ■— sacīja Tortons.

— Vai tad būtu saprotamāk, — Gonzaks caur zobiem novilka, — ja glezna sauktos «Ceļš uz Turieni»?

— Uz kurieni — uz turieni? — brīnījās Titānija.

— Tur jau ir tā lieta, — piezīmēja Tortons.

— Ceļš — uz kurieni? — iesaucās Ellija. — Ai, kāds ceļš! Uz kurieni?!

— Nu gan mēs sapenterējām, — sacīja Gonzaks. — Ceļš uz. nekurieni. Uz kurieni? Uz turieni. Uz kurieni — uz turieni?

— Uz šurieni, — nobeidza Davenants.

Atkal jauniešus pārņēma smiekli. Visi smējās bez kāda iemesla, aizraudamies.

Nezināmais ceļš pār pakalniem pievilka kā akas dzīle. Davenants vēlreiz uzmanīgi paskatījās uz gleznu. Sājā brīdī ieradās Futrozs.

— Tampiko ir klāt! — iesaucās Ellija un metās viņam pretim. — Mīļais Tampiko, mums ir jautri! Un mēs neko neesam saplēsuši. Taisni jāsmejas!

— Kas tad jūs tā sasmīdināja? — jautāja Futrozs.

— Nekas, mēs tikai sākām izrunāt dažādus vārdus ... Iznāca briesmīgi dumji. :— Roēna nopūtās un, smieklus valdīdama, norādīja uz gleznu «Ceļš uz Nekurieni».

Viņa paskaidroja tēvam, kā tas viss iznācis: «uz turieni, uz šurieni, uz nekurieni». Bet tas vairs neizraisīja smieklus, jo visi jau bija noguruši smieties.

— Es nopirku to ūtrupē, — teica Futrozs. — Šī glezna atgādina man kādu noslēpumainu notikumu.

— Kādu notikumu? Mēs to zinām? — iesaucās meitenes.

— Acīm redzot — ne.

— Bet kāpēc tu neizstāstīji, Tampiko? — jautāja Ellija.

— Kāpēc? Tiešām — kāpēc?

— Nu to mēs nevaram zināt, — noteica Roēna.

— Man patīk nostāsti par lietām, — sacīja Gonzaks. — Ar nepacietību gaidu sākumu.

— Vai tad es solīju?

— Atvainojiet, man izlikās . . .

— Vai jums te visiem ir stipri nervi? — ar noslēpumainu sejas izteiksmi jautāja Futrozs.

— Par sevi es galvoju, — sacīja Titānija, atsēzdamās nomaļus, ar muguru pret logiem.

— Es arī galvoju — par tevi! — Roēna nosēdās blakus tēvam. — Bet par sevi ne!

Ellija atlaidās uz dīvāna. Davenants, Tortons un Gonzaks novietojās krēslos. Tad Futrozs teica:

— Brāzmoja vējš. Tas drebināja būdu sienas un gāza simtgadīgus kokus...

— Tas viss bija pa īstam? — niķīgi pārtrauca Ellija.

— Diemžēl. Bija.

— Pielūko. Tampiko, neliec mums vilties.

— Sākums nepavisam nav slikts, — piezīmēja Gonzaks,

— it īpaši «būdu sienas».

Futrozs klusēja.

— Bet tālāk? — jautāja Davenants, juzdamies tik laimīgs kā vēl nekad.

— Vai visi ir nomierinājušies? — aukstasinīgi apvaicājās Futrozs.

Bet, likās, pats velns raustīja viņus aiz mēles.

4— Tēti, — sacīja Roēna, — stāsti tā, lai es izkūstu!

Futrozs klusēja.

— Nu, vai tu drīz sāksi vai ne? — žēli iesaucās Ellija.

— Vai visi klusē? — nesatricināmi apvaicājās Futrozs.

— Visi!'— sešas balsis reizē atsaucās.

— Vējš gaudoja kā hiēnu bars. Ceļmalas viesnīcā ienāca bārdains vīrs ar maisu, netīrās drēbēs un pasūtīja vakariņas. Izņemot viņu, šajā dīvainajā vakarā citu apmeklētāju nebija. Viesnīcas saimniekam bija garlaicīgi, tāpēc viņš apsēdās pie galda un sāka sarunāties ar garāmgājēju, — uz kurieni viņš dodas, kur bijis un kas viņš tāds ir. Nepazīstamais atbildēja, ka viņu sauc Sailass Gents, ka viņš ir akmeņkalis un dodas uz Zurbaganu meklēt darbu. Saimnieks pamanīja vienu īpatnību: Sailasa Genta acis neatspoguļoja sveces liesmu. Redzokļi bija melni un mirdzoši kā visiem, bet tajos nebija drebošā, dzeltenā punktiņa, kas parādās acīs, kad pretim sejai mirdz uguns . ..

Roēna ieskatījās tēva acīs:

— Pat divi punktiņi, — viņa teica. — Bet man?

Ellija piegāja viņai klāt un izpētīja māsas redzokļus; māsa apskatīja arī Elliju, un viņas nomierinājās.

— Normāli! — paziņoja Ellija, atgriezdamās savā vietā.

— Mēs atspoguļojam uguni. Tālāk!

— No šī saimnieka novērojuma, — turpināja Futrozs,

— jūs redzat, ka saimnieks bija no sapņotāju un vērotāju cilts. Viņš neko neteica Gentām, tikai uzlika acenes un apjukumā,

pat izbailēs konstatēja, ka Genta redzokļiem nav atspīduma* — tajos neatspoguļojās ne istaba, ne saimnieks, ne uguns.

— Cik tas ir labi! — teica Davenants.

— Kā tad! — nicīgi atsaucās Titānija. — Divas melnas-pogas!

— Bet pogās atspīd uguns, — iebilda Roēna. — Netraucējiet Tampiko!

— Tagad mani grūti iztraucēt, — sacīja Futrozs, — taču labāk būs, ja jūs visi atturēsieties no piezīmēm. Sailass Gents apvaicājās par ceļu. Saimnieks pateica, ka ir divi ceļi: viens taisns, īss, bet tuksnešains, otrs — divreiz garāks, toties gludi bruģēts un ved pa apdzīvotām vietām. «Man nav karietes,> sacīja Gents, «un es iešu pa īsāko ceļu.» Saimniekam bija vienalga, viņš novēlēja viesim labu nakti, ierādīja viņam istabu naktsguļai, bet pats devās pie sievas — pastāstīt, cik dīvainas acis var būt vienkāršam akmeņkalim.

Tikko atausa rīts, Sailass Gents nogāja bufetē, izdzēra glāzi degvīna un, pievērsis savus neparastos redzokļus saimniekam, paziņoja, ka aiziet. Pa to laiku viesuļvētra bija norimusies. debesis staroja, dziedāja putni, un tādā rītā jebkurš ceļš bija brīnišķīgs.

Sailass Gents uzmeta savu maisu plecos un devās uz durvīm, bet tad apstājās, atgriezās pie saimnieka un teica: «Paklausieties, Pigins, man ir kāda nojauta, par kuru es negribētu daudz runāt. Tātad, ja jūs piektajā dienā nesaņēmsiet no manis vēstuli, lūdzu jūs pārmeklēt ceļu. Varbūt es jūs tur gaidīšu.

Saimnieks tā apstulba, ka nepaspēja ne saprast, ne izsmiet Gentu, kurš pa to laiku bija izgājis un pazudis. Visu dienu viesnīcniekam nedeva mieru briesmīgā akmeņkaļa vārdi. Viņš domāja par tiem, kad gāja gulēt, un arī otrā rītā; pamodies atzinās sievai, ka Gents uzdevis viņam mīklu, kas nu ieķērusies smadzenēs kā suseklis matos. Sevišķi mocīja frāze: «Varbūt es jūs tur gaidīšu.»

Sievai nebija laika iedziļināties cilvēku savādībās, viņa asi izmeta, ka viņš acīm redzot ir piedzēries ar akmeņkali un tāpēc abi slikti sapratuši, ko runā. Nu arī viesnīcnieks savukārt sadusmojās un, gribēdams atkratīties no šī lietuvēna, kāpa zirgā un devās uz priekšu pa to ceļu, pa kuru bija aizgājis Gents, — cits neatlika kā vai nu vairs nedomāt par šo savādnieku, vai arī sniegt viņam palīdzību,.ja nu tiešām ar viņu notikusi kāda nelaime.

Viņš iejāja mežā pa akmeņiem un grambām klāto ceļu uir pēc stundas jājiena ieraudzīja, ka Gents karājas kokā ...

Tortons slepus pastiepa roku pie sienas un nodzēsa elektrību. Visi uzlēca kājās. Meitenes iekliedzās, bet aukstasinīgā Titānija, brēkdama skaļāk par citiem, prasīja izbeigt muļķīgus jokus. Noteicis: «To-to! Ha-ha!» — Tortons uzdedza gaismu.

Visiem bija platas acis. Roēna turēja roku uz sirds.

Tas bija Tortons, — nodeva viņu Gonzaks.

Vai tad tā var darīt! — stingri uzkliedza Ellija. — Tas ir tāpat kā aizliet aiz apkakles aukstu ūdeni!

— Es vairs tā nedarīšu, — teica Tortons.

— Davenant, pieskatiet savu kaimiņu, — palūdza Roēna. — Pārsēdieties, Torton. Uz kurieni?! Uz turieni, uz nekurieni,, lūk, te.

Tortons paklausīja.

Futrozs nesteidzās. Viņam bija labi mājās, viņš vēroja traci, kā labsirdīgs putnkopis noskatās dadzīšu un sarkankrūtīšu lēkāšanā.

Nu, — viņš vaicāja, — varu nobeigt? Daudz vairs nav palicis. Sailass Gents bija pakāries ar zeltu izrakstītā sievietes jostā. Zem viņa uz plakana akmens akurāti bija izlikti viņa amata rīki, it kā pirms nāves viņš pats vai arī kāds cits būtu vēl atradis spēku drausmīgai mistifikācijai. Starp šiem priekšmetiem bija pašnāvnieka rakstīta zīmīte. Un, lūk, vēršu jūsu uzmanību uz to, cik savāds bija tās saturs: «Lai katrs, kas taisās braukt vai iet pa šo ceļu, atceras Gentu. Ceļā daudz kas ir noticis un notiks vēl. Sargieties!»

Kāpēc gāja bojā Gents, palicis noslēpums uz visiem laikiem. Kopš tās reizes neviens, kas, nevērojot brīdinājumu, aizgāja pa šo ceļu, nekad vairs neatgriezās, pazuda bez vēsts. Bija trīs gadījumi, — ar ko tieši, neatceros, bet trešais gadījums ir īpašas pieminēšanas vērts: norāvies no pavadas, pa šo ceļu metās skriet zirgs, un, par spīti visām pūlēm, to vairs neatrada.

— Tampiko, to nu tu esi pats izdomājis! — teica Ellija, kad klausītāji sakustējās. — Tiem, kas meklēja zirgu, vajadzēja iet pa noslēpumaino ceļu, un, ja viņi atgriezās . . . padomā pats!

— Es netaisnojos! — atbildēja Futrozs. — Visām sarežģītām lietām ir bezjēdzīgas beigas .. . Ieraudzījis gleznu, es atcerējos Gentu uri nopirku to.

— Ko gan tas viss nozīmēja? — vaicāja Davenants. — It īpaši acis, kas neatspoguļo neko .. . Bet viņš nebija akls! Kādam medniekam acis bija pavisam maziņas kā zirnīši, taču viņš varēja lasīt avīzi pāri lielai istabai un lieliski šāva.

— Ak, ziniet ko! — iesaucās Roēna. — Mēs šausim mērķī. Pagājušo reizi Gonzaks izgāzās. Gonzak, mēs dosim jums revanšu. Ellija arī grib mācīties. Davenant, jums vajadzētu labi šaut — jums ir tik stingrs skatiens.

Šaušana sen vilināja Davenantu kā vingrinājums, kas prasa precizitāti. Tāda veida laika kavēkļi raksturīgi visiem aizrautīgiem cilvēkiem. Taču līdz šim viņam bija gadījies šaut tikai divas reizes un turklāt maksas šautuvē, piemērojoties saviem trūcīgajiem līdzekļiem.

— Es pievienojos, — teica Futrozs. — Mēs esam septiņi, kaut gan Ellija neskaitās, jo viņa vēl arvien aizmiedz acis ...

— Cik zemiski! — iekliedzās Ellija.

— Nu, protams. Sastādīsim sarakstu un noteiksim balvu, — ne divas vai trīs, bet tikai vienu, lai nebūtu nožēlojamu mierinājumu . . . Balvu pasniegs dāmas. Tā nosacīts visās grāmatās par turnīriem un citām sacensībām.

— Tā kā balvu saņemšu es, — paziņoja Tortons, — tad varbūt jūs atļausiet man pašam to izdomāt? Ha-ha!

— Nē, tas nu ir par daudz! — sašuta Titāni ja. — Es nešauju sliktāk par jums un kaut vai jums par spīti saņemšu balvu.

Pēc savstarpējiem noniecinājumiem izlēma sekojošo: ja uzvarēs dāma, tad viņai ir tiesības prasīt no sliktākā šāvēja — vīrieša visu, ko vien vēlas, ja notiks otrādi, — uzvarētājs saņems balvu no Titānijas un Roēnas, kas balvu sagatavos slepeni un turēs noslēpumā.

Futrozs paņēma papīra loksni un uzrakstīja:

Lielībnieku sacīkstes.

— Pirmais numurs. Kas būs pirmais?

— Atļaujiet man būt pēdējam, — pie viņa griezās Davenants, uztraukdamies un kaislīgi vēlēdamies iegūt balvu.

— Pēdējais grib būt pirmais, — uzminēja Titānija.

— Davenant, ejiet pirmais! — piedāvāja Roēna.

Bet viņš nebija ar mieru, lai arī kā grjbējās darīt visu, ko vien lūgtu Roēna, Ellija vai Futrozs. Viņš gribēja uzvarēt un

tāpēc — skaidri zināt, kādi pārējo dalībnieku sasniegumi viņam jāpārspēj.

— Tas kļūst interesanti, — piezīmēja Gonzaks. — Daži no mums ir diezgan uzstājīgi. Bet es šaušu ar jebkuru numuru, kādu man noteiks.

Beidzot saraksts bija sastādīts. Titānija — pirmā, Roēna — otrā, Tortons — trešais, Gonzaks — ceturtais un Dave-nants’— piektais. Pirms visiem citiem atļāva trīs reizes izšaut Ellijai, jo viņa ļoti lūdzās.

Roēna un Titānija izgāja blakus istabā apspriest balvu un atgriezās ar pasvītroti vientiesīgām sejām, nolikdamas uz galda kaut ko mazu, smagu, avīžu papīrā ietītu. Pēc tam viņas paskatījās viena uz otru un zīmīgi nolaida acis.

— Kaut kāda blēdība? — jautāja Futrozs, grasīdamies aptaustīt sainīti.

Bet sacēlās brēka:

— Tampiko, tas nav godīgi!

Futrozs piezvanīja un pavēlēja kalpotājam atnest mērķi un mazkalibra šauteni, kuras lode nebija resnāka par piezīmju grāmatiņas zīmuli. Mērķi novietoja uz terases, atverot viesistabas stikla durvis. Šaut vajadzēja, stāvot iekšējās durvīs, soļus divdesmit no mērķa. Tas bija četrstūrains kartons uz trīs-kājaina paliktņa. Kvadrāta koncentriskie riņķi bija apzīmēti ar skaitļiem, kas gāja no centra uz āru: 500, 250, 125 utt., bet centrs — melns riņķītis vienas collas caurmērā — nozīmēja tūkstoti.

— Nu, Ellij, — teica Futrozs, pielādēdams šauteni, — nāc šurp. Nostājies, lūk, tā.

— O, tēti, es visu lieliski zinu. — Ellija saknieba lūpas, saraukusi pieri, pacēla šauteni un plati izspēra kāju uz priekšu, bet pēkšņi no bailēm aizmirsa visas pamācības un, spiezdama pirkstu garām gailim, samiedza acis. Šautenes stobrs paslējās gaisā, sašūpojās, un Ellija, acis aizmiegusi, cenzdamās nedzirdēt bēgošo skatītāju spiedzienus, nospieda gaili un izšāva zeltītajā karnīzē.

Iestājās dziļš, pazemojošs klusums.

— Ko? Es trāpīju? — jautāja Ellija, tad tumši nosarka, asaru pilnām acīm uzmanīgi nolaida šauteni uz paklāja un aizgāja pie dīvāna, kur apsēdās, apskāvusi tēva plecus, noslēpa seju viņam pie krūtīm un iesmējās.

— Gribi pamēģināt vēlreiz? — jautāja Futrozs. Bet tikai ar maniem padomiem.

— Pateicos. Pamēģiniet jūs kāds tā izšaut kā es.

— Tiešām! — teica Roēna.

— Ak, ak! Tu šauj vēl sliktāk par mani.

— Pirmais numurs! pasludināja Gonzaks. Titāni ja Alserveja!

Titānija nostājās savā vietā (katram vajadzēja izšaut sep tinas reizes), augstprātīgi paskatījās apkārt, ar graciozu žestu, it kā darītu to aiz laipnības, slinki pielādēja šauteni un šāva, nobērdama savu tiesu gandrīz netēmējot. Bija dzirdama tikai šautenes aizslēga metāliskā, slīdošā skaņa un paklusie šāvienu paukšķi. Viņa nodeva ieroci Roēnai, un visi devās apskatīt mērķi.

Divi caurumiņi bija uz 250, viens uz 125, un četri dažādas vērtības, bez mazākiem skaitļiem; kopskaitā — 750 punktu. Šāvienu pēdas pārsvītroja ar sarkanu zīmuli.

— Es pūlējos Tortona dēļ, — paziņoja Titānija. Tagad es paskatīšos, vai viņš vēl ir tik pašpārliecināts, kā pirmīt runāja.

— Un tomēr ha-ha! — jūs neiesitāt tūkstoti! iedzēla Tortons.

— Labi, labi, paskatīsimies!

Pienāca Roēnas kārta. Davenants saprata, ka*viņa uztraucas un cenšas. Viņš domās palīdzēja viņai, saspringdams pirms gaiļa nospiešanas, un ar aizturētu elpu čukstēja: «Precīzāk, precīzāk.»

— Neskatieties uz mani, — teica Roēna, — un nesmīdiniet.

Tas attiecās uz Gonzaku, kurš paklausīgi novērsās. Roēna

tēmēja ilgi, bet šāviena laikā stobrs mazliet drebēja. Katru reizi, sākdama tēmēt, viņa viegli atbīdīja ar roku matus no pieres un, pastiepusi zodu, piekļāva laidnei vaigu ar sevišķu, tikai viņai vien piemītošu intīmu kustību.

Punktus skaitīja Davenants, taču acīm redzot neobjektīvi, jo kādu trāpījumu uz 250—125 robežas izsludināja par 250, ar ko pārsteidza un sasmīdināja meiteni.

— Jūs esat ļoti labs, Davenant, — viņa teica, — bet man tas nav vajadzīgs. Atzīmējiet, lūdzu, pie simt divdesmit pieci.

Pēc Ellijas un Tortona sīkumainās pārbaudes izrādījās, ka Roēna sašāvusi pieci simti piecdesmit punktu.

О, nav slikti! — teica Futrozs. — Jo vairāk tāpēc, ka pagājušcf reizi nabadzīte apmierinājās ar simt piecdesmit.

— Skaidrs! — iesaucās Roēna. lēkādama un šauteni vicinādama. — Kam jāšauj? Torton, jums.

— «Valdot vispārējam klusumam,» — teica Gonzaks,

«Atlasas strēlnieks iedzina ar lodēm naglu piecsimt metru

attālumā.»

Visgardāk smejas pēdējais, — atbildēja Tortons.

Viņš saņēma šauteni kreisajā rokā un pasvieda to kā pistoli, proti, nelika pie pleca, bet šāva ar izstieptu roku.

— Aplī ar ciparu 500, — viņš ieskatījies paziņoja, tad izšāva ar labo roku.

Tikai divas rokas, raudzīja pajokot Gonzaks. kuru pārņēma skaudība.

Mums pietiks. Ha-ha!

Ņemot šauteni pamīšus gan vienā rokā, gan otrā, Tortons blieza savas lodes mērķī un klanījās uz visām pusēm kā aktieri s pie rampas.

Kāda nekaunība! — sašuta Titānija.

Jums, Titānija, vajadzēs atzīmēt manus trāpījumus, — bargi paziņoja Tortons, — jo jūs izsmējāt mani, kamēr es vēroju jūsu lielīgās izdarības.

Lūpu piekodusi, Titānija paņēma zīmuli un piegāja pie mērķa.

Tortons bija sašāvis deviņsimt divdesmit punktu, netrāpot centrā, un visi aiz brīnumiem noelsās; bet atklājās sazvērestība.

— Tā ir sagadīšanās, — teica Roēna. līdzjūtīgi raudzīdamās uz apstulbušo strēlnieku, — ne vairāk kā laimīgs gadījums.

Protams, ka sagadīšanās, — pievienojās Gonzaks.

Mežonīga, nejēdzīga sagadīšanās! — iesprauda Tita AI-serveja.

Futrozs smējās.

— Tēt, ko tu smejies? — jautāja Ellija, ievilkdama vaigus un lielām, sērīgām acīm skatīdamās uz Tortonu. — Tortons kļūdījās. Viņš negribēja trāpīt. Vai ne, jūs taču to negribējāt?

Piķis ar jums! — sašutumā iebrēcās Tortons. — Deviņi simti divdesmit. Ko jums vēl vajag?

Taču ne pusotra tūkstoša, — iebilda Titānija.

— Nebēdājieties, Torton, — mierināja Roēna, — nākošo reizi jūs trāpīsiet pa īstam, labprātīgi.

— Sīkās, skaudīgās dvēselītes! — ierēcās Tortons.

Viņu vēl paķircināja un atstāja mierā.

— Es tomēr saņemšu balvu, — viņš paziņoja un svinīgi nosēdās uz dīvāna.

Nākošais bija Gonzaks. Viņš šāva, sardoniski smīnēdams, slikti trāpīja un bija tik iedomīgs uz sevi, ka viņa trīssimt punktus vajadzēja pārskaitīt vairākas reizes. Pie tam viņš apgalvoja, ka viņam iesmērētas patronas, kam izbērta puse pulvera.

— Davenant, jums, — sacīja Futrozs. — Baidos, ka pēc Tortona jūs esat tikpat bezcerīgā stāvoklī kā es.

Davenants ieraudzīja Roēnas melnās acis, kas bikli palūkojās viņa noslēgtajā sejā.

— Davenant! Lūdzu, Davenant! — kliedza Ellija.

— Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja, smaidot pustumsā, no kuras viņam pretim mirdzēja pārējo acis.

— O, Davenant! Es gribu ... — Ellija aizspieda muti ar plaukstu, ar otru roku pieskardamās aizsainim. — Esiet tikai mierīgs!

— Esiet, esiet mierīgi! — auroja pārējie.

— Es nezināju, ka tiesneši ir neobjektīvi! — sacīja Tortons.

— Tiesneši kā jau tiesneši, — piezīmēja Gonzaks. — Un vēl runā, ka sievietēm vajadzētu ieņemt tiesas amatus.

— Klusāk! — apsauca Roēna.

Nostājies vietā, Davenants tā uztraucās, ka viņam sāka trīcēt rokas. «Vai tiešām es gribu būt pirmais?» viņš nodomāja, pats brīnīdamies, cik karsti vēlas saņemt noslēpumaino balvu. Viņš redzēja, ka viņa sasprindzinājums pārņēmis visus. Ar savu kaislīgo satraukumu viņš neviļus lika gaidīt pārsteigumus, un šīs gaidas viņam vajadzēja attaisnot. Viņš nobijās, sastinga un sāka tēmēt. Tikko viņš ieraudzīja aiz grauda smailītes melnos lokus, kas atgādināja sīpola šķērsgriezumu, bailes pārgāja, bet mērķis sāka tuvoties, kamēr izrādījās pašā stobra galā, kas nu šķita ieduramies pašā mērķī. Viņš pavirzīja graudu uz centrālā riņķa apakšējo līniju un redzēja, ka tā būs kļūda. Šautenes īpatnības atbalsojās viņa dvēselē. Viņš redzēja graudu un mērķi tik skaidri, it kā tie būtu savienoti ar viņa pirkstiem. Jūtot, ka ir kļūdījies, Davenants novirzīja

graudu pie centrālā punkta kreisās robežas un atkal kļūdījās, jo nu lodei vajadzēja izsist apli ar ciparu 500. Viņš neizprata, kāpēc to zina, bet tas bija tieši tā un ne citādi. Tad, novadījis graudu punkta labajā malā, mazliet zemāk par tā centru, nevis vienā līmenī ar to, un vairs nejuzdams šaubas rokā, kuras pirksts gulēja uz gaiļa, Davenants, pats iekšēji lidojot uz mērķi, nospieda gaili un ieraudzīja, ka ir trāpījis centrā, jo tur paspīdēja iesistais caurums. Neredzot nekā, tikai šo spožo punktu, sajūsmā, aukstā kā dzirkstošs ledus, un pilnīgā pārliecībā, kas kļuva jau mokoša, kā brīnuma pārsteigts, Davenants izšāva pārējās lodes citu pēc citas, tverdams tikai to momenta punktu, kad noskanēja «tak», un, neko neapjēgdams un elpodams kā pēc cīņas, ar aizžņaugti pukstošu sirdi gāja pie mērķa.

— Urā! — iesaucās Roēna, kas pirmā bija pieskrējusi pie mērķa, un, pagriezusies pret Davenantu, saķēra viņu aiz pleciem un bīdīja skatīties: — Redziet, ko jūs esat izdarījis!

Kas tur ir? — sauca ieinteresētais Futrozs.

Viņš trāpījis tūkstotī! — kliedza Ellija.

— Visas centrā, teica Titānija pieklājīgā sašutuma tonī.

Futrozs piecēlās un gāja skatīties. Davenants klusēdams

smaidīja un lūkojās apkārt, beidzot arī piegāja klāt un nostājās pie mērķa. Iesācējam tas tiešām bija varoņdarbs. Divi caurumi pat bija saplūduši ar malām, veidojot kaut ko ģitārai līdzīgu, trešais bija mazliet zemāk, un četri pārējie — pie pašas centrālā loka iekšējās malas.

Šī pilnīgā un negaidītā Davenanta uzvara sapulcināja visus ap viņu. Ellija kratīja viņa roku, Roēna atņēma šauteni un atslēja to pret sienu. Gonzaks, acis ātri mirkšķinādams, blenza uzvarētājā, bet Tortons, apspiedis skaudību, jautāja:

— Kā tas varēja notikt? Jūs tātad esat čempions?

— Nekas tamlīdzīgs, — atbildēja Davenants, kuru mulsināja vispārējais saviļņojums. — Es jums pastāstīšu. Esmu šāvis tikai dažas reizes mūžā, ne labāk par Roēnu . . .

— Pateicos, — teica meitene, zobgalīgi paklanīdamās.

—- O, es negribēju ... — uztraucās Davenants, bet, saņēmis mierinošu mājienu, turpināja: — Es šāvu slikti, bet šodien man kaut kas uznāca. Es pats nesaprotu, ticiet man, esmu pārsteigts ne mazāk par jums.

— Es pazīstu šo sajūtu, Davenant, — sacīja Futrozs,

galva deg un zem lāpstiņas tāds histērisks vēsumiņš?

Gandrīz tā.

Bet jūs ļoti gribējāt? — nopietni jautāja Roēna, ar skatienu pavēlēdama atbildēt tikpat nopietni.

— Jā, ļoti. — atzinās Davenants un nosarka. Visi taču gribēja.

Jums taisnība. Saņemiet balvu. Kurš no jums uzminēs, kas te iekšā?

Tā runādama, viņa pacēla aizsaini un. redzot, ka Gonzaks noliecas, deva viņam to paostīt.

Smaržas? — viņš vaicāja.

Ko-o-o?!

Pulkstenis ar uzrakstu? — prasīja Tortons.

Roēna, parādi viņiem! — iesaucās Elli ja.

Protams, nevajag mocīt Davenantu, — piezīmēja Fuirozs.

Tirejs saņēma aizsaini un kautrīgi to atraisīja. Tur bija mazs sudraba briedis uz dūmakaina kristālā pamatnes. Briedis šķita stāvam dziļā mežā; pacēlis galvu, kaklu izstiepis, viņš ieklausījās vai sauca — to nevarēja noteikt, bet viņa ragi gandrīz skāra muguru. Briedi meitenes bija atradušas mātes atstātajās mantās.

Nopietna balva, teica Futrozs un kļuva domīgs.

O, tik labu es negaidīju! — naivi jūsmoja Tirejs.

Tagad jums pieder briedis, — sacīja Ellija, redzot prieku, ar kādu Davenants saņēma skaisto figūriņu.

Gandrīz tūlīt pēc balvas izsniegšanas Titānija Gonzaka un Tortona pavadībā aizbrauca mājās. Davenantam negribējās iet reizē ar citiem, un viņš aizkavējās, taču, uzzinājis, ka ir jau divpadsmitā stunda, arī beidzot piecēlās. Ja tas būtu iespējams, viņš sēdētu līdz rītam.

Lūk, ko, — teica Roēna, vai jūs negribat iziet noslēpumaini? Tas būtu labi pēc visa. Un jums tas piestāv. Mūsu dārzā ir Sēžams, bet Sēžama atslēga tētim kabatā.

Jā, — atbildēja Futrozs, apspiezdams žāvas, — šī atslēga kalta no Ričarda Lauvas Sirds zobena, rūdīta pūķa asinīs un atdara durvis, tikai nosaucot vārdu «Argazanturs».

Dod mums «Argazanturu»! — Ellija pastiepa roku. — Tampiko, dod!

— Varbūt Davenantam labāk patiktu tās durvis, pa kurām viņš ienāca?

Neatbildiet viņam, —- pavēlēja Roēna, — tētis sajauks jums galvu. Atslēgu paņēmi, Ellij?

Istabene atnesa Tireja cepuri. Viņš atvadījās no Futroza un izgāja caur terasi dārzā.

Meitenes gāja viņam blakus, draiskuļodamas un smiedamās. Sejas viņš nevarēja saredzēt. Brīnumainais, tumšais ceļš vecajā dārzā bija noslēpumaina un tīra saviļņojuma pilns. Davenants jutās bezgala laimīgs; taču vēl labāk viņam patiktu palikt šeit, zem koka, kamēr visi guļ, līdz pat rītam.

Viņi nogriezās, izgāja cauri krūmiem pie mūra, kurā bija augsta, dzelzs vārtiņu noslēgta niša. Aiz vārtiņiem šķērsielā skanēja soļi un riteņu rīboņa.

Roēna sāka slēgt, bet viņai pietrūka spēka, un atslēga nokrita zālē. Pēc kritiena skaņas Davenants to tūlīt atrada un uzlika atslēgai delnu.

Tikko viņš bija iesaucies: «Atradu!» divas rasā nosalušas meiteņu rokas uzdūrās viņa delnai un sažņaudza to.

- Es atradu, bet jūs pirmais saķērāt, Roēna mēģināja atbīdīt viņa pirkstus, bet to vietā viņai gadījās Ellijas roka.

O, teica Roēna, — kur tad ir jūsu roka?

Šeit.

Te tā ir, zem manas! — Ellija spēcīgi piespieda Tireja roku. — Es jau pieskāros atslēgai, goda vārds, Roēna, bet viņš izblēdījās!

Trīs rokas gulēja valgajā zālē, sildot viena otru, beidzot atslēga kaut kā gadījās pie Roēnas, un viņa gavilēdama pielēca kājās.

— Ļaujiet, es atslēgšu! — piedāvājās Davenants.

Slēdziet. «Argazantur!» — viens!

«Argazantur!» — divi! — iespiedzās Ellija.

«Argazantur!» — trīs! — teica Davenants, pieveicis

smago atslēgu.

Viņš atvēra dzelzs vārtus un izgāja, taču atskatījies ap-, stājās.

— Ejiet, ejiet! sauca meitenes un, vārtiņus pievērušas, nobeidza spraugā: «Ar labu nakti!»

— Ar labu nakti! — atbildēja Davenants.

Atslēga noskrapstēja.

«Tagad viņas steigšus skrien atpakaļ,» nodomāja Tirejs un pa mēnesnīcas un ziedu ceļu gāja mājup.

Davenantam atvēra durvis vecā Gubermane, kas vienmēr steidzās nolūkot, vai īrnieks neskūpsta uz sliekšņa Jtādu meiteni. Šoreiz viņai padomā bija kas cits, un Tireju gaidīja tik pretīga satikšanās, ka viņš, ja vien to zinājis, labāk vispār nebūtu nācis mājās.

Gubermanes pelēkajās acīs dega nevaldāma ziņkārība, kāre izošņāt un grauzt cita dzīvi. Dziļdomīgā liekulībā nopūzdamās, viņa atvēra durvis. Cietiem pirkstiem sagrābusi Davenanta plecu, vecene čukstēja:

— Nabaga puisīt! Saņemieties! Dievs sūta jums prieku! Viņš ir atnācis un gaida jau divas stundas jūsu istabā. Viņš ir tik nožēlojams, nelaimīgs. Saņemiet spēkus!

— Kas gaida? Kas ir atnācis? Tiešām atnācis? — satraukti vaicāja Davenants, neapzinīgi iedomājies Galeranu un atkāpdamies, jo vecene dvašoja dīvainos vārdus viņam tieši sejā.

— Dievs, stāvi viņam klāt! Jūsu tēvs!

— Nevar būt!

— Ak, neuztraucieties tā! Tas ir liktenis. Ejiet, ejiet pie tēva!

Davenants metās uz priekšu un atvēra durvis.

Pie galda uzkucies sēdēja noskrandis, piedzēris vīrs ar uzblīdušu, ļaunu seju. Piecēlies viņš patētiski pastiepa rokas.

Gubermane lēni pievēra durvis, nespēdama atiet nost no tām.

— Dēls?! — teica svešinieks.

Davenants atkāpās. Viņš pazina cietuma dziesmu izpildītāju Mēnesnīcas bulvāra restorānā. Vārds «dēls» viņu nokāva. Jūtot uzmanību kaut kur aizmugurē, Davenants pagriezās pret durvīm, kur ēnā slēpās Gubermanes sarkanais, asarainais deguns.

— Prom! — viņš teica.

Durvis noraustījās un aizcirtās.

— Kāds dēls? — jautāja Davenants. — Kas jūs esat?

— Nozīmīgs moments! — atbildēja skrandainis. — Mans dēls — tu, Tirej Davenant. Es — tavs tēvs.

— Es domāju, ka jūs esat miris, — nočukstēja Davenants mulsdams un drebēdams, kā spriedumu gaidot. — Bet kā jūs to pierādīsiet?

— Nepatīkami? Jā? — jautāja Franks.

— Es nezinu. Ko es varu darīt?

Franks paraustīja plecus.

— Es arī neko nevaru darīt, — viņš paziņoja. — Tātad satikšanās nav izdevusies. Man vajadzēja ierasties automašīnā. Visnepateicīgākā lieta — iztēloties tikšanos pēc tik ilgiem gadiem. Ko tu drebinies?

— Man vajag pierādījumu, — izmisumā teica Davenants, kaut arī radniecības instinkts un atmiņas par tēva portretiem atklāja rūgto patiesību, kurai viņš pretojās ar visu savu būtni. Viņa priekšā nestāvēja sapņotājs, kas, burvju bungām skanot, nokļuvis citā pasaulē, bet netīrs vazaņķis.

— Jūz dziedājāt dārzā kā ubags, — teica Tirejs. — Bet nu atnācāt.

- — Лк, lūk, kā? Tu mani redzēji, bet nepazini?! Esi nolādēts! — iešņācās Franks, kam bija apnicis tēlot jūtu saviļņo jumu. — Esmu pieradis paēst, saproti? Vārdu sakot, esam iepazinušies. Kādreiz tev bija pieci gadi. Tavi agrākie vaibsti saglabājušies vēl tagad. Jocīgi! Uz kurieni tu? Mēs vēl tikai esam sākuši runāt.

— Man vajag, — teica Tirejs, pats nezinādams, kāpēc grib iziet. — Es drīz atgriezīšos.

— Tādā gadījumā atnes pudeli vīna. Nauda ir? Man lie-* kas, tu esi izaudzis bezjūtīgs. Tad, lūk, skaties un samierinies:

es esmu tavs tēvs.

Tirejs truli paskatījās uz viņu un izgāja bez cepures gaitenī, kur, aizmirsis virzienu, pagriezās uz viesistabas atvērtajām durvīm. Tur pie galda sēdēja Gubermanis ar sievu. Ieplestām mutēm viņi bija pārvērtušies dzirdē un uzmanībā. Pamanījuši īrnieku, Gubermaņi raudzīja piecelties, bet palika sēžam, blenzdami uz Tireju tik cieši, it kā viņš ietu pa virvi. Noliedzoši papurinot galvu par zīmi, ka ir kļūdījies, Davenants sameklēja ārdurvis un izgāja uz ielas.

Viņam nebija kur iet, nebija ko darīt skaļajā garāmgājēju pūlī. Viņš skumji pavēra durvis, lai atgrieztos, bet atcerējās vīnu un pārgāja pāri ielai; kādu laiku stāvēja veikalā pircēju drūzmā, kas neļāva gremdēties tik necilvēcīgi uzbrukušajās sāpēs. Futrozu namā pavadītā vakara iespaidi vēl pulsēja kā nervu tiks viņa dvēselē, bet pašas jūtas jau bija pagaisušas; tēva atgriešanās bija kā nodevīgs sitiens, pēc kura ūdenī iegrūstais vairs netiecas pēc krasta pastaigas jaukumiem, bet domā tikai par glābiņu.

Tirejs atgriezās, pūlēdamies saņemties un atkārtodams: «Tomēr viņš ir mans tēvs!» Bet šo vārdu apjausma nomāca vēl vairāk. Tireju daļēji glāba dabiska ziņkāre — cietumnieka sāpīgā ziņkāre, kas pamostas pēc tam, kad atslēga noskrap-stējusi kameras durvīs, apliecinot, ka cilvēks aprakts dzīvs, un slimīgā apziņa sāk pamazām interesēties par kameras iekārtu un skatu aiz režģotā loga.

Davenants atgriezās, un šoreiz viņu ielaida kalpone, jo pat vecā Gubermane neuzdrošinājās vēlreiz ieskatīties sejā sagrauztajam īrniekam, kura istabā bija notikusi tik reta un smaga scēna.

— Es atnesu vīnu, — teica Davenants, nolikdams pudeli uz galda. — Kā jūs mani atradāt? Jums jāzina, ka es jūs gandrīz nemaz neatceros. Tagad, skatoties uz jums, kaut kas nāk atmiņā. Jums neveicās? Kāpēc jūs pametāt mūs?

Pa īso brīdi, kamēr Franks klusēja, Tirejs uzmanīgi apskatīja viņu, sēdēdams istabas kaktā. Klaidonis, aprautiem, bet ciešiem skatieniem pētīdams dēlu, saglabāja netīrajās ūsās saspīlētu smaidu, kas piešķīra viņa sejas izteiksmei mežonīgu un reizē smalku, šim brīdim pavisam neatbilstošu divdomību. Viņa vecā tumša ševiota žokejnīca vāļājās uz galda ar oderi uz augšu, bet cepurē bija iemesta skārda tabakdoze. Uz vāciņa bija attēlota kaila sieviete ar krāšņiem matiem. Ģērbies sa plēstā matrožu vamzī no kādreiz tumša, bet tagad netīri izbalējuša zila flaneļa, melnās lastiņa biksēs ar četrstūrainiem ielāpiem ceļgalos, iešūtiem centīgi, bet greizi, kā lāpa vīrieši, kas spiesti nēsāt kabatā adatu un diegu spolīti, Franks Davenants sakumpis sēdēja pie galda. Viņa vamža atpogātā apkakle rādīja veļas skrandas grūti nosakāmā krāsā. Kājās viņam bija vecas ādas galosas. Runādams viņš izvilka pīpi ar apgrauzītu iemuti un piebāza to ar* ielās salasītu cigāru galu maisījumu. Iespiedis tabaku pīpē ar īkšķa nagu, dzeltenu kā sīpola miza, tēvs vēlreiz paskatījās uz dēlu pāri iededzinātā sērkociņa liesmai, nometa to un ķērās pie pudeles, izraudams korķi ar sava saliekamā naža viļķi. Davenants pasniedza glāzi.

— Ak dievs! Kas ar jums noticis? — jautāja Tirejs, nodrebēdams sāpēs un niknumā.

— Esmu kritis. — Franks izdzēra vīna glāzi un apsūkāja ūsas. — Tā mēdz runāt, tu būsi dzirdējis šo nodrāzto izteicienu. Bet vispirms pastāstīšu, kā es tevi uzmeklēju. Redzi, Tiri . . .

Šis pamazināmais vārdiņš «Tiri». kā viņu vienmēr bija saukusi māte, Tireju daļēji samierināja. Atgriešanās ieguva reālu raksturu. Pamanījis viņa jūtas, Franks atkārtoja:

Jā. Tiri, šo vārdu es tev izdomāju. Kornēlija gribēja nosaukt tevi par Trēri . . . Starp citu, tas ir vienalga . . . Tad. lūk, es iegāju namā, kur mēs toreiz dzīvojām. Tur vēl dzīvo Pigals, tev vajadzētu viņu atcerēties, viņš uzdāvināja tev koka lielgabalu. Nu, tagad viņš vairs nestrādā dzelzceļu pārvaldē, bet vispār . . . Kaut arī . . . Jā, par ko es runāju? Viņa meita strādā bankā. Nu jā! Tad, lūk, viņš man pastāstīja, ka tu strādā pie Hendersona par ratiņstūmēju, bet Hendersons nosūtīja mani pie Kišlota. Tā tu uzreiz parādījies manu meklējumu horizontā.

Kišlots uzzināja, ka jūs .. . Ka es esmu jūsu . . .

Kā gan savādāk? Viņš man visu par tevi izstāstīja. Favorīts?! Kā tev tas izdevās, Tiri, kluso prātvēder, tu esi sagrābis treknu kaulu un vari liki pie bagātas sievas, vai ne? Kura no abām? Viena ir jau nobriedusi . . . Kaut arī tev jābūt ļoti gudram un izmanīgam līdz pat galam, lai norautu tādu kumosiņu! Tavas mātēs vecāki neko nedeva Kornēlijai pūrā, tāpēc mans pasākums sabruka . . . Kaut ari . . . Jā, es mīlēju tavu māmiņu, šo nabadzīti ar lielām lielām acīm. tomēr mani aplaupīja.

Klausoties tēva valodā, kurā bija manāma agrākā izteiksme — vēl arvien saglabātā prasme savienot domu ar intonāciju, kas lik dīvaini neatbilda vārdu saturam, Davenants sastinga. Viņu apdvesa izlaidības pretīgā elpa.

— Tad tāpēc jūs atnācāt pie manis? Jūs, tēvs? - iekliedzās Davenants, valdīdams naida asaras. — Neuzdrošinieties runāt neko tādu ne par Futroziem, ne par māti! Es tikko biju pie Futroza. Tur man bija labi, un nekad, nekad, vai jūs dzirdat, tēvs? nekad man nav bijis tik labi kā tur! Bet jūs to nesapratīsiet. Es nevaru jums to izstāstīt un ari negribu, — viņš piebilda, caur pieri vērodams Franku Davenantu, kurš, smagos plakstus nolaidis, klausījās, meklēdams šajos dēla vārdos rakstura īpašības, kas varētu noderēt.

- Dzirdu, dēls, — dzēlīgi atbildēja Franks. — Sākumā es domāju, ka tu neesi sentimentāls. Tas ir draņķīgi. Starp citu, mūsu tuvība vēl tikai sākas. Gan redzēsim.

Es neesmu nedzīvs priekšmets, — teica Davenants. - Ko jūs esat nolēmis darīt?

Ha-ha! Neko, Tiri, tik tiešām neko.

— Kāpēc jūs atgriezāties?

— Mīļais, šeit es iegriezos pa ceļam uz Ilelgjū. Es, patiesību sakot, nepatiku «Delfīna» kapteinim, jo pierādīju viņam, ka no juridiskā viedokļa biļetes trūkums vēl nedod iemesla uzskatīt, ka esmu izstājies no pasažieru skaita. Es gribēju iesniegt viņam rakstisku saistību par nomaksu gada laikā, bet šis lops tikai īdēja. Kāpēc es atgriezos? Es neatgriezos, Tiri. Tā cilvēka, kaš pirms vienpadsmit gadiem aizgāja no mājas, lai svešā pusē kļūtu bagāts un tad pārnāktu ar lielu naudu, vairs nav. Es esmu tavs tēvs, bet neesmu vairs tas cilvēks.

— Lai kļūlu bagāts?

— Jā. Romantiska tieksme. Es rakstīju Kornēlijai. Vai tad viņa nesaņēma manu vēstuli? Viņa man neatbildēja.

— Vēstules nebija, — teica Tirejs. — Es visu zinu: kā jūs meklēja, kā . . . Vēstules nebija, mēs to nesaņēmām.

— Nu tad šī vēstule ir pazudusi. Tiesa, es uzdevu to iemest kādam cilvēkam . . . Ahā! Viņš, protams, varēja pazaudēt vēstuli. Bet, lai nu būtu kā būdams, es biju pārliecināts, ka esmu atstumts un nolādēts. Es pazinu Kornēlijas cieto raksturu, biju pārliecināts, ka viņa vīrišķīgi izturēs divus trīs gadus un tiks par to atalgota. Bet ... jā, man neveicās. Kaut arī. . . Pagāja laiks. Es satiku citu un . . . tādā kārtā dzīve sabruka.

Franks Davenants meloja, bet Tirejs drīzāk varēja noticēt šādai versijai nekā — slimīgas dvēseles ērmības nepazīdams — tēva dīvainās rīcības īstajiem iemesliem. Franku bija dzinusi neveselīga vēlēšanās pierādīt sev pašam, ka viņš var aiziet. Tādas garīgās enerģijas kroplības raksturīgas gļēvuļiem un vājiem cilvēkiem, kas, nicinot paši savu gļēvumu, dažkārt var iz rādīt neprātīgu drosmi. Tā metas bezdibenī, tā nodod, tā sper neprātīgus, nelabojamus soļus. Šī pašmocība līdz ar rūgto romantiku, kas slēpjas vārdos «pazudis bez vēsts», Frankam sākās ar skaidriem apsvērumiem. Mazliet vairāk mīlestības pret sievu un bērnu, un Franks būtu palicis pie ģimenes, taču žūpības, tumšās tiesas prakses un nabadzības dēļ viņa pieķeršanās ģimenei bija guvusi ļaunuma piekrāsu; šajā mīlestībā jau slēpās aizmirstības nojauta. Un tomēr viņam bija vajadzīgs milzīgs gribas spēks, lai ar mazu čemodāniņu aizietu pretim tukšumam un nožēlai — ar to vienīgo mierinājumu, ka viņš nu var iedziļināties šī sava būtībā zemiskā soļa traģiskajā kolorītā. Bet tādu patiesību Tirejs uzskatītu par bezjēdzīgiem meliem; neko nesapratis, viņš paliktu pārliecībā, ka tēvs jūk

prātā. No savas puses Franks baidījās šādi atzīties dēlam. Tātad viņš meloja. Tirejs neticēja vēstulei, bet tieksme kļūt bagātam likās ticama. Davenants neko neteica tēvam. Nolēmis aizvest tēvu uz traktieri, lai tur pabarotu, zēns drūmi izteica attiecīgu priekšlikumu.

— Tev ir laba sirds, un tas arī . . . hm . . . nav īsti labi . . . Kaut arī. . . Es tiešām gribu ēst. Tad tu esi bagāts, blēdi? Bet zini, tu esi skaists zēns, Tiri! Parādi, cik tev ir naudas?!

— Jums vajadzīga nauda?

4 — Dod, dod man naudu! Es gribu naudu!

— Ņemiet. — Tirejs pasniedza viņam zelta monētu.

— Svētītā ripiņa! Cik sen es tevi neesmu redzējis! — iesau cās tēvs, ar apmierinātu seju noslēpdams naudu blūzes kabatā. — Cālīt, tad tu dēj zelta olas? Un kas vēl tikai nebūs, kad tu aizvedīsi mani pie Futroza un es iežēlināšu viņu par savu likteni! Ho! Man ir plāni, es varu . . .

— Futrozus aizmirstiet! — drebēdams teica Tirejs. — Nedariet mani nelaimīgu! Jo tad viss būs pagalam un es arī vairs nebūšu tas, kas esmu! Saprotiet to, ja esat mans tēvs!

— Nu, nu, labi, ejam, es jau tāpat vien, no priekiem . . . Naktsguļa man ir pie viena tipa, viņš būs traktierī «Snuķis >, turp tu mani aizvedīsi.

Uzmaucis galvā žokejcepuri un iebāzis tabakdozi bikšu kabatā, Franks Davenants, smagi atspiedies pret galda malu, piecēlās un sekoja Tirejam, iztapīgi klanīdamies vecajai Guber-manei, kas izskrēja uz soļu troksni ar pēdējām cerībām vēl kaut ko uzzināt. Mazliet uzpūtīgi viņa teica klaidonim:

— Ar labu nakti, ejiet, ejiet, es jūs saprotu — pati esmu māte; gan viss nokārtosies un būs labi. Un kad pavēlēsiet gaidīt jūs, jaunais cilvēk? Ir jau pusnakts.

— Es atgriezīšos no rīta, — negaidīti atbildēja Tirejs.

— Protams, mēs nopļāpāsim visu nakti! — iejaucās Franks. — Piedodiet, ka es nogurdināju jūs ar sarunām un ilgu gaidīšanu . . . Bet, lūk, mans zēns, mans Tiri, es viņu atradu. Tavam sirmajam tēvam vienmēr sāpējusi sirds par tevi, Tiri. Jā, tā tas ir. Brīnums! Tas viss ir brīnums, es saku.

Tirejs nosarcis izgāja. Franks ieskurbis un labā garastāvoklī panāca viņu un sāka lūgt dēlu, lai tas neko nestāsta Gubermaņiem par viņa īsto likteni.

— Jo citādi, — teica Franks, — saproti pats, viņa nebūtu dzirdījusi mani ar kafiju. Bet viņa deva man kafiju. Es sainak-

sāju viņai ar žēlabām par ļaužu viltību un stāstīju, ka biju spiests aiziet no mājas, lai dāvātu laimi savai sievai, kura. proti, Kornēlija, it kā mīlēja citu, un es tad «nogāju no ceļa» un . . . tā tālāk. Es meloju . . . nekas. Es pats klausījos sevī ar patiku. Viņa mums vēl noderēs, šī vecene.

Pa ceļam viņš apstājās pie aizslēgto veikalu gaišajiem skatlogiem, aplūkoja lētos uzvalkus kā cilvēks, kam ir nauda, un reizēm murmināja:

— Jā, jā, to raibo varētu nopirkt, ja dēls man vēl mazliet pieliktu. Galvenais kurpes. Lūk, labas kurpes: redzi, Tiri? Tās ir lētas. No tā, ko tu man iedevi, es varu nopirkt kurpes un zeķes. Nu, ejam. Pilsēta kļuvusi velnišķi bagāta pa šiem vienpadsmit gadiem!

Viņi gāja pa īsāko ceļu, pa stāvo šķērsielu kāpnēm, kas nolaidās lejā, uz ostu. kuras tuvumā atradās «Snuķis». Izkārtne, kas aplieca ieejas stūri no abām fasādes pusēm, attēloja ziloņa galvu; paceltajā snuķi karājās pilnības rags. Pirmā spoži apgaismotā, lielā istaba oda kā tirgus lietainā dienā; vispārēju klaigu un uzbudinā juma vienotas, tur drūzmējās nožēlojamas vai necilvēcīgas sejas. Aiz šīs istabas bija otra, mazāka. Tirejs ieraudzīja cilvēku netīrā baltā kreklā, ar trulu seju un biezu apakšlūpu; viņa vilgās acis pāri trīsstūrainiem paacu maisiņiem spīdēja dzērāja smieklos.

Franks Davenants devās pie ši cilvēka, kas, kaklu pakasījis, klusēdams apskatīja Tireju no galvas līdz kājām un teica:

— Ko, Frank, uzmeklēji dēliņu? Šis pats ir? Tēvu un dēlu traģēdija! Spriežot pēc viņa uzvalka, tu šonakt gulēsi gultā ar baldahīnu!

— Nemuļķojieties, Gemas, — atbildēja bijušais advokāts, nosēzdamies uz ķeblīša pie galda un novilkdams plaukstu pāri sejai. — Piesēsties, Tiri. Tātad tu man izmaksāsi? Izmaksā pie viena arī Gemasam. Viņš ir lielisks cilvēks, Tiri, un kādreiz viņš uzdeva toni citiem.

— Bija arī tāds'laiciņš! — sacīja Gemass. — Kristīne!

Parādījās kalpone,' skaitīdama saujā naudu. Viņa izklaidīgi

paskatījās, ieraudzīja Franka trīs paceltos pirkstus un pamājusi atnesa trīs fajansa krūzes baltā vīna, pēc tam Franks paprasīja divas porcijas kotlešu, bet Tirejs atteicās ēst.

— Iedzersi, Tiri? — tēys jautāja dēlam.

Izmisuma migla tā smacēja Davenantu, ka viņam iegribā jās vīna. viņš pamāja un vienā paņēmienā izdzēra pusi krūzes.

Franks cieši paskatījās uz viņu, bet, pārliecinājies, ka dēla rīcībā neslēpjas ne niknuma uzliesmojums, ne izaicinājums, ar smīnu palūkojās uz Gemasu. Tas nozīmīgi nolaida plakstus. Draugi ar greizām dakšiņām uzcītīgi lauza kotletes, piedzerdami derdzīgo vīnu, kas radīja atraugas.

Tirejs iedzēra vēl. Sirds kļuva mierīgāka, tikai spoži apgais motā, piedzērušā traktiera gleznainajā bezjēdzībā reizēm trauksmaini ielauzās Futrozu viesistabas sārti zeltainās noskaņas, bet attālie sieviešu smiekli noziedzīgi sauca atmiņa Roēnas un Ellijas smieklus.

Kā tu dzīvoji šo laiku, puisīt? — jautāja Franks, pabeidzis vakariņas. — Saprotiet, Gemas, tas atgādina satikšanos sapnī. Stāsti!

— Jūs sevišķi daudz par mums nedomājāt, — ko tad jautāt?

— O, skaties tikai . . . Nu, bet tomēr?

Dzīvojām, — sacīja Tirejs. — Dzīvojām šā un tā. Cietām trūkumu. Nu un tad?

Jūsu dēlam taisnība, — paziņoja Gemass. — Uzreiz visu nevar izrunāt. Es dzirdēju, — jums esot palaimējies? — Gemass vērsās pie jaunekļa rotaļīgas līdzjūtības tonī. — Jūs atbalsta iespaidīgas personas?

Tirejs gribēja asi atbildēt Gemasam, bet Franks aizsteidzās viņam priekšā, teikdams:

— Nesteidzieties, Gemas. Es pats. Tiri, tu gribi man palīdzēt?

— Runājiet, — sacīja Tirejs. — Es nezinu, ko jūs domājat.

— Mīļais, tas ir tik vienkārši. Parunā par mani ar Futrozu. Saki. ka negaidot atradies tavs tēvs, noplīsis, basām kājām . . . Tu esi satriekts. Nu, īsi sakot, izstāstīt tu mācēsi. Teiksi, ka tēvs' strādāja kādā tējas plantāciju kantorī, saslima, pusotra gada nogulēja slimnīcā un ir kritis nabadzībā. To mēs izspriedīsim sīkāk. Tādā gadījumā . . .

— Velti cerēts, — pārtrauca Tirejs. — Es to nekad nedarīšu. Es nevaru.

— C-ss! — izbrīnā atsaucās Gemass.

— Tas ir kā — «nevaru»? — prasīja Franks. — Kāpēc nevari?

Tirejs, pieri raukdams, klusēja un skatījās grīdā.

— Tu negribi, nopūtās Franks, — negribi savas muļķīgās ietiepības dēļ. Paklausies, tas taču tev nekaitēs, taisni

otrādi, tu tikai celsies, izrādīdamies par rūpīgu dēlu. Varu tev apzvērēt, ka Futrozs pats gribēs mani redzēt, kad tu pastāstīsi viņam par šādu notikumu!

— Nezinu, — ar pūlēm atbildēja Tirejs. — Runājiet, ko gribat. Es neko neteikšu Futrozam, tad labāk nomirstu. Nelieciet man sacīt jums vēl kaut ko, jums pašam būs sliktāk.

— Tad, lūk, kā . . . — novilka Franks. — Vai tu tiešām nesaproti, ka šo laimīgo gadījumu liktenis tev sūtījis tikai manis dēļ?

— Jūs dzirdējāt manu atbildi. Nekas nelīdzēs.

Gemass nicīgi noskatījās Tirejā un pavicināja krūzi. Kalpone atkal pielēja visas krūzes, un Franks izdzēra savu vienā paņēmienā, turot osu no niknuma drebošā rokā.

— Nu labi, — viņš paziņoja, ūsas sūkādams. — Tādā gadījumā es pats iešu pie Futroza.

— Labi, ka jūs man to pateicāt, — cieti nosacīja Tirejs, un viņa asaru pilnās acis atbildēja tēva piemiegtajam, pētījošajam skatienam tik izmisīgā izaicinājumā, ka Franks sabāza rokas kabatās un, atgāzies krēslā, bezrūpīgi sacīja:

— Nu izraudies pa īstam, jūtīgais idiot.

— Ja jūs iesiet pie Futroza, — turpināja Tirejs, — es aizsteigšos jums priekšā. Es teikšu, lai jūs nepieņem. Es pastāstīšu par sastapšanos Mēnesnīcas bulvārī un par to, kas jūs tagad esat.

Iestājās klusums. Gemass smīnēdams iztriepa ar pirkstu uz galda izlijušo vīna peļķi, bet Franks Davenants domīgi piebāza pīpi, brīžiem pēkšņi paskatīdamies uz dēlu, kas savukārt skatījās uz viņu tā, kā skatās uz nokritušu un saplīsušu priekšmetu.

— Kas tad esmu «es» un vēl «tagad»? — ironiski jautāja Franks.

— Acīm redzot jūs esat noziedznieks, — nedomādams atbildēja Tirejs. — Nekļūdīšos, teikdams, ka jūs esat sēdējis cietumā. Esmu visu sapratis.

— Aizrunājāmies! — teica Gemass.

Franks lēni pacēla uzacis; sāpīgs un viltīgs smīns sašķieba viņa pārvērsto seju.

— Tiri, esmu vainīgs, — viņš noteica svinīgā balsī. — Es neiedomājos, kāda starpība mūsu dzīves pieredzē. Dievs ar tevi. No rīta es iegriezīšos pie tevis ...

— Nenāciet pie manis. Kādā citā vietā.

— Ak tā? Labi . . . Kaut arī. . . Tad atnāc uz šejieni.

— Cikos?

— Atnāc no rīta ap desmitiem.

— Norunāts. Es atnākšu.

— Labi, dēliņ. Parunāsimies pamatīgāk; uzzināsi, kā esmu dzīvojis es... kā tu... Ļausimies atmiņām. Tu jau ej? Nu, bet mēs vēl pasēdēsim, divas vecas kalošas . . . Ile-he!

Tirejs samaksāja kalponei un pamājis devās uz ostu, lai staigātu tur līdz pilnīgam pārgurumam, — iet mājās gulēt viņš nespēja. Vēl vairāk — likās, ka viņš nekad vairs nevarēs gulēt.

Bezmērķīgi mezdams līkumus ap aizdomīgajām šķērsielām vai sēdēdams uz skvēru akmens kāpnēm, Davenants skumji gaidīja rītu, lai dotos pie Galerana un viņam visu izstāstītu. Viņš ticēja, ka Galerans viņu paglābs. Franka draudi bija satriekuši Tireju. Futrozu ģimenes attieksme pret viņu neizbē gaini kļūtu piesardzīga un neuzticīga. Tirejs labi izprata atšķirību starp karsto līdzjūtību pret viņu pašu un uzspiesto nepieciešamību viņa dēļ rūpēties par izlaidīgu klaidoni, kas izmanto savu dēlu par ienākumu avotu. Pietiktu Futrozam uz zināt par Franka Davenanta esamību, lai Tirejs vairs neuzdrošinātos rādīties viņiem acīs. Viņam vajadzēja slēpt, slēpt un vēlreiz slēpt tēva atgriešanos, un viņš nolēma no rīta lūgt Franku — mātes piemiņas vārdā, — pazemoties un lūgt, ja vajadzīgs, uz ceļiem metoties, lai tēvs atsakās no savas iedomas. Ar Galerana palīdzību Tirejs cerēja dabūt mazliet naudas un pierunāt tēvu, lai tas ar kuģi vai vilcienu aizbrauktu uz kādu citu pilsētu.

Tādās pārdomās, ko reizēm pārrāva pulksteņu skumjie zvani, pagāja drausmīgā nakts, un, kad atausa rīts, Davenants steidzās pie Galerana, bet tur uzzināja, ka Galerans visu nakti nav bijis mājās. Pirmo reizi Tireja priekšā visā savā rūgtumā nostājās patiesība, cik nošķirta ir katra cilvēka dzīve, katram pašam ir savas intereses, un nebūt nav uzlikts par pienākumu domāt, cik kaislīgi meklē pie tās glābiņu cits cilvēks. Apjukumā — jo tikai tagad viņš aptvēra, cik vientuļš ir savās bēdās, — Davenants metās meklēt Galeranu pa ielām, vēl arvien cerēdams, ka ieraudzīs viņa stalto augumu citu — līdzīgu pūlī. Noguris skatīties uz visām pusēm, Davenants beidzot pār nāca mājās, un viņu ielaida samiegojusies kalpone, neapmierināta ar agro zvanu. Viņš iegāja savā istabā ar tādu sajūtu, it kā nebūtu tur bijis vairākus gadus. Tukša vīna pudele un ieskābuša vīna iekrāsotais glāzes dibens trūdaini smakoja. Te bija sēdējis tēvs, te Davenants lēja viņam vīnu. Aizvilcis loga aizkarus, tāpēc ka saules žilbinošie stari mānīgi spīdēja, nedodot ne mierinājuma, ne siltuma, izmocītais Davenants atgūlās un gandrīz tūlīt aizmiga. Kad pienāca laiks, kalpone ienesa kafiju un uzmodināja guļošo, viņš noteica: «Labi,» — un atkal aizmiga tikpat cieši, nepaspējis apjēgt savu mirklīgo pamošanos. Sapņos visu laiku rādījās tēvs un runāja par drūmām lietām. Beidzot Davenants pamodās. Uzlēcis kājās, viņš centās izprast sava nemiera iemeslu, bet nevarēja uzreiz atcerēties, kas vakar noticis. Kafija sen jau bija atdzisusi. Ieskatījies pulkstenī, Tirejs apķērās, jo tuvojās pusdienas laiks.

Mocīdamies šausmās, ka tēvs, noguris gaidīt viņu «Snuķī», varētu ierasties šeit un varbūt nevis viens, bet ar Gemasu, Tirejs steidzīgi aizpogāja svārkus. Cepuri paķēris, pats nezinādams, ko meklē viņa izklaidīgais skatiens, Tirejs domās atkārtoja:

— Tikai iziet pa durvīm . . . Tūlīt, tūlīt atskanēs zvans.

Tiešām atskanēja zvans, un Tirejs sadzirdēja to tanī brīdī,

kad vēra savas istabas durvis. Stingdams viņš lēni noņēma cepuri un atkāpās pie galda, jau zinot, ka atnācis Franks Dave nants. Viņš dzirdēja tēva pieglaimīgo pateikšanos vecajai Gu-bermanei, kas švīkstināja priekšnamā čības un izplūda melīgās nopūtās. Tad Tirejs, negaidīdams klauvējienu, atvēra durvis, un Franks pašapzinīgi ienāca istabā ar nevērīgu dzērāja žestu, it kā aicinādams pasauli pavērties viņa labā garastāvokļa priekšā.

No pirmā acu uzmetiena Tirejs pamanīja, ka tēvs ir pilns kā mārks un droši vien nav gulējis. Kaut arī viņš bija noskuvies un nomazgājies, viņa vecīgā, sarkani dzīslotā seja, tāpat kā agrāk, nemodināja ne mazāko uzticību.

— Es gaidīju, — teica Franks, ar abām rokām saņemdams dēla plaukstu un paplikšķinādams to. — Tu laikam aizgulējies? Tu patiesām izskaties miegains. Nu tad kā, Tiri? Tu ļoti sadusmojies vakar?

— Jā, es aizgulējos, bet . . .

— Bet ko lai dara, ka uzradies tas vecais nelietderis tēvs?! Ila-ha! Mēs ar Gemasu vakar krietni iedzērām. Zini, tu viņam

iepatikies. Tas ir cilvēks ar galvu. Gemass teica: «Es saprotu jūsu dēlu, bet viņš lido un lidos kā tauriņš uz uguni, kamēr apdedzinās spārnus.» Un, — varu piebilst es pats, — kamēr, locīdamies aiz sāpēm un izlaizdams garu, nolādēs visus šīs pasaules mānīgos uguņus.

Tirejs ielēja sev glāzi aukstas kafijas un vienā paņēmienā izdzēra bez cukura rūgto dziru, lai kaut cik izkliedētu nomākto garastāvokli.

— Dzersiet aukstu kafiju? — vaicāja Tirejs. — Vīna man nav. •

— Kafiju? Diezin . .. Kaut arī . . . Pēc tam es iedzeršu vīnu. Es jau paēdu, Tiri. Nu, lūk, es piesēdīšos. Paklausies, Tiri, tu esi jau gandrīz pieaudzis cilvēks, un es gribētu pieskarties — iegaumē, tikai pieskarties — tik neveiksmīgi paceltajam jautājumam par Futrozu un viņa jaukajiem bērniņiem. Kaut arī... ne par to ir runa ... Tomēr . . . Zini, man ir jāizsakās.

— Jā, jums ir jāizsakās, — rūgti noteica Tirejs. — Ticiet man, es uzklausīšu jūs ļoti uzmanīgi.

— Лк tā? Brīnišķīgi. — Franks sameklēja tabaku. — Tādā gadījumā uzsmēķēsim veco, labo pīpi, kā klājas dzīves gudrajiem. Jā, Tiri, es esmu apguvis dzīves gudrību. Jā, pagātne, labā, nesaprātīgā Kornēlija, cerības izvirzīties, kļūt bagātam — tas viss man palicis atmiņā kā tāda mīļa, gandrīz nereāla tink-šķināšana. Ir divi veidi, kā kļūt laimīgam: pacelšanās un krišana. Ceļš uz augstumiem ir grūts un nogurdinošs. Te jāatdod puse dzīves cīņai ar konkurentiem, vajag melot, glaimot, izlikties, kombinēt un paciesties, bet, kad tu esi atalgots par to, tava galva ir jau sirma un ārsti nāk pie tevis saņemt renti par to, ka tu esi caur un cauri slims; lūk, tad tu beidzot jūti, ko tev maksājis augstais stāvoklis un, protams, nauda. Jā, un kā vārdā tu esi sevi sabeidzis? Sava paša nama, sieviešu un izpriecu dēļ. Vēl tu vari sevi mierināt ar to, ka citi muļķi, kas arī rāpjas uz augšu, sirsnīgi daudzinās tavu vārdu, līdz pielīdīs nosēsties tev blakus vai pat augstāk. Tad viņi spļaus tev uz galvas. Tu saproti, par ko es runāju?

— Es saprotu. Jūs esat neveiksminieks.

— Neveiksminieks, Tiri? Skaties, kā tu to pagriezi . . . Tu maldies. Māris slēdziens ir savādāks. Jā, no vulgāra viedokļa esmu neveiksminieks, bet ne par to ir runa. Kāds ceļš ir vieglākais uz dzīves baudām un priekiem? Rāpties augšā vai krist

zemē? Tad zini, ka apakšā viss ir tāds pats kā augšā: tādas pašas sievietes, tāds pats vīns, tādas pašas kārtis, tādi paši ceļojumi. Un tam nevajag nekādu velnišķīgu pūliņu. Ir tikai jāsaprot, ka tā sauktais kauns, sirdsapziņa un ļaužu nicināšana ir rupji putnu biedēkļi, kas izlikti visdažādāko «augstumu» sakņu dārzos, lai baidītu tos, kas, līdzīgi man, izpratuši spēles noslēpumus. Vai tu esi ostījis sirdsapziņu? Turējis rokās kaunu? Ēdis nicināšanu? Tie ir tikai vārdi, Tiri, ko izgrūž rīkle un mēle. Un vārdi ir tikai neliels gaisa satricinājums. Krišanā ir saldums, mans draugs, un šo saldumu vajag izbaudīt, lai saprastu. Visdziļākais kritiens un lielākie augstumi ir tikai vienas ķēdes gali. Klaidonis, atstumtais, — es pats esmu atstūmis visus, es ceļoju, glāstu sievietes, spēlēju kārtis un ruleti, smēķēju, dzeru vīnu, ēdu un guļu četrās sienās. Lai arī manas sievietes ir netīras un piedzērušas, vīns — lēts, spēle — uz sīknaudu, ceļojumi un braucieni norit vējā, uz kuģa klāja vai vagona jumta, — tas viss ir tāds pats kā miljonāram, tāda pati. velns lai parauj, dzīve, un, ja uz to skatās kaut vai no estētiskā viedokļa, tai nudien piemīt savs oriģināls kolorīts, kas izskaidro daža laba mākslinieka un rakstnieka sliecību uz šo zaņķu attēlošanu. Kādas tur ir jūtas, kaislības, iekāres! Izčākstējusī pieklājīgu purnu sabiedrība pat iedomāties nevar, cik dzīvas ir šīs jūtas, cik daudz tajās «augstienēm» neapjaustu stīgu! Paklausies, Tiri, nāc pie mums! Nospļaujies uz saviem labdariem! Tava loma ir pazemojoša: tu viņiem esi koka sprungulis, ko drāž aiz garlaicības un ko aizsviež pār plecu, kad tas apnicis.

Piedzērušā Franka balss skanēja kā uzmācīgi murgi, bet viņš pats, sen neteicis tik garas runas, domāja, ka viņa uzņemtais tonis ir pietiekami pārliecinošs, lai iedarbotos uz Tireju, kas pēc viņa saprašanas nekad nespētu nonākt pie tik spilgtām atklāsmēm. Alkohola notrulinātās Franka smadzenes bija primitīvu aprēķinu varā.

— Vai ir vērts turpināt? — viņš pētījoši vaicāja, redzēdams, ka Tirejs klusē. — Man atlicis izteikt tev praktisku priekšlikumu, dot padomu . . . Kaut arī . . . Vārdu sakot, es vēlu tev labu.

— Runājiet. Man vienalga.

— Nu tad klausies un ļauj šai domai dažas dienas nobriest. Pašlaik tev nekas nav jāizlemj, — Futrozam ir divas meitas,

abas glītas. Viena ir vēl gluži bērns, bet otra gandrīz pieaugusi. Tu, atklāti sakot, esi skaists un pievilcīgs puisis. Ja tu piebrauktu tai . . . vecākajai ... Saproti? Saproti, kādas perspektīvas? Ja tu ar viņu ielaistos slepenā sakarā, viņa izspiestu tēvam tik daudz naudas, cik tev ne sapnī nav rādījies ... Tu zini, kā to dara? Gribi, es tevi iemācīšu?

Drošs paliek drošs, Franks bija sagatavojies tam, kas varēja sekot šādam jautājumam. Tirejs piecēlās, pastiepa tēvam viņa cepuri un klusi teica:

— Ejiet prom un nekad vairs nenāciet pie manis! Ja jūs nebūtu mans tēvs, es nogalinātu jūs bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem. Vācies, vecais salašņa!

Franks duļķainām acīm paskatījās uz dēlu un bezspēcīgi nokāra galvu. Viņa kājas izšļuka uz abām pusēm, roka nokrita no galda, augums, mēģinot nolurēlies taisni, nodrebēja un saļima.

— Pavisam ču-čupā, — viņš murmināja, izlikdamies, ka pūlas piecelties. — Četras p-pudeles tukšā dū-šā . . . f-fu! . . .

— Kas ar jums notika?

G-gulēt, — teica Franks. — P-pie-dod pie-pie-dzērušam.

Noticējis, ka tēvs ir bezpalīdzīgā stāvoklī, Tirejs kļuva domīgs un smagi nopūtās. Padzīt nožēlojamo radījumu, kas sabruktu tūlīt aiz sliekšņa, viņš nespēja. Viņš kaut kā aizveda tēvu līdz kušetei un apguldīja viņu, pie kam Franks novēlās smagi kā mironis un Tirejam vēl vajadzēja pacelt viņa kājas. Domādams, ka tēvs gulēs vismaz līdz vakaram. Davenants vēlreiz devās meklēt Galeranu, bet atkal nesatika viņu. Mājās viņu sagaidīja vecā Gubermane, kas pavēstīja, ka Franks aiz gājis. Viņa piebilda:

— Vai jūs nemainītu istabu? Jums būs neērti dzīvot pie manis divatā, es jums pateikšu kādu ļoti labu adresi.

— Kā vēlaties, — vienaldzīgi atbildēja Tirejs. — Es neesmu vainīgs.

Viņš iegāja savā istabā un ieraudzīja atvērto skapi: baltais uzvalks un veļa bija pazuduši. Skapī mētājās Tireja vecie svārki, ko Franks bija atstājis dēlam tikai tāpēc, ka nebija varējis paņemt. Visu pārējo viņš bija apjozis sev apkārt, paslēpdams zem blūzes. Tāpēc kalpone neko nebija pama nījusi.

VI nodaļa

Kopš tā brīža Tirejs kļuva ārēji mierīgs, bet tāds, it kā viņam būtu iesituši pa acīm. Kādu laiku viņš visu ap sevi redzēja slikti, neskaidri. Viņš rauca pieri un mirkšķināja acis, cenzdamies pamodināt sevī kaut jel kādas asas izjūtas, bet nevarēja, viņš bija kā tukšs skapis. Apsēdies Tirejs paņēma no galda diedziņu, ko, jādomā, bija atstājis Franks. Viņš sāka tīt to ap pirkstu un raut. Tā viņš sēdēja labu laiku, atsaukdams atmiņā virkni vakar pamanīto krogu, kuros varētu tagad uziet tēvu. Davenants apņēmās to darīt, kaut ari dziļā riebumā un gandrīz bez jebkādas cerības. Aizslēdzis istabu, lai neviens neuzzinātu viņa īsto stāvokli, Davenants izgāja meklēt zagli un, rūpīgi pārmeklējis «Snuķi», kur nebija ne Gemasa, ne Franka, devās uz kādu ostas nostūri, kur atradās septiņas dzertuves. Mētādamies no vienām durvīm pie otrām, viņš beidzot ieraudzīja savu tēvu kopā ar Gemasu un trim platsejainiem klaidoņiem skrandainās platmalēs. Pie viņu galda sēdēja divas sievietes. Spilgti nokrāsotas līdz pašiem deniņiem, šīs piedzērušās fūrijas satraucās pirmās, kad ieraudzīja Tireju; uzminējušas, ka zēns ar satriekto seju ir devīgā mecenāta dēls, viņas kaut ko teica Frankam, kas tajā brīdī jautri lēja glāzēs vīnu. Franks paskatījās, drūmi nolaida plakstus, sabozās un atslēja elkoņus uz galda.

— A-ha-ha! Nu būs joki, — sacīja Gemass, ar ziņkāri gaidīdams skandālu.

Visi klusēja un nopētīja tuvojošos Tireju no galvas līdz kājām kā smieklīgu ienaidnieku, kas drīz aizies.

— Tēvs, — teica Tirejs, — es atnācu ... Man jāpasaka jums daži vārdi.

— Jau pārdots! — paziņoja Franks. — Velti bļaustīties!

— Es netaisos pacelt balsi. Paiesim nostāk parunāt.

—r Hm ... tā tev būs labāk. Apspriedīsimies.

Franks piecēlās un, izgrūstīdams savus kaimiņus un apgāzdams ķebli, devās pretim dēlam. Kaut arī viņš izturējās izņemoši, lepni uzraudams jostu un šķobīdams uzacis, viņš nespēja noslēpt savu nemieru. Runāja viņš pārspīlēti skarbi, lāgiem paceldams balsi kā lieluma mānijas pārņemts cilvēks.

Tēvs un dēls izgāja uz ielas.

— Kā jūs to varējāt? — klusi jautāja Tirejs.

— Tāpat vien, mans bērns. Kāpēc šīm mantām jābūt ta-

vām, nevis manām? Patiešām! Tu tās nopelnīji? Nopirki? Nē! Ceļš, uz kura es tevi draudzīgi aicinu, nepazīst žēlumu ne pret savām, ne pret citu mantām. Tā vajadzēja augstākajā nozīmē, pagrimuma un ciešanu nozīmē!

— Lai arī tā, — atbildēja Tirejs, — man pārāk sāpīgi par to runāt. Neejiet pie Futroza! Pat nerakstiet viņam! Dieva dēļ!

— Noteikti aiziešu, Tiri, zvēru tev pie Futroza aknām un smadzenēm. Aprēķins ir drošs. Es spekulēšu uz to, lai Futrozs justu pret mani tā saucamo «riebumu», lai viņš tevis, tāda romantiķa dēļ, dotu man simt mārciņu atkāpšanās naudas. Un viņš dos! Tad es aizbraukšu uz Sanfuego. Poketa ir riebīga.

— Vai tad jūs patiešām aizbrauksiet?

— Jā ... Un tad?

— Man, kā jums zināms, nav naudas ... Es . . . tāpat vien jautāju.

— Nu, tava «tāpat vien» vietā es rīt no rīta runāšu ar Fut-rozu. Tā būs lieliska, drūma eskīze gleznai: «Franka Dave-nanta krišanas velnišķīgās ugunis».

Viņš apklusa, izvilka mutautu, nošņaucās un augstprātīgā vēlībā paskatījās uz dēlu.

— Tēvs ... — teica jauneklis. — Kas jūs esat?

— Pateikt?

— Runājiet.

— «Pie cietuma nāk skuķis, par Spindzeli ko sauc, zem katras acs tai zilums, šaurs svārciņš ciskas žņaudz,» — lēni skandēja Franks, cieši raudzīdamies dēlam acīs.

— Saprati?

Bet Tirejs uzreiz nesaprata. Sapratis viņš atkāpās un pamāja ar galvu.

— Saprati, raudulīgais ķēms? — iebrēcās Franks. — Lasies!

Tirejs, nervozi smiedamies, pūlējās novaldīt asaras, kuru kaunējās kā sava pēdējā pazemojuma.

Franks ar izteiksmīgu žestu pārlaida roku sejai un iegāja krogā. Pakļaudamies pēkšņai, bezjēdzīgai domai, Davenants devās meklēt valkātu apģērbu veikalu. Viņš bija iecerējis pārdot savu pelēko uzvalku un vinnēt simt mārciņas, lai tēvs, dabūjis naudu, atstātu pilsētu.

Tirejs uzmeklēja veikalu, sarunāja pārdot uzvalku par divām mārciņām un, mājās atgriezies, pārģērbās vecajās drānās, bet pelēko uzvalku ietina avīzē un aiznesa uz veikalu.

Tādējādi bija pazudušas visas jaunās, skaistās lietas un viņš atkal bija apģērbts tā kā savās izejamās dienās, kafejnīcā kal pojot. No tik liesmaini aizmirdzējušās pasaku valsts viņam palika tikai cepure un veļa. Davenants paēda tavernā jērgaļu un devās uz Kaijenu — tā saucās kvartāls, kurā naktslokāli un spēļu nami balstīja cits citu. Viņš pazina šo kvartālu, bet nekad nebija iegriezies nevienā no šis spožajām durvīm baltu laternu gaismā, nekad nebija spēlējis. Ērģeļu šķērsielā bija divas tādas durvis — ar līkumotu zelta burtu izkārtnēm, kas nakti pārvērtās zibsnījošu zaļu spuldzīšu rakstā. Spēļu nams, kurā iegāja Davenants, saucās «Meža karalis». Starp paklājiem un puķēm, apgaismotiem tik spilgti, ka likās, — bija redzamas pat cerības un izmisums, kas slēpās sirdīs šiem bālajiem cilvēkiem, kuru drudžainās kustības atainojās slīpētajos spoguļos, Davenants atdeva savu cepuri šveicaram un iegāja pa augstām durvīm zālē, kur vairākas grupas drūzmējās pie spēļu galdiem.

Davenants piegāja pie kāda galda samērā brīvās malas un, nesaprazdams spēli, nezinādams vispār, kas tā par spēli, sāka skatīties, kā zelts un naudas zīmes mijās uz zaļā galda mierīgi strādājošā krupjē uzraudzībā. Krupjē reizēm ierunājās mīksti un nesaprotami, vieglas izpriecas tonī, it kā visi, kas sapulcējušies ap šo galdu, priecātos viņam līdzi. Taču no šīm viņa nevērīgajām piezīmēm spēlētāju sejas atplauka vai apdzisa, bet citi, bezpalīdzīgi atskatīdamies, asi izrāvās no spēlētāju loka un nopūzdamies slaucīja ar mutautiem valgās pieres.

— Laiks, — Davenants sev sacīja, redzēdams, cik daudz roku pastiepās mest naudu galdā. Viņš izvilka no kabatas visu, kas viņam bija palicis, un uzlika savu likmi, neko neatstādams sev. Krupjē roka, pēc kārtas skaitot likmes, pieskārās Tireja naudai. Viņš cieši paskatījās uz zēnu, pacēla uzaci un, atlasījis sudraba sīknaudu, pabīdīja to Davenantam atpakaļ, teikdams:

— Ņemiet, tā neiet.

Nokaunējies Davenants savāca sīknaudu. Kārtis nokrita, izteica savu, viņam nesaprotamo attieksmi pret viņa un citu cerībām, bet nekas nemainījās: neviens neņēma naudu, neviens nelika klāt. Atkal krupjē notirkšķināja un izmeta kārtis.

Tirejs jautāja melnīgsnējam, jaunam cilvēkam, kas stāvēja viņam blakus:

— Kāpēc tā? Kāpēc atkal spēlē?

— Nospēlēja neizšķirti, — vaicātais atbildēja un paskatījās uz Tireju. — Lūk, tagad . .. Aha! Jūs esat vinnējis.

— Vai patiešām? — brīnījās Davenants.

Jā, viņa likme bija dubultojusies, un viņš savāca to, tik neveikli steigdamies, ka monētu malas spraucās cauri pirkstiem. «Ko darīt tālāk?-» viņš domāja, nemanīdams, ka sācis runāt balsī: gan klusu, taču saprotami. Melnīgsnējais jauneklis ieinteresēti nolūkojās viņā.

— Kā spēlēt, lai ātrāk vinnētu? Es nezinu . . .

— Panāciet šurp, — nepazīstamais pēkšņi sacīja Tirejam,

es jums palīdzēšu.

Tirejs izbrīnījās, bet paklausīja. Šajā liktenīgajā vietā viņš gaidīja visādus brīnumus. Izgājis zāles vidū, nepazīstamais teica:

— Klausieties: spēlējot tā kā tagad, jūs pēc piecām minūtēm paliksiet bez graša pie dvēseles. Gribat piedalīties bankā? Es taisos ielikt desmit tūkstošus, bet jūsu naudu varu paņemt spēlei, un jūs dabūsiet savu daļu. Ja laimēsies — dažus simtus mārciņu.

Viņš runāja mierīgi, nopietni, bija lieliski ģērbies, bet Davenants svārstījās. Tajā brīdī pienāca drukns vīrs ar cigāru zobos un, uzzinājis no melnīgsnējā cilvēka, par ko ir runa, nevērīgi novilka:

— Ei, Gordon! Gribat ņemt jaunekli savā aizbildnībā? Nu ko, jūsu darīšana ... Atkal padarīsiet iesācēju bagātu .. . Iesaku padoties Gordona gribai, — resnītis teica Tirejam, — Gordons ir tik bagāts, ka spēlē kā lauva, un viņam velnišķi veicas. Nepalaidiet garām izdevību. Gordonam ir vājība uz iesācējiem. Labsirdīgs kā veca aukle.

Smiedamies no uzbudinājuma un cerībām, jauneklis pastiepa savu naudu Gordonam. Tas, uzsitis Davenanlam pa plecu, ieteica viņam pagaidīt spēles rezultātus kādā no viesistabām, kuru visai laipni norādīja. Tirejs iegāja, nosēdās atzveltnī un sāka gaidīt. Šajā istabā ar nolaistiem aizkariem nesēdēja neviens, tikai viņš, bet laiku pa laikam ienāca divi vai trīs cilvēki, apspriežot savas izredzes, iekaisdami strīdā vai par kaut ko izprašņādami viens otru. Ienācēji reti piesēdās — spēles mokas drīz atkal dzina viņus zālēs, augsto durvju gaismā, aiz kurām staru cauraustā dūmakā steidzīgi traucās no galda pie galda ļaudis ar iedvesmotām vai piesardzīgām sejām. Davenants ieraudzīja divas sievietes. Viņas apsēdās viesistabā un sāka raudāt, mierinādamas viena otru. Šis pavecās, resnās sievietes pačukstējās, tad apņēmīgi noslaucīja acis, nopūderējās un, novilkušas no pirkstiem gredzenus, smagi nopūzdamās, aizgāja. Ieskrēja jauns cilvēks ar sārtu seju un greizu kaklasaiti. Viņš nostājās istabas vidū, iztaustīja vestes kabatas, iesvilpās, apgriezās uz papēžiem un nozuda. Ienāca trīs plecīgi vīri ar masīvām sejām. Rokas bikšu kabatās sabāzuši, viņi ilgi staigāja pa viesistabu, skaļā aizrautībā runādami un smiedamies; šie ļaudis atcerējās spēli. Viņi bija vinnējuši un taisījās braukt uz restorānu.

Davenantam neviens nepievērsa uzmanību. Viņš sēdēja, salicis vienu kāju pāri otrai, un skatījās uz zāles durvīm, lai tūlīt pamanītu Gordona parādīšanos un pēc viņa sejas uzminētu rezultātus. Beidzot viņš nogura sēdēt, nogura mainīt kājas un domāt. Pulkstenis uz kamīna bija nositis jau divas reizes: kad sita astoņi, Davenants nolēma uzmeklēt vareno spēlmani. Mazliet uztraukdamies, bet ne tādā mērā, lai par nenozīmīgās summas piesavināšanos turētu aizdomās cilvēku, kas spēlē uz desmitiem tūkstošu, Davenants apstaigāja visas grupas zālē, ielūkojās katrā sejā, taču Gordona tur nebija. Jauneklis devās otrā zālē un ieraudzīja tur resno vīru, kas bija sarunājies ar Gordonu. Resnītis stāvēja nomaļus no spēlētājiem un šķirstīja savu kabatas portfeli. Ieraudzījis Davenantu, viņš sakustējās, lai aizietu, bet Davenants jau uzsmaidīja viņam.

— Ak jā! — teica resnītis. — Nu kā tad ir? Gordons jau padarījis jūs par bagātnieku?

— Es viņu meklēju, — atbildēja Davenants, — es biju visur, pie visiem galdiem. Jūs viņu redzējāt?

— Pagaidiet brītiņu, — sacīja resnais, — viņš droši vien met banku. Es viņu tūlīt atvedīšu.

Viņš steigšus aizgāja, bet Davenants palika stāvot un stāvēja tā, līdz ausī neiekliedzās nojauta: «Tie ir blēži!» Ieraudzījis kalpotāju, Davenants pastāstīja viņam par Gordonu un lūdza norādīt, kur sēž melnīgsnējais, jaunais cilvēks.

Pie viņiem pienāca otrs kalpotājs.

— Tas noteikti ir Gūtmanis-Cirpējs, — viņš teica, izzinājis no Davenanta zagļa ārieni. — Atkal tas pats gadījums! Kas viņu ielaidis? Bija pavēle nelaist iekšā ne Gūlmani, ne Pus-Svilpi.

Pirmais kalpotājs ieplēta rokas.

— Velns viņu zina, — tas teica. — Es tikko nomainīju Venturu. Gribat iegriezties direkcijā?

— Kāpēc? — jautāja Davenants, aptvēris notikušo, bet vēl cenzdamies sevi apmānīt. — Vai tad Gordons ir tur?

— Jūs esat apzagts, — sacīja otrs kalpotājs, — bet jūs varat iesniegt sūdzību.

— Nē, nav vērts.

— Vispār jau patiešām nav vērts. Tāpat jūsu nauda ir pagalam.

— Jā, tagad es redzu.

Davenants pagriezās un izgāja no kluba. Viņš nesteidzīgi gāja mājās — vienaldzīgs pret to, ko nodomās par viņu saimniece, kas, durvis atverot, ieraudzīs viņa veco uzvalku, izvārgušo seju un, protams, jau būs izokšķerējusi tukšo skapi.

— Rīt es pārvākšos, — Tirejs ienākdams teica vecenei.

— Lūdzu, — zobgalīgi atbildēja Gubermane, — jums būs labāk, ticiet man, šī istaba jums ir par lielu un, jādomā, arī par dārgu.

— Labi. Bet jūs atdosiet man naudu. Es nodzīvoju tikai nedēļu.

— Kas man maksājis, tam arī atdošu. Bet ir vēl jautājums, ko darīt ar manu vīru. Kārlis ir pavisam slims no jūsu radiem. Viņš baidās, ka mūs aplaupīs. Tiesa var vēl atzīt, ka jums jāapmaksā ārstēšanās un dakteri.

Davenants neatbildēja. Viņš iegāja istabā un, gaismu ne-uzdedzis, apgūlās. Viņa domas bija līdzīgas sasāpējušiem augoņiem. Daži priekšstati sagādāja viņam tādas ciešanas, ka viņš trūkās augšā, vaicājot tumsai: «Ko tas nozīmē? Un par ko?»

Viņa aukstās pusdienas bija uz galda. Neilgi pirms rītausmas Davenants apēda atdzisušo ēdienu un atkal apgūlās. Nu sāka nākt miegs, bet mazākā domu sakustēšanās to padzina. Davenants bieži cēlās un dzēra ūdeni; beidzot viņš aizmiga un uzmodās vienpadsmitos no rīta.

Nezinādams, kas ar viņu notiks, viņš drošības labad paņēma no rakstāmgalda atvilktnes sudraba briedi un noslēpa to svārku iekšējā kabatā, tad atstāja dzīvokli un uzmeklēja aptieku, kur bija telefons-automāts.

No šejienes, gribēdams brīdināt Futrozu, Davenants pēc abonentu grāmatas izsauca viņa numuru. Kamēr stacija sa vienoja viņu ar sarkani zeltainās viesistabas iemītniekiem, Davenantam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi — atkal viņš

saskārās ar brīnišķīgo, no viņa dzīves izrauto namu. Sadzirdējis kādu balsi atbildam, Davenants ar visu augumu tiecās pie aparāta un sāka smaidīt, bet ar viņu runāja Urānija Tālberga.

Viņa neļāva Davenantam neko pateikt. Uzzinājusi, kas ar viņu runā, guvernante sacīja:

— Kāda mežonība no jūsu puses! Kāpēc jūs atsūtījāt šo cilvēku? Viņš teica, ka ir jūsu tēvs un ka jūs esat viņu sūtījis. Kas viņš ir?

— Es nevienu neesmu sūtījis, — atbildēja Davenants, nobālēdams aiz kauna. — Dieva dēļ ... Es gribu paskaidrot . . . Gribu pateikt jums visiem ... Futroza kungs ...

— Futroza kungs ar meitenēm šorīt astoņos aizbrauca ar vilcienu uz Lisu. Viņi atgriezīsies pēc trim dienām.

— Aizbraukuši?

— Jā. Uz Klaveringa un Merānes izrādēm. Uz redzēšanos.

Telefons klusēja. Davenants izgāja no aptiekas. Uz tās durvīm karājās afiša, tagad viņš to ieraudzīja. Tā bija viņam vajadzīga; viņš izlasīja afišu no viena gala līdz otram, bet pēc tam devās pie Galerana. Tas bija viņa pēdējais mēģinājums atrast aizstāvi.

Ml nodaļa

Afišas par slaveno aktieru Leona Klaveringa un Leonkal-las Merānes viesizrādēm Lisā bija izlīmētas pa visu pilsētu. Viesizrāžu panākumi pilsētas turīgo ļaužu aprindās bija nodrošināti vēl jo vairāk tāpēc, ka Poketas teātri vēl tikai beidza būvēt. Izsludinātās trīs viesizrādes — «Kīns», «Hugenoti» un «Sapnis vasaras naktī» — sekoja viena otrai 3., 4. un 5. augustā. Davenantam vajadzēja nokļūt Lisā jau šīs vai vismaz nākošās dienas vakarā. Pirmajā gadījumā viņam vajadzētu traukties automobilī, kura viņam nebija, otrajā — sēsties rīta vilcienā. Tikai nākamajā rītā gāja vilciens uz Lisu, bet naudas biļetei viņam nebija. Neredzēdams citas izejas, viņš atkal metās pie Galerana un uzzināja no iemītniekiem, ka Galerana vēl arvien nav mājās. — Ar viņu tas reizēm gadās, — Davenantam paskaidroja Simpsons. — Reizēm viņš nepārnāk pat veselu nedēļu, tāpēc, ja jums ļoti nepieciešams viņu uzmeklēt, ejiet uz Kišlota restorāniņu Putekļu ielā, tur Galerans iegriežas un tur viņu pazīst. — Nenoklausījies līdz

galam, Davenants atstāja Simpsonu tik steidzīgi, ka tas nepaguva aizņemties no viņa sīknaudu. Davenants ar rūgtumu domāja par Kišlotu, pie kura viņš pat nāves draudos nespētu iet aplaupīts un atstumts. Un tomēr neredzēties pēdējo reizi ar ļaudīm, kas bija darījuši viņam tik daudz laba, Davenants arī nevarēja. Doma sastapt viņus pie teātra, iztēlojoties viņu pārsteigumu, kas pasacīs viņiem visu par viņa uzticību un pieķeršanos, saviļņos un liks varbūt par mūžīgas, karstas draudzības zīmi cieši paspiest viņam roku, — šī doma pieņēma slimīgus apmērus; ārpus tā nekas neeksistēja, un, ja viņu tagad ieslēgtu un sasietu, viņš neizbēgami un bīstami saslimtu. Tas bija bojā ejošas dvēseles kliedziens, pēdējā glābiņa cerība, pēc kuras, ja tā nepiepildās, iestājas par nāvi ļaunāka samierināšanās.

«Lūk, viņi atgriezīsies,» prātoja Davenants. «Kad mans zemiskais tēvs ieradīsies pie viņiem, viss kļūs skaidrs. Bet būs jau par vēlu. Viņi sapratīs, kāpēc es nerādos un aizeju pavisam, lai viņiem par mani nerastos ne mazākās šaubas. Kāds biju, tāds arī aizgāju.»

No paša rīta Davenants nebija iegriezies mājās, nedz arī ēdis; pavisam negribēdams ēst, viņš tomēr nopirka maizi, lai nezaudētu spēkus, bet ēst viņš nevarēja; ietinis maizi avīzē, viņš izgāja uz šosejas, pa kuru vajadzēja noiet simt septiņdesmit jūdžu. Viņu nepārsteidza ne attālums, ne acīm redzamā neiespējamība laikā noiet tik milzīgu gabalu. Viņš zināja, ka viņam jābūt pie teātra Lisā ne vēlāk par astoņiem 5. augusta vakarā. Kā izmanās braukt vagonā bez biļetes, viņam nebija ne jausmas. Katrā ziņā tāds uzdevums viņam nebija pa spēkam. Viņš nogāja vairākas jūdzes, vēl arvien nesot padusē neaizskarto maizi. Reizēm, pamanījis kādu tuvojošos automobili, Davenants apstājās un pacēla roku. Ieskatījies šoferis nospļāvās vai nicīgi sašķieba seju; garāmbraucēji neizpratnē atskatījās uz bālo gājēju un reizēm zobgalīgi pamāja ar roku, domājot, ka viņš ir piedzēries; un tiešām pēc viņa izskata nekādi nevarēja uzminēt, ko grib teikt šis dīvainais jauneklis ar plati ieplestajām acīm. Stundas laikā viņa apziņā aizzibēja astoņi automobiļi. Cietis neveiksmi ar vienu, viņš klusējot cēla roku pretim otram, trešajam un tā tālāk, lāgiem murminādams: «Apstājieties. Lūdzu, pavediet mani.» Pie vārda «lūdzu» mašīnas putekļi jau kūpēja tik tālu, it kā tā nemaz nebūtu traukusi garām.

Saule norietēja, un kādu laiku ceļi bija tukši. Sadzirdējis kārtējo rūkoņu aizmugurē, kas vēstīja par glābjošo ātrumu, Davenants, īsti neapzinādamies, ko dara, un riskēdams ar to., ka var tikt sakropļots vai nogalināts, nostājās ceļa vidū ar seju pret automašīnu un pacēla roku. Viņš nenodrebēja un ne-atvirzījās ne soli, kad mašīna apstājās pret viņa krūtīm. Viņš nedzirdēja apstulbušā šofera rupjo lamāšanos un piegāja pie mašīnas durtiņām, skatoties tieši sejās trim iereibušiem vīriešiem, kas blenza atplestām mutēm. Viņu jautājumus un brēcienus Davenants dzirdēja, bet nesaprata.

— Es lūdzu tikai vienu, — viņš teica resnam vīram brezenta mēteli un ādas naģenē. — Jūsu mātes, līgavas, sievas vai bērnu vārdā ņemiet mani līdzi uz Lisu. Ja jūs to nedarīsiet, es nomiršu. Man jābūt rit astoņos tur, kurp jūs braucat, — Lisā. Bez tā es nevaru dzīvot.

Viņš runāja klusi, aizelsdamies un tik skaidri izteica savu stāvokli, ka pasažieri neziņā saskatījās.

— Ar puisi kaut kas noticis, — sacīja kalsens cilvēks ar apvītušu seju. — Viņš dreb pie visām miesām. Ko tev vajag Lisā, jaunekli?

— Kā tu zini, kurp mēs braucam? — jautāja trešais, meln-ūsains sārtvaidzis, automašīnas īpašnieks.

— Vai tad jūs nebraucat uz Lisu?

— Jā, mēs braucam uz Lisu! — brēca resnais. — Bet pēc mūsu pakavu klaudzoņas to nevar pateikt. Evans, ņem viņu! Kas tev tur padusē? Bumba?

— Tā ir maize.

— Bet kāpēc tu nebrauci ar vilcienu? — vaicāja ūsainis.

Davenants klusēja.

— Es nevarēju sadabūt naudu, — viņš paskaidroja, sapratis beidzot jautājuma jēgu.

— Lai sēstas pie Valtera, — nolēma mašīnas īpašnieks, Davenantam par laimi atcerējies savas agrās jaunības gaitas. — Sēsties pie šofera, puisi.

Davenants tā nopriecājās, ka, sajūsmā smiedamies, saķēra ūsainā vira elkoni un paspieda to. Apsēdies pie Valtera, viņš turpināja smieties. Ar asu kustību iedarbinājis mašīnu, šoferis ļāva tai slīdēt pa krēslainajiem pakalniem un teica Davenantam:

— Tev nāk smiekli?! Atradis, ko priecāties! Āzis tāds! No-

stājies uz ceļa kā āzis! Žēl, ka es tevi nesabraucu par tādu nekaunību. Še, iedzer, āža ģīmi!

Šoferis pastiepa viņam pudeli, ko saimnieks bija pabāzis no aizmugures. Davenants, vēl arvien drebēdams aiz noguruma un izmisīgā sasprindzinājuma, ko bija nomainījusi jaunās, dārgās mašīnas ātruma nomierinošā izjūta, iedzēra dažus malkus. Viņam padeva gabalu vistas, sieru un apelsīnu. Viņš to visu apēda, tad, sadzirdējis aizmugurē kaut ko kliedzam, apgriezās. Kalsnējais brēca: «Kāpēc tu tā steidzies uz Lisu?» — un, nesadzirdējis viņa nesakarīgo atbildi: «Es nevaru, es nespēšu jums izskaidrot... ticiet man ...» — pielaidīgi pamāja ar roku, pievērsdamies atkal pudelei, kas staigāja no viena pie otra.

Šoferis vairs nerunāja ar Davenantu, par ko Davenants priecājās, jo gribēja netraucēti nodoties rūgtajai baudai — traukties pretim savas neilgās, skaistās pagātnes pēdējam momentam.

Riets izdzisa, bet krēslā vēl bija redzami šosejas akmeņi un kalnu nogāzes ar vēja šūpotu zāli. Viņš tagad domās gāja pa šoseju un svētlaimīgi vēroja iztēlojamo soļu posmus, kas strāvoja nopakaļ ūdenskrituma ātrumā. Sēdot līganajā automašīnā, viņš vairākkārt apdzina pats sevi, ejošu pa ceļmalu tik lēni salīdzinājumā ar brauciena straujo gaitu, ka varēja likties pavisam nekustīgs. Bet drīz viņš nogura arī domāt un salīdzināt, viņš atcerējās tikai to, ka jau rīt būs Lisā, un aizrautīgi ļāvās šai pārliecībai.

Viņu uzņēmušie ļaudis bija Poketas dzirnavnieki, kas brauca uz karaspēka pasūtījumu izsoli. Apžēlojušies par Davenantu, viņi pabaroja puisi un drīz aprada ar viņa klātbūtni, atgriezdamies pie savas komerciālās sazvērestības pret citiem uzņēmējiem.

Lieliskā, asfaltētā šoseja starp Poketu un Lisu deva iespēju braukt ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā. īsi pirms divpadsmitiem, izbraukusi cauri Viltonai, Krenē, Blekai, Laverazai, Rulpostai un Dakarai, automašīna apstājās Zearnā, rūdas pilsētiņā, kur tik vien bija kā trīs ielas un desmit krogi.

— Tā ir Lisa? — ieraudzījis ugunis, jautāja Valteram Davenants.

— Lisa? Pats tu esi Lisa, — atbildēja Valters, gurdi piegriezdams mašīnu pie spoži apgaismotas vienstāva viesnīcas. — No šejienes vēl piecdesmit jūdžu.

Gandrīz četras stundas Davenants bija sēdējis ar uzsistu apkakli, pieturēdams cepuri ar sastingušiem pirkstiem. Viņš bija nosalis, locekļi notirpuši, taču pietura viņu neiepriecēja, bet modināja satraukumu. Viņš sāka bīties, ka automobilis aizkavēsies. Dzirnavniekus sauca: mašīnas īpašnieku — Evanss. resno — Leiks un kalsnējo — Bergancs. Viņi ievilka Dave-nantu sev līdzi viesnīcā, kur bija daudz ļaužu un spožā gaisma tā piepīpota, ka dūmi locījās smagām, viļņainām grīstēm. Daļēji priecādamies par siltumu, Davenants iegāja telpā, turēdamies aiz Berganca, kam jautāja:

— Varbūt jūs nebrauksiet tālāk?

— Ko? — nobrēca Bergancs un, apturējis Evansu, norādīja viņam uz garu galdu pie virtuves durvīm. — Kur tad citur? — viņš teica. — Tepat vien apsēdīsimies.

Davenants neuzdrīkstējās pārvaicāt, bet Bergancs, atcerējies viņa jautājumu, sacīja:

— Ir taču jāatpūšas, jocīgais cilvēk. Mēs gribam paēst vakariņas. Tu pavisam nevari paciesties? O! — viņš iesaucās, blenzdams uz atbraucēju grupai pienākušo milzīgo, sarkanse-jaino vīru. Viņa galva bija iesprausta tauku kārtas un audekla aplocē. — Es it kā paredzēju. Pats Tromps.

Trompa sarkanās acis spīdēja labsajūtā.

— Es izbraucu jums pretim, — viņš sacīja sarokodamies.

Jums, Evans, pa degunu un Leikam arī — izsole nenotiks.

— Kas par niekiem?!

— Iesim, visu uzzināsiet. Tagad ... Kā sauc šito ziem-cietīti? Viņš brauc jums līdzi? Kas viņš tāds ir?

— Tā ... lūdza pavest, — negribīgi paskaidroja Leiks, steigdamies apspriest izsoli. — Kaut kas traģisks . .. Nu, sēžamies ātrāk. Jā, pie šī galda.

— Ja vēlies, — Bergancs sacīja Davenantam, kas arvien bažīgāk skatījās uz nepatīkamo, milzīgo Trompu, — pasūti sev alu un apsēdies, kur gribi, mums jāaprunājas.

Četri uzņēmēji rībinājās ap galdu, un gar viņu vēja appūstajām sejām kā mušas zibēja sulaiņu rokas, nesot pudeles un šķīvjus, bet Davenants ar sažņaugtu sirdi piegāja pie bufetes. Viņš gribēja iedzert alu, lai nomierinātos. Pats samaksājis par alu, Davenants ieklausījās tirgoņu sarunā, bet apkārt bija tāds troksnis, ka viņš nekā nesaprata.

Tromps kaut ko runāja, uzbudinājumā svaidīdams dakšiņu; šķielēdams uz viņu, Leiks gremoja sviestmaizi; Evanss,

acis nolaidis, rauca pieri; Bergancs, apkārt skatīdamies, glaudīja ūsas. Kamēr Davenants pieveica savu krūzi, pie galda acīm redzot bija izlemts kaut kas apmierinošs un jocīgs, jo Tromps nobučoja pirkstgalus un draugi iesmējās.

Leiks atskatījās, acīm uzmeklēja Davenantu un kaut ko sacīja Evansam. Tas kļuva domīgs, bet paraustīja plecus un pamāja Davenantam.

— Klausies, — teica Evanss ļaunā nojautā sastingušajam zēnam, — mēs nebrauksim uz Lisu. Mums te ir darīšanas.

— Tā! tā! — atkārtoja Davenants, nerazdams vārdus.

— Viņš aizies kājām! — kliedza Tromps. — Vesels, jauns puisis ... Es viņa gados ne tādus vien gabalus staigāju. Ja piespiež ... Ei, tu! Dzirdi, ko tev saka?! Nemaz nemanīsi, kad būsi jau galā!

— Protams, — mašināli atteica Davenants.

— Jā, atvaino mūs, — nomurmināja Bergancs. — Gribētos tev palīdzēt, bet tā iznāca. Saproti pats.

— Es saprotu.

— Nu, lūk, tad ej ar dieva palīgu, — teica Leiks, sākdams dusmoties. — Tev palikušas piecdesmit jūdzes. Kaut kā aizkulsies.

— Jā, es iešu. — Davenants nopūtās ar visu savu plaušu spēku, lai nokratītu šī drūmā negadījuma smagumu. — Pateicos jums.

— Nav par ko, — sacīja Evanss. — Iesi? Ej. Nu tad, — viņš griezās pie Trompa, — tas ir norunāts. Ko ņemt līdzi? Vīnu, vai ?

Davenants atstāja viesnīcu un apvaicājās garāmgājējiem, kā iziet uz Lisas šoseju. Viņam norādīja virzienu, un viņš devās ceļā, pasitis sainīti padusē. Svārku apkakli viņš uzsēja ar mutautiņu, lai paglābtos no asā nakts vēja.

Davenants nedusmojās uz viņu pametušajiem dzirnavniekiem, viņš bija laimīgs jau par to, ka palikušas vairs tikai piecdesmit jūdzes — laika ziņā grūti veicams, bet tomēr iespējams attālums.

Davenanta pēdējo dienu pārdzīvojumu raksturs bija tāds, ka likās, — no svētdienas vakara pie Futroziem bija pagājis ilgs laiks. Tagad viņš devās pārgājienā no vienas dzīves otrā, no cerībām — nezināmībā, no tikšanās — uz šķiršanos. Gale-rans viņu meklēs, bet nekad neatradīs. Varbūt ar skumjām pieminēs Futrozs. Ellija un Roēna ar asarām atcerēsies viņu, kad noskaidrosies, kāpēc viņš nozudis, nekā nepaskaidrojot,

nežēlojoties, un visi sapratīs, ka viņš nav vainīgs tēva netīrajās blēdībās. Tēvs, protams, ieradīsies pie viņiem un prasīs naudu. Tad viss atklāsies.

Iekvēlojies no šīm domām — visu laiku par vienu un to pašu, tikai no dažādām pusēm, — Davenants nejuta auksto vēju. Iedams pa ielejām un pakalniem, garām dusošajām mājām, klausoties suņu rejās un savu soļu troksnī, kļuvis par šīs nakts neatņemamu sastāvdaļu, Davenants panāca stāvokli, kurā gara darbība vairs nepakļaujas gribai. Viņa domas un jūtas izraisījās patstāvīgi; viņš nespēja ne aizturēt, ne noslāpēt tās. Viņa priekšstati bija spilgti kā krāsains zīmējums uz melna papīra. Viņš atradās Futrozu viesistabā, redzot visur rakstus un ēnas, priekšmetus un mēbeļu izvietojumu tik skaidri, ka varētu nekļūdīgi uzrakstīt skaitļos atstatumu starp lietām, varēja domās pieskarties lakai un samtam. Šī viesistaba radīja viņā smeldzi ar to satraukto jūtu spēku, ar kādām viņš pats bija to piepildījis. Nav zināms, kādā redzētā un neapzinātā sakarībā karstā, sarkani zeltainā istaba bija kļuvusi par viņa vientiesīgo ilgu atspoguļojumu.

Viņš atcerējās, kā sešas rokas bija meklējušas zālē atslēgu, un, nespēdams klusējot panest dzīvās atmiņas, apstājās.

Davenants teica:

— Ardievu, rokas un atslēga. Ardievu arī tu — es pats, kāds es biju tur, — ardievu arī tu. Bija pārāk labi, lai tā paliktu ilgi, vienmēr.

Atcerēdamies, ko bija dzirdējis par tāliem gājieniem, Davenants soļoja nepiesēzdamies, lai izvairītos noguruma, kas neizbēgami uzbrūk pēc īsas atpūtas, jo tā pārtrauc ar elpu un sirds ritumu saistīto muskuļu kustību inerci. Viņš soļoja tvirti un vienmērīgi, tāluma skaitļu dzīts. Līdz rītausmai Davenants bija nogājis divdesmit četras jūdzes; nespēja rīkoties citādi bija kļuvusi par māniju. Viņa apziņa bija pārvērtusies vienā vienīgā attālumā; domāt vai just kaut ko citu viņš nespēja. Reizēm ciematos no savu māju sliekšņiem viņu uzrunāja sievietes, gribēdamas uzzināt, vai kāds nedzenas pakaļ šim zēnam ar iekaisušo seju, kas tik bezgala savādi raudzījās apkārt. Ļaudis, kas brauca ratos, rauca pieres un uzšāva zirgiem, kad Davenants no vēja un putekļiem aizkritušā balsī lūdza viņu pavest. Viņš jautāja fermerim, kas raka grāvi, vai vēl tālu līdz Lisai, un uzzināja, ka atlikušas divdesmit piecas jūdzes. Tālumā bija redzams skaidrs, zils kalns, kas slējās pāri

mākoņiem, — visaugstākā vieta apvārsni, — un fermeris teica: «Redzi to kalnu? Kad šis kalns paliks tev aiz muguras, tad skaiti vēl desmit minūtes, un Lisa būs klāt.»

Sie vārdi kaltin piekala visu Davenanta uzmanību kalnam, kas likās esam tik daudzsološi tuvu — kā jau visi kalni skaidrā laikā. Par tā draudīgo tālumu liecināja tikai meži nogāzēs, kas atgādināja zilganus tīteņus, bet Davenants to saprata tikai pēc stundas gājuma, kad tīteņi šķita kļūstam mazliet irdenāki. Kalns bija kreisajā pusē ceļam, un Davenantam tas kļuva par šīsdienas domu degpunktu. Visu laiku viņš redzēja to sev priekšā gan debesu spožajā mirdzumā, gan mākoņu ēnā, kas slīdēja pāri nogāzēm kā elpas miglojums uz gluda stikla.

Saule karsēja Davenantu. Pēc cīņas ar nakts aukstumu bezmiega un ilgā gājuma nogurdinātā sirds dzina viņu uz priekšu vienos sviedros, kas plūda kā ūdens no sūkļa, bet viņš aizelsdamies gāja, vērodams, cik lēni mainās kalna aprises. Lēni padevās šis kalns viņa ļimstošajiem, nervozajiem soļiem. Tagad viņš sāka pamanīt kalna šķietami gludajā virsmā izciļņus un iedobumus, ielejas, kas ieliecās mežā, klinšu bluķus un kraujas; tagad kalns vairs nepiederēja tālai, gleznainai pasaulei kā mākoņu dūmaka pamalē, bet izvērsās daudzveidīgu, sa līdzinājumam pieejamu formu milzenī.

Drīz Davenantam vajadzēja iet garām kalna kreisajai nogāzei, kuras pakājes birzīs slēpās reti izkaisītas baltas mājas. Šoseja pagriezās, apliecot lielu pauguru labajā pusē, tā ka starp kalnu un ceļu pavērās ieleja ar mirdzošu, šauru upes līniju; no upes kāpa garaiņi, un ielejas zaļā gultne pavērās ceļiniekam kā putna lidojumā. Klintij bija pieplacis vienkāršs, pazems namiņš ar plakanu akmeņu jumtu. Pie durvīm mazgājās sieviete, un Davenantam iegribējās dzert. Sieviete, seju slaucīdama, paskatījās, kad viņš lūdza ūdeni, un aizgāja, pieteikdama pagaidīt.

Davenants nosēdās uz pakāpieniem. Kad viņa acu priekšā parādījās ūdens krūze, viņš pieplaka tai tik kāri, ka nolējās.

— Vēl? — vaicāja sieviete, ievērojusi viņa slimīgo izskatu.

Davenants pamāja.

Izdzēris otru krūzi, viņš iztina savu putekļiem piesūcināto maizi un ar šaubām uz to paskatījās.

— Jāapēd, — viņš teica.

— Uz kurieni jūs ejat? — jautāja sieviete, parādīdamās ar degvīna pudeli.

— Uz Lisu. Vai vēl tālu? — vaicāja Davenants, nokodis mazliet maizes, bet tūlīt izņemdams to no mutes, jo nespēja ēst.

— Tālu, trīspadsmit jūdzes. Iedzeriet degvīnu.

— Degvīnu? Nezinu. Cik pulkstenis?

— Drīz būs divpadsmit. Iedzeriet degvīnu un atlaidieties nojumē. Ja jūs kādu stundu pagulēsiet, ātrāk tiksiet galā. Es jūs pamodināšu.

— Redziet, labais cilvēk, — sacīja Davenants, pūlēdamies piecelties, — ja es aizmigšu, tad ilgi nevarēšu piecelties. Es nāku no Zearnas visu nakti, bet man jāiet tālāk.

— Tad iedzeriet degvīnu. Vai jūs nesaprotat, kas ar jums notiek? Jūs esat sadedzis!

— Sadedzis?

— Nu jā, tā gadās ar zirgiem un cilvēkiem. Plaušas deg.

— Es saprotu. Bet ne tikai plaušas. Nu ko, dodiet degvīnu, es jums samaksāšu.

— Viņš ir jucis. Man maksāt! Pats nabags!

Davenants iedzēra no pudeles dažus malkus, tad atvilka

elpu un dzēra vēl, līdz deniņos sāka dunēt. Atdevis pudeli, viņš piecēlās, stingdams no sāpēm krustos, iesmējās un nosēdās.

— Marš — uz nojumi! — teica sieviete.

Viņai bija bakurētaina seja ar dzīvām acīm un laipnu smaidu.

— Nekas, — atbildēja Tirejs, valstīdamies pa zemi veltīgās pūlēs piecelties. — Tikai jāpieceļas. Man noteikti jāiet.

Viņš pieķērās pie durvīm un saslējās, drebēdams visu miesu plosošā pārgurumā, tad piecēlās, sakoda zobus un lēni devās uz priekšu.

Sieviete novaidējās un, izmisīgi purinādama galvu, nosauca pakaļ:

— Ej arī, nelaimīgais, un lai tev tur būtu labāk nekā te! Ko es varu darīt? Sirds lūst, uz viņu skatoties!

Ar varu piespiezdams sevi iet, Davenants soli pa solim juta, ka spēja kustēties atgriežas. Nepagāja ne desmit minūtes, līdz mocošais stāvoklis pārgāja, bet viņa gaita bija kļuvusi nevienmērīga.

Iestājās dienas tveicīgākās stundas, kuru putekļainajā un sviedrainajā ritējumā Davenants vairākkārt pagriezās un skatījās uz kalnu; tas atpalika no viņa tikko manāmi, pieņemot agrāko zilas, tālas pasaules izskatu, — kā mākonis pamalē.

Ceļš vairs neveda kalnup un nemeta lokus augstumos; šoseja slīdēja lejā, un pret rietu Davenants ieraudzīja tālu, namiem apbūvētu ieleju jūras krastā. Tā bija Lisa, kas kūpēja un kvēloja kā nokaitēta ogļu grēda.

Domādams, ka iet ātrāk, mērķa tuvuma uzbudināts, Davenants patiesībā vilkās ar pēdējiem spēkiem, īsti neapzinādamies notiekošo, un tik lēni, ka pēdējās divas jūdzes gāja trīs stundas.

Pilsēta lāgu lāgiem slēpās aiz pakalniem un, kad sāka jau tumst, pavērās apkārtējās augstienes nogāzē ar uguņu virkni visas pamales garumā. Kļuva dzirdama pūļa dūkoņa, no tvaikoņiem ostā skanēja baku zvani, kas sita pusastoņi, nosaucās domīgas sirēnas. Davenants piespiedās iet tik ātri, cik vien ļāva sāpes kājās un plecos. Automobiļi šāvās viņam garām kā vienā līnijā traucoši putni, bet viņš jau redzēja netālu mājas un drīz iznira šaurajās nomales ieliņās, kas oda pēc drēgnuma un sadegušiem taukiem.

Vairākas reizes garāmgājēji rādīja viņam ceļu pret teātri, bet viņš maldījās, nokļūdams gan preču noliktavu tumšajā laukumā, gan šķērsielu kāpnēs, kas veda prom no pilsētas centra. Maize saplēstajā avīzē neļāva viņam iztēloties sevi greznajā teātra zālē. Davenants nolika maizi uz stabiņa ielas malā. Beidzot divi pēdējie pagriezieni izveda viņu uz platas ielas, kur karstais vakars dzirkstīja tūkstoš ugunīs, bet ekipāžu kustība atgādināja armiju ar melnām sejām un liesmojošām acīm — traucamies cīņā pret pūli. Atmestās zirgu galvas un automobiļu muguras zibēja vienā līmenī ar jautrām sieviešu sejām; kvēloja skatlogi, bija gaiši, drausmīgi un skurbinoši. Bet šī spilgtā, dārdošā pasaule palīdzēja Davenantam viņa pēdējā cīņā ar tuvo nesamaņu.

— Kur teātris? — viņš jautāja jaunam cilvēkam, kas ziņkāri paskatījās uz viņu, teikdams:

— Jūs stāvat pretim teātrim.

Davenants ieskatījās; patiešām ielas otrā pusē bija četrstāvu nams, caur kura logiem lauzās spožo elektrisko lustru ugunsgrēks. Apakšā, galerijās, afišām aplīmētās kolonas un arkas bija pilnas cilvēku; ļaudis nāca un gāja pa stikla durvīm. Tad Davenants jautāja augstprātīgai vecenei:

— Vai ir jau astoņi?

— Bez piecām astoņi, — viņa atteica, izrauta no nicīgās

svārstīšanās — atbildēt vai neatbildēt — tikai ar to, ka Da-venants nekustējās no vietas un cieši skatījās viņai acis.

Vecā dama aptaustīja savu somu un, pārliecinājusies, ka nekas nav nolaupīts, aiztraucās ar plecu pa priekšu, bet Da-venants metās uz teātra ieeju. Viņš ieraudzīja kasi, bet kase bija slēgta. Tumšais logs lieliem burtiem vēstīja, ka biļetes izpārdotas.

Davenants nostājās vestibila vidū, traucēdams publikai virzīties uz priekšu, un skatījās apkārt, meklēdams tos, kuru dēļ bija uzņēmies šīs mocības. Milzīgās durvis uz teātra zāli bija pavērtas, tur dzirkstīja zelts, gaisma; spoži apmirdzētas sejas no brīnišķīgas un nepieejamas pasaules smējās uz aizkara fona, kas tēloja zilu lagūnu ar burām un putniem. Klusi spēlēja mūzika. Liels spogulis rādīja sašļukušu stāvu ar bālu seju un melni noputējušu muti. Tas bija Davenants, bet viņš nepazina sevi.

— Vai es drīkstu ieiet? — jautāja Davenants vecam biļešu kontrolierim, kas stāvēja pie durvīm. — Es atnācu no tālienes. Lūdzu, ielaidiet mani.

— Kā tad tā?! — atbildēja kontrolieris. — Ko jūs murmi nāt? Kur jūsu biļete?

— Kase ir slēgta, bet es tāpat atdošu naudu.

— Jūs esat jokdaris, — sacīja kalpotājs, apskatījis viņu un nobīdījis malā, lai dotu ceļu skatītāju grupai. — Ej prom, vai arī tevi izvedīs.

— Kas te notiek? — pienāca otrs kontrolieris.

— Piedzēries vai jucis, — teica pirmais, — grib iet zālē bez biļetes.

— Dieva dēļ! — lūdza Davenants. — Mani gaida. Man jātiek iekšā.

— Vilton, izvediet viņu.

— Iesim! — pavēlēja Viltons, saņemdams Tireju aiz elkoņa.

— Es nevaru aiziet.

— Nekas, mēs palīdzēsim. Nu, velcies!

Viltons izveda Tireju pa durvīm, viegli pagrūda un teica šveicaram:

— Snuk, nelaist iekšā!

Davenants izgāja uz trotuāra, nokāpa no tā, paskatījās apkārt, sadrūma un sāka ieskatīties ekipāžu virpulī pie teātra. Savā izmisumā viņš bija gandrīz pārliecināts, ka Futrozs ar

meitām jau ieņēmuši vietas. Pēkšņi vakara staru krustojumā aiz tumšām krēpēm pazibēja Roēnas un Ellijas jautrās sejas. Futrozs sēdēja ar muguru pret Davenantu.

— Sveicināti! Sveicināti! — iekliedzās Tirejs, ar sažņaugtu sirdi mezdamies cauri pūlim, starp riteņiem un ļaudīm, pakaļ aizslīdošai ekipāžai, bet nenoturējās un nokrita.

Tikko viņa acis aizvērās, viņš atkal redzēja telegrāfā vadus un tajos sēdošus putnus, atkal garām stiepās pakalnu virkne.

— Kāds kliedza! — sacīja Ellija, atskatīdamās uz kliedziena pusi. — Smejies, ja gribi, Tampiko, bet man likās, ka tā bija Davenanta balss. Viņš sauc mūs no Poketas. Tiešām kauns, ka mēs nepaņēmām viņu līdzi.

Futrozam nebija ko atbildēt. Visi trīs pameta ekipāžu un pazuda durvju gaišumā. Roēna pasmējās par māsas iedomām, un Ellija arī atzina, ka, «jādomā — samuldējusies». Un tad nāca prieki aplūkot cilu tualetes un salīdzināt tās ar saviem liegajiem tērpiem.

Davenants palika noslēgtā murgu pasaulē, no kuras ilgi netika ārā. Viņš bija Futrozu namā, un viņu bez mitas sauca gan vecākā, gan jaunākā māsa: izlabot ūdens krānu, pakārt gleznu, palasīt priekšā grāmatu, aizvērt logu vai padot krēslu. Viņš darīja to visu ar prieku, aizrautīgi, gulēdams Sarkanā Krusta slimnīcā ar smadzeņu iekaisumu.

OTRA DAĻA

I nodaļa

Ceļš no Tahenbakas uz Gertonu, slīdot lejā no kalniem divpadsmit kilometrus no Gertonas, pagriežas pie jūras asā cilpā un iznāk ielejā. Sudraba rūdas atklāšana netālu no Tahenbakas bija pārvērtusi šo draņķīgo ceļu tīri pieklājīgā šosejā. Pār ceļa cilpas izliekumu, piespiedusies krasta klints aizmugurei, stāvēja viesnīca — vienstāva ēka no netēstiem akmeņiem, ar plakanu šīfera jumtu un četrstūrainu pagalmiņu, kurā nebija vietas vairāk par trim ekipāžām. Cauri viesnīcas logiem bija redzams okeāns. Lai nokļūtu pie tā, nevajadzēja vairāk par divām minūtēm.

Šī viesnīca saucās «Sauszeme un jūra», kā to vēstīja koka izkārtne ar dzelteniem burtiem uz gaišzila pamata, kaut gan visi to dēvēja par «Stomadora viesnīcu» — pēc agrākā īpašnieka, kas bija pazudis pirms desmit gadiem, nepateicis, kurp un kāpēc, un nodevis pamesto saimniecību jaunā īpašnieka — Džemsa Gravelota rīcībā ar likumīgi sastādītu dokumentu. Tolaik Gravelotam bija tikai septiņpadsmit gadu, bet viesnīca bija koka būda ar divām istabām. Pēc diviem gadiem Grave-lots to pilnīgi pārbūvēja.

Stomadora viesnīcas nodošana jaunā īpašnieka rokās nebija noslēpums: tieši par to Gravēlots pašlaik runāja ar iz-

kārtņu gleznotāju Barketu, kas bija ceļā uz Gertonu. Barkets ar meitu Martu bija apturējuši no rīta savu zirgu pie viesnī cas un ienākuši paēst.

Saimniekam bija kalpi — viena kalpone un strādnieks. Kalpones Petronijas ziņā bija virtuve, provīzija, tīrīšana un mazgāšana. Pārējo darīja strādnieks Firss. Gravelotam bija dīvaina vecpuiša slava: bija aizdomas, ka viņš dzīvo ar svešu vārdu, un ļaudis prātoja par viņa izturēšanos un valodu, kas neatbilda krodzinieka amata būtībai. Apkārtējie iedzīvotāji vēl atcerējās vispārējo pārsteigumu, kad kļuva zināms, ka viesnīcu saņēmis vēl gluži zēns, kas sākumā strādāja viens un visu darīja pats. Viņam bija skapis ar grāmatām un violon-čells, uz kura viņš pats bija iemācījies spēlēt. Viņš neamizējās ar kalponi un nevienam nedarīja zināmu savu pilsētas braucienu jēgu. Bez tam, Gravelots neredzēti trāpīgi šāva un katru dienu vingrinājās šaušanā aiz viesnīcas, kur starp ēku un klinti bija ķlļveidīgs tukšums. Reizēm, kad lija lietus, šaušana notika istabā. Tāds viesnīcnieks modināja ziņkāri, dažkārt visai izdevīgu viņa makam. Gravelots patika sievietēm un labprāt jokojās ar viņām, bet viņas kaitināja tā domīgās aizbildniecības pieskaņa, ar kādu Gravelots izturējās pret viņu gandrīz vienmēr bērnišķo esību. Tāpēc viņš patika, bet ne tā, lai izsauktu tiešas koķetēšanas uzbrukumu.

Saruna par Stomadoru sākās no Barketa jautājuma — vai Gravelots nebrauks uz Gertonu palūkoties kāzu sezonas gaitā un izpriecās.

Viesi un Gravelots sēdēja pie viena galda. Gravelots lika padot sev brokastis uz kopējā galda.

— Tur būs dažādas sacīkstes. Starp citu, šaušanas konkurss, bet jūs, kā runā, esot pieredzējis šāvējs, — sacīja Barkets, kas pazina Gravelotu, jo vairākas reizes bija apmeties pie viņa, atgriežoties no Tahenbakas.

— Nezinu, vai braukšu. Es šauju labi, — bez melīgas pazemības piekrita Gravelots, — taču Gertonā tagad notiek cita šaušana, — uz medījumu, kas neciestu ne skrambiņas savā maigajā ādā. Pirms deviņiem gadiem es biju tur — arī pašā kāzu sezonas karstumā.

— Runā, ka jūs šo viesnīcu esot atpircis no Toma Stomadora. Tā ir patiesība?

— О nē! Viss notika ļoti savādi. Es nācu no Lisas un apmetos šeit pārnakšņot. No rīta Stomadors piedāvāja atdot

viesnīcu man, — viņš bija nolēmis to pamest un pārcelties uz Helgjū. Viesnīca nedeva viņam ienākumus — nomaļa vieta, ceļš gandrīz vienmēr tukšs, kaut arī viņš teica, ka «tas vēl nav īstais iemesls».

— Dīvains cilvēks, — piezīmēja Barkets. — Viņš ņēma no jums naudu?

— Naudas man nebija pat tik daudz, lai nopirktu Stoma-dora sivēnu. Viņš neko neņēma un neko neprasīja. «Tu esi jauns cilvēks,» teica man Stomadors, «klīsti bez darba un, ja nu tu reiz man esi gadījies, tad ņem, ja gribi, šo būdu un darbojies.» Es piekritu. Man bija viss vienalga. Skapī un pieliekamā bija palikuši šādi tādi krājumi, un bez tam — gatavas telpas, divas cūkas, septiņas vistas. Es varēju te dzīvot un strādāt pie fermeriem. Uz ienākumiem necerēju.

— Kā viņš aizgāja? — vaicāja Marta.

— Ar maisu pār plecu. Zirgu un ratus viņš jau bija pārdevis. Nu, mēs sastādījām Tahenbakā pie notāra dokumentu par viesnīcas pāriešanu manās rokās. Stomadors pats apmaksāja izdevumus un atvadīdamies teica: «Nekas man neiznāca ar «Sauszemi un jūru». Varbūt tev iznāks.»

— Manuprāt, šis Stomadors bija kāds nenormāls tips! — piezīmēja apaļvaidzīgā, sārtā Marta, skaidru un noteiktu jēdzienu cienītāja.

— Diez vai, — atbildēja Gravelots. — Varbūt viņam bija kāds sevišķs nolūks. Viņš bija vientuļš. Kas zina, par ko domā cilvēks. Uzņēma viņš mani nejēdzīgi, tas bija tā: es prasīju paēst. Stomadors stāvēja pie loga, salicis rokas uz muguras. «Dikti man vajag par tevi rūpēties,» viņš sacīja. — «Bet jūs taču esat saimnieks?» — «Nu, un kas par to?» — «Tas, ka esmu spiests griezties pie jums, tāpēc es arī to darīju un prasīju paēst. Es samaksāšu.» — «Bet kāpēc man tevi jābaro?» iebrēcās Stomadors. «Kāds sakars tam, ka esmu saimnieks, ar to, ka tu esi izsalcis?» Es biju tā pārsteigts, ka apklusu. Stomadors nomierinājās un paziņoja: «Meklē, kur gribi, ko atradīsi, to ēd.» Es nolēmu tieši iztulkot viņa vārdus un izvilku no bufetes skapja trīs pudeles vīna, sviestu, šķiņķi, aukstu rīsu ar pipariem, kāļu pīrāgu, saliku visu to uz galda un sāku klusēdams ēst, bet Stomadors indīgi skatījās. Beidzot viņš iesmējās un teica: «Tu nu gan esi stulbenis. Kas tu tāds esi?» Pēkšņi viņš sāka ļoti rūpēties par mani, vairs neko nejautā-

dams par to, kur esmu dzīvojis agrāk. Jocīgais, smagnējais cilvēks aizkustināja mani līdz asarām. Viņš uzklāja man gultu, lika nomazgāties karstā ūdeni un no rīta izrādīja savu trūcīgo saimniecību — gandrīz tukšas sienas — un nodeva viesnīcu diezgan svinīgi. Mēs pat iedzērām par godu šim notikumam. Teikdams: «Esi laimīgs!» — viņš aizgāja, un vairāk es par viņu nekā nezinu . . .

— Protams, vienkārši nejaušība, — apstiprināja Barkets.

— Nejaušība . . . Nejaušība! — atsaucās Gravelots, brīdi pārdomādams izkārtņu gleznotāja vārdus. — Nejaušību ir ļoti daudz. Cilvēks nejauši iepazīstas, nejauši pieņem lēmumus, nejauši atrod vai zaudē. Katra diena ir nejaušību pilna. Tās nemaina mūsu dzīves galveno virzienu. Bet, tikko atgadās nejaušība, kas aizskar cilvēkā galveno — vai nu instinktu, vai apzinātu stīgu, — dzīvē sākas svarīgas izmaiņas vai arī paliek dziļas pēdas, kas noteikti atgādinās savu esību pēc tam.

Marta un Barkets slikti saprata Gravelotu, domājot: «Jā, šis jaunais viesnīcnieks ir savāds cilvēks, droši vien no izglītotajiem, kas slēpj savu pagātni.»

— Pamatots spriedums, — sacīja Barkets, — bet miniet, kā mēdz teikt, piemēru no dzīves.

— Lūk, jums piemēri: cilvēks ierauga garām ejošu sievieti, par kādu viņš sapņojis visu mūžu, iepazīstas ar viņu, apprecas vai iet bojā. Izsalkušais atrod naudas maku tajā brīdī, kad nojauš, ka viņu gaida laimests, ieiet klubā un vinnē daudz naudas. Ciematā atbrauc jūrnieks. Atdzīvojas kāda sapņotāja ilgas pēc tāliem ceļojumiem. Viņam dots stimuls, un viņš aiziet klejot pa pasauli. Vai cilvēks, kas reiz domājis izdarīt pašnāvību, ierauga horizontālu zaru, paliektu ar noslēpumaina aicinājuma izteiksmi . .. Iespējams, ka nelaimīgais pakārsies, jo viņa gara acis pavērsies drausmīgā koka daiļrunīgi vilinošajam spēkam. Taču tas viss paies garām šādiem ļaudīm: bagātajam — atrastais maks, nejūtīgajam — sieviete, mājās sēdētājam — jūrnieks un cilvēkam, kas steidzas uz vilcienu, — horizontālais, cilpai piemērotais zars. Ja pirms deviņiem gadiem man būtu svarīgs, interesants mērķis, — Stomadora piedāvājums neparko nekļūtu par manu nejaušību, es atteiktos. Viņa piedāvājums sakrita ar manu bezizejas stāvokli.

— Patiešām! — iesmējās Barkets. — Kā jūs to, jāsaka .. . vareni pierādījāt.

— Pagaidi, pagaidi! — iesaucās Marta. — Lai viņš pasaka, ko domāt, ja cilvēks vinnējis loterijā. Necerēja vinnēt, bet saņēma daudz naudas, tika uz kājām, kļuva bagāts. Kā tad?

— Tā, Marta: biļetes pircējs vienmēr grib un cer vinnēt. Tā ir apzinīga piepūle, nevis nejaušība.

— Kāds tad ir jūsu secinājums? — apvaicājās Barkets. — Protiet, slēdziens?

— Lūk, kāds: viss, kas negaidīti maina mūsu dzīvi, nav nejaušība. Tas slēpjas mūsu būtībā un tikai gaida ārēju ieganstu, lai izpaustos darbībā.

— Lūk, — sacīja Marta, — es paklupu, salauzu kāju, kā tad?

— Nezinu, — Gravelots izvairījās no atbildes, lai neskartu sarežģītus, meitenei nesaprotamus jautājumus. — Starp citu, tā ir cita rakstura parādība.

— Kad nevar atbildēt, tad cita rakstura.

Visi iesmējās. Saruna pievērsās kāzu sezonai. Arī Martāi nākošajā gadā bija paredzēts kļūt par kuģa mašīnista sievu, tāpēc viņa ar labpatiku klausījās tēva un Gravelota valodās.

— Šī sezona rit visai dzīvi, — sacīja Barkets, — un es varētu nosaukt desmitiem ģimeņu, kurās svin kāzas. Šinīs dienās precas van Konets, Gertonas, Peivas un Sanfuēgo gubernatora dēls; runā, ka viņš pats, šis van Konets, pēc pāris gadiem saņems norīkojumu uz Mciklu un Saardami.

— Novēlu, lai jaunā gubernatora kundze saceltu kājās tikai konditorejas, — teica Gravelots. — Kas viņa ir?

— Viņa varētu sacelt kājās arī Amsterdamas briljantu tirgotājus, — paziņoja Barkets, lepodamies ar laimīgo sagadīšanos, ka dzīvo vienā pilsētā ar slaveno līgavu. — Konsuēlai Huarecai ir jau astoņpadsmit gadu, bet būtībā viņa, kā saka, vēl ir bērns. To liecina kaut vai šīs laulības. Jo vān Konets nodevies netīrai, izvirtīgai dzīvei. Viņa, nabadzīte, nav nekāda skaistule, bet mīļāku radībiņu jūs neatradīsiet no Poketas līdz Zurbaganai.

— Godājamais Barket, nesamaitājiet man visu dienu, stāstot, ka Konsuēla ir greiza, kupraina un runā caur degunu! Man patīk skaisti pāri.

— Es viņu redzēju, — nenocietās Marta, — viņa tiešām ir neglīta un daudz smejas.

— Lūk, tādas vienmēr ir sievietes: viņas nemīl cita citu, — piezīmēja Barkets un ņēmās paskaidrot: — Runa nav par ne-

glītumu. Es gribu teikt, ka meitene ar divsimt tūkstoš mārciņām pūrā, ja viņa nav žilbinoši daiļa, vienmēr dos iemeslu ļaunām valodām. Noteikti sacīs, ka līgavainim bijis vairāk prāta nekā mīlestības. Konsuēla Huareca ir ļoti pievilcīga, jautra un tā tālāk, bet, protams, nav apveltīta ar pilnīgi nevainojamu, antīku daiļumu. Es reiz redzēju viņu ejam pa ielu ar suni. Burvīga meitene, īsts apelsīna zieds!

Uzsmaidījis tādam sajūsmas un pedantisma juceklim, Gravelots izteica cerību, ka gubernatora dēls novērtēs savu sievu tad, kad tā staigās ar viņu un suni kopā.

— Asprātīgs secinājums, — sacīja Barkets. — Tikai šaubos, vai Georgs van Konets novērtēs šo mierinājumu vai varbūt pat grēku izpirkšanu, ko viņam sūta liktenis. Lielāku nelieti jūs nesameklēsiet no Klondaikas līdz Ugunszemei.

— Ja tā, kas gan liek meitenei mesties viņa apkampienos?

— Konsuēla viņu mīl. Ko jūs gribat? Tas izšķir visu.

Sarunas biedriem nenāca ne prātā, ka pēc brīža viņiem

būs lemts ieraudzīt Konsuēlas Huarecas līgavaini. Sājā rītā van Konets ar kompāniju atgriezās no izbrauciena uz rūdas raktuvēm. Lai izvairītos no liktenīgām baumām, tuvās laulības lika van Konetam sarīkot kārtējo orģiju pazīstama rūdas inspektora namā. Aiz loga atskanēja sirēna, un pie durvīm apstājās tumši zaļa automašīna. Barkets paskatījās pa logu. Viņa seja saviebās.

— Piesaucām nelabo! — iebrēcās Barkets. — Atbraucis van Konets, lieku galvu ķīlā! Tas ir viņš!

— Tu joko! — sacīja Marta, pārsteiguma un godbijības saviļņota.

Gravelots nesteidzās pretim atbraucējiem. Viņš mierīgi sēdēja. Tēvs ar meitu izbrīnā paskatījās uz viņu.

— Vēl nav ne deviņi. Viņš brauc no Tahenbakas. Ko tas nozīmē? — nomurmināja Barkets.

— Uzdzīvojis visu nakti, man liekas, — čukstēja Marta, aplūkodama cilvēkus, kas izkāpa no mašīnas. — Tur ir van Konets, viņa mīļākā Laura Muldveja un divi nepazīstami. Ir jau karsts, bet viņi cilindros. O! Piedzērušies!

— Tev taisnība, prātīgais bērns, — sacīja Barkets.

Gravelots piecēlās saņemt viesus. Viņš piegāja pie atvērtajām durvīm, vērodams neuzticīgo līgavaini. Tas bija slaids tumšmatis ar nevainojami pareiziem sejas vaibstiem, gadus trīsdesmit piecus vecs. Viņa skaistā seja bija augstprātīgi

skumja, it kā viņš sen būtu samierinājies ar nepieciešamību dzīvot viņa necienīgu radījumu vidū. Ar pūlēm turēdamies taisni, van Konets nāca pa «Sauszemes un jūras» koka kāpnēm, nesdams saliektā elkonī Lauras Muldvejas trauslos, vēsos pirkstiņus; viņa draudzene piederēja neprecēto sieviešu jautrajai pasaulei. Slaidā, gaišmatainā Laura Muldveja, bērnišķu seju un vaļsirdīgām, zilām acīm, ar sava smalkā auguma vijīgumu atgādināja vēja plivinātu lentu. Zaļā žakete, pelēkā cepure ar balto spalvu un pelēkās kurpītes aizžņaudza Martai elpu. Aizmugurē gāja Snogdens un Veiss. Snogdens, van Ko-neta draugs, kumps un nervozs, ar tumšu vaigu bārdu melnīgsnējā, gudrā sejā, grīļojās blakus Veisam, nesen Gertonā pienākušās jahtas īpašniekam, lāsumainam, miegainam cilvēkam, kura baltās skropstas aizēnoja gļēvu un trulu skatienu.

— Ei, krietnais cilvēk! — sacīja van Konets Gravelotam, kuru tagad var nosaukt īstajā vārdā — Davenants. — Brauciens nogurdinošs, karstums briesmīgs, slāpes lielas. Snogden, man jāatgūst rokas stingrība, es parīt parakstu laulību līgumu. Es negribu, kā apgalvo Snogdens, uzmest traipu.

Tā runādams, viņš līdz ar citiem apsēdās pie galda, kas bija iepretim Barketa un viņa meitas galdam. Snogdens piegāja pie bufetes, pats izvēlējās vīnu, un Petronija, Davenanta kalpone, atnesa četras pudeles. Ēst nevienam negribējās, tāpēc pasniedza tikai lobītus riekstus un žāvētus augļus.

— Jā, es uzmetīšu traipu, — atkārtoja van Konets, izlaistīdams vīnu. — Bet es nošaušu to mušu, Laura, ja viņa neliks mierā jūsu marmora pieri.

Tiešām, kāda no nedaudzajām mušām sirdīgi uzmācās sievietei, sēzdamās uz sejas. Laura ar pūlēm to padzina.

— Pēc tādas nakts, — sacīja Snogdens, — es uzņemtos parakstīt vienīgi patentu uz mandarīna amatu.

Mazliet satraukts Davenants uzmanīgi vēroja van Konetu, kas, rūpīgi padzinis no Lauras vaiga atkal atgriezušos apnicīgo mušu un noskatījies, kur tā nosēdās, sāka tēmēt uz to ar revolveri. Marta aizspieda ausis. Van Konets izšāva. Apklusušie skatītāji palūkojās uz trāpījumu un ieraudzīja, ka caurums apmetumā parādījies ne visai tuvu mušai. Tā nebija pat aizlidojusi.

— Garām! — paziņoja Snogdens, kamēr mednieks bāza savu revolveri kabatā. — Nevajag, Georg. Pārāk liels troksnis. Jūs dzirdējāt, — viņš griezās pie Veisa, — par divkāršo paš-

nāvlbu? Tas noticis pagājušajā nakti. Divi trāpījuši viens otram pierē.

— Divu soļu atstatumā?

— Piecu collu. Man spēles laikā pateica Bekls. Viesnīcā «Dženova» nošāvies mīlas pāris. Saimnieks ir satriekts, jo paklīdušas baumas, ka šo abu nāves dēļ visas šīgada laulības būs nelaimīgas. Skaidrs, ka viesnīca kļuva tukša.

— Tfu! — nospļāvās van Konets. — Neķērciet! Lai pareģo — kas un ko grib. Es apprecēšu savu mērkaķīti un ielīdīšu viņas azotē, kur paslēpti dārgumi.

— Atļaušos jautāt, — Barkets godbijīgi vērsās pie augst-dzimušā apmeklētāja. — Kā notikusi tāda nelaime? Filips Barkets jūsu rīcībā, izkārtņu darbnīca Tukšā ielā 6, arī transparenti, bengāliskās ugunis, ja atļaujat.. . Bēdīgs notikums!

Van Konets gribēja palaist jautājumu gar ausīm, bet pamanīja Martas sārto seju un nenovaldīja bezmērķīgo iegribu — pieskarties kaut vai ar vārdiem meitenes svaigumam, kas bija aizķēris viņa fantāziju.

— Kā? Es, mīļais, neesmu lietpratējs. Droši vien, apmierinājuši savas kaislības, abi saprata, ka spēlīte nav to vērta.

Marta nosarka zem van Koneta piemiegtā skatiena un bez kādas vajadzības pārbīdīja šķīvi.

— Dīvains izskaidrojums! — piezīmēja Davenants, klusi smiedamies.

Visi izbrīnā paskatījās uz viesnīcas saimnieku, kas bija uzdrošinājies pārtraukt van Konetu.

Van Konets saslējies domāja par to pašu. Beidzot, noraustījis uzaci, viņš atļāvās atbildēt:

— Ar ko gan dīvains? Es, starp citu, atrodu, ka šī viesnīca arī ir ... dīvaina. Bet vai jūs varat nošaut mušu? Man liekas, jūsu piezīmju trāpīgumam piederētos vēl kādas trāpīgas īpašības.

Nesapratis slēptos reiboņas draudus un vēlēdamies mīkstināt neveiklību, Barkets saņēmās un piezīmēja:

— Gravelots ir pirmšķirīgs šāvējs, kam, es domāju, nav līdzīgu.

— A! Patiešām? Esmu apvainots, — sacīja van Konets, sākdams garlaikoties.

— Bet es arī labi šauju! — paziņoja Veiss.

Gribēdama garlaicības pēc sarīdīt visus, Laura vērsās pie Davenanta:

— Ah, parādiet savu mākslu! Viņi taču ir tikai lielībnieki!

— Kā es ari! — iesaucās van Konets.

— Nu, jūs varbūt neesat p ā r ā к slikts šāvējs.

— Mēs visi esam strēlnieki, — sacīja Snogdens.

Muša atkal nosēdās uz Lauras zoda, un viņa novicināja roku gar seju, gaiņādama uzmācīgo kukaini.

— Saimniek! Nošaujiet mušu no tās vietas, kur stāvat! — pavēlēja van Konets. — Ja izdosies, — maksāju gineju. Lūk, kur viņa sēž! Uz tā galda.

Patiešām muša sēdēja uz tukšā blakus galda, pie sienas, saules stara apspīdēta.

— Labi, — padevīgi sacīja Davenants. — Skatieties.

— Noteikti netrāpīsiet! — kliedza Snogdens.

No bufetes līdz galdam ar mušu bija ne mazāk par piecpadsmit soļiem.

— Lieku vēl vienu gineju!

Davenants domīgi paskatījās uz viņu, paņēma no kases atvilktnes revolveri ar garu stobru un, mirkli tēmējis, izšāva. Lode izrāva no galda virsmas augsli uzlidojušu skaidu, un muša nozuda.

— Aizlidoja? — apvaicājās Veiss.

— Nu nē! — Davenantu aizstāvēja Muldveja. — Es skatījos uzmanīgi. Mana muša ir izgaisusi ēterā.

— Gineja pieder jums, — atsaucās van Konets.

Sadrūmis viņš uzmeta naudu galdā. Snogdens pasauca kalponi un atdeva viņai Davenanta vinnēto gineju. Visi bija mazliet samulsuši.

Davenants paņēma monētu, ko bija atnesusi kalpone, un skaidri noteica:

— Šo naudu, kā arī to, kas ir uz galda, jūs, Petronij, varat ņemt sev.

— Nejaušs trāpījums! — iebrēcās van Konets, Davenanta rīcības aizkaitināts. — Pamēģiniet vēlreiz! Petronijas pū ram, ja?

— Kāpēc ne, — atteica Davenants. — Palikušas vel sešas lodes, un, tā kā muša ir jau notiesāta, es ietriekšu lodi lodē. Gribat?

— Kas par velnu! — kliedza Snogdens. — Jus runājat nopietni ?

— Nopietni!

— Saņemiet sešas ginejas, — paziņoja van Konets.

— Spēle nav līdzīga, — iejaucās Veiss. — Viņam arī kaut kas jāmaksā no savas puses.

— Divpadsmit ginejas — gribat? — piedāvāja Davenants.

— Nu, lūk! Un tas viss — Petronijai, — sacīja van Konets, atskatīdamies uz laimē un apmulsumā kvēlojošo sievieti.

Siena pretim bufetei bija divdesmit trīs soļu attālumā. Davenants izšāva un turpināja triekt lodes sienā, kamēr aptvere bija tukša. Apmetumā neparādījās jauni caurumi, tikai vienu reizi nobira dziļā iedobuma mala.

— Eh! — īgni nodvesās van Konets pēc pudeles brāļu nospiestās klusēšanas un strēlniekam uzgavilējošās Lauras «bravo!» saucieniem. — Es, protams, nezināju, ka man darīšana ar profesionāli. Tā. Un tas viss — Petronijas dēļ. Es arī maksāju divpadsmit ginejas. Neesmu nekāds ubags. Tas Petronijai. Saņemiet naudu!

Pēc saimnieka mājiena satraukumā drebošā kalpone paņēma naudu, sacīdama:

— Pateicos jums. Taisni brīnums.

Viņa sāka skraidīt šurp un turp, tad nostājās pie durvīm, svētlaimīgi žņaudzīdamās, nosvīdusi, ar pilnu sauju naudas priekšauta kabatā.

Marta klusi smējās. Van Konetam šķita, ka Marta smejas par viņu, un viņam iegribējās meiteni aizvainot.

— Nu, krāšņā jaunava... — iesāka van Konets; sadzirdējis Barketa steidzīgos vārdus: «Mana meita, ja atļausiet,» — viņš turpināja: — Cienīgais un nevainīgais bērns, vai jūs vēl neesat izmēģinājusi spēlīti ar baznīcas zvaniem un apelsīnu ziediem? Gertona ir pilna muļķu, kas cer par tādiem palikt «līdz kapa malai». Bet kā jūs? Ko?

— Marta apprecēsies nākošajā gadā, — godbijīgi ierunājās Barkets, vēlēdamies glābt apjukušo meiteni. — Hugo Burks atgriezīsies no reisa, un tad mēs ietērpsim Martu baltā kleitā ... He-he! . . .

— Tēt! — iesaucās apmulsumā pietvīkusī Marta, bet tūlīt piebilda: — Es priecājos, ka tas notiks nākošajā gadā. Varbūt to divu nāve šogad ir mums ļauna zīme.

— Nu, protams. Mēs dzersim bēres, — atbildēja van Konets. — Snogden, kā sauc tos divus ēzeļus, kas sašāva viens otru? Kā tad jūs nezināt? Vajag uzzināt. Jocīgi. Neejiet pie vīra, Marta. Vīrs jūs sitīs . ..

— Georg, — van Koneta cinisma aizskarta, dzēlīgo runu

pārtrauca Laura Muldveja, — laiks doties ceļā. Trijos jums jābūt pie jūsu līgavas.

— Jā. Nolādēts! Zvēru, Laura, kad es nogrābšu pērtiķīti. jūs bārstīsiet zeltu kā smiltis!

— E ... e ... — mulsi nokrekstējās Veiss. — Cik man zināms, līgava jūs ļoti mīl.

— Mīl? Bt?t jūs zināt, kas ir mīlestība? Spļaušana durvju spraugā.

Neviens viņam neatbildēja. Laura nobālusi novērsās. Pal Snogdens, deniņus berzēdams, sarauca pieri. Barkets izbijās. Piecēlies no galda, viņš gribēja aizvest meitu, bet viņa izrāva savu roku un sāka raudāt.

— Cik tas ir ļauni! — viņa iekliedzās, piesizdama kāju. — O, cik neglīti!

Van Konetu bija satracinājusi saimnieka asā izturēšanās, paša nekaunība un drūmā, ķildu vēstījošā Lauras seja, kuru pārāk skaidri bija raksturojuši savas plātības apskurbinātā džentlmeņa solījumi; nu van Konets zaudēja pēdējo savaldi šanos.

— Jūsu laime, ka neesat vīrietis! — viņš uzbrēca raudošajai meitenei. — Kad vīrs uzdauzīs jums zilumus, kā tas viņa amatā pienākas, tad jūs dziedāsiet citu dziesmu.

Apiedams leti, Davenants tuvojās van Konetam.

— Mērķis sasniegts, — viņš sacīja noteiktā balsī, - jūs līdz nāvei apvainojāt meiteni un mani.

No griestiem izšļākusi lietus gāze tā nepārsteigtu šīs scēnas lieciniekus un pašu van Konetu kā Davenanta vārdi. Barkets paraustīja viņa piedurkni.

— Jūs sevi pazudināsiet! — viņš čukstēja. — Klusējiet! Klusējiet!

Snogdens attapās pirmais.

— Jūs apvainoja? — viņš iebrēcās, mezdamies pie Tire ja. — Jūs ... kā tas ir, jūs? ... Jūs arī esat līgavainis?

— Viss Petronijai! — uzjautrinādamies nomurmināja Veiss.

— Es nezinu, kāpēc klusēja Barkets, — atbildēja Davenants, nepievērsdams uzmanību Snogdena dusmām un runādams ar van Konetu, — bet, ja tēvs klusēja, viņa vietā pateicu es. Apvainojums mīlestībai ir apvainojums man.

— ā! Lūk, romantisku uzskatu pravietis! Izskatās pēc ka-zuāra pie atvērtas lūgšanu grāmatas!

— Liecieties mierā, Snogden! — auksti pavēlēja van Ko-nets, pieceldamies un nostādamies pretī Davenantam. — Cienījamais cirka Nimrod! Ja šai pašā brīdī jūs nelūgsiet man piedošanu tik pazemīgi, kā suns diedelē maizes gabalu, es darīšu jums zināmu savu garastāvokli ar pļaukas skaņu.

— Jūs esat nelietis! — skaļi sacīja Davenants.

Van Konets sita, bet Davenants paspēja aizsegties un tūlīt atbildēja pretiniekam ar tādu pļauku, ka tas aizvēra acis un tikko nenokrita. Veiss metās starpā.

Istabā iestājās klusums, kā mēdz būt, apzinoties nelabojamu nelaimi.

— Ziniet ko, — sacīja Veisam Muldveja, — es kāpšu mašīnā. Pavadiet mani.

Viņi izgāja.

Snogdens piegāja pie van Koneta. Pie pamestā galda palika trīs: Davenants, Snogdens un van Konets. Barkets, steigšus savācis saiņus, izveda Martu pagalmā un metās jūgt zirgu.

Davenants dzirdēja sarunu, labi saprazdams tās apvainojošo saturu.

— Ar krodzinieku? — sacīja van Konets.

— Jā, — atbildēja otrs. — Tāds ir stāvoklis.

— Pārāk liels gods. Bet ne par to ir runa. Jūs zināt, par ko.

— Kā vēlaties. Tādā gadījumā mana loma ir vēl priekšā.

— Pateicos, jūs esat draugs. Ei, lops, — van Konets uzrunāja Davenantu, — mēs skatāmies uz tevi kā uz traku kustoni. Divkaujas nebūs.

— Ja jūs atteiksieties no divkaujas, — nesteidzīgi paskaidroja Davenants, — es parūpēšos, lai jūsu līgava zinātu, uz kura vaiga jums labāk augs bārda.

Sie savstarpējie apvainojumi vairs nevarēja izraisīt uzbrukumu ne no vienas, ne no otras puses.

— Jūs zināt, kam jūs sakāt tik lieliskus vārdus? — jautāja Snogdens.

— Es tos saku Georgam van Копе tam.

— Jā. Un man arī. Mani sauc Rauls Snogdens.

— Divi vienmēr dzird labāk nekā viens.

— Ko darīt? — teica van Konets. — Jūs redzat, šis cilvēks ir traks. Lūk, ko: jums paziņos — lai tad arī notiek — un parādīs godu šauties ar jums.

— Vieta atradīsies, — atbildēja Davenants. — Es gaidu tūlītēju lēmumu.

— Tas nav iespējams, — paziņoja Snogdens. — Apmierinieties ar to, kas jums solīts.

— Labi. Es gaidīšu. Un, ja jūsu dusmas atdzisīs, es darīšu visu. lai tās iedegtos par jaunu.

Iestājās klusums.

— Nelietis! . . . Iesim, — van Konets sacīja Snogdenam, lēni dodamies lejā pa kāpnēm, kamēr Snogdens izvilka naudu, lai samaksātu. Nosviedis divus zelta gabalus uz pamestā galda, viņš skrēja uz mašīnu. Sasēdušies kompānija nozuda tveicīgā rīta putekļos.

Noliektu galvu Davenants stāvēja pie galda un domās apsvēra savu rīcību, taču neredzēja tajā nekā lieka. Šī rīcība bija piespiesta.

Sarūgtinātā Marta drīz pēc tam ar tēva starpniecību izteica Davenantam savu pateicību; Barkets jau bija saposies ceļam. Viņš bija satriekts, uztraucās un lūdza Davenantu atrast kādu iespēju izlīdzināt briesmīgo atgadījumu.

Davenants klusēdams uzklausīja viņu un, izvadījis viesus, ķērās pie dienas darbiem.

II nodaļa

Ceļa lielāko daļu van Konets klusēja, ienīstot savus līdzbraucējus par to, ka viņi bijuši šī negoda liecinieki, bet saprāts spieda piekāpties stāvokļa prasību priekšā.

— Es gribu izvairīties no skandāla, — van Konets teica Laurai Muldvejai. — Apsoliet nevienam neko neteikt.

Laura zināja, ka van Konets atalgos viņu par klusēšanu. Un, ja neatalgos, viņai rokā bija labas kārtis un viņa varēja izdarīt drošu gājienu par lielu summu. Šī negaidītā veiksme tā iepriecināja Muldveju, ka viņa domās pateicās liktenim.

— Uz mani varat paļauties, Georg, — sirsnīgi un ironiski čukstēja viņam Laura. — Es tikai baidos, ka tas cilvēks jūs nogalinās. Vai saprātīgāk nebūtu izbeigt šo lietu miera ceļā? Ja viņš atvainotos?

— Par vēlu un neiespējami. — Van Konets kļuva domīgs. — Jā, par vēlu. Snogdens manā vārdā izteica apņemšanos šauties.

— Ko tad darīt?

— Nezinu. Es jums paziņošu.

— Dieva dēļ, Georg!

— Labi. Bet risks ir neizbēgams.

Van Konets pavēlēja šoferim apstāties pie tavernas ceļmalā un, pamājis Snogdenam, lai tas nāk viņam līdzi, šķīrās no Veisa, kuru arī lūdza klusēt par smago gadījumu.

— Dārgo Georg, — atbildēja Veiss, — es, goda vārds, nesaprotu jūsu uztraukšanos par tādiem niekiem, kurus vajadzēja turpat uz vietas izlabot ar pamatīgu kautiņu. Bet es klusēšu, tāpēc ka tāda ir jūsu vēlēšanās.

— Lieta ir daudz sarežģītāka, nekā jums liekas, — iebilda van Konets. — Manas līgavas raksturs un uzskati, diemžēl, izšķir visu. Man vajag viņu apprecēt.

Veiss aizbrauca ar Lauru, bet van Konets un Snogdens iegāja tavernā un pieprasīja atsevišķu istabu.

Snogdenam nebija līdzekļu, bet viņam piemita noslēpumaina spēja labi ģērbties, dzīvot dārgā dzīvoklī un uzturēt draudzīgas attieksmes ar augstdzimušiem vecpuišiem. Klīda baumas, ka viņš ir kāršu blēdis un šantāžists, bet, nekad neapstiprinātas ar faktiem vai vismaz netiešiem pierādījumiem, šīs baumas drīzāk nāca viņam par labu nekā kaitēja, pateicoties cilvēku īpatnībai — sajūsmināties par godīgumu, ja tam uzbrūk, tāpat kā par nenotveramību, ja tā ir talantīga.

Nojauzdams, ko no viņa grib van Konets, kam drīz vajadzēja braukt pie Konsuēlas Iluarecas, Snogdens smalkjūtīgi izvilka pulksteni un nolika to uz galda, bet pēc tam prasīja pasniegt liķierus un kafiju.

— Snogden, es esmu pazudis! — iesaucās van Konets, kad apkalpotājs bija aizgājis. — Pļauka ir pielīmēta pamatīgi, un, ja ne šodien, tad rīt par to uzzinās visa pilsēta. Tad Konsuēla Huareca ar viņas nācijai piemītošo teatrālo patosu gaidīs manu nāvi no šī Gravclota lodes, bet pēc tam izraudāsies pēc sirds patikas un aizies klosterī vai noindēsies.

— Jūs viņu labi pazīstat?

— Es viņu pietiekami labi pazīstu. Tas ir sīrupa un graboša galerta maisījums.

— Neapšaubāmi, tēvocis Gravelots ir ideāls šāvējs, — ieru nājās Snogdens pēc ilgām pārdomām, pilnīgi apsvēris sava plāna detaļas. — Ja jūs paspēsiet izšaut pirmais, Gravelots, pat smagi ievainots, spīdoši ietrieks jums lodi pierē vai degunā, kur nu viņam iepatiksies.

— Jums atlicis vēl tikpat jautri iztēlot manas bēres.

— Pieņemiet šos vārdus par balsi izteiktām pārdomām, van Konet, — es nevēlos jūs ne ķircināt, ne mocīt, tāpēc drīzāk izskatīsim mūsu iespējas. Samierināšanās atkrīt.

— Kāpēc? — steidzīgi iejautājās van Konets, klusībā cerēdams izvairīties no nepatikšanām, kaut vai samaksājot par to ar jaunu pazemojumu.

— Tāpēc, ka viņš iesitis jums pliķi, un vēl tāpēc, ka mēs nevaram paļauties uz Gravelota goda jūtām: meklējot samierināšanos, mēs varam uzdurties atteikumam. Jūs taču pirmais viņam iesitāt.

Van Konets sažņaudza deniņus, drūmi skatīdamies glāzē. Nopūties viņš pasmaidīja un izdzēra.

— Neko nesaprotu. Snogden, palīdziet! Izglābiet mani! Pēc bezmiega nakts man galvā ir viens vienīgs kauciens. Es esmu apstulbis.

— Georg, — skaļi teica Snogdens, purinot aiz pleca draugu, kas, iespiedis seju plaukstās, sēdēja tikko dzīvs no bailēm un naida, — es jūs glābšu.

— Pie visiem velniem, Raul! Ko jūs varat darīt?

— Pirms pateikt — ko, es prasu aklu uzticību.

— Esmu ar mieru uz visu.

Akla uzticība ir galvenais noteikums. Otrais: man jārīkojas nekavējoties. Un rīcības brīvībai man nepieciešama nauda.

Van Konets nebija skops, par to Snogdens bija pārliecinājies diezgan bieži. Bet, kad Snogdens nosauca summu — trīs tūkstoši, van Konets sarauca pieri un mazliet atvēsa pret sava glābēja autoritāti.

— Tik daudz? Kam jums tik daudz naudas?

— Es pierakstīju liecinieku vārdus. Barkets un viņa meita, kalpone un pats Gravelots. — Snogdens paskaidroja tik nopietni, ka van Konets padevās. — No visiem šiem ļaudīm es panākšu klusēšanu. Gravelots izmaksās visdārgāk, bet ar citiem es apņemos tikt galā samērā lēti. Veiss šodien aizbrauc. Laura klusēs, cerot uz pateicību priekšdienās. Cilvēki nav sarežģīti radījumi. Citādi es sen tīrītu uz ielas zābakus vai arī rakstītu romānus svētdienas pielikumam.

— Jums taisnība. Rīkojieties, — sacīja van Konets, izvelkot čeku grāmatiņu. Atzīmējis summu, viņš parakstīja čeku un pasniedza to Snogdenam.

— Tagad, — sacīja Snogdens, noslēpdams čeku, — es runāšu atklāti.

— Tas ir vislabākais.

— Lieliski. Mēs esam cilvēki bez aizspriedumiem. Es nokārtošu jūsu lietu, bet tikai tādā gadījumā, ja jūs izsniegsiet man tūlīt pat vekseli uz diviem mēnešiem desmit tūkstošu mārciņu apmērā.

Van Konets nebija tāds muļķis, lai uzskatītu šos saspringtā, cietā balsi izteiktos vārdus par joku. Ārēji palikdams mierīgs, van Konets klusēja un pēkšņi, drausmīgi nobālējis, uzsita dūri galdā ar tādu spēku, ka tasītes palēcās.

— Kas par nelaimīgu dienu! — kliedza van Konets. -- Vai tiešām viss iet pie velna? Un jūs — jūs, Snogden, aplaupāt mani?! Kā to saprast? Es zinu, žēlastības dāvanas jūs nešķe-bina, es zinu par jums vairāk nekā jebkurš cits. Bet es nedomāju, ka jūs tik ļauni izmantosiet manu nelaimi.

Snogdens paņēma spieķi un nometa čeku uz galda.

— Lūk, jūsu čeks, — viņš sacīja, no sirds izbaudīdams spēli, visu tās šķietamo risku līdz ar mierinošo drošības apziņu. — Es rīkojos savās interesēs, pareizāk sakot, esmu lietišķs cilvēks. Jūsu čeks mani neiedvesmo. Ardievu. Es neuzskatu, ka šī sadursme ir pēdējā, un rīt, kad jums desmit tūkstoši neliksies vairs tik svarīgi, lai to dēļ zaudētu visu pārējo, ja nebūs jau par vēlu, jūs varēsiet atjaunot mūsu pārrunas.

— Snogden, jūs izsitāt mani no sliedēm, — teica van Konets, redzot, ka viņa draugs dodas uz durvīm, un nolādot savu karstgalvību. — Neaizejiet, bet uzklausiet mani. Esmu ar mieru.

— Žēlīgais dievs! — nosaucās Snogdens, tikpat noteikti atgriezdamies pie galda, cik noteikti bija to pametis, un apsēdās, izlikdamies pavisam pārguris. — Žēlīgais dievs! Pa tiem pieciem gadiem, kopš es jūs pazīstu, Georg, — sākot ar jūsu pa-spēli Kolberam, kad vajadzēja izpurināt visu augļotāju makus un es kā suns skraidīju no Gertonas uz Sanfuēgo, no San-fuēgo — uz Poketu un atkal uz Gertonu, — kopš tā laika līdz pat šim rītam es biju pārliecināts, ka jums nav svešas sazvērnieka pateicības jūtas savam līdzgaitniekam tajā sarežģītajā dzīvē, kurai jūs nodevāties, galvenokārt pateicoties man. Es pat nerunāju par gadījumu ar nepilngadīgo Matildi no dāmu orķestra, kad jums draudēja tiesa. Es nekā neteikšu par maniem pūliņiem, kad es pierunāju jūsu tēvu izdot šķietamu atkāpšanās naudu kādam Smitam, kurš it kā draudēja protestēt viltotu, neesošu vekseli. Es nerunāju arī par spekulācijām, kas, atkal pateicoties man, deva jūsu augstībai divpadsmit

tūkstošus par kontrabandu. Nerunāšu arī par daudzajiem negadījumiem ar sievietēm un avīžniekiem, kad esmu jums palīdzējis. Es nerunāju par Lauru, kuru burtiski izplēsu no Var-gena guļamistabas. Bet es runāju par godu . . . Nē, ļaujiet man pateikt visu. Jā, van Konet. mūsu rūdījuma cilvēkiem ir savs gods, un šo godu sauc «savstarpēja palīdzība». Tikai goda jūtas spiež mani jums to atgādināt. Tagad, kad es varētu audzināt savu zēnu par godīgu cilvēku, kam sveši grēka kvē-pošie uguņi, kuros sadedzinājis savu mūžu viņa audžutēvs, jūs ar dūres sitienu galdā paziņojat, ka esmu laupītājs un nelietis. Es būtu smieklīgs un nožēlojams, ja rīkotos par velti, jo tas nozīmētu, ka neesmu spējīgs jūs glābt. Tādai lietai vajadzīgs cilvēks, kas, līdzīgi man, nekaunas nekādu līdzekļu. Bez tam esmu jūsu draugs, un jums jāpiekrīt, ka alkatīgs draugs labāks par pašaizliedzīgu ienaidnieku. Taču jums ir laiks atskurbt un braukt. Rakstiet vekseli.

Runādams par zēnu, Snogdens nemeloja. Pirms astoņiem gadiem, vinnējis lielu summu, viņš aiz pēkšņa untuma atpirka no kādas ubadzes zīdaini un nolīga tam barotāju. Ar laiku Snogdens pieķērās zēnam un ļoti rūpējās par viņu.

— Lūk, smiekla nauda! Vekseli es jums došu, — sacīja van Konets, kuram būtībā nebija citas izejas kā vien paļauties uz Snogdena pašpārliecību un pieredzi. — Vai jums ir blanka?

— Man ir krājumā itin viss, kas vajadzīgs.

Snogdens iedeva van Konetam blanku un, kad apkalpotājs atnesa tinti, sāka paslepšus vērot, ko raksta van Konets.

Kad šī lieta bija galā, Snogdens salocīja vekseli un atklāti nopūtās.

— Tā būs labāk, Georg, — viņš teica pamācošā tonī, kā pieaugušais, mierinādams bērnu, — varat man ticēt. Liela summa izraisa spējas un iekvēlina izdomu.

— Bet, velns lai parauj, atklājiet man savus plānus!

— Kāpēc! Es, jāatzīstas, nemīlu kritiku. Tā atvēsina. Kas attiecas uz maniem plāniem, tie ir tik neoriģināli, ka jūs sāksiet šaubīties, bet es savukārt lieliski pazīstu sevi un esmu absolūti pārliecināts par izdošanos.

— O, cik es būšu priecīgs, Snogden! Vai es varu mierīgi braukt pie Konsuēlas?

— Jā. Varat, un jums tas jādara.

— Bet, Snogden, pielaidīsim jūsu patmīlībai tik nepieņemamu lietu kā neveiksmi.

— Es atdošu vekseli jums, un jūs manā klātbūtnē to saplēsīsiet, — cieti noteica Snogdens. — Brauciet un gaidiet pie Huareciem. Es došu jums ziņu.

Van Konets mazliet nomierinājās. Viņi samaksāja, izgāja un devās katrs uz savu pusi. Snogdens tā ari nepateica, ko taisās darīt, bet van Konets brauca projām, lai pēc vannas postos pie līgavas.

III nodaļa

Van Koneta jauniņā līgava Konsuēla Huareca bija Pedro Huareca vienīgā meita; viņas tēvs bija kļuvis bagāts, pārdodot gruntsgabalus. Tabakas plantāciju un cigāru fabriku īpašnieks, administratīvās padomes deputāts, cilvēks no tautas zemākajiem slāņiem — Huarecs tikai uz vecumu bija ticis pie bagātības. Viņa sieva bija lopu lieltirgotāja meita. Desmitgadīgo Konsuēlu vecāki nosūtīja uz Spāniju pie mātes radiniekiem. Tur viņa beidza pansiju un atgriezās kā septiņpadsmitgadīga jaunava. Tāpēc gertoniešu vieglprātīgie tikumi nebija ietekmējuši Konsuēlu. Viņa atbrauca neilgi pirms ikgadējiem jūrnieku svētkiem, ko Gertonā rīkoja 9. jūnijā, pieminot «Mi-nervu», kas bija ieradusies Gertonas reidā 1803. gada 9. jūnijā. Dejodama Konsuēla iepazinās ar van Konetu un drīz iemīlējās viņā par spīti šā cilvēka reputācijai, kam viņa, lai cik savādi tas būtu, ticēja, mierīgi pierādot sev un sarūgtinātajam, pret šīm laulībām noskaņotajam tēvam, ka van Konets labosies, jo mīl viņu. Konsuēlai, kas nepavisam nepazina dzīvi, šķita, ka dziļa mīlestība var pārvērst pat nocietinātu bandītu. Viņa mazliet kļūdījās un vienīgi tāpēc, ka tāda mīlestība iedarbojas tikai uz stipriem un drosmīgiem cilvēkiem.

Svarīgi piezīmēt, ka sava taisnā un paļāvīgā rakstura dēļ Konsuēla pirmā atzinās van Konetam savā mīlestībā, pie kam tik aizkustinoši, kā vien to spēj nepieredzējusi būtne. Jebkurš cits van Koneta vietā, kļuvis par Konsuēlas izredzēto, justos jau pa pusei saņēmis piedošanu un labi pārdomātu, pirms uzņemtos svarīgo pienākumu sargāt dzīvi un likteni meitenei, kas atdāvā sirdi tik viegli, kā pasniedz ziedu. Bagātā pūra dēļ van Konets izlikās iemīlējies, un, lai gan viņam bija lieli panākumi pie sievietēm, viņš tomēr mazliet brīnījās, ka medījums pats izskrējis pretim šāvienam, kad viņš vēl tikai pētīja

pēdas. Viņa tēvs kāroja bagāto pūru vēl vairāk nekā dēls. Augusts van Konets aiz izšķērdības bija tik dziļi ieslīcis parādos, ka viņa karjeras un arī materiālā stāvokļa bankrots bija tikai laika jautājums.

Divus mēnešus gubernatora dēls atvadījās no vecpuiša dzīves, vairāk vai mazāk sekmīgi slēpdams savas dēkas. Tuvojās kāzas, bet šodien van Konetam vajadzēja atbraukt pie līgavas uz sarunu, ko meitene uzskatīja par visai svarīgu. Viņa gribēja patiesi, no sirds apliecināt viņam savu mīlestību, lai pēc tam saņemtu no līgavaiņa solījumu būt viņai par uzticīgu un īstu draugu. Tas bija jaunas meitenes dabiskais saviļņojums, kad viņa neskaidri nojauš visu sava soļa svarīgumu un tiecas nekavējoties atklāt labākās jūtas kā sevi, tā savā izredzētajā, lai ielauztos ar sirdi ilgo, priekšā stāvošo gadīi tuvības noslēpumā.

Huarecu ģimene parasti neizbrauca no piepilsētas muižas, bet nedēļu pirms kāzām Konsuēla ar māti pārvācās uz pilsētas namu, kas slējās nelielā uzkalnā aiz šaurās Karantīnas ielas, netālu no skvēra un sv. Mauricija baznīcas. Huarecu vienstāva nams sastāvēja no trim baltiem dažāda lieluma kubiem ar plakaniem jumtiem un bruģēta laukumiņa pie durvīm, uz kurām veda kāpnes. Ap laukumiņu vijās čuguna margas. No šejienes varēja pārredzēt gandrīz visus pilsētas jumtus līdz pat tālo jaunceltņu septiņstāvīgajām grēdām. Mājas austrumu daļai bija divas blakus terases, viena par otru augstāka. Iekšējais pagalms ar balkoniem, strūklaku, palmām un puķu dobēm bija Konsuēlas mīļākā uzturēšanās vieta. Tur viņa lasīja un sapņoja, un turp istabene, mulate, aizveda van Ko-netu, kas bija ieradies ar nelielu nokavēšanos, jo pēc atvadīšanās no Snogdena viņš bija pūlējies atgūt garīgo līdzsvaru, tāpēc ilgi sēdējis vannā un dzēris mētru kokteili.

Barkets bija labi attēlojis Gravelotam iespaidu, kādu atstāja Konsuēla, tāpēc vajag vienīgi paskatīties uz viņu tik tuvu, kā tas bieži bija atļauts van Konetam. Neraugoties uz savu bagātību, meitene mīlēja vienkāršību, kas ļoti kaitināja līgavaini, kam gribējās, lai viņam glaimojošā ģimenes finansiālā varenība izpaustos katrā viņa līgavas tērpa krokā. Uz šo satikšanos Konsuēla bija izvēlējusies baltu blūzi ar vaļīgu apkakli un svārkus, košus kā peonija; mazās kājiņas bija ieautas baltās zeķēs un melnās kurpītēs. Smalka zelta ķēdīte ar lielu pērli divām kārtām apskāva meitenes melnīgsnējo kaklu, bet

melnajos matos bija iesprausta bruņurupuča ķemme. Ne gredzenus, ne auskarus Konsuēla nenēsāja. Viņas roku locītavas, salīdzinot ar mazajām kājiņām, atgādināja zēna rokas, bet kā to spiediens, tā izskats liecināja par maigumu un sievišķību. Vispār viņa bija glīta meitene ar laipnu seju, skaidrām, melnām acīm, kas reizēm bija ļoti nopietnas, un apburošām skropstām; augumā viņa bija neliela un smalka, kaut arī kustīgums, slaidums, meitenīgi šaurie pleci un trauslās rokas lika Konsuēlai izskatīties lielākai, nekā viņa patiesībā bija, jo viņa aizsniedza ar matiem tikai van Koneta zodu. Viņas balsij, kas skanēja reizē ar elpu, bija viegls krūšu tembrs, un tā bija tik patīkama, ka visnenozīmīgākie vārdi Konsuēlas mutē likās slēpjam dziļākas jūtas, kas varēja būt vērstas uz citiem, svarīgākiem apziņas momentiem, bet bija raksturīgas viņas tonim, kā elpa — balsij.

Ar šādu meiteni bija saderināts van Konets. Sastapis Konsuēlas māti, kalsnēju sievieti, daļēji līdzīgu meitai, melnā zīda tērpā ar stikla pērlīšu rotājumu, van Konets veltīja dažas minūtes nākamajai sievasmātei, izlikdamies, ka viņu neinteresē nekas cits kā tikai līgava. Kaut arī Vinsentai Iluarecai bija dzīvas un vērīgas acis, kas savā laikā bija laupījušas sirdsmieru ne vienam vien vīrietim, tomēr, piebalsodama vīram un sūrodamās līdz ar viņu, Vinsenta slepenībā bija van Koneta pusē. Eleganta netikuma iemiesojums, kas bija noliecies spēcīgu un svaigu jūtu priekšā, aizkustināja viņas romantisko dvēseli. Bez tam lopu tirgoņa meitai augstdzimušo ļaužu grēki nelikās izrietam no ļaunām tieksmēm, bet atgādināja drīzāk fantastisku, riskantu rotaļu, ko nav grūti nomainīt pret idili.

Parunājies ar viņu, van Konets gāja pie līgavas. Ieraudzījusi viņu, Konsuēla atplauka, pietvīka. Viņas skatiens pauda maigumu un nepacietīgu vēlēšanos runāt, par kaut ko neatliekamu.

Garlaikodamies, dueļa baiļu nomākts, van Konets, uzmanīgi un padevīgi liekuļojot, sāka spēlēt mīlētāja lomu — vienu no grūtākajām lomām, ja tēlotāja sirdi nav skārusi kaut vai simpātijā. Ja sirds smaida un meitenes mīlestība ir akla, spēles panākumi nodrošināti — nav piespiešanās ne vārdos, ne pozā, esi mierīgs, aizdomīgi kluss, pat drūms un gurdens, — sievietes sirds atradīs izskaidrojumu visam, visu attaisnos un uzņemsies vainu uz sevis.

Van Konets noskūpstīja Konsuēlas roku, bet meitene

apskāva viņu, noskūpstīja uz deniņiem, atkāpās, saņēma viņu aiz rokas un veda pie krēsla.

— Nāciet šurp, sēdieties .. . Sēdieties, — atkārtoja meitene, redzot, ka van Konets uz brīdi kļuvis domīgs. — Lai paliek visas jūsu darīšanas. Jūs tagad esat kopā ar mani, bet es ar jums.

Viņi apsēdās un pagriezās viens pret otru. Konsuēla paņēma vēdekli. Apvēdinājusies meitene nopūtās. Viņas acis, smaidošas un satrauktas, pievērsās nerunīgajam līgavainim.

— Man ir tik skumji, — teica Konsuēla. — Jūs zināt, kas noticis? Šodien visa Gertona runā par divu cilvēku pašnāvību. Viņi neprātīgi mīlēja viens otru. Cik sāpīgi, vai ne? Viņiem neļāva apprecēties, bet viņi to neizturēja. Tikai pirmsnāves vēstule atklāja nelaimes iemeslus. Tur tā arī bija uzrakstīts: «Labāk nāve nekā šķiršanās.» To bija rakstījusi viņa. Bet viņš pievienojis: «Mēs nešķirsimies. Ja nevaram kopā dzīvot, tad vismaz kopā nomirsim.» Tagad visi runā, ka tā ir ļauna zīme un tie, kas šogad salaulāsies, kļūs nelaimīgi, un viņu dzīve būs nepanesama. Kā jūs domājat, vai mums neatlikt laulības līdz nākamajam pavasarim? Es tik briesmīgi baidos no kaut kā tāda . .. neiziet no prāta. Jūs jau dzirdējāt?

— Es dzirdēju par šo notikumu, — atbildēja van Konets, paņēmis no Konsuēlas rokām vēdekli un pētot zīmējumus uz ziloņkaula plāksnītēm. — Brīnišķīgs vēdeklis! Bet es tā jūs mīlu, dārgā Konsuēla, ka māņticīgi aizspriedumi mani nebaida.

— O, jūs mani mīlat! — klusi iesaucās meitene, satverdama vēdekli, ko van Konets nelaida vaļā, līdz viņu rokas sastapās. — Bet vai tā ir patiesība?

Konsuēla iesmējās, tad kļuva nopietna, un atkal nevaldāmi, laimīgi smiekli, līdzīgi rīta saules rotaļai koka lapotnē, apstaroja viņu.

— Tā ir patiesība? Bet ja nav? Es pajokoju! — viņa iesau cās, pamanījusi, ka van Koneta kreisā uzacs lēni un patētiski paceļas. — Tas taču ir brīnišķīgi, ka mēs divi, es un jūs, tik ļoti ļoti, uz visiem laikiem mīlam. Manuprāt, labāk taču nekas nevar būt. Bet kā domājat jūs?

— Es domāju tāpat. Man liekas, ka jūs esat izteikusi manas domas.

— Patiešām? Man par to prieks, — lēni sacīja Konsuēla, novērsdamās un noliekdama galvu, lai modinātu sevī svinīgu noskaņojumu, bet smaids rotājās viņas puspievērtajās lūpās.

— Nē! Man ir jautri, — viņa teica, atliekdamās un uzelpodama ar pilnu krūti. — Es varu tā sēdēt ilgi un skatīties uz jums. Visu nevar izteikt! Vesela jūra vārdu, kā viļņi jūrā. Ko lai mēs darām? Lūdzu, nomieriniet mani.

Van Konets gribēja atdzīvoties, nepiespiesti tērzēt, bet nevarēja. No Snogdena gaidāmās ziņas kā melna roka gulēja uz viņa sažņaugtās sirds. Konsuēla pamanīja viņa noskaņojumu, bet viņš ierunājās taisni tad, kad meitene jau gribēja vaicāt, kas viņam noticis.

— Kāda nozīme uztraukties? — sacīja van Konets. — Visa nelaime ir tā, ka muļķība, ko pateicis viens cilvēks, simt citu muļķu atkārtojumā sāk izskatīties pēc kaut kā briesmīga. Mirušo, protams, žēl, bet tādi gadījumi notiek katru dienu, ja ne Gertonā, tad Madridē, ja ne Madridē, tad Vīnē. Tas ir viss, es domāju.

— Jūs tik pārliecināti runājat . . . Ak, ja tā būtu! Bet ja cilvēks pavērš to uz sevi ... ja viņš netiek vaļā no skumjām domām ...

Konsuēla apjuka un pārtrauca sevi:

— Es tūlīt izdomāšu, kā to pateikt. Jūs, liekas, nomāc kādas rūpes. Varbūt es maldos?

— Mana sirds pilna ar jums, — smaidīdams, izjusti atbildēja van Konets.

— Ak jā ... Es sapratu, kā izteikt savu domu. Ja cilvēks ir pilns laimes un par to baiļojas — vai sveša traģēdija nevar atstāt pēdas viņa dvēselē un šīs pēdas nevar ietekmēt nākotni?

— Zvēru, ka es labprāt atdzīvinātu Gertonas Romeo un Džuljetu, lai jūs nemocītu nojautas.

— Jā. Bet atdzīvināt nevar! Savādi, ka mana māte jums neko neteica.

— Jūsu māte droši vien nevēlējās mani uztraukt.

— Mana māte ... Jūsu māte . . . Ak-ak-ak! — pārmetoši iesaucās Konsuēla, atdarinādama līgavaiņa atturīgo toni. -- Nu labi. Jūs saprotat, ka mums vajag nopietni izrunāties?

— Jā.

— Georg, — nopietni iesāka Konsuēla, — es gribu runāt par nākotni. Parīt mūzu kāzas. Mums priekšā ilga kopīga dzīve. Vispirms mums vajag būt draugiem, izturēties vienam pret otru ar pilnīgu uzticību, un mūsu starpā nedrīkst būt muļķīgas greizsirdības.

Viņa apklusa. Viena lieta — sacīt vienatnē ar sevi kaislīgas, garas runas, cita — izteikt savus vēlējumus uzmanīgajam, noslēgtajam van Konetam. Sapratusi, ka viņas daiļrunība 'izsīkusi, meitene nosarka un paslēpa seju rokās.

— Nu, lūk, man viss sajuka, — viņa sacīja, bet padomājusi atsedza seju un maigi turpināja: — Mēs nekad nešķirsimies, vienmēr kopā, vienmēr: staigāt, balsī lasīt, ceļot un bēdāties, un smieties . . . Par ko bēdāties? Tas nav zināms, bel gadīties var, kaut arī es negribu bēdāties!

— Brīnišķīgi! — atsaucās van Konets. — Klausoties jūs, negribas vairs dzirdēt nevienu citu un neko citu.

— Jūsu ne pārāk skaistais dzīves veids, — sacīja meitene.

— lika man ilgi domāt: kāpēc tā bija? Es zinu: jūs bijāt vientuļš. Tagad jūs vairs neesat vientuļš.

— Apmelošana! Ļauna apmelošana! — iesaucās van Konets. — Kārtis un pudele vīna . . . Ak, kāds grēks! Bet mani apskauž, man ir daudz ienaidnieku.

— Georg, es jūs mīlu tādu, kāds esat. Lai tās būtu divas spēles un divas pudeles vīna. Runa ir par jūsu draugiem. Bet jūs droši vien jau esat atteicies no viņiem. Ja gribat, mēs ar jums spēlēsim kārtis. Es varu arī izdzert kopā ar jums pus-pudeli vīna, bet pārējais jūsu ziņā.

Viņa iesmējās un nopietni nobeidza:

— Mans draugs, nedusmojieties, bet es gribu, lai jūs paspiestu manu elkoni.

— Elkoni? — brīnījās van Konets.

— Jā. Jūs to tik spēcīgi un karsti reiz paspiedāt, kad palīdzējāt man pārlēkt pāri strautam.

Konsuēla salieca roku, pastiepa elkoni, un van Konetam vajadzēja to paspiest. Viņš saspieda stipri, bet Konsuēla samiedza acis labsajūtā.

— Cik jauka ir tāda stipra mīlestība, — viņa paskaidroja.

— Zināt, kad es sāku jūs mīlēt?

— Nē.

Bija pagājušas jau trīs stundas, kopš van Konets uzticēja Snogdenam nepatīkamās lietas nokārtošanu. Viņa nemiers auga. Ar mokām viņš sēdēja, nospiesti klausīdamies meitenes valodās.

— Jūs stāvējāt zem balkona un skatījāties augšā uz mani, metot mutē konfektes. Jūsu sejā toreiz pavīdēja kaut kas aiz-

kustinošs. Es to atcerējos, nekā nevarēju aizmirst, sāku domāt un sapratu, ka mīlu jūs no šī brīža. Bet jūs?

Jautājums nāca negaidīti, bet van Konets laimīgi tika ar to galā, paziņodams, ka vienmēr viņu mīlējis, jo vienmēr sapņojis tieši par tādu meiteni kā viņa līgava.

Tālāk negāja tik gludi. Van Koneta garastāvoklis galīgi sašļuka. Viņš pūlējās uzturēt sarunu, valdot pār Konsuēlas jūtām un uzmanību, bet nevarēja. Ne vārdu, ne domu viņam nebija. Van Konets gaidīja ziņas no Snogdena, nolādot strūklakas burbuļošanu un klausoties, vai neatskanēs steidzīgi soļi, kas vēstītu par izsaukumu pie telefona.

Pēc vairākiem bikliem mēģinājumiem iedzīvināt drūmo līgavaini Konsuēla apklusa. Smalkjūtīgi izlikdamās, ka pati iegrimusi domās, viņa novērsās; lūpiņas sapūtās un rūgti drebēja. Ja viņa tagad vēlreiz pajautātu van Konetam, kas viņam kaiš, tad pati sāktu raudāt no saviem vārdiem. Skumjo noskaņu mazliet izkliedēja Vinsenta, paziņojot, ka atbraucis tēvs. Tiešām van Konets nepaspēja nomurmināt nesakarīgu frāzi, kad ieraudzīja Diēgo Huarecu, druknu vīru ar drūmu seju. Paskatījies uz Konsuēlu, viņš saprata meitas garastāvokli un jautāja:

— Jūs esat sastrīdējušies?

Konsuēla piespiesti pasmaidīja.

— Nē, nekas tāds nav noticis.

— Es ar savu sievu strīdējos diezgan bieži, — paziņoja vecais vīrs, nosēzdamies un apslaucīdams seju ar mutautiņu. — Nekā laba tur nav.

Šie tīšām teiktie, asi izskanējušie vārdi vēl vairāk apbēdināja Konsuēlu. Galvu noliekusi, viņa caur pieri paskatījās uz līgavaini. Van Konets klusēja un truli smaidīja, nespēdams koncentrēties. Bāls, domās lamājot meiteni neķītriem vārdiem un nolādot drūmi noskaņoto Iluarecu, kurš arī bija apmulsis un nesteidzās runāt, van Konets griezās pie Konsuēlas mātes.

— Ļoti smacīgs gaiss. Droši vien būs pērkons.

— O! Tas man nepatīk, — atbildēja Vinsenta, vērodama' meitu, — es baidos no pērkona.

Atkal visi apklusa, domājot par van Konetu un neizprotot, kas viņam noticis.

— Jums slikti? — vaicāja Konsuēla, strauji vēcinādama vēdekli, jau gatava raudāt no aizvainojuma.

— Nē, es jūtos lieliski, — atbildēja van Konets, paskatījies

tik nelaipni, ka Konsuēlas seja pārvērtās. — Taisni otrādi, šeit ir patīkami vēss.

Tā pierādījis, ka neatceras, ko bija teicis pirms brīža, van Konets vairs nespēja izturēt mātes apjukumu, Konsuēlas sarūgtinājumu un vecā Iluareca pētošo skatienu. Van Konets jau gribēja piecelties un atvadīties, kad parādījās kalpone un aicināja viesi pie telefona. Ne tikai apziņotais, bet arī pārējie jutās atviegloti par šī saspringtā stāvokļa atslābumu. Van Ko-netam asinis iesitās galvā, sirds strauji iepukstējās, acis dzīvi iemirdzējās, un, steidzīgi atvainojies, viņš uzskrēja pa kāpnēm kalponei pakaļ pie telefona caurstaigājamā istabā.

— Snogden! — iekliedzās van Konets, tikko pacēlis klausuli. — Sakiet uzreiz, — jā vai nē?

— Jā, — atbildēja augstprātīgi vēlīga balss, — kategorisks jā, kaut arī vajadzēja iejaukt jūsu tēvu.

Van Konets sarāvās: prieka brīdī atgādinātais «tēvs» bija mājiens uz nepatīkamu scēnu. Taču «jā» šajā brīdī atsvēra visu.

— Velns ar jums! — viņš kliedza. — Lai tur būtu kā būdams, es atkal dzīvoju. Gaidiet mani pēc stundas.

— Labi. Jūs atzīstat, ka es zinu cenu saviem solījumiem?

— Brīnišķīgi. Nelielieties.

Van Konets iesmējās un, dziļi, atviegloti nopūties, atgriezās pie strūklakas.

Ģimene sēdēja klusēdama, gaidot viņa atgriešanos. K'on-suēla skumji palūkojās uz līgavaini, bet, pamanījusi, ka viņš ir jautrs, smejas un jau pa gabalu kaut ko viņai saka, pati iesmējās, pietvīka. Nojautusi pārmaiņu uz labo pusi, Vinsenta I luareca paskatījās uz van Копе tu ar pateicību, pat Konsuēlas tēvs bija priecīgs, ka izbeidzies šis — kā viņam, tā viņa meitai un sievai pazemojošais līgavaiņa sastingums.

— Vai kaut kas ļoti patīkams? — iesaucās Konsuēla, piedevusi van Konetam un lepodamās ar viņa daiļo, laipno seju. — Jūs uzdevāt man mīklu! Es tā uztraucos!

— Atzīstos, — sacīja van Konets, — ka mani tiešām satrauca viena lieta, bet nu viss nokārtojies. Manu kandidatūru lauksaimniecības uzņēmumu kompānijas priekšsēdētāja amatam Poketā atbalsta divas iespaidīgas personas. To es gaidīju, tāpēc biju nospiests.

— O, vajadzēja pateikt man! Es taču esmu jūsu sieva! Pali iespaidīgākā persona!

— Protams, bet ... Van Konets noskūpstīja meitenes roku un apsēdās, apmierināti skatīdamies apkārt. — Visai iespējams, ka mēs ar Konsuēlu dzīvosim Poketā, — viņš teica vecajam Huarecam, — kā mēs jau agrāk runājām.

— Man ir dārgs mans bērns, — negaidīti aizkustinoši un cieti sacīja Huarecs, — viņa man ir vienīgā. Es gribu uz jums paļauties, ja, es paļaujos uz jums.

— Viss būs labi! — iesaucās van Konets, raudzīdamies meitenes valgajās acīs ar Snogdena paziņojuma radītā prieka mirdzumu un gudrodams tēmu sarunai, kas varētu ieinteresēt visus ne ilgāk par desmit minūtēm, lai pēc tam steigtos uz satikšanos un uzzinātu no Snogdena visus laimīgā iznākuma sīkumus.

IV nodaļa

Snogdena darbi un rūpes atklāsies šī stāsta nolikumu attīstības gaitā, tāpēc uzmanība jāpievērš Davenantam un jāielūkojas viņa dzīvē dziļāk, nekā viņš pats to izstāstīja Barketam.

Sanitārā kariete aizveda Davenantu no Lisas teātra laukuma uz Sarkanā Krusta slimnīcu, kur viņš nogulēja ar smadzeņu iekaisumu trīs nedēļas. Lai gan viņa slimība bija ļoti smaga, viņam tomēr bija lemts palikt dzīvam, lai ilgi atcerētos liesmoti saulaino viesistabu un meiteņu bērnišķīgās balsis. Kā rotaļu, kā skaidras un maigas rūpes par nevainīgu cilvēka prieku viņš iztēlojās likteni, pēc kā neapzinīgi ilgojās.

Kad briesmas bija garām, Davenants vēl dažas dienas palika slimnīcā, bija vārgs, maz kustējās, augu dienu gulēja, gaidīdams, vai viņu neuzmeklēs Galerans vai Futrozs. Viņa skumjās ilgas sākās ar rītausmu un beidzās ar snaudu vēlā vakarā; viņa sapņos mijās atmiņas par neaizmirstamo vakaru ar mērķī šaušanu. Sudraba briedis bija paslēpts zem spilvena. Davenants reizēm to izvilka, aplūkoja un atkal noslēpa. Beidzot viņš saprata, ka viņa dzīvei svešā pilsētā nav telepatisku īpašību, kas varētu kādam norādīt bēgļa atrašanās vietu. Tagad viņš bija galīgi atstāts savā ziņā. Viņš atcerējās savu tēvu ar tādu ienaidu, ka, domājot par viņu, vaidēja un grieza zobus. Iznācis no slimnīcas, Davenants kājām devās uz dienvidiem, lai aizietu no Poketas. Pa ceļam viņš strādāja fermās un,

sakrājis mazliet naudas, gāja tālāk, kliedēdams skumjas. Bet: pēc tam Stomadors atdeva viņam «Sauszemi un jūru».

Tajā dienā Davenantam neizdevās pabūt vienatnē līdz pašam vakaram, jo bija sestdiena — rūdas racēji atgriezās pil sētā. Tirgotāji brauca iepirkt preces, kalpotāji — izklaidēties ar paziņām, algu saņēmušie strādnieki — pēc savas izpriecu daļas pilsētā. Daudzi prasīja vīnu, neizkāpjot no sedliem vai ratiem, tāpēc Petronija bieži skraidīja ar pudelēm un korķa viļķi iekšā un ārā, bet Davenants pats apkalpoja viesus.

Visdažādākās rūpes un rēķini apslāpēja viņa niknumu, bet van Koneta smagais apvainojums bija iededzies par tik bīstamu liesmu, ka samierināšanās vai aizmiršana nebija iedomājama. Uzminot augstu stāvošas personas laulību sarežģījumus, kā ari apzinoties savu māku trāpīt mērķī, Davenants lieliski saprata, cik riskanti van Konetam pieņemt divkauju; taču citas izejas nebija: varbūt vienīgi van Konets varēja pieciest pļauku ar attaisnojumu, ka sitis krodzinieks, un tas, līdzīgi uzbrukumam uz ielas, nevarēja viņu pazemot. Tādā gadījumā Davenants. bija nolēmis gaidīt divdesmit četras stundas un, ja van Konets atteiktos, aprakstīt šo notikumu vietējā avīzē. Šādu pa kalpojumu viņam varēja izdarīt Naits, «Gertonas Rīta Stundu redaktora brālis, kas bieži gāja ar Gravclotu kalnu medībās un dziļi viņu cienīja. Taču Davenants vēl tik maz pazina ļaudis., ka līdzīgas diversijas apsvērumi viņam šķita fantastiski, patiesībā viņš negribēja apšaubīt van Koneta drosmi. Vienīgais, ko Davenants nopietni pieļāva, bija varbūtība, ka pretinieks būs spiests atzīt savu vainu pirms divkaujas, tad Davenants viņam piedotu. Ja van Koneta lepnums izrādītos stiprāks par taisnīgumu un saprātu, Davenants bija nolēmis pretinieku: viegli ievainot — viņa jaunās līgavas dēļ, kura nebija ne pie kā vainīga. Šo meiteni Davenants negribēja sodīt.

Visnopietnākās pārdomas, ja tās veltītas vēl nenotikušam gadījumam, kura iznākumu varēja nosacīt neparedzēta nejau šība, būtībā ir abstraktas pārdomas, un tās drīz kļūst vienmu ļas: tāpēc, apsvēris visu, ko varēja, Davenants sāka no stundas uz stundu gaidīt van Koneta sekundantu ierašanos, taču daudzas reizes tika uzklāti un novākti galdi jauniem apmeklētājiem, kuriem Davenants neko nestāstīja par rīta notikumiem, aizliegdams pļāpāt arī Petronijai, bet diena pagāja mierīgi, it kā pie lielā galda pretim logam nekad nebūtu gaiņājusi mušu Laura Muldveja un ļaunos smieklos mirdzējušas Georga

van Koneta acis. Priecīga un brīnišķīga šī diena bija tikai kal-ponei Petronijai, kas negaidīti bija aplaimota ar astoņpadsmit zelta gabaliem. Viņu ne tik ļoti pārsteidza pati nauda, van Koneta lopiskā rupjība un kautiņš ar saimnieku kā Gravelota izturēšanās: viņš bija iesitis bagātam cilvēkam, atteicies no vinnesta un tīri par niekiem pagriezis krūti pats pret savu ienākumu devēju kaut kādas činkstošas, resnas skuķes dēļ. kurai, pēc Petronijas domām, bija parādīts liels gods: «Tāds skaistulis, lepnu dāmu kavalieris, atļāvās ar viņu pajokot.»

Petronija te kalpoja nesen. Davenanta strādnieks Firss, pusmūža vīrs, pacietīgi tuvojās viņai, un Petronija sāka samierināties ar domu, ka būs viņa sieva. Ar savām astoņpadsmit ginejām viņa kļuva neatkarīga no Firsa krājumiem. Nogaidījusi brīdi, kad Firss atbrauca ar ūdens mUcu, Petronija izgāja pie viņa pagalmā un teica:

— Ziniet, Firs, kamēr jūs nebijāt, atbrauca gubernatora dēls ar kādu skaistuli . . . Kaut arī viņa bija ļoti vāja . . . Viņš un vēl divi viņa draugi, visi bagātnieki, iedeva man divdesmit piecas mārciņas.

— Tas bija sapnī, — sacīja Firss, pienākdams viņai klāt un saņemdams viņas tvirto, spīdīgo roku ar pāri elkonim atlocītu piedurkni.

Petronija atbrīvoja roku un izvilka no brunču kabatas sauju zelta.

— Melojat. Saimnieks jūs sūta pēc iepirkumiem. teica Firss. — Jūs stāstāt pasakas pēc Gravelota piemēra. Jums pielipušas viņa izdomas... Atzīstieties! Viņš man nesen sacīja: «Firs, kā jūs noķērāt mēnesi?» Ūdens spainī, saprotat, atspīdēja mēness, un viņš lūdza, lai es to neizleju uz puķēm. Iegaumējiet, viņš nebija piedzēries, nē! Es tikai paskatījos un novērsos. Man nepatīk tādi joki. Iznāk, ka es esmu dumjāks par viņu? Tad jūs braucat uz pilsētu iepirkties?

Jā, — atbildēja Petronija, apzinādamās, ka stāvoklis ir brīnumains un Firsam nav pamata ticēt notikušā patiesībai, bet stāstīt par šaušanu viņa baidījās: Firss prata izvilkt visus sīkumus, un, ja Gravelots uzzinās par viņas pļāpību, viņš vēl var saskaisties un paņemt naudu atpakaļ.

— Petronija! — sauca Davenants, redzot, ka ieradušies vairāki fermeri.

Petronija nedzirdēja, un Gravelots, izgājis viņu meklēt, ieskatījās pa virtuves durvīm. Petronija stāvēja pie durvju

stenderes, atmetusi galvu, rokas aiz muguras, sapņodama un starodama svētlaimē. Visu dienu viņa bija bažīgi vērojusi saimnieku, cenzdamās uzminēt, vai Gravelots nav sajucis prātā. Šādu viņas skatienu Davenants uztvēra arī tagad, bet, domādams, ka viņa ir noraizējusies par šīrīta atgadījumu, pasmaidīja. Viņam patika, kā Petronija stāvēja, ziedoša, ražena, īsts saimnieciskuma un veselības iemiesojums, un viņš nodomāja, ka Petronija visu mūžu atcerēsies šo dienu kā draiskulīgi ielidojušu brīnumainas pasakas dzirkstelīti. «Visai viņas dzīvei,» nodomāja Davenants, «tas dos cildenu atmiņu un nākotnes cerību pieskaņu.»

Viņa sarāvās, bet saimnieks aizsūtīja viņu un teica Firsam:

— Jums, liekas, patīk mana kalpone, Firs? Appreciet viņu.

— Vai nu mazums kalpoņu man patīk, — noslēgti atbildēja Firss, izjūgdams zirgu, — visas neapprecēt.

— Tad vismaz to, kura nebūs jums kalpone.

Firss nesaprata un nodomāja: «Kur šis grābis, ka es turu kalpones?»

— Vai braukt pēc kāpostiem? — jautāja Firss.

— Aizbrauksiet rīt.

Davenants atgriezās pie bufetes, neizpratnē vērodams, ka saule jau laižas uz rietu, bet van Konets no pilsētas vēl nav devis nekādu ziņu. Acīm redzot viņu ir apsmējuši un pametuši, kā nomet karstu, šķietami nekaitīgu dzelzs gabalu, kad tas apdedzinājis pirkstus. Izklaidīgi vērodams apmeklētājus, kuru skaits arvien samazinājās, Davenants ieraudzīja cilvēku netīrā brezenta mētelī un salmu cepurē: asais, viltīgais skatiens, rupjā seja un smagie zelta gredzeni nodeva tirgotāju. Tā arī izrādījās. Cilvēks izkāpa no ratiem, kuriem bija aizjūgts baltu zirgu pāris, un devās taisni pie Davenanta, kam lūdza atļauju atstāt viesnīcā uz pāris dienām kastes ar grāmatām.

— Man ir grāmatu veikals Tahenbakā, — viņš teica, — es satiku draugu un uzzināju, ka man jāsteidzas atpakaļ uz izsoli Gertonā, — izdevīga lieta, negribu palaist garām. Kam man staipīties ar kastēm? Atļaujiet atstāt grāmatas pie jums uz pāris dienām: parīt es atbraukšu tām pakaļ. Divas kastes vecu grāmatu. Lai pamētājas nojumē.

— Kāpēc? — sacīja Davenants. — Pa naktīm ir liela rasa, un jūsu grāmatas samirks. Es nolikšu tās zem kāpnēm.

— Ja tā, tad vēl labāk, — nopriecājās tirgotājs. — Liels paldies, jūs mani izglābāt. Ne velti runā, ka Džems Gravelots

ir laipnākais viesnīcnieks visā ceļā. Mans vārds — Gotlībs Vāgners, vienmēr jūsu rīcībā.

Pēc tam Vāgners izvilka divas slikti sasistas kastes, kuru šķirbās vīdēja veci sējumi, bet Davenants pabāza tās zem kāpnēm, kas veda no zāles uz viņa jumta istabu. Vāgners piedāvāja par glabāšanu mazliet naudas, bet saimnieks noteikti atteicās — kastes viņu nekādi neapgrūtināja. Vāgners izdzēra pie letes pudeli vīna, steigšus iesēdās ratos un aizbrauca.

Tas notika īsi pirms saules rieta. Petronija uzkopa telpas, jo, tumsai iestājoties, viesnīcā reti kāds iegriezās, tās durvis tika noslēgtas. Ja arī kāds viesis atbrauca naktī, viņu ieveda cauri vārtiem un virtuvei. Saskaitījis kasi, Davenants pavēlēja kalponei aizvērt logu iekšējos slēģus un devās augšā, pārdomādams drūmo dienu, ko bija pavadījis, veltīgi gaidot ziņas no van Koneta. Tikai tagad, sēdēdams blakus gultai pie galda, uz kura Petronija bija uzlikusi vara kafijas kannu, tasi un cukurtrauku, jaunais viesnīcnieks varēja pievērsties savām dienas gaitu kņadā izkliedētajām jūtām. Nekaunīgo rīta viesu apvainojumi nedeva viņam miera. Lai gan viņi bija iekaisuši, tomēr apvainot prata prasmīgi un veikli: tā viņš vēl nekad nebija apvainots, un, atdzīvinot atmiņā pretīgās sadursmes sīkumus, Davenants apzinājās, ka netīras pēdas paliks dvēselē uz visu mūžu, ja nebūs divkaujas. Vislielākā loma šeit bija pasaules uzskatu atšķirībai, kas izpaudās nevis atspēkojumos, bet sitienā. Tiešām, tik sāpīgi ievainot un tā apgānīt brūci varēja vienīgi zemisks cilvēks. Uzminēdams Snogdena lomu, Davenants piedēvēja maz nozīmes viņa acīm redzamai pakalpīgajai agresijai: Snogdens pildīja savu pienākumu.

Pēkšņi, kā tas bieži gadās satrauktā stāvoklī, kad darbības priekšstati izvēršas ne tikai atkarībā no saviem tiešajiem, bet ari blakus apstākļiem, Davenantu pārņēma šaubas. Bagāts cil vēks, gubernatora dēls, miljonāra meitas līgavainis ar vareniem sakariem un spožu nākotni, — vai tāds cilvēks gribēs riskēt ar visu, pat saņēmis sitienu pa seju? Ciktāl viņa raksturs atklājās «Sauszemē un jūrā», vajadzēja atzīt jebkādu cēlu jūtu trūkumu. Bet tādā stāvoklī ļaudis reti rīkojas pretēji savai dabai, ja vien aprēķins nemudina uz nepatiesu, teatrālu žestu. Sis apsvērums tā satrauca Davenantu, ka viņš tūdaļ to pastiprināja, nostatot pretējās pusēs džentlmehi ar viesnīcnieku un briesmas, kas draudēja van Konetam, ja šī drūmi smieklīgā lieta kļūs zināma. Viņa cerības izgaisa, domas sajuka, un, lai

izklaidētos, — tā kā nekas cits neatlika kā vien gaidīt nākošo dienu, — Davenants noņēma no sienas mazu šauteni, līdzīgu tai, ar kuru pirms dažiem gadiem bija šāvis Futrozu vakarā. Iemīļojis mērķī šaušanu, kas atbilda viņa slāpēm redzēt piepūles un rezultāta vienādību, Davenants, jau sen kļuvis par nepārspētu šāvēju, nepameta savus vingrinājumus, bet viņu iztraucēja.

Viņš sadzirdēja steidzīgus sitienus pa vārtiem, soļus un Petronijas balsi; pēc tam vīrieša balss nosauca vārdu «Gravēlots», bet tālāko Davenants nedzirdēja. Kāds uzskrēja pa kāpnēm, durvis strauji atvērās, un viņš ieraudzīja kontrabandistu Petveku, kurš nebija pat pieklauvējis.

— Skandāls! Gatavojieties! — iesaucās Petveks. — Es atskrēju taisni no Latras. Šurp joņo muitnieku nodaļa.

— Kas noticis, Petvek? Vispirms sēstieties. Ko jūs kliedzat?

— Pie jums ir bijušas kratīšanas?

— Līdz šim ne.

— Tad tūlīt būs. Es biju Latrā. Divpadsmit robežsargi ir ceļā pie jums. Es redzēju šos kareivjus. Viens no viņiem neteiksim, ka izpļāpājas, bet uztur ar mums sakarus. Jums kaut kas ir. Gravelot?

Ja jūs līdz šim neesat mani iekārdinājuši, tad skaidrs, ka es pats neslēpju kārtis vai smaržas. Pct jūs nemelojat? -satraukti jautāja Davenants smagi elpojošam Petvekam, kas skatījās uz viņu izbīlī un neizpratnē.

— Lūk, kā es meloju, — atbildēja Petveks, — es tūlīt dra zos pie jums, atstājot kareivjus pie Dekaju vecenes pieveikt alus kausus. Jūs taču zināt, ka Latrā mums ir pastāvīgs novērošanas punkts, — tur visu laiku grozās robežsargi. Es skrēju pa īsāko ceļu un aizsteidzos viņiem priekšā, bet pēc stundas ceturkšņa jūs pats runāsiet ar viņiem; tad uzzināsiet, vai Petveks melo vai nemelo.

— Lūk, kā, — sacīja Davenants, ieklausīdamies kādā savā domā, kas sāka viņu mocīt. — Iesim lejā. Zem kāpnēm ir divas kastes, es gribu zināt, kas tur iekšā.

Viņš paņēma kaltu, lampu un žigli devās lejā, Petveks, nepārtraukti steidzinādams, sekoja. Izvilcis no patrepes vienu no Vāgnera atstātajām kastēm, Davenants atlauza virsējos dēļus. Tiešām tur bija vecas grāmatas, bet tās piesedza pāris desmit nelielas kastītes. Atvēris vienu no tām, kaut arī jau pa ga-bālu uzviļņoja dārgu cigāru smarža, Davenants vairs nešaubījās.

— Tad vismaz uzplposim, — sacīja Petveks, ņemdams cigāru un nikni nokozdams tam galu. — Tā! Labi cigāri. Bet ar mums jūs neielaidāties.

— Klusējiet, — teica Davenants. — Prece man ieblēdīta. Petvek, stiepiet šo kasti, es ņemšu otru. Mēs iesviedīsim tās krūmos.

Bet tajā brīdī ieklaudzējās zirgu pakavi. Noslēpt liktenīgo kravu bija par vēlu.

Pie velna! — nočukstēja Davenants, ciešāk piespiežot •durvju aizbīdni un pārbaudot krampi. — Jābēg, Petvek. Būs sliktāk par pieciem mēnešiem cietuma. Ar to neaprobežosies. Es vienīgais zinu, kas par lietu. Kur stāv jūsu «Lāču māte»?

Gravelot, — atbildēja Petveks, jūtot, ka lieta ir nopietnāka nekā divas kastes cigāru, — es nepametīšu jūs nelaimē.

Sadzirdējis to, Davenants metās Firsa istabā un ar vienu grūdienu viņu uzmodināja.

— Noberzējiet acis, — teica Davenants, — nelaime! Atstāju jums viesnīcu. Tirgojieties, lūk, jums simt mārciņu. Pēc tam norēķināsieties. Man uz laiku jāpazūd. Tūlīt lauzīsies vārtos un durvīs — neveriet vaļā. Lai lauž ieeju vai lien pār sētu, bet aizturiet pēc iespējas ilgāk. Nav laika prātot.

Nodārdēja sitiens viesnīcas durvīs. Vienlaicīgi ierībējās vārti un atskanēja pavēle atvērt. Firss apsēdās, nolaida kājas, uzlēca un, steidzīgi pamājis, noslēpa naudu zem spilvendrā-nas, tad atkal to izrāva un sāka skraidīt pa istabu, meklēdams drošāku vietu. Davenants pameta viņu un rāva Petveku sev līdzi augšā. No istabas slīps logs veda uz to jumta pusi, kas bija pavērsta pret klinti. Paķēris līdzi sudraba briedi, kā arī naudu no galda un kabatām, Davenants ar revolveri rokā izrāpās pa logu, norādot Petvekam vietu, kur īsāks lēciens no jumta uz klinti. Viņi lēca reizē — tieši pāri robežsarga galvai, kas stāvēja šajā nama pusē, lai aizkavētu bēgšanu. Kareivis, ieraudzījis divas ēnas nozibam augšā no jumta uz klinti, mežonīgi iebrēcās un izšāva, taču bēgļi jau bija krūmos, bet pa to laiku kareivji lēca pār pagalma sētu, sākdami grautiņu.

Davenanta laiva stāvēja netālu no majas; viņš iestūma to ūdenī un apsēdās, bet Petveks pacēla buru. Mērens vējš aizdzina laivu no bīstamās zemes.

Atvilksim elpu, — teica Petveks, nosēzdamies pie stūres

un izvilkdams no kabatas sauju cigāru. Viņš tālredzīgi bija sagrābis tik daudz cigāru, cik vien varēja sabāzt kabatās, kamēr Davenants vienā brīdī nobiedēja un padarīja bagātu Firsu.

— Nu ko, es vedu jūs uz «Lāču māti». Ja tā, viņa jau šonakt dosies uz Poketu. Uzsmēķējiet. Gravelot, jūs redzējāt, cik ātri izmainās dzīve?

— Zinu, — atbildēja Davenants, jau mazliet samierinājies ar domu, ka atkal stāv uz likteņa tumšās takas. — Diemžēl, es to zinu! Bet man ir stipra sirds, Petvek.

— Labi, ja stipra. Paskaidrojiet, — kas par lietu? Kāpēc jābēg?

Kamēr laiva slīdēja, Davenants izstāstīja rīta notikumus, un, vispusīgi tos apsvēris, Petveks bija spiests atzīt, ka nav citas izejas kā vien bēgšana.

— Ja reiz tik smalki izdomāts ar kontrabandu, — teica Petveks, — tad varat būt drošs, ka van Koneti ar to neierobežosies. Dēls baidās no jums, bet viņa tēvs, augstdzimušais Augusts van Konets, mācētu izgādāt jums ilgu dzīvošanu aiz restēm. Tas ir spēks. Brauciet ar mums uz Poketu, un tur redzēsim, ko darīt.

— Uz Poketu? — sacīja Davenants. — Nu ko! Man tas nez kāpēc patīk. Sen neesmu tur bijis. Ļoti sen. Jā, tas ir labi. Poketa ... — viņš atkārtoja, uz mirkli jūtot sevi par zēnu, kas klīda ap Futrozu namu, un tad atmiņas cita pār citu aizpeldēja nakts tumsā: Galerans, Ellija, Roēna, vecā Gubermane, Kišlots, klaidonis tēvs . .. Un bīstamās dienas uzbudinājuma vētrā tās rādījās mierīgas, tikai vieglu skumju pavadītas. «Mani droši vien grūti pazīt,» viņš nodomāja. «Dīvaini un labi: es būšu Poketā. Labi, ka tas notiek pats no sevis, bez nolūka.»

— Jums bija bagāts uzņēmums, — sacīja Petveks. — Kas varēja paredzēt? ... Jūs vismaz kādam pateicāt?

— Jā. Paliek Firss. Viņam es varu uzticēties.

— Jūsu Firss ir blēdis, — atbildēja Petveks, — neteikšu, ka viņš man nepatīk, bet, kad viņš ierodas Latrā, tad vispirms trin mēli gar jums. Skaudīgais lops.

— Es atstāju viņam simt mārciņas, — sacīja Davenants. — Es pārāk nešaubos, bet tomēr, kad jūs tur būsiet, pieskatiet mazliet. Firsam un Petronijai jātiek galā, kamēr es nokārtošu šo lietu ar van Копе tu. Un es to nokārtošu. Es vēl nezinu kā, bet es šo lielu novedīšu līdz galam.

— Pareizi, — piekrita Petveks, — es iegriezīšos viesnīcā,, bet jums uzrakstīšu.

Laiva slīdēja tuvu krasta klintīm. Nepagāja ne stunda, kad Davenants ieraudzīja «Lāču māti», kas stāvēja noenkurojusies, bez ugunīm. Petveks iesvilpās, dodot norunāto signālu.

— Ko atvedi? — sauca cilvēks no apbružātā divmastu kuģa zemā klāja.

— Atvedu vienu tavu paziņu! — atkliedza Petveks un, kamēr Davenants novāca buru, turpināja: — Man līdzi ir Gravēlots. Vajadzēs pārsviest viņu uz Poketu. Tas ir viss.

Visi krasta kontrabandisti labi pazina Davenantu, jo reti kādu mēnesi neiegriezās «Sauszemē un jūrā», ne vienu reizi vien cenzdamies pielāgot viesnīcu savām vajadzībām, tomēr, lai cik izdevīgi bija viņu priekšlikumi, Davenants vienmēr atteicās. Tādā amatā viņa aizrautīgais raksturs drīz vien aizvestu bojā vai nebrīvē šo cilvēku, kas labprātīgi bija kļuvis par trimdinieku, tāpēc ka dzīve vajāja viņu ar ieroci rokās. Viņš nebija tās mīlulis. Kaut arī Davenants izvairījās no plaši sazarojušās, varenās organizācijas piedāvājumiem, kontrabandisti cienīja un pat mīlēja viņu, jo Davenants savā viesnīcā bieži ļāva viņiem noturēt apspriedes. Tātad Davenants nesastapa svešus ļaudis un, iegājis šķipera Tergensa mazajā kajītē, drīz ieraudzīja ap sevi klausītāju loku. Petveks īsumā pārstāstīja notikušo, bet viņi gribēja dzirdēt sīkāk. Viņu attieksmē pret Davenantu bija tā labvēlīgā iecietība, kādu ļaudis izrāda augstāk stāvošajam, ja tas darbojas vienādos apstākļos un vienādā stāvoklī ar viņiem. Bez simpātijās te nav tālu līdz zobgalībai: šajā gadījumā kontrabandisti atzina, ka Gravelota bēgšana ir drīzāk pārsteidzoša nekā nopietna lieta. Neslēpjot savu līdzjūtību, viņi visādi uzmundrināja Davenantu un jokojās; viņus uzjautrināja tas, ka Gravelots izrīkojies ar van Ko-netu kā ar piedzērušu važoni.

— Tomēr, — sacīja Tergenss. — Gravelots nav aizlidojis pa gaisu, robežsargi to zina; viņi iztaustīs visu krastmalu, un, es domāju, mums laiks pacelt enkuru.

— Ko darīt ar Niklsu? — jautāja bocmanis Getrahs.

Runa bija par kontrabandistu, kas līdz sešiem rītā bija atlaists uz ciematu pie savas izredzētās. Septiņos «Lāču mātei» vajadzēja doties ceļā, bet nu bija radies cits plāns. Tergenss baidījās palikt, jo robežsargi, izbraucot gar klintīm tvaika

kuteri, viegli varēja arestēt «Lāču mati» ar tas kravu — krasām, seskādām, smaržām un pogām.

Es nedomāju šonakt iziet jūrā ar «Lāču māti», — Petveks teica bocmanim. — Bet, ja tā, cs braukšu. Man apnicis tupēt Latrā. Sājā nedēļā lieli darbi nav paredzami. Tur paliek Bleks un Zuāvs, vajadzības gadījumā pietiks ar viņiem, Getrah, uzrakstiet Niklsam zīmīti, bet es ņemšu laivu un aizvedīšu zīmīti uz dobumu. Niklss izlasīs un nomierināsies.

Paņēmis zīmīti, Petveks aizgāja, pēc tam pārējie kontrabandisti pamazām atstāja kajīti, kas reizē kalpoja arī par ēdamistabu. Getrahs gulēja uz galda, Tergenss — uz sola. Kamēr Petveks brauca uz krastu, Tergenss atvēra iekšējo kravas telpas lūku un ar sveci nokāpa lejā, lai parādītu Davenantam viņa naktsguļas vietu. Pārbīdījis pie masta pamatnes ķīpu un kastu grēdu, Tergenss uzrīkoja guļvietu uz saiņiem. Sķiperis nometa uz tiem spilvenu un segu.

— Šeit nesmēķējiet, — Tergenss brīdināja bēgli, — ugunsgrēks jūrā ir bēdīga lieta. Kaut gan es atnesīšu jums šķīvi smēķu galiem.

Viņš atnesa alvas šķīvi, tumšu lākturi un pudeli degvīna. Davenants pussēdus atlaidās guļvietā. Aiziedams Petveks bija iedevis viņam sešus cigārus, tā ka viņam pa brauciena laiku bija nodrošināta naktsguļa ar ērtībām. Iedzēris malku degvīna. Davenants aizkūpināja cigāru, nokratīdams pelnus šķīvī, ko turēja uz ceļgaliem virs segas. Dzīves pieredzes bagātajā viesnīcniekā vēl sīksti turējās zēns: viņam patika kravas telpu smarža - drēgna, sveķaina, lāktura pusgaisma saiņu kaudzēs un satrauktās domas šaudīšanās bortu un takelāžas lokā, kaut kur starp «Mūka» ragu un Grīnlendas sēkļiem. Pa to laiku atskanēja pārnākošā Petveka balss un kabestana klaudzoņa, paceļot enkuru. Iečīkstējās nostiprināmo buru bloki; augšējās rājas pacēlās, buras piepūta vējš, un visi izklīda gulēt, izņemot Getrahu, kas nostājās pie stūres, un vēl Tergensu ar Petveku, kuri ielīda no kajītes kravas telpās, lai pirms gulēt iešanas parunātos. Viesi apsēdās un iekampa no pudeles, pēc tam Petveks sacīja:

— Nekādi nevarēju noslēpt krastā jūsu laivu. Bobežsargi to atrastu un uzzinātu mūsu piestātni. Bet te laba satiksme ar mūsu bāzi. Es novedu laivu aiz akmeņiem un palaidu pa vējam. Ko lai dara!

Davenants mierīgi atmeta ar roku.

— Ja būšu dzīvs, laiva radīsies, — viņš fatāli teica. Bet, ja mani nogalinās, nebūs ne laivas, ne manis. Mēs jau peldam, Tergens?

— Jā. Un, ja vējš nemainīsies — dienvid-dienvidaus-trumu, — tad parīt ap rītausmu pienāksim Poketā.

— Ne ostā, es ceru?

— Ha-ha! Nē jau, ne ostā. Jūdzi no pilsētas ir tā saucamais Skaidrais līcis. Tur mēs izkrausim «Lāču māti».

— Zinu. Esmu tur bijis . . . kad vēl skraidīju basām kājām, — sacīja Davenants.

— Jūs esat dzimis Poketā? — iesaucās Petveks.

— Nē, — piesardzīgi atbildēja Davenants. - Biju tur, cauri braucot, ar vecākiem.

— Savāds cilvēks jūs esat, — teica Tergenss. — Jūs ejat līdzīgi mums, bez ugunīm, bez signāliem .. . Neviens nezina, kas jūs esat.

— Jūs būtu vīlušies, ja uzzinātu, ka esmu sīka advokāta dēls, — atbildēja Davenants, smaidīdams par savu bijušo klientu pētošām un ieinteresētām sejām, — un tāpēc daru jums zināmu, ka esmu Edisona un Austerlicas-Hanoveras princeses ārlaulības bērns.

— Nē, patiešām?! — brīnījās Petveks.

— Liecies mierā, — piezīmēja Tergenss, — tā nav mūsu darīšana. Tad jūs domājāt, ka van Konets ies ar jums uz div kauju?

-— Viņam vajadzēja to darīt, — nopietni sacīja Davenants. — Es nezināju, kāds viņš ir nelietis. Ir taču arī drosmīgi nelieši!

— Interesanti būtu uzzināt, kas tas bija par tipu, kas jums atstāja kastes, — teica Petveks. — Kāds viņš izskatās?

Davenants sīki aprakstīja blēža ārieni, bet kontrabandisti nevarēja atrast starp zināmiem ļaudīm nevienu, kas līdzinātos viņa aprakstam.

— Nu ko . . . Sūdzēt tiesā? Jūs nekav ējoties arestēs, — sacīja Tergenss.

— Pareizi, — apstiprināja Davenants.

— Nu un kā tad jūs rīkosieties?

— Ziniet, šķiper, — saviļņoti atbildēja Davenants, — kad es tikšu līdz Poketai, tad varbūt atradīšu arī aizstāvjus, kas spēj radīt šai lietai plašu atbalsi.

— Ja nu tā . . . Protams.

Tergenss un Petveks sēdēja pie Davenanta, kamēr neizdzēra visu pudeli. Tad Tergenss devās nomainīt Getraliu, bet Petveks — pie matrožiem spēlēt kārtis. Davenants drīz pēc tam aizmiga, reizēm grozīdamies, ja saiņu malas pārāk spieda sānus.

Gandrīz visu nākošo dienu viņš pavadīja guļus. Viņš gulēja kajītē uz sola, turpat ēda brokastis un pusdienas. «Lāču māte gāja pa mierīgiem viļņiem, ar ceļavēju, turoties drošības labad krasta tuvumā, lai komanda varētu izbēgt, ja apsardzes vai mīnu kuģis dotu signālu apstāties. Taču, izņemot kādu pasta kuģi un divus kravas šonerus, «Lāču māte» šinī dienā citus kuģus nesatika. Jau sāka tumst, kad traversā iemirdzējās Po-ketas ugunis un «Lāču māte» pagriezās no krasta atklātā okeānā, lai negadītos nepatīkamas satikšanās.

Kad iestājās nakts, kuģis, apgājis ostas zonu, atkal devās uz krastu, nelielā šūpošanās ļāva komandai spēlēt «bezdelīgu . Davenants piedalījās šajā izpriecā. Spēlēja visi, arī Tergenss. Kvarterklājā uzrīkoja tukšu kasti ar apaļu caurumiņu dēlī: katrs spēlētājs saņēma trīs naglas ar nogrieztām galviņām: vinnēja tas, kas varēja no trim reizēm vienā iemest naglu pa šauro caurumiņu kastē no četru soļu atstatuma. Šai grūtajai spēlei bija savi čempioni. Tā Petveks, trāpīdams biežāk par citiem, ar apmierinātu izskatu bāza vinnestu kabatā.

Jo tuvāk «Lāču māte» nāca krastam, jo bažīgākas kļuva kontrabandistu sejas. Nekad viņi nevarēja droši zināt, kas viņus gaida izkraušanas vietā. Lai cik labi būtu apdomāts un izvēlēts krasta punkts, lai cik uzticami ļaudis slēptos klintīs, gaidot kuģa pienākšanu, lai izkrautu kontrabandu un ar pajūgiem aizvestu to uz lieliski ierīkotām, slepenām noliktavām, risks bija vienmēr. Briesmu iemesli slēpās attiecībās ar krasta sardzi un izmaiņām tās sastāvā. Tāpēc, tikko bija pagaisusi aiz zemesraga Poketas bāka, spēle beidzās un visi vienpadsmit vīri uz «Lāču mātes» klāja pārbaudīja savus revolverus. Tergenss nolika uz kravas telpu lūkas astoņas šautenes un izdalīja patronas.

— Neuztraucieties, — Tergenss sacīja Davenantam, kas jautājoši paraudzījās uz viņu, — tā mums ir parasta lieta. Jābūt vienmēr gataviem. Bet šaut gadās reti, varbūt pavisam sevišķā gadījumā. Par šaušanu var pakārt. Vai jums ir revol-

vēris? Labāk nejaucieties, jūsu trāpīgā roka var novest jūs katorgā, ja ne sliktāk. Jūs vienkārši esat mūsu pasažieris.

— Tā gan, — atbildēja Davenants. — Taču man nav negodīga nolūka slēpties aiz jūsu mugurām.

— Kā zināt, — Tergenss piezīmēja, izlikdamies vienaldzīgs, kaut arī tūlīt piegāja pie bocmaņa un atkārtoja viņam Gra-velota vārdus. Getrahs jautāja:

— Jā?

Viņi atzinīgi nosmīnēja, vairs neko nerunādami, bet paliekot labā garastāvoklī. Iztēlē viņiem gadījās cīnīties biežāk nekā īstenībā.

Pa to laiku vairākas degvīna pudeles staigāja no rokas rokā: gatavojoties izkāpšanai, kontrabandisti dzēra, lai sadūšotos, pareizāk sakot — lai būtu mierīgāki, jo neviens no viņiem nebija gļēvulis. Tikai tagad viņi visā skaidrībā apjauta, ka krava — divdesmit tūkstošu mārciņu apmērā — sola visiem krietnu peļņu. «Lāču māte» pagriezās pret neredzamo, tikai pēc viļņu krākoņas jūtamo krastu; vējš nostājās. Matroži nolaida buras; kuģis ar vienu klīveri slīdēja pretim miglainajiem pakalniem ar tikko samanāmu putainu smilšu švīku. Nošļakstēja klusi izmestais enkurs; klīveris nokrita, un trice nolaida ūdenī laivu. Tajā iesēdās četri: Davenants, Getrahs, Petveks un sirmais, sešdesmit gadus vecais kontrabandists Utlenders. Tikko viņi aizīrās līdz krastam, kļuva skaidrs, ka krastā neviena nav, kaut arī savējiem vajadzēja sagaidīt.

— Ko jums tagad darīt? — Petveks sacīja Davenantam, reizē ar viņu izlēkdams smiltīs. — Mēs te paliksim. Es iešu meklēt mūsu puišus, kas droši vien vēl guļ tepat netālu vienā mājā, bet jums ceļš zināms: pāri pakalniem un pa labi, nomaldīties nav iespējams, jūs iziesiet taisni uz šosejas.

Kontrabandistam bija pašam savas rūpes. Getrahs nepacietīgi gaidīja viņu, lai ielu. Davenants, ārkārtīgi apmierināts ar brauciena laimīgo iznākumu, jau gribēja doties ceļā, pat sāka iet, bet pēkšņi — tāpat kā pārējie — apstājās, uzdzirdējis airu šļakstoņu starp krastu un «Lāču māti». Nodomājis, ka laivā palikušais Utlenders kaut kā dēļ dodas uz kuģi, tā nogrimušu tumsā, ka saskatāmas bija tikai mastu galotnes, Petveks uzsauca:

— Ei, vecais! Uz kurieni?

Tai pašā mirklī iekliedzās Utlenders, kaut arī viņa izbiedētie vārdi neattiecās uz Petveku.

— Tergens, bēdz! — viņš bļāva un, pacēlis pie lūpām svilpi, trīs reizes īsi nosvilpās, ar ko pietika, lai uz klāja saceltos trauksme.

Muitas laiva, pilna robežsargu, nostājās starp krastu un Lāču māti»; otra uzbruka no atklātās jūras puses, arī no pakalniem skanēja šāvieni, tā ka nebija vairs ne kur peldēt, ne kur iet. Kamēr abas muitas laivas abordēja «Lāču māti», muitnieku tumšie stāvi parādījās no krasta slēpņa, kliegdami:

- Padodieties, tirgoņi!

Davenants žigli paskatījās apkārt. Pamanījis lielu akmeni ar dziļām plaisām, viņš iebāza vienā no tām kabatas portfeli ar naudu un vēstulēm, kā arī savu briedi un paspēja apbērt visu ar oļiem. Tad viņš skrēja pie Utlenderā, gatavs uz visu.

- Aizstāvēties! — kliedza Tergenss no klāja, kad apjukuma brīdis jau bija pārgājis un visi, it kā ar karstu ūdeni aplieti, sāka diezgan bezjēdzīgi pretoties. Bija grūti pateikt, cik šeit ir kareivju. Nespēdami neko labāku izdomāt, Petveks. Getrahs un Davenants metās Utlenderā laivā, kur vismaz juceklis varēja viņus glābt, dodot kādu iespēju aizlavīties līdz tuvajām klintīm un to aizsegā — izbraukt jūrā. Tā sagadījās, tāds bija visu kontrabandistu kopīgais noskaņojums, ka sākās karsta apšaudīšanās vērtīgās kravas dēļ un vēl jo vairāk — visas šīs jezgas pēkšņuma dēļ, kaut arī daži varbūt to jau nožēloja, apzinoties, cik dārgi samaksās par šaušanu dzīvi palikušie. Atgājusi no krasta, laiva šūpojās viļņos, un to jau apšaudīja no krasta. Lodes svilpa, šķeļot ūdeni vai dauzot laivas malas draudīgiem plīkšķiem. Tumsa neļāva tēmēt. Utlcnders. uzbudinājumā drebēdams, piecēlās stāvus un šāva uz krastu: Petveks un Getrahs centās trāpīt muitniekiem, kas sēdēja «Lāču mātei» uzbrūkošajā laivā. Davenants saķēra revolveri, kas viņa rokās bija bīstamāks nekā šautene kareivja rokās, un nogāza vienu ienaidnieku.

— Ko tad .. . jūs? — kliedza Getrahs, bet tai pašā brīdī aizmirsa Davenantu, jo pats šāva uz krūmiem, kur mijās tumšas ēnas.

Pa to laiku uz kuģa klāja iešķindējās zobeni, liecinot par tuvcīņu. Tur bija arī nodaļas komandieris, viņš aizelsdamies skubināja:

— Grābiet viņus! Grābiet!

Gari novaidējies, komandieris pārvērstā balsī teica:

— Tagad vienalga. Sitiet viņus bez žēlastības.

— Aha! Draņķis! — iekliedzās Tergenss.

«Ja es metīšos uz krastu,» nodomāja Davenants ar dīvainu piesardzību un uzmanību pret visu, kas bija dzirdams un redzams apkārt, «ja es pateikšu, kas esmu, kāpēc esmu kopā ar kontrabandistiem un kāpēc mani vajā van Konets, vai tas palīdzēs? Muitnieki ņirgāsies tāpat kā van Konets. Viņi visi ir mazi van Koneti. Jā. Tādi viņi ir!» viņš atkārtoja un pie vārda «viņi» ietrieca lodi kādā no melnajiem stāviem, kas skraidīja pa smiltīm. Kareivis sagriezās uz vietas un nokrita ar seju. ūdenī.

Pa to laiku šāvieni uz «Lāču mātes» apklusa; tur gurdi un noslēpumaini, it kā cīņā aizslāpusi, gulēja tumsa.

— Sasieti! Sasieti! — kliedza Tergenss. — Metiet šauteni pie velna, Getrah, un, ja varat, laidieties lapās!

Bet grūti bija apstādināt Petveku un Utlendcru. Muitas lai vas, atbrīvojušās no cīņas ar «Lāču māti», uzbruka kontrabandistiem no abām pusēm.

— Pagalam mēs esam! — teica Utlenders, apšaudot tuvu pienākušo laivu.

Viņš nometa šauteni un atspiedās ar roku pret laivas malu. Lode bija iestrēgusi viņa krūtīs.

— Izsita man caurumu, — teica Utlenders un nokrita pie Getraha kājām, arī Getrahs bija ievainots, bet viegli — kaklā.

Tomēr Getrahs šāva, arī Davenants, aiz laivas malas noslēpies, bez apstājas dzina lodes muitnieku stāvos. Laivas šūpojās viena otrai pretim, nirdamas un grozīdamās bez jebkādas vadības, jo arī kareivji bija ārkārtīgi saniknoti un iedegušies cīņā. Davenants šāva uz krastu un laivām. Izšāvis visas revolvera patronas, viņš pacēla Utlenderā šauteni, bet Petveks pabāza viņam sauju patronu, saspiedis līdz ar tām Davenanta roku tik spēcīgi, ka daiļrunīgi izteica savas jūtas un savainoja Davc-nantam nagu. Davenantam pietika ar nakts ēnu sakustēšanos, lai viņš trāpītu pašā kustības centrā. Kaut arī viņš jau daudzus bija nošāvis un arī pats ievainots ceļgalā, viņš palika mierīgs, tikai virs uzacīm un deniņos neganti dauzījās pulss.

— Petvek! — Davenants nez kāpēc pasauca, bet Petveks jau gulēja blakus Utlenderam; viņš tikai plātīja muti un kustināja roku.

— Grābiet šito! — kliedza muitnieki.

Taču Davenants neattiecināja kliedzienu uz sevi, — pašlaik viņš vēl nesaprata vārdus. Viņam vairs nebija palicis patronu, kad Tergenss skaļi teica:

— Metiet šauteni nost, Gravelot, jūs nogalinās!

Viņam nebija ar ko šaut, un viņš sapratis atbildēja:

— Jau nometu.

Ar šiem vārdiem Davenants tiešām iesvieda šauteni jūrā un ļāva sevi sagrābt no abām pusēm uzbrūkošiem pretiniekiem, jūtot, ka ir kaut kā attaisnojis atmiņas par sarkani zeltaino viesistabu un ar godu aizstāvējis saules staru uz spilgtā paklāja ar lēkājošiem zelta kaķiem, kaut arī to nezināja neviens, tikai viņš pats.

— Cauri? — jautāja sasietais Tergenss, sēdēdams uz kravas telpu lūkas, kamēr Davenants zem paceltu šauteņu stobriem kāpa uz klāja, lai savukārt izbaudītu roku dzelžu spailes.

— Cauri, — atbildēja Davenants kareivju lamāšanās piebārstītajā troksnī.

— Ja būšu dzīvs, — sacīja Tergenss, — esmu jūsu ... ar miesu un dvēseli, ziniet to.

— Esmu ievainots, — pastiepjot rokas, teica Davenants seržantam, kas saslēdza ap viņa locītavām plāno tēraudu.

— Kas mums bija uznācis? — nopūtās Tergenss. — Mēs visi bijām kā sajukuši. Nebīstieties, — viņš caur zobiem novilka. — Pacentīsimies. Gan tad redzēsim.

Davenants apsēdās. Kareivji sāka celt uz klāja līķus. Utlen-ders vēl vaidēja, bet bija bez samaņas. Pārējie peldēja uz kapu.

Muitnieki, paņēmuši laivas tauvā, pacēla buras, lai vestu savu trofeju uz Poketu. Sākumā viņi bija piecdesmit, nu palikuši divdesmit seši.

Vedot līķus un dārgo kravu, «Lāču māte» līdz ar rītausmu ieradās Poketā, un reportieri tika pie sensacionāla materiāla, ko tūlīt grūda iespiedmašīnās.

Kamēr kuģis peldēja, Davenants slepus norunāja ar Ter-gensu, ka kontrabandisti neizpaudīs iemeslus, kāpēc viņš parādījies uz «Lāču mātes» klāja.

V nodaļa

Snogdens sagaidīja van Konetu savā dzīvoklī un runāja ar viņu kā cilvēks, kas uzņēmies paša likteņa pienākumus. Apvijis ar vārdu vizuļiem savas ne pārāk sarežģītās, bet noziedzīgās izdarības, kuru rezultāts lasītājam jau zināms, un piedomājis klāt daudz šķēršļu, kas bijis jāpārvar, Snogdens iztēloja šo lietu kā samezglota kamola atmudžināšanu, sevišķi uzsvēr dams, cik grūti viņam bijis pierunāt izkārtņu meistaru Barketu. Par Barketu mums būs iespēja uzzināt tālākajā gaitā, bet pats galvenais nebija tikai Snogdena izdoma: Barkets, praktisks cilvēks, deva Snogdenam solījumu klusēt par skandālu, bet viņa meita, ko tik dedzīgi bija aizstāvējis Tirejs, no sākuma raudāja, taču pēc tam pienācīgi novērtēja Snogdena noskaitīto bankas zīmju daiļrunīgos rakstus. Snogdens iedeva Barketam trīssimt mārciņu ar negaidīta atraduma dalīšanas jautro tiešumu, un, kad Barkets, teikdams: «Es ņemu naudu tikai tāpēc, lai jums būtu mierīga sirds,» — pieņēma van Koneta dāvanu, kas, starp cilu, nāca īstā reizē, jo darbnīcas ienākumi bija pārāk mazi, — Snogdens lūdza izsniegt kvīti par piecsimt mārciņām. «Tas ir tāpēc,» sacīja Snogdens, skatīdamies amatniekam tieši acīs, «lai fiktīvās divsimt mārciņas apmēram pēc mēneša patiešām pārietu jūsu rīcībā, ja viss labi beigsies.»

Neiebilstot pret šo gājienu, juzdamies pat atvieglots, ka nolīdzinājies ar Snogdenu nelietībā, Barkets pamāja ar galvu un izrakstīja kvīti.

Kad viņš bija aizgājis, Marta ilgi klusēja, domīgi pārcilādama uz galda atstāto naudu, un skumji noteica:

— Mēs izdarījām nelietību. Pārdevām, kā mēdz teikt, dvēseli.

— Nauda ir vajadzīga, velns lai parauj! — iesaucās Barkets. — Nu, un, ja es to nebūtu ņēmis, kas mainītos?

— Tā jau ir . ..

— Klausies, prātīgā meita, — mums nav ko sacensties ar aristokrātiju goda jautājumos. Bet šis Gravelots ar savu lepnību, manuprāt, cenšas izrādīties par kaut kādu sevišķu cilvēku. Krodzinieks izaicina uz divkauju Georgu van Konetu! Par to taču jāsmejas, ja labi padomā.

— Gravelots aizstāvēja mani, — sacīja Marta, slaucīdama kauna asaras, — es nekad neesmu bijusi apvainota tā kā šodien.

257

17 — A. Grīns

— Labi. Viņš rīkojās cēlsirdīgi, — par to es nestrīdos ... Bet divkaujas nebūs. Viņi ir sadomājuši kaut ko pret Grave* lotu, ja Snogdens, tikko mēs bijām atbraukuši, atnāca lūgt, lai klusējam un būtībā ar varu uzspieda man šīs trīssimt mārciņas.

— Es negribēju ... — teica Marta, cieši sakniebdama lūpas, — bet, kas izdarīts, tas izdarīts. Es nekad sev nepiedošu.

— Marta, noskaiti tūlīt pat astoņdesmit septiņas mārciņas, es samaksāšu vekseli Tomsonam. Pārējo vajadzēs pārskaitīt Plateram, lai pasūtītu emaljētos dēļus. Bet to izdarīsim rīt.

— Atstāj man divdesmit piecas mārciņas.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc ... — atbildēja Marta, smaidīdama un kautrīgi lūkodamās uz tēvu. — Uzmini. Nu, es pateikšu: man vajag šūt, gatavoties; drīz taču atbrauks mans līgavainis.

•— Jā, — apstiprināja Barkets un piebilda jau par citu: — Pati šīs lietas gaita ir atriebusi tevi: van Konets baiļojas, cenšas nepielaist skandālu, baidās no avīzēm, no visa kā, tērē naudu. Redzi, kā viņš ir nosodīts!

Šo scēnu Snogdens nevarēja izstāstīt van Konetam, toties viņš bija izdomājis un pārstrādājis dabiskā dialogā Barketa un viņa meitas nepiekāpību un sašutumu; beigās Snogdens parādīja rēķinu par izdoto naudu; vislielāko summu, pēc viņa paskaidrojuma, nācās samaksāt šķietamajam Gotlībam Vāgneram, tumšai personai, kas par lielu maksu gatava uz lielām lietām. Tad, it kā pieminot kaut ko nesvarīgu, taču interesantu, Snogdens pateica, ka apstākļi spieduši viņu izskaidroties ar van Koneta tēvu, kura iejaukšanās varēja līdz galam pazudināt Gravelotu saskaņā ar tiem nenozīmīgajiem vainas pierādījumiem, kas bija iesūtīti «Sauszemē un jūrā» vecu grāmatu kastu izskatā.

Negaidījis tādu atzīšanos, van Konets ar pūlēm atturējās no rupjām lamām, jo viņu gaidīja sūra izskaidrošanās ar tēvu, visai divkosīgas morāles cilvēku, kas tomēr augstāk par visu vērtēja sava vārda ārējo cieņu.

— Galu galā, — iebrēcās satracinātais van Konets, — tādā ceļā es varēju visu nokārtot ne sliktāk par jums!

— Nē! — Snogdens asi sagrāba drauga roku, kuru tas gan tūlīt izrāva, bet tomēr sāka klausīties. — Nē, Georg, nē un nē, es tev saku. Vienīgi es varēju izskaidrot jūsu tēvam šo lietu tādā nozīmē, kā mēs norunājām, zinādami, ka tā prasa smalku

un aukstasinīgu apspriešanu. Ar mani jūsu tēvs bija spiests runāt savaldīgi, jo esmu daudz darījis viņa labā. Runa ir ne tikai par Gravelota arestu, bet galvenokārt par to — ko darīt ar viņu p ē c šī aresta. Tiesas prāva ir neiedomājama, un es atradu izeju, es devu padomu, kā izbeigt visu šo lietu, kad būs pagājis vismaz kāds mēnesis un jūs ar sievu būsiet jau Poketā. Līdz šim es vēl spiežu visas atsperes, lai jūs drīzāk nozīmētu par Poketas lauksaimniecības uzņēmumu akciju sabiedrības direktoru. Es strādāju ar galvu un mēli, tāpēc jūs, tik kaislīgi tiecoties pēc šīs vietas, nevarat noliegt...

— Es nevaru noliegt, — pārtrauca van Konets, — ka jūs aizraujaties. Atkārtoju — ar tēva starpniecību es pats varēju nokārtot šo lietu .. .

Viņš apklusa, jo lieliski apzinājās, cik daudz izdarījis Snogdens, cik neizbēgami viņa tēvs būtu spiests griezties pie šī paša Snogdena, lai savērptu šo intrigu, kas, par spīti visai savai vienkāršībai, prasīja īpašas pazīšanās. Van Konetu gaidīja pretīga izrunāšanās ar tēvu.

— Vai jūs vismaz esat pārliecināts, ka šī muļķīgā lieta ir izbeigta?

— Jā, esmu pārliecināts, — pavisam mierīgi atbildēja Snogdens. — Ā, Villij, mans dārgais! Ko tu gribi teikt?

Ieskrēja gadus septiņus vecs zēns samta jaciņā, ar melniem, cirtotiem matiem, mīļš un maigs kā meitenīte. Ieraudzījis van Konetu, viņš apmulsa un pieliecies sakārtoja nošļukušo zeķi; tad pameta uz Snogdenu izteiksmīgu skatienu un, neuzdrīkstēdamies runāt, sāka berzēt ar pirkstiņu lūpas.

Gubernatora dēls īgni un domīgi skatījās uz zēnu; šī scēna bija samaitājusi van Koneta garastāvokli, un viņš zobgalīgi ielūkojās Snogdena sejā, kas pauda viņam neparastu sirds maigumu.

— Villij, jāstāsta, kas noticis, vai jāiet prom, — sacīja Snogdens.

— Labi! — pēkšņi paziņoja zēns, pieskrējis viņam klāt.

■ Sakiet, — kas ir «inti-granti» — «intriganti»? — izlaboja

Villi js.

Snogdena uzacs viegli nodrebēja, un viņš jau gribēja aizrab dīt zēnu ar solījumu vēlāk paskaidrot šo vārdu, bet van Koneta ironiskā dīkšana izraisīja viņa sirdī vēlēšanos palikt sev uzti cīgam, un viņam pietika vīrišķības pārvarēt melīgu kaunu.

— Kā tu uzzināji šo vārdu? — jautāja Snogdens, dusmodamies uz savām rokām, kas apjukumā drebēja.

— Es izlasīju grāmatā, — sacīja zēns, piesardzīgi lūkodamies uz van Konelu un acīm redzot kaunēdamies no viņa.

— Tur rakstīts: «Intri . . . ganti ielenca karali Kārli un bruņinieku Alfrēdu . . . Un bruņinieks Alfrēds ...» — steidzīgi runāja Villijs, cerēdams ieskrējienā pārlēkt atmiņas pretestībai,

— «bru . . . Alfrēds ...» Es neatceros, — viņš bēdīgi nopūtās un izspieda ar mēli vaigu.— Bet «intri . . . gantus» es nesaprotu.

— Grūts uzdevums Snogdenam, — nenoturējās van Ko-nets, ļauni glūnēdams uz iekšēji apjukušo draugu.

Zēna taisnais skatiens palīdzēja Snogdenam pavērt savas sirds tīrākos kaktiņus. Ne brīdi nedomādams, viņš atbildēja audžudēlam:

— Intrigants, Villij, ir tāds cilvēks, kas sava labuma dēļ pazudina citus cilvēkus. Pēc tam es tev izskaidrošu sīkāk. Tu saprati?

— О jā! — sacīja Villijs. — Tagad es atkal iešu lasīt.

Viņš drūmi paskatījās uz van Koneta zābakiem, lēni devās

uz durvīm un pēkšņi metās skriešus.

— Jums tomēr ... — piezīmēja vans Konets, uzjautrinādamies par apjukušo Snogdenu, kura seja, zaudējusi aso spraigumu, raustījās. — Jums tomēr ir drosme . . . vai nekaunība. Jūs vienmēr tā paskaidrojat zēnam?

— Vienmēr, — nervozi iesmējies, negribīgi atbildēja Snogdens.

— Bet kāpēc?

— Tāpat vien. Tā ir mana darīšana, — Snogdens atbildēja, jau paspējis savaldīties, saspiezdams divos pirkstos apakšlūpu.

— Magdalēna ... — novilka van Konets.

— Tātad, — sāka Snogdens, atgūdams iepriekšējo toni, kas ieskanējās viņa straujajos, iespaidīgajos vārdos, — jūsu tēvs ir sagatavots. Ar to viss būs izbeigts.

Van Konets piecēlās un, nicīgi dungodams, pameta Snog-dena dzīvokli.

Viņš nemīlēja jūtu izpausmes, sen atmetis tās, kā zābaks atmet ceļmalas ziedus, tomēr Gravelots, Konsuēla un Snogdens katrs savā veidā bija viņu aizskāruši. Viņš varēja atpūtināt sirdi ķildā ar tēvu. Par to viņš bija drošs.

— Ellišķīga diena! — sacīja jaunais van Konets un sašļucis vēroja tēvu. — Jums jau viss zināms?

— Vismazāk esmu zinājis, kas jūs esat, — atbildēja vecais van Konets. — Bet runāt ar jums ir veltīgi, jo jūs varat sataisīt vēl lielākas nepatikšanas kāzu priekšvakarā.

— Pret ārprātīga cilvēka uzbrukumu nav garantiju.

— Ne gluži, mīļais. Jūs uzvedāties kā vazaņķis.

— Jūsu laime, ka esat mans tēvs . . . iesāka van Konets un nobālis sakustējās, lai pieceltos.

— Laime? — ironiski pārtrauca gubernators. — Padomājiet par saviem vārdiem!

— Lieliski. Lamājieties. Es sēdēšu un klausīšos.

— Es atzīstu, ka stāvoklis ir smags, — slikti slēptā aizkaitinājumā sacīja tēvs, — un, velns lai parauj, reizēm jāpacieš arī pļauka, ja tā ir to vērta. Bet nevajadzēja sūtīt pie manis šo Snogdenu. Jums pašam vajadzēja nekavējoties griezties pie manis: es zināmā mērā nenozīmēju mazāk nekā tāds Snogdens.

Kas atsūtīja Snogdenu! — iekliedzās Georgs. — Viņš ieradās pie jums, neko man neteicis. Es tikai nesen to uzzināju!

— Vai nu šā, vai tā, es pavadīju dažus patīkamus brīžus, klausoties stāstu par krogu un sitienu.

— Viss notika . . .

— Iedomājieties tikai, Snogdens bija līdz aizkustinājumam vaļsirdīgs, tā ka nekāda jūsu versija nav vajadzīga.

Van Konets nosarka.

— Domājiet, ko gribat, — viņš teica, nekaunīgi nožāvādamies. — Ātrāk izsakiet man savu nicināšanu, un, dieva dēļ. beigsim . . .

— Jums jāzina, cik kaislīgi mūsu ienaidnieki cenšas izjaukt jūsu laulības, - ierunājās vecais van Konets. — Ja arī Konsuēla Iluareca jums neko nesaka, man ļoti labi zināms, kādi līdzekļi laisti darbā, lai viņu samulsinātu. Tenkas un anonīmas vēstules ir parasta lieta. Mēģināja uzpirkt jūsu Lauru, lai viņa ierastos laulības līguma parakstīšanas brīdī un franču gaumē izpaustu savas attiecības ar jums. Bet šī gudrā sieviete ieradās pie manis un panāca nopietnākus solījumus.

— Labi, ka tā, — pasmīnēja līgavainis.

— Labi un dārgi, dārgi un nogurdinoši, — turpināja gubernators. — Jums nav jēgas viņai to atgādināt. Saņēmusi naudu, viņa aizbrauks. Tāda bija noruna. Tagad klausieties ko citu. Iegrožojiet, apvaldiet savas negantās uzdzīves slāpes!

Kāds mēnesis pieklājīgas dzīves — skatieties uz šo nepieciešamību kā uz upuri, ja gribat, — un jūsu rokās būs neierobežotas iespējas. Ļaujiet man tikt galā ar valdības kontroli, sadot kukuļus, nodibināt savu avīzi, un tad jūs varat darīt, ko vien gribat. Bet, ja jūsu kāzas izjuks, ne jums, ne man neies secen rūgti brīži! Saudzējiet kāzas, Georg! Jūs ar savu nepacietību dzīvot atgādināt kaķi gaļas veikalā. Āmen.

— Vai viss ir nokārtots? — pieceldamies drūmi jautāja Georgs.

— Viss. Ceru, ka līdz parītdienai jūs nepaspēsiet saņemt vēl vienu pļauku kā ierobežotā laika, tā arī savas nākotnes dēļ.

— Tātad jūs vairs nedusmojaties?

— Nē. Bet jūtas nav manā varā. Dažas dienas jūs būsiet man pretīgs, pēc tam pāries.

Van Konets izgāja no tēva kabineta pavisam nejaukā garastāvoklī un pavadīja atlikušo dienas daļu Lauras Muldvejas dzīvoklī, kur drīz ieradās arī Snogdens; bet aiznākamā dienā vienpadsmitos no rīta van Konets pieveda pie svinīgi rotātās gubernatora nama zāles durvīm jaunu meiteni, par kuras draugu un vīru solījās kļūt uz visu mūžu. Dziļi ticot mīlestības spēkam, Konsuēla gāja viņam blakus, uzsmaidīdama visiem skatieniem un apsveikumiem. Viņa bija tik mierīga kā zaļas zāles atspīdums klusā ūdenī. Un, veikli izlikdamies, ka ir augstu jūtu pārņemts, nopietni un mīļi raudzījās uz viņu van Konets, kas izskatījās vēl skaistāks un cildenāks savā tuvībā augstsirdīgajai meitenei ar baltiem ziediem tumšajos matos.

Smaids nedzisa viņas sejā. Atbildot notāram, Konsuēla pateica «jā» tik nozīmīgi un maigi, ka ielūgtie viesi un liecinieki, padevušies viņas burvībai, uz dažiem mirkļiem noticēja Georgam van Konetam, kaut arī ļoti labi viņu pazina.

Kā civilā, tā baznīcas ceremonija noritēja gludi, bez sarežģījumiem. Jaunlaulātie pavadīja trīs dienas Huareca, Konsuē-las tēva, muižā, bet pēc tam aizbrauca uz Poketu, kur van Konetam vajadzēja kārtot darīšanas sakarā ar viņa nozīmējumu par lauksaimniecības uzņēmumu akciju sabiedrības direktoru; tagad viņš varēja nopirkt nepieciešamo akciju skaitu.

Pēc nedēļas uz turieni pārvācās Laura Muldvcja, un drīz parādījās arī Snogdens, bez kura van Konetam būtu grūti dzīvot saskaņā ar saviem paradumiem.

VI nodaļa

Par «Lāču mātes» sagrābšanu muita nebija vis parādā Nik-lsam, kā kādu laiku domāja Tergenss, kam šai sakarā bija savi apsvērumi, bet uzpirktam kontrabandistam, kura vārds drīz kļuva zināms, jo viņš nepaspēja aizbraukt un tika nogalināts kādā tumšā nakti šķietamā dzērāju kautiņā.

Pirmajā pratināšanā Davenants nosaucās par «Gantreju», nevēlēdamies ieinteresēt kādu no vecajiem paziņām ne ar vārdu Tirejs Davenants, kas varēja parādīties avīzēs, ne ar vārdu Gravelots, kas bija bīstams van Koneta dēļ. Taču uz «Lāču mātes» Tergenss vairākkārt neviļus bija nosaucis viņu par Gravelotu, tāpēc oficiālos papīros viņš figurēja divkārši — Gantrejs-Gravelots; saskaņā ar pierādījumiem — «Sauszemes un jūras» īpašnieka bēgšanu, «Lāču mātes» kontrabandistu vidū nejauši ieklīdušā cilvēka ārkārtīgi trāpīgo šaušanu un ārieni — van Konets, uzzinājis visu no sava tēva, tūlīt spēra attiecīgus soļus. Viņam palīdzēja gubernators, bet tālākais stāsts visā savas darbības gaitā sīkāk izklāstīs šīs iepriekšējās piezīmes.

Poketas cietums atradās pilsētas nomalē, kur pēdējos gados sāka veidoties iela, kas pēc dažām ēkām pārgāja paugurainā klajumā; jaunās ielas galam drīz pievienojās divas šķērsieliņas, no kurām viena beidzās ar gravu, bet otra — ar šosejas uzbērumu, tā ka pilsētas plānā tas viss atgādināja nomaļus izaugušu zaru ar sānu atvasēm. Cietuma vārti un fasāde bija pavērsti pret garu vienstāva ēku, ko apdzīvoja cietuma ierēdņi un apsardze; aiz kazarmām namu grupu noslēdza pārtikas preču veikals ar diviem logiem un durvīm to starpā, veikala klientūra bija galvenokārt ieslodzītie un cietumsargi. No rītiem sargi pēc īpašiem sarakstiem par arestantu naudu, kas glabājās cietuma kantorī, iepirka veikalā dažādus, cietuma instrukcijas atļautus produktus. Dažreiz bulkā gadījās kokaīna vai opija vīkšķītis, maizē — kāršu kava, melonē — spirta flakons, bet sargi, kas piegādāja šīs aizliegtās mantas, rīkojās vienprātīgi, tāpēc neviens nesauca tiesā ne veikala īpašnieku, ne uzraugus. Divas kontrabandistiem ierādītās kameras vienmēr bija pilnas. Sī publika, kuras rīcībā bija daudz naudas, neliedza sev nekādas baudas. Bez tam kontrabandistu barvežiem, kas sastādīja kaut ko nenomaināmai ministrijai līdzīgu, vienmēr bija savs uzticams vīrs starp uzraugiem, kas pedantiski

uzspieda cietuma režīmu visiem, izņemot savējos. Ja šis cilvēks iekrita, iznesot vēstules vai organizējot bēgšanu, viņa vietā nekavējoties atrada citu, laižot darbā naudu, šantāžu vai dažādu paziņu protekciju. Šī cietuma slepenā dzīve ārēji — lietas oficiālajā pusē nekā neizpaudās; dežūru un sardzes maiņa, pastaigu stundas, izmeklēšanas ierēdņu sakari ar cietuma administrāciju, kancelejas atskaites — tas viss ritēja ar kara dienesta precizitāti, un arestants, kam nebija derīgu sakaru cietumā vai ārpus tā robežām, nevarēja pat iedomāties, ko visu var darīt cilvēks, kas sēž turpat aiz sienas, blakus kamerā.

No augšas skatoties, cietums atgādināja mūra kvadrātu, kura vidū stāvēja mazāks kvadrāts. Tas bija divkārt augstāks par ārējo sienu. Šis četrstāvu korpuss ieskāva cietuma iekšējo pagalmu, uz kuru bija pavērsti visu kameru logi. Bez kancelejas logiem pirmajā stāvā cietuma ārsienai nebija nekādu citu logu vai lūku. Cietums drīzāk atgādināja kara cietoksni nekā māju. Pie ārējās sienas pa labi no vārtiem sētas iekšpusē atradās slimnīcas vienstāva ēka; pa kreisi no vārtiem bija cietuma priekšnieka māja puķu dobju, mauriņa un ēnainu koku ielokā; ap namu vijās arī tīteņrožu dzīvžogs, sargājot šo sevišķo ģimenes miera pasauli dārza vidū.

Pa to laiku, kamēr «Lāču māte» gāja uz Poketu, Dave-nanta kāja bija uztūkusi, un viņu pēc dažām vienkāršām formalitātēm ieslodzīja slimnīcā. Pārējos aizveda uz korpusu. Šķiroties no Gravclota, kontrabandisti izteiksmīgi māja viņam, izsakot savu līdzjūtību viņa liktenim un pūloties viņu uzmundrināt; viņiem bija iespējas organizēt Davenantam ja ne bēgšanu, tad vismaz sakarus ar ārpasauli. Bija jau rīts — desmit. Ambulancē cietuma ārsts pārsēja Davenanta kāju — lodes brūci ar kontuzētām cīpslām, un viņu ievietoja vieninieku kamerā. Restes, biezas kā tīģera būrim, sedza logu. Davenants, nometis savas drānas, uzvilka cietuma bušlatu un apgūlās; viņa domas pamira. Esības ritums bija apstājies, Davenants atradās mežonīgā ātrumā virpuļojošās dzīves ass nāves punktā. Sargs atnesa maizi un pienu. Smēķēt bija aizliegts, taču uz Davenanta jautājumu par smēķēšanu uzraugs atbildēja:

— Pagaidiet mazliet, parunāsim vēlāk.

No šiem tukšajiem vārdiem, kas varbūt nenozīmēja neko citu kā atļauju smēķēt, pūšot dūmus kādā spraugā, Davenantam kļuva jautrāk, un, kad parādījās kara izmeklētājs kontra

bandas lietās, Davenants apsēdās uz gultas malas, gatavs cīnīties ar atbildēm pret visiem jautājumiem.

Ienācis kamerā, izmeklētājs ziņkāri paskatījās uz Dave-nantu: saskaņā ar iepriekšējām ziņām viņš bija sagatavojies ieraudzīt mežonīgu, katorgas tipa kausli, tāpēc ieslodzītā āriene viņu samulsināja. Šis cilvēks, kas gaiši un domīgi raudzījās viņam pretim, nekādi nesaderējās ar šīs skumīgās vietas sienām. Taču aiz šīs ārienes, kas iedvesa uzticību jau pa gabalu, stāvēja nakts notikumi ar vēl nepieredzētu upuru skaitu. Un, tā kā dzīvi palikušie kareivji aprakstīja viņa pārsteidzoši trāpīgo šaušanu, aizmirstot, ka viņš nešāva viens, tad galvenokārt apvainoja viņu. Izmeklētājs nolika portfeli uz slimnīcas galda, piebīdīja ķeblīti, apsēdās un sagatavoja pildspalvu. Tas bija drukns, plecīgs cilvēks ar izvairīgu pelēko acu skatienu. Acis reizēm novērsās, reizēm pavērās plaši un spoži, lūkodamās uz nopratināmo ar izaicinošu spēku, kam vajadzēja radīt apjukumu. Ar tādu paņēmienu izmeklētājs it kā gribēja teikt: «Liegšanās ir veltīga. Skatīties tā, tieši un stingri, varu tikai es, kam redzama jebkura domas kustība.» Starp gandarījumiem, ko sagādā sev dažādu profesiju speciālisti, ievērojama loma pieder pieņemtai pozai, — šī spēle viņiem nepieciešama kā savas pašcieņas celšanai, tā arī tīri estētiskos nolūkos; pa lielākai daļai tam visam ir gluži nevainīgs raksturs, taču nopratināšanas apstākļos gudram cietumniekam ar ievērotu sīkumu nemanāmo strāvu šāda poza bieži norāda, kā izturēties.

Saspringta saruna rit visdabiskāk, ja izjautājamā persona aizņemta ar kādu blakus lietu, kas neattiecas uz pašu nopratināšanu. Davenants paņēma krūzi un sāka ēst maizi ar pienu, tai pašā laikā atbildēdams ierēdnim.

— Sāksim nopratināšanu, — sacīja ierēdnis, paceldams pildspalvu pār papīru un skatīdamies uz roku ar piena krūzi.

— Atbildiet, neko neslēpdams, necentieties noklusēt kaut kādus apstākļus. Ja esat vainīgs, tūlīt atzīstieties visā, tā jūs atvieglināsiet savu likteni. Kā jūs sauc?

— Džems Gantrejs.

— Vecums?

— Divdesmit seši gadi.

— Jūsu profesija? Kontrabandists?

— Jūs maldāties. Es neesmu kontrabandists.

Izmeklētājs nozīmīgi paskatījās uz Tireju, sagrāba zodu

plaukstā, saspringa un, negaidīti piecēlies, uz pirkstgaliem

piegāja pie durvīm. Tad viņš pamāja pats sev, atviegloti pameta ar roku un smaidīdams atgriezās.

— Neviens nenoklausās, — sacīja izmeklētājs, apsēzdamies un laipni uzlūkodams pārsteigto Davenantu. — Nebaidieties no manis. Esmu jūsu organizācijas biedrs. Izstāstiet, cik vien sīki iespējams, sadursmes gaitu, lai es gūtu iespēju apsvērt muitas izvirzītos pierādījumus un kopā ar jums apspriest aizstāvēšanās raksturu.

— Atklātību par atklātību, — atbildēja Davenants. — Jūs neesat izmeklētājs, es neesmu kontrabandists; bez tam man rokās nebija pat ieroča, kad robežsargi sagrāba «Lāču māti».

— Jūs nešāvāt?

— Protams. Es neprotu šaut.

— Savādi, ka jūs neticat maniem vārdiem, — sacīja izmeklētājs. — Laiks iet, un Tergenss man tieši uzdeva jums palīdzēt.

— Labi, — Davenants skumīgi iesmējās, -— aizmirsīsim šo slikto spēli. Lūdzu, turpiniet nopratināšanu.

Izmeklētājs, acis piemiedzis, iesmējās augstprātīgi un patmīlīgi, kā slikts aktieris, kam paša uzskats svarīgāks par pūļa domām, un mainīja toni.

— Ieslodzītais, jūs, kas dēvējat sevi par «Džemu Gantreju», tiekat apvainots bruņotā pretestībā muitas sardzei; šīs pretošanās rezultātā nāvīgas ložu rētas saņēmušas sekojošas amatpersonas ...

Viņš pārskaitīja nogalinātos, nosaucot katra vārdu, tad turpināja:

— Bez tam jūs apvaino kontrabandas pārvadāšanā un mēģinājumā realizēt kravu ostas teritorijā, kas atrodas kara laika likumu uzraudzībā un noteikšanā un ir pakļauta Poketas kara tiesas kompetencei un izmeklēšanai. Vai atzīstat sevi par vainīgu?

Tikko izmeklētājs nosauca kara tiesu, Davenants saprata, ka viņam draud nāves sods. Bīdamies van Koneta, viņš nolēma slēpt patiesību un atklāt to tikai tiesā, kas, pēc viņa domām, liktu pārskatīt viņa lietu; bija priekšlaicīgi runāt par notikumiem «Sauszemē un jūrā». Mazliet padomājis, Davenants atbildēja izmeklētājam tā, lai nodrošinātu sev tiesas labvēlību.

— Vajadzēs mazliet aritmētikas. Es nenoliedzu, ka esmu šāvis, nenoliedzu, ka biju uz «Lāču mātes», lai arī ne kontra-

bandas nolūkos. Es šāvu ... Man bija septiņas patronas revolveri un deviņas patronas šautenē. Es zinu to tāpēc, ka, paņēmis Utlendera šauteni, es tūlīt piepildīju aptveri, kurā ietilpst, kā jums zināms, deviņas patronas, — tās man iedeva blakus sēdētājs. Tātad es atceros, ka iemetu vienu pārpalikušo patronu ūdenī — tā mani traucēja. Tādējādi — deviņi un septiņi ir sešpadsmit. Es varu ņemt uz savas atbildības sešpadsmit muitniekus, bet nekādi ne divdesmit četrus.

— Acīm redzot jūs esat labs šāvējs, — piezīmēja izmeklētājs, beidzis pierakstīt liecību. — Kas pamudināja jūs piedalīties bruņotā sadursmē?

Davenants neko neatbildēja.

— Tagad paskaidrojiet, — sacīja izmeklētājs, visai apmierināts par precīzo liecību šaušanas jautājumā, — paskaidrojiet, — kādi apstākļi jums lika piebiedroties kontrabandistiem?

— To es pateikšu tiesā.

Izmeklētājs pūlējās izdibināt atteikšanās iemeslus, bet Davenants noteikti pretojās un tikai piebilda:

— Tiesā kļūs zināms, kāpēc es nevarēju runāt par to tagad.

Ierēdnis beidza nopratināšanu. Davenants parakstīja savu

atzīšanos, un izmeklētājs aizgāja, visai ieinteresēts par šo arestantu, kas tik ļoti nelīdzinājās ne kontrabandistam, ne noziedzniekam.

Uzraugs, kas izlaida izmeklētāju, noslēdza kameru, bet pēc brīža atkal pagrieza atslēgu un, pabāzis Tirejam nelielu sai nīti, teica:

— Smēķējiet vēdlodziņā.

Viņš steidzīgi izgāja, noliedzoši kratīdams galvu par zīmi, ka nav laika sarunāties. Tirejs ieraudzīja piecas mārciņas naudas, pīpi un šķipsnu tabakas. Pabāzis tabaku zem spilvena, viņš atskrūvēja iemuti. Tajā bija iebāzta zīmīte no Tergensa: «Turieties, sāku apskatīties, darīsim visu, kas būs pa spēkam. Tcrg.»

Vil nodaļa

Līdz ar nakts iestāšanos veikalnieks no iekšpuses nostiprināja durvis ar aizbīdni, tad izgāja pa pakaļdurvīm mazā, tukšu kastu un mucu piekrautā pagalmā un pakāra ārpusē slēdzeni, bet atslēgu nepagrieza. Pie veikalnieka pienāca garš cilvēks

salmu cepurē un plecos uzmestos kolomjankas svārkos. Aiz šī vīra platās ādas jostas rēgojās varā kaldināts naža spals. Cilvēks bija kalsens, bakurētains, ar skarbu skatienu un lieliskā garastāvoklī, jo bija jau izdzēris divas pudeles vietējā dzeltenvīna pie dēmoniskās sievietes Rudās Katrīnes, kas dzīvoja tepat tuvumā; tagad viņš gribēja pacienāt Katrīni uz sava rēķina.

— Stomadorpapiņ, — teica kontrabandists, maigi kasīdams veikalnieku aiz auss, tad vaļīgi uzlikdams elkoni viņam uz pleca un izriezdams krūtis, kā to darīja, amizēdamies ar Katrīni, — nesteidzieties skaitīt kasi.

— Jūs neizturami ožat pēc sīpoliem, Botredž. Paejiet tālāk, un bez bučošanās.

— Jā? Bet ko man darīt, ja es liktenīgā kārtā mīlu sīpolus, — iebilda Botredžs, tomēr palaida vaļā Stomadora plecu.

— Jums atradīsies sīpoli un divas pudeles piparu šņabja? Es uzkožu sīpolus.

— Vai tad nav laiks iet gulēt? — domīgi jautāja veikalnieks. — Man sacukurojies ievārījums, un es vēl gribētu to pār vārīt.

— Nē, vecais indētāj, gulēt ir kaitīgi. Iesim, es sadzeršu ar jums. Zvēru pie šīs mājas, kas rēgojas pretim jūsu bodītei, un pie nabaga Tergensa dvēseles, — man patīk jūsu noslēpu mainais, platais ģīmis.

Stomadors paskatījās uz Botredžu, aizkustinoši pasmaidīja, kā smaida cilvēki, kas mīl iedzert kompānijā, kad rodas gadījums, un apņēmīgi pagrieza atslēgu.

— Iesim iekšā, — sacīja Stomadors. — Jūs droši vien gaida Katrīne?

-ir Pagaidīs, — atbildēja Botredžs, sekojot Stomadoram cauri kastu grēdām uz gaišo durvju spraugu. — Ar Katrīni man ir pārbaudītas attiecības. Patīkami iedzert ar vīrieti, it īpaši ar tādu gudru cilvēku kā jūs.

Viņi iegāja veikala dibenistabā ar zemiem griestiem, te dzīvoja Stomadors. Gultas kājgalī stāvēja ar vaskadrānu apklāts galds, daži smagi krēsli, šautene pie sienas, kaktos maisi, konfekšu un makaronu kastes un veca glezna, kas attēloja tīģeru medības, — tā bija iekārtota šī šķūnim līdzīgā telpa ar nelīdzenu, dzeltenu ķieģeļu grīdu.

— Es tikai neļaušu ēst sīpolus, — brīdināja Stomadors,

— briesmīgi ož. Atradīsim kaut ko labāku.

Stomadors izgāja tumšajā veikalā un atgriezās no tā, at sizdams pakausi pret stenderi, ar divām pudelēm sarkana piparu degvīna, žāvētu zivju kārbu un ķimeņmaizltēm; salicis atnesto uz galda, viņš izņēma no sienas skapīša nazi, divas šauras glāzes ar bieziem dibeniem un nosēdās pretim Botre-džam, kūpinādams pirmšķirīgu cigāru; tos viņš par lētu naudu pirka no saviem draugiem — kontrabandistiem.

Sarkanais, zili punktotais lakats, kuru Stomadors mājās mēdza siet ap galvu, ar vienu stūri nokarājās pār ausi, metot uz vecā vīra platās, no smacīgā gaisa bālās sejas sārtu atspīdumu. Pelēkās acis, biezās, viltīgi izliektās lūpas, apaļais du-bultzods un strupais deguns vispār atgādināja miesās izlaidušos mūku, kā gleznās, kur mūks sēž pie mucas ar krūzi rokās. Zem padusēm sasietais priekšauts, pelēkās blūzes uzrotītās piedurknes, īsās, melnās bikses un ādas kurpes — tas viss ļoti piestāvēja Stomadoram, piederējās viņa sejai. Vienīgi šī cilvēka milzīgās dūres sava lieluma dēļ izskatījās pēc atsevišķām, kailām būtnēm. Stomadors runāja skaļi, izsacīdams teikumu līdz galam kā zvērestā, un nejauca vārdus.

Kad pirmās divas glāzītes izlija ieplestajās, baltzobainajās mutēs, Stomadors, zivteli košļādams, paziņoja:

— Ja jūs zinātu, Botredž, kā es nožēloju, ka nekļuvu par kontrabandistu! Tāds darbs ir man pa prātam, zvēru pie rost-bifa un šampinjonu mērces!

— Jā, mums gadās veiksmīgas dienas, — rūpīgi tīrīdams zivi, atbildēja Botredžs, — toties, kad uzbrūk nelaime, tad iet plāni. Kaut vai tā pati «Lāču māte». Septiņi vīri beigti, pārējie sēž pretim jūsu veikalam un pie sevis zīlē: vai kara prokurora sieva dzemdēs tiesas dienā, vai tā lieta ievilksies. Runā, ka tādi laimīgi tēvi tad staigā uz pirkstgaliem — labiņi — un visiem čukst: «Ehē!» Es nezinu, neesmu bijis tēvs.

— Tiešām, ar «Lāču māti» jums ir krahs. Es dzirdēju, kāds cilvēks, kas braucis uz «Lāču mātes» no Gertonas, apšāvis gandrīz vai visu muitu.

— Jā, un arī pats viņš ir ievainots, bet ne bīstami. Zināt, kas viņš ir? Svešs cilvēks. Džems Gravelots. Viņam pieder viesnīca uz Tahenbakas ceļa.

Stomadors pārsteigumā uzgāzās ar krūtīm galda malai. Galds sakustējās un pagrūda Botredžu, kas izbrīnā piecēlās no krēsla.

— Smukus lēcienus jūs taisāt! — noteica Botredžs, pieturēdams krītošo pudeli.

— Džems Gravelots?! — iebrēcās Stomadors. — Bāls, septiņpadsmit gadu, līdzīgs nopietnai meitenītei? Zvēru pie pērkoniem un ruma, ka jūsu atbilde man vajadzīga ātrāk, nekā jūs paspēsiet sagremot zivi!

— Ja es nepazītu Gravelotu, — iebilda apstulbinātais Botredžs, — es nodomātu, ka Gravelotam ir dēls. Ar ko viņš varētu būt līdzīgs meitenei? Jūs varat man to pateikt? Vai nevarat? Atļaujiet pavaicāt: vai meitenei var būt četras collas garas ūsas nekulstītu pakulu krāsā?

— Jums taisnība! — iesaucās Stomadors. — Es aizmirsu, ka pagājuši deviņi gadi. «Sauszeme un jūra»?

— Jā. Es taču esmu tur bijis.

— Botredž, — pēc saspringtu pārdomu brīža teica saviļņotais Stomadors, — mēs gan neesam sen kā pazīstami, bet, ja jūsu atmiņā saglabājušies daži mani pakalpojumi, ko esmu jums izdarījis, Katrīnei šodien vajadzēs gaidīt ilgāk nekā citām reizēm.

Smadzeņu iesildīšanai viņš ielēja pa glāzei piparu degvīna sev un kontrabandistam, kurš, iesūcis malku, jautāja:

— Jūs esat norūpējies?

— Es atdošu veikalu, atdošu visus savus ienākumus no cietuma apgādāšanas un galu galā pats esmu ar mieru nokļūt cietumā, — sacīja Stomadors, — ja šie mani upuri var glābt Gravelotu. Kā viņš sapinās ar jums?

— Tas man nav zināms, bet to var uzzināt. Kas jūs tā sa trauc, papiņ?

— Es vienmēr gaidu visādas tādas lietas, — noslēpumaini teica Stomadors. — Es tās gaidu. Es gaidīju tās uz Ta-henbakas ceļa un gaidīju te. Vai jūs domājat, ka es šo bodīti nopirku, lai iedzīvotos?

— Kā es varu kaut ko domāt, — diplomātiski iebilda iein teresētais Botredžs, — ja visiem sen zināms, ka Stomadors ir pieredzējis vīrs, kā sacīt, vīrs ar gaišu galvu?!

— Par to arī es runāju. Ir augstāki mērķi, — nopietni atbildēja Stomadors. — Pirms deviņiem gadiem es atdevu draņķīgu būdu jaunam klaidonim. Bet viņš tika galā ar saimniecību. Jūs domājat, es nezināju, ka drīzumā atklās rūdas raktu ves? Bet es pametu viesnīcu, jo man bija citi plāni.

Tā runādams, Stomadors meloja: ne tikai viņš, bet ari neviens cits toreiz nevarēja zināt, kādus atklājumus kalnos iz darīs nejauša ekspedīcija. Bet tajā negantajā intrigu kārē, kas parasti rada savādniekus un varoņus, veikalnieks bieži apgājās ar faktiem pēc sava prāta, pa draugam.

— Šis zēns, — turpināja Stomadors, — mani briesmīgi aizkustināja. Tātad sākam darboties. Ko jūs varat piedāvāt?

— Kādā plāksnē?

— Sakaru nodibināšanai.

—- Tas nav grūti, — padomājis atbildēja Botredžs. — Bel jums dzelžaini jāklusē par visu, ko uzzināsiet no manis.

— Droši vien es skriešu uz cietuma kanceleju ar sīku jo sīku ziņojumu.

— Nemuļķojieties, — Botredžs sarauca pieri, — lieta ir nopietna. Tādā gadījumā man tūlīt jāiet pie Katrīnes un . . .

Te Botredža runu pārtrauca kluss klauvējiens pie durvīm, kas nobeidzās ar skaļu uzsitienu pa dēli.

— Skaidrs, ka viņa, — Botredžs teica bez sevišķas sajūsmas.

Stomadors atvilka aizbīdni un ieraudzīja jaunu, sarkanmatainu sievieti baltā, vaļējā blūzē un drudžainiem planku miem vaigos.

— Kas tas galu galā ir? Es visu laiku esmu viena, teica Katrine, paspērusi uz Botredža pusi garu kāju nomīdītā tupele,

— bet jūs te nīkstat?!

— Ket, dārgā, — samierinoši ieteicās Botredžs, — es tikko taisījos iet pie tevis svarīgā lietā. Jānogādā zīmīte v i e s n ī c ā. Fakregeds ... Kā viņš?

Katrine paskatījās uz Stomadoru ar to mežonīgo skatienu, kas cietumsargu un kontrabandistu vidū skaitījās neatvairāms, — bet ne lai savaldzinātu. Viņa vienīgi gribēja aptvert, vai Stomadors un Botredžs viņu neizjoko.

Cieši un izteiksmīgi paskatījies uz viņu ar lielām acīm, Stomadors atklāti ielika viņas plaukstā divus zelta gabalus, un sarkanie plankumi Katrīnes vaigos izplūda līdz deniņiem.

— Aha! — viņa atsaucās, lietišķi saraukdama pieri un pie smēķēdama papirosu, kas līdz tam bija aizsprausts aizausi.

— Tad šitā! Nu ko tad Fakregeds! Viņš šodien ir brīvs. Tas neiznāks.

— Tad izdomā! — iesaucās Botredžs.

— Cik pulkstenis? — Katrine jautāja Stomadoram, dziļi ievilkdama dūmus un laizdama tos caur nāsīm.

— Bez desmit minūtēm pusnakts, — veikalnieks atbildēja, izvilcis no kabatas lielu zelta pulksteni.

— Pusnaktī pie ārējiem vārtiem nostāsies Kravars, — balsī prātoja Katrine, paceldama Botrcdža neizdzerto glāzi. — Pie iekšējiem vārtiem nostāsies Hurtejs. — Viņa izdzēra glāzi un nosēdās sienmalē uz krēsla, lūpu šķobīšana un kodīšana pauda saspringtu prāta darbību. — Rakstiet zīmīti.

Stomadors steidzīgi atraisīja un nometa priekšautu, izvilka no blūzes kabatas piezīmju grāmatiņu un zīmuli un, zemu noliecies pār galdu, sāka rakstīt zīmīti. Laiku pa laikam Botredžs aizrādīja:

— Rakstiet drukātiem burtiem. Parakstu nelieciet. Kam rakstiet — vārdu neminiet. Lai viss būtu skaidrs tikai viņam un nevienam citam.

— Jā, piesargieties. — apstiprināja Katrine. — Adresi mēs pateiksim mutiski.

Stomadora nolasītās zīmītes kopīgā apspriešana apmierināja visus. Saritinājusi zīmīti, Katrine paslēpa to matos un devās uz durvīm.

— Uz slimnīcu, — viņa lēni atkārtoja uzdoto, — Džems Gravelots. Nav sajaukts?

— Pareizi, — nomierināja viņu Botredžs, — ko zinu, to zinu.

— Gaidiet, — izmeta viņa, aizspīdinot tumsā balto blūzi.

— Glodena sieviete, — sacīja Botredžs. — Ja viņa to šodien neizdarīs, tad citam nebūs pa spēkam. Pagājušas deviņas dienas, kopš viņi apcietināti; pēc sešām dienām slimnīcā dežurēs tas pats Fakregeds . . . tad mēs viņam dienu iepriekš . . . Sapratāt?

Apkārt skatīdamās, Katrine izgāja uz ielas, zaķa cilpu līkumiem tuvojās vārtu tērauda režģiem, ko spilgti apgaismoja elektriska spuldze. Aiz vārtiem stāvēja druknais, plecīgais Kravars. Viņa sarkanā seja ar sirmām uzacīm parādījās starp dzelzs stieņiem. Ieraudzījis Katrīni, sargs izbrīnā viegli iesvilpās.

— Cik jūs vēlu staigājat! — sacīja Kravars taustīgā tonī. kā arī neskaidrā cerībā, ka Katrine griezīsies pie viņa ar kādu lūgumu: sargs nekad nebija viņu redzējis naktī pie cietuma.

Katrine apstājās cietuma vārtu akmens staba ēnā un pacēla pirkstu pie lūpām.

— Nu ko jūs luncināties, ko jūs luncināties? — maigi un dobji iemurminājās uzraugs, stiepdams roku cauri stieņiem, lai saķertu Katrīni virs elkoņa. — Ar mani vēl ne reizes neesat parunājusies. Par vecu, vai?

Kravars atskatījās uz Hurteju, kas stāvēja ar muguru pret viņu aiz iekšējiem vārtiem, un, paraustījis cepuri aiz naga, sakārtoja spožo, lakoto siksnu, kas cieši apkļāva viņa resno vēderu.

— Nemuldiet niekus, — sacīja Katrīne, atspiezdamās ar plecu pret stieni, smaidīdama ar satvīkušo seju tik dabiski, ka Kravars sāka elst. — Man, atklāti sakot, visi vīrieši vienādi.

— Tiešām? Vai tā ir? — jautāja Kravars, domīgi paceldams pie lūpām atslēgas galu. — Tad jūs nākat no satikšanās ar «vienādiem»? Vai arī ejat uz satikšanos?

— Mēģiniet uzminēt.

— Katrīn, es atnāktu pie jums rītvakar. Goda vārds. Jūs zināt, ka esmu kārtīgs cilvēks.

— Eh! Jūs man sen to stāstāt. Taču Rimma jau dabūjusi no jums svārkus un kurpes, bet man jūs pat tukšu riekstu žēlojat.

— Ket! — sacīja uzraugs, sagrābis abas viņas rokas virs elkoņiem. — Tas ir tāpēc, ka jūs mani nonicināt. Es dārgi maksātu ... jā, bet jūs aizraujaties tieši ar noziedznieku pasauli. Kāpēc atnācāt? Runājiet!

Katrīne atbrīvoja rokas un atkāpusies izvilka no matiem papīra ritulīti.

— Klausieties, Kravar, — čukstēja kārdinātāja, karstiem pirkstiem sažņaugusi uzbudinātā sarga sviedraino locītavu,

ja nodosiet zīmīti, tad varat nopirkt man kurpes.

— Tā! Divi prieki reizē: zīmīte mīļākam un vēl kurpes par to pašu! Jūs esat.. . viltīga zoss, Ket, dieva vārds!

— Te nu ir redzams, cik kārtīgs cilvēks jūs esat. Man nav cietumā mīļākā, zvēru, pie kā gribat! Vienkārši kāds vecs draugs grib nodot sveicienu paziņam.

— Jūs nepiemānīsiet, Ket?

— Tādās reizēs nemānās.

Kravars zināja, ka Katrīne nemelo. Līdzīgos gadījumos spēles noteikumus ievēroja ļoti stingri.

— Es baidos, ka ... — iesāka Kravars un apklusa, ieskatoties sievietes trauksmlgi saspringušajā sejā ar maigu aizdomīgumu. Viņš klusēja, domāja un beidzot teica: — Var paskatīties, kas tur rakstīts?

— Protams! Ņemiet. Izlasiet, lūdzu, nekā sevišķa tur nav.

Kravars paņēma papīriņu, atskatījās, pamāja Hurtejam,

kas uzmanīgi viņu novēroja, un izlasīja sekojošo:

«Sveiks, vecais Džem, — atceries mūsu tikšanos pirms deviņiem gadiem uz Tahenbakas ceļa? Cik dūšīgi Tu toreiz tiesāji kāļu rausi un vīnu! Es dzirdēju, ka Tev esot veicies. Sēdēji Tu ar Tomu Adoru. Jā, ir ko atcerēties. Viņš liek Tevi sveicināt. Paziņo, vai Tev ko nevajag. Veseļojies. Tavs Bills.»

— Nu jā, vienkārša zīmīte, tur nekā nav. Es zinu, — sacīja Katrine, sekojot Kravara sejas izteiksmei; Kravars apostīja, vai papīrs neož pēc sīpolu sulas, kas aizstāja simpātisko tinti, vēl drošība pēc uzdedzināja sērkociņu un pasildīja zīmīti uz uguns.

Kravars atstiepa apakšlūpu, noteikti pagriezās un devās pie Hurteja. Viņi ilgi pētīja zīmīti. Atstājis to Hurtejam, Kravars atgriezās pie Katrīnes.

— Kam nodot? — vaicāja Kravars.

— Džemam Gravelotam, slimnīcā. Lai viņš tūlīt sūta man atbildi.

— Katrīn, es tevi mīlu, tas tiesa, tikai saproti pati: ja mēs ar Hurteju ... tā ir viena lieta, bet slimnīcā citādāk. Nepieciešama nauda.

— Tad ņemiet, — viņa pasniedza Kravaram zelta gabalu. — Nauda, zināms, nav mana.

— Mēs te visi esam gudrinieki, — atbildēja Kravars. — Pa sešiem gadiem esmu daudz ko pieredzējis. Gaidi. Labāk pastaigājies, tikai tālu neaizej. Es pašķindināšu ar atslēgu.

Davenants tikmēr gulēja un redzēja sapnī tumšus ūdeņus, kas pārplūdināja naksnīgus laukus. Viņa kājai nebija ne labāk, ne sliktāk, ceļgals nelocījās, tāpēc tikt pie smēķējamā lodziņa bija sāpīgi, un viņš cik spēdams atturējās no smēķēšanas.

Uzraugs, kas dežurēja slimnīcā pie vienpadsmit viennīcām, bez skaņas atvēra durvis un ienācis asi sapurināja arestanta plecu. Davenants aizturēja elpu un atvēra acis.

Uz viņa pagalvja nokrita zīmīte.

— Rakstiet atbildi, — nočukstēja uzraugs, tūlīt iedams projām un pievērdams durvis no ārpuses.

Atslēga klusi noklikšķēja.

Davenants atspiedās uz elkoņa un izlasīja zīmīti, acumir klī sapratis dīvaino tekstu pēc «deviņu gadu», «Toma Adora» un «Tahenbakas ceļa» asociācijām. Nezinādams, kur atrodas Stomadors, Davenants redzēja, ka viņam raksta tieši šis cil vēks, visu labi par viņu zinot.

Viņš izjuta padevīgu rūpju mulsumu, it kā raupja roka būtu drūmi apspraudījusi viņa cietumnieka segu.

Viņam kļuva karsti un jautri. Ar dziļu elpas vilcienu apvaldījis cerību pārplūdinātās sirds dunoņu, Davenants izvilka no matrača mazu zīmulīti, ko nesen bija atsūtījis Tergenss, un atbildēja Stomadoram uz zīmītes otras puses to būtisko, par ko bija neatlaidīgi domājis šinīs dienās:

«Man vajadzīgs Orts Galerans. Ja viņš ir dzīvs, par viņu var pastāstīt kafejnīcas īpašnieks Ādams Kišlots; esmu aiz mirsis Galerana mājas numuru. Kafejnīca toreiz bija uz Putekļu un Strauta ielas stūra. Jāpasaka Galeranam, ka viņu sveicina zēns, ar kuru viņš pirms deviņiem gadiem brauca uz Baijas ragu un kurš viņam iedeva zeltu spēlei.»

Piesardzības dēļ Davenants neparakstījās, bet arī bez tā rindas tikko ietilpa papīra strēmelītē. Uzbudinājumā nesau dzēdams slimo kāju, viņš aizkliboja pie durvīm, ieklausījās un viegli piesita. Uzraugs bija līdzās. Atvēris durvis, viņš žigli paķēra zīmīti un atkal ieslēdza Davenantu, kas apsēdās uz gultas pārdomāt. Pēc brīža Kravars pašķindināja atslēgu pret vārtu režģiem, un Kalrīne iznāca no ēnas.

— Ņemiet drīzāk un ejiet, Ket, — sacīja Kravars. — Cietuma priekšnieks nāk pārbaudīt posteņus. Kas par sievieti ... — viņš noteica Katrīnei pakaļ. — Pieraugi, rīt es atnākšu!

Neatskatīdamās Katrīne mēmi pamāja un ieradās veikalā, kad, gaidīšanas izmocīti, Stomadors un Botredžs jau bija sākuši truli klusēt.

— Lasiet! — aizelsusies sacīja Katrīne. — Viss Poketas pasts nav vienas manas galvas vērts.

Viņa nometa zīmīti uz galda, lielīgi izriezusi krūtis, ielēja sev glāzi piparu degvīna un kāri to izdzēra.

— Kā panāci? — jautāja sajūsminātais Botredžs, sagrābjot viņas vidukli un velkot sev klāt, kamēr Stomadors cīnījās ar Davenanta neskaidro rokrakstu. — Kā tu to panāci, es prasu?

— Sieviešu izdarības ir veiklākas par tavām, veco zēn, — atbildēja Katrīne. — Es devu zeltu. To jūs man esat parādā, Stomador.

Turpinādams lasīt, Stomadors izklaidīgi paskatījās uz viņu un tikpat izklaidīgi pasniedza Katrīnei trīs zelta gabalus.

— Ko lai dara? Tāda ir mūsu dzīve, — nopūtās Botredžs, smīnēdams pats savām domām par notikumu pie vārtiem. — Tad viss ir labi, Stomadora papiņ?

— Ak, mīļo Kātiņ, — sacīja Stomadors, — tu man tā izlīdzēji, ka es atvēršu tev kredītu uz veselu mēnesi, vari ņemt, ko vien gribi. Man, saprotiet, ir uzdots atrast kādu cilvēku, bet, tā kā jums vēl jāsaņem divas pudeles piparu degvīna un jāiet gulēt, plānus es te sastādīšu viens pats.

VIII nodaļa

Otrā dienā, uzaicinājis Botredžu patirgoties savā vietā, Stomadors devās meklēt Galeranu pēc Tireja zīmītes norādījumiem un, apvilcies pilsētas uzvalku, vispirms gāja pie Kišlota, kas sen jau bija slēdzis savu «Riebumu». Kādā no pilsētas visdzīvāk apmeklētajām vietām Kišlotam tagad bija veikals. Viņš tirgojās tik veiksmīgi, ka taisījās atvērt vēl divus tādus veikalus. Neķerdamies vairs ne pie pretdabīgas, pat ne pie kaut cik oriģinālas reklāmas, Kišlots bija «trāpījis dzīslā», kā to skaudības lēkmē reiz bija solījis Davenantam; Kišlota bagātības noslēpums izrādījās vienkāršs: viņš pirka par puscenu lielas partijas brāķētu apavu un pārdeva tos par normālu apavu cenu. Nenozīmīgo, tikai speciālistam redzamo brāķi vienkāršs pircējs, ja arī bija to manījis, izskaidroja kā nejaušību; ja pircējs sūdzējās, Kišlots labprāt apmainīja brāķēto preci pret nevainojamu apavu pāri, bet sūdzību bija maz un preču — daudz.

Kišlots bija aptaukojies, iemācījies spēlēt uz elektriskām klavierēm un taisījās precēt jautru atraitni, kam piederēja savs nams.

— Orts Galerans? — Kišlots jautāja Stomadoram, kad bija uzzinājis viņa vizītes mērķi. — Galerana adrese zināma kafejnīcā «Pončs». Tur esmu viņu redzējis, bet pie manis viņš sen nav iegriezies.

— Galvenais bija atrast jūs, — sacīja Stomadors. Es nomētājos pa Putekļu ielu pāris stundu, izprašņādams ļaudis namos un uz stūriem; es noguru, apsēdos alus bārā un paņēmu avīzi. Tur es ieraudzīju, kāds esmu muļķis. Starp sludinājumiem redzamā vietā bija minēts jūsu veikals: «Labākais apavu veikals «Merkurija spārni» — Ādams Kišlots.» Tātad es eju uz «Ponču».

— Mēs ievietojam sludinājumu divas reizes nedēļā, — labsirdīgi teica Kišlots. Viņš brīdi klusēja. — Jūs pazīstat Ga-leranu?

— Nē. Viņu pazīst un grib uzmeklēt kāds no maniem draugiem.

Pateikdamies Stomadors šķīrās no Kišlota un pavēlēja taksometra šoferim braukt uz kafejnīcu «Pončs».

Drīz viņš iegāja vēsā telpā ar sarkankokā apdarinātiem ma-lahīta galdiņiem. Starp izplestām avīzēm un dāmu cepurēm Stomadors izspraucās pie bufetes, kur uz viņa jautājumu par Galeranu jau pirmais apkalpotājs, mazliet pameklējies ar acīm pūlī, norādīja uz staltu sirmgalvi, kas sēdēja pie spoguļa. Ga-lerana uzacis vēl bija melnas, bet kakls kļuvis dzīslains, mati nosirmojuši, acīs un lūpu kaktiņos vīdēja pacietības pilna mūža vakara miers, kas raksturīgs vientuļu cilvēku vecumam. Galerans dzēra melnu kafiju un lasīja grāmatu. Blakus viņa galdiņam bija brīvs krēsls.

Stomadors lēni paklanījās un lūdza atļauju ieņemt krēslu. Galerans klusēdams pamāja. Stomadors apsēdās un sāka cieši skatīties uz galda kaimiņu, kas, paraustījis plecus, turpināja lasīt. Juzdams skatienu, viņš pacēla galvu un, redzot, ka resnais svešinieks skatās uz viņu ar noslēpumainu un nogaidošu smaidu, jautāja:

— Jūs kaut ko man teicāt?

— Vēl ne, bet tūlīt teikšu, — klusi ierunājās Stomadors.

Jūs esat Orts Galerans?

— Neapšaubāmi.

— Tad klausieties: šejienes cietumā sēž Džems Gravelots, kuram pirms deviņiem gadiem, kad viņš vēl bija zēns, es uz dāvināju mazo ienākumu dēļ panīkušu viesnīcu pie Tahenba-kas ceļa, ap četrdesmit jūdžu no Gertonas. Pareizāk sakot, es to pametu. Gravelots noturējās. Viņu glāba rūdas raktuvju atklāšana. Nezinu, kā un kāpēc, tikai viņš nesen brauca uz Poketu kontrabandistu šonerī un pēc apšaudīšanās tika

noķerts līdz ar visiem pārējiem, kas bija palikuši dzīvi. Šonakt izdevās saņemt no viņa zīmīti, ko būsiet tik laipns izlasīt.

Galerans šaubīgi pacēla zīmīti pie acīm, bet, tikko bija iz lasījis par zelta monētu, paņemtu spēlei no Davenanta, tūlīt ārkārtīgi atdzīvojās, saviļņojumā pat piesarka.

— Ak dievs! Tas taču ir Tirejs! — viņš sev teica. — Kas jūs esat, dārgais draugs?

— Toms Stomadors jūsu rīcībā. Man ir veikals pretim cietumam.

— Velns lai parauj! Izstāstiet labi sīki. Savā laikā es ļoti tuvu pazinu Dav ... Gravelotu.

Stomadors nevarēja neko daudz piebilst iepriekšējam pa skaidrojumam; viņš aprakstīja savu satikšanos ar jaunekli, viņa noplīsušās drānas, izskatu, bet varēja redzēt, ka Stoma-dors uz visiem laikiem paturējis prātā to vienkāršības, uzņēmības un bezpalīdzības kopumu, kas piemita Tirejam; tādu viņu atcerējās arī Galerans, it īpaši pēc zēna pazušanas, kuras iemesli noskaidrojās, tikko pie Kišlota ieradās Franks Dave-nants un sāka tur ciniski plātīties, ka dēls viņu pametis. Kamēr Davenants mocījās, pūlēdamies apmierināt tēva alkatību, Galeranam Lisā bija neredzēti veicies kāršu spēlē; viņš bija vinnējis piecpadsmit tūkstošus mārciņu, un ceturtā daļa no šīs summas pienācās zēnam, aizgājušam no tiem dubļiem, kas tik negaidīti bija aptraipījuši viņa slāpstošajai dvēselei pavēr tās gaišās durvis.

Paskaidrojis Galeranam, ka sīkākas ziņas par saviem apstākļiem Gravēlots varēs dot tikai pēc dažām dienām, kad uzraugs Fakregeds pieņems diennakts dežūru slimnīcā, Stomadors devās mājup, pierakstījis Galerana adresi: Galeranam jau septiņus gadus piederēja balts vienstāva nams desmit jūdžu attālumā no Poketas.

Ar šo namu sākās krasta vasarnīcu virkne, kas bija izkai sīta klinšu terasēs starp aizām un dārziem. Uz šīm saules un jūras klusuma ligzdām no pilsētas veda šoseja un viensliežu dzelzceļš. Galerana mājā bez paša saimnieka dzīvoja vēl šoferis Grube un meitene Tirza, šofera māsa, kas veica apteksnes un saimniecības vadītājas pienākumus.

Galerans dzīvoja četrās istabās, iekārtotās tik vienkārši, kā to prot cilvēki, kas mīl skaidras līnijas zīmējumā un mūzikas melodijā. Smalka veļa, elektriskas lampas ar zaļiem kupoliem, zili izrakstīts fajanss, liektās mēbeles, lielisku krāsainu gra-

viru kolekcija, kā ari daudzo istabas augu dažādība un visām istabām vienādais smalkais franču paklājs, kura zilie raksti atspoguļojās grāmatskapju stiklos, — lūk, viss, kas, lielo logu apspīdēts, klusi mirdzēja šinī namā. Galeranu neviens neapciemoja. Ap piecdesmit gadiem viņa raksturs bija izstrādājis īpatnēju pretindi, kas liedza tuvoties viņam citādi kā vien neitrālās vietās — uz ielas, kafejnīcā, klubā. Viņš nenicināja, nenīda ļaudis, bet mīlēja tos drīzāk kā grāmatu tēlus. Tirejs bija izņēmums. Trauksmīgi un karsti viņu pieminēja Galerans. Tirejā Galerans saskatīja savu jaunību; bet viņu glāba pārdomu vēsumiņš, līdzīgs piparmētru konfektes svaigumam.

Galerans nedēļām dzīvoja mājās, kopdams bites, lasīdams vai savā buru laivā makšķerēdams, un tad atkal nedēļām mitinājās Poketas viesnīcā «Roze un plūme», spēlējot pamīšus gan kārtis, gan biljardu.

Tireja vinnests — trīsarpus tūkstoši mārciņu, noguldīts uz tekošā rēķina, bija pieaudzis līdz sešiem tūkstošiem, un Galerans ne reizes nebija pieskāries šai naudai.

Viņš gaidīja, ka zēns ieradīsies un pateiksies viņam.

Tirejs bija atnācis. Nu vajadzēja viņam palīdzēt. [2]

IX nodaļa

Pa to laiku Davenanta kājai bija kļuvis sliktāk; pēc īslaicīga atvieglojuma ceļgals sapampa, kāja kļuva smaga, un slimnieks varēja tikai sēdēt, kaut arī tas viņam bija aizliegts. Ja viņš reizēm piecēlās uzsmēķēt, tas bija risks un visādā ziņā tika darīts pretēji ārsta aizliegumam. Ārsts Dobis, kas neapzinīgi simpatizēja Davenantam, nekādi nebija noskaņots steidzināt prāvu un, sasaucis attiecīgu konsīliju, panāca nosacītu slēdzienu, ka ievainotais var stāties tiesas priekšā tikai pēc divām nedēļām, tas ir, pieņemot Stomadora un Galerana likšanos par izejas punktu, pēc vienpadsmit dienām no šī brīža.

Pa to laiku Gertonas gubernators bija jau visu uzzinājis par Gravelotu. Tēvs un dēls, ārkārtīgi apmierināti ar notikumu gaitu, izmantojot vecus sakarus, darīja visu iespējamo, lai kauna pilnais atgadījums nenāktu gaismā, tāpēc jau iepriekš bija izlemts notiesāt Davenantu aizmuguriski, izmantojot viņa tiešo atzīšanos. Tādējādi prāvas atlikšana galvenā vaininieka slimības dēļ bija tikai nepieciešamā korektuma izpausme. Ja viņa kājai tiešām kļūtu labāk, kara tiesas priekšsēdētājs majors Stegelsons pēc apspriedes ar prokuroru nolēma šādā gadījumā nozīmēt tiesu, negaidot Gravelota izveseļošanos. Šis ierēdņu un kara virsnieku sliktākās daļas iekšējās attiecības atgādināja noslēgtu loku, labi pazīstamu katram speciālistam. Aizstāvot kopējas slepenas intereses, tas izskatās neģēlīgi tikai no ārpuses, iekšā viss ir vienkārši un itin mierīgi.

No savas puses Davenants bija pilnīgi pārliecināts, ka Georgam van Konetam labi zināmas viņa bēgšanas sekas un ka gubernatora dēls izmantos gadījumu, lai jau iepriekš sagrozītu faktus vai iznīcinātu tos, ja arestētais ķertos pie viņa atmaskošanas. Nezinot, ko gaidīt no amatpersonu tik noteiktās rīcības, ja viņš aizsūtītu izmeklētājam rakstisku liecību, kurā pie tam būtu neiespējami pierādīt van Koneta līdzdalību Gotlība Vāgnera noziegumā, Davenants gaidīja tiesu. Arī par to bija šaubas, jo «Lāču mātes» cīņa ar muitas ierēdņiem nekādi neattiecās uz van Koneta izlēcienu pie «Sauszemes un jūras» galda, bet neko citu Davenants nespēja izdomāt; palīdzēt varēja varbūt vienīgi Galerans, ja bija vēl dzīvs. Jaunā viesnīcas īpašnieka stāvokli pasliktināja vēl arī vietējo avīžu kaislīgais sašutums: gadījumā ar «Lāču māti» avīzes saskatīja savā nekaunībā un nežēlībā nepieredzētu kontrabandistu pretošanos. Divi reportieri centās izdabūt intervijas no Tergensa un Gravelota, bet viņiem atteica.

Izmeklētāja vizīte atkārtojās. Šoreiz ierēdnis bija ieradies, lai apstiprinātu ienākušās ziņas par Davenartta īsto — otro vārdu un viņa bēgšanu no savas viesnīcas, kad muitnieku nodaļa bija atradusi divas kastes dārgu cigāru. Davenants neliedzās, viņš pastāstīja par Gotlība Vāgnera izdarībām, labi zinādams, ka izmeklētājs viņam neticēs. Bet viņš neieminējās ne vārda par van Konetu, bīdamies no ļaunā, savu varenību jau pierādījušā spēka nezināmajiem gājieniem, un, pacietis izmeklētāja zobgalīgo kritiku par noslēpumaino Vāgneru, parakstīja liecību tā, kā bija to devis. Kaut arī tiesai nu bija pamats uzskatīt viņu par kontrabandistu un noziedznieku mītnes turētāju, viņš, kā jau sacīts, visam galvenajam nolēma gaidīt tiesu.

Gūstekņa dzīvi vēl aptumšoja nežēlīgās sāpes, kuras viņam vajadzēja ciest pārsiešanas stundās. Kaut arī pēc pārsiešanas Davenants juta zināmu atvieglinājumu, brūces mazgāšana un apkopšana vienmēr bija ļoti mokoša. Ārstu allaž pavadīja uzraugs, kas sekoja viennīcas ieslodzījuma noteikumu ievēroša-

nai. Reizē smaidīdams un viebdamies no sāpīgajām sajūtām, Davenants parasti jokoja vai stāstīja smieklīgus notikumus, kādus deviņos gados bija diezgan dzirdējis no dažādiem ļaudīm. Cietuma kalpotāji labi redzēja, ka Gravelots nav kontrabandists. Caur Tergensu cietumā jau klīda baumas par Gravelota sadursmi ar kādu visai svarīgu, augstu stāvošu administratīvu personu; sava loma tur, protams, bija augstākās sabiedrības dāmai, bet šīs baumas, nepieņemot ne noteiktu, ne īsti ticamu formu, modināja pret Gravelotu simpātijās, tāpēc ārsts, tikai bīdamies zaudēt darbu, neizdarīja Gravelotam tos būtiskos pakalpojumus, no kuriem viens bija Rudās Katrīnes ziņā.

Vairākas reizes Davenanta kamerā ieradās cietuma priekšnieks, drūms, sirms cilvēks ar Sausnēju seju. Rūpīgi apskatījis kameru un logu, negribīgi nomurminājis: «Vai ieslodzītajam nav kādas pretenzijas?» — priekšnieks vēl ilgi un cieši ielūkojās Davenanta pelēkajās acīs, kas noslēgti sekoja viņa kusti bām, un gāja prom. Reiz, gribēdams pārbaudīt šo cilvēku, Davenants viņam teica, ka vēlas izsaukt izmeklētāju visai svarīgai liecībai. Žiglais apsvērums, kas nozibēja cietuma priekšnieka acīs, izpaudās jautājumā:

— Kāda satura ziņām?

— Kāda persona, — teica Davenants, — kāda ļoti svarīga persona saņēma no manis pļauku viesnīcā ...

— Par visu, kas tieši neattiecas uz lietu, — pagriezdamies iešanai, pārtrauca viņu priekšnieks, — jums jāiesniedz rakstisks paskaidrojums.

Ar šiem vārdiem viņš aizgāja, bet Davenants noprata, ka viltīgais administrators rīkojas kopā ar tiesu un katru rakstisku paskaidrojumu par drūmās lietas iemesliem aizsūtīs tieši gubernatoram vai arī iznīcinās.

Karstums un brūces sūrstoņa lika Davenantam nepacietīgi gaidīt nakti, kad miegs izveda viņu no cietuma sapņu pasaulē. Viņš centās gulēt dienā, lai mazāk gribētos smēķēt, jo par stāvēšanu pie vēdlodziņa viņam bija jāmaksā ai asu sāpju atjaunošanos ceļgalā. Bez citiem sarunu biedriem, izņemot cietuma bibliotēkas grāmatas, pretīgi gaišajā kameras tukšumā, kur nebija itin nekā lieka, tik nepieciešama cilvēka acīm, Dave-! nants atdevās iztēlei. Reizēm viņš redzēja Kišlotu un meiteņu sarkanos saulessargus; meitenes smējās tā, ka visa apkārtne smējās viņām līdzi. Viņš klaiņoja ar piedzērušo tēvu, meklēja

tumšā dārzā atslēgu un gāja pa nezināmu ceļu, cenzdamies tikt garām kalnam, kas aizsedza spoži apgaismotu teātri. Bet vismazāk viņš gribēja, lai šīs meitenes, no kurām viņam bija palicis savāds — maiguma un dzīves mīlestības iespaids, uzzinātu, kur viņš atrodas. Tad meitenēm vajadzētu atcerēties viņa tēvu. Un sirds vientiesībā Davcnants cerēja, ka meitenes jau sen ir aizmirsušas viņu.

Dažas dienas pēc tam, kad Stomadora zīmīte bija nonākusi pie Davenanta, kas no tās nakts sāka saspringti gaidīt tālākos notikumus, īsi pirms vieniem dienā notika parastā dežūras maiņa.

Jaunais uzraugs pēc kārtas apstaigāja visas slimnīcas vieninieku kameras un kā pēdējās atvēra Tireja durvis. Tas bija Fakregeds, jauns cilvēks ap trīsdesmit gadu, ar neveselīgu sejas krāsu un melnām Ūsiņām. Viņa melnās, nelielās acis mazliet pasmaidīja, un, klusi pavēris durvis, lai slimnīcas kopējās nodaļas uzraugs nejauši nenoklausītos sarunu, viņš nosēdās uz gultas malas pie Davenanta kājām, dodot viņam zīmi miera un uzticības saglabāšanai. Jūtot, ka notikumi sākas, bet aiz piesardzības klusēdams, Davenants paņēma no Fakregeda Tergensa zīmīti, pazīstamu jau pēc rokraksta.

Tergenss rakstīja:

«Uzticies starpniekam pilnīgi. Viņš nevar sadabūt tikai putna pienu. T.»

— Dodiet to atpakaļ, — nočukstēja Fakregeds un paslēpa zīmīti aiz cepures oderes, — pēc tam es to iznīcināšu. Tagad klausieties: visu, ko vajag paziņot jebkuram cilvēkam, pasakiet man mutiski, tas nav tik bīstami, bet, ja nepieciešams rakstīt, sagatavojiet vēstuli uz vakaru un iebāziet to vakariņu maizes pārpalikumā, maizi var iemest bļodā. Kaut arī man uzticas, tomēr piesardzība nekad nekaitē. Zīmulis jums ir? Tā. Ņemiet papīru.

Fakregeds izņēma no savas piezīmju grāmatiņas jau sagatavotas lapiņas, un Davenants iebāza tās matrača spraugā.

— Es jau rakstīju, — viņš sacīja, tāpat steigdamies visu uzzināt, kā Fakregeds acīm redzot steidzās aiziet. — Vēstule ir saņemta? Kur Toms Stomadors?

— Galerans ir jau uzmeklēts, — steigšus atbildēja Fakregeds, pieceldamies un nostādamies ar muguru pret durvīm. Viņa roka sniedzās pēc durvju roktura. — Rīkosies visu

iespēju robežās. Stomadors tirgojas pretim cietumam. Viņam ir veikals. *

Apjucis no tik svarīgu un pārsteidzošu ziņu bagātības, Davenants laimīgi iesmējās. Galējais uzbudinājums izpaudās kreisajā vaigā uzplaukušajā sarkanajā plankumā, kas sniedzās līdz acs kaktiņam un deniņiem; vaigs notirpa, un viņš to neapzinīgi saberzēja.

— Jums viss vaigs sarkans, — teica Fakregeds. Ko tas nozīmē?

— Es nezinu . . . nervozs esmu kļuvis pēdējās dienās, — ar izbrīnu atbildēja Davenants. — Un kas vēl? Kā iet Tergensam?

Fakregeds ieklausījās nenoteiktajās skaņās gaitenī, atmeta ar roku un pielēca kājās, steidzīgi aizgriezdams atslēgu.

Šīs ziņas iedarbojās uz Davenantu gandrīz kā negaidītas atbrīvošanas sajūta — it kā pie cietuma vārtiem jau stāvētu kariete, lai aizvestu viņu no šīs drūmās rotaļas ar sienām un atslēgām. «Stomadors pretim cietumam,» atkārtoja Davenants. «Galeranam ziņots par mani!» Cilvēku tikšanās dīvainības uzjautrināja viņu. Viņš gulēja, klusi smējās un klausījās retajās cietuma skaņās, kas atgādināja metālā sprādzienus, dzelzs balsis un akmens statuju soļus. Viņam iegribējās tūlīt uzrakstīt par visu Galeranam, sīki un precīzi. Atmiņās atdzīvojās šis cilvēks, pret kuru viņš juta cieņu un pateicību. Ar visu spēku ievilkdams gaisu plaušās, kas žņaudza viņa cerību apmulsināto sirdi, Davenants, nicinot sāpes kājā, pat atrodot tās par patīkamām, kā nesvarīgu apstākli, kas nespēj kaitēt citiem, daudz svarīgākiem apstākļiem, piecēlās un ilgi smēķēja pie vēdlodziņa. Beidzot viņa nervi norimās, viņš sēdās rakstīt Galeranam, cenzdamies saspiest pēc iespējas vairāk vārdu trīs lapiņās, ko bija iedevis Fakregeds. Šo to viņš neminēja. Mutiski viņš gribēja pastāstīt uzraugam par akmens spraugā noslēpto naudu un sudraba briedi, kā arī nosaukt visus vārdus — no van Koneta līdz Firsam.

Kamēr viņš rakstīja, Fakregeds metodiski staigāja pa gaiteni, reizēm pavērdams durvju dzelzs lodziņu un aplūkodams kameras ar pētošu skatienu. Attaisījis Davenanta lodziņu, Fakregeds sastapās ar viņa’ skatienu un nenocietās, bērnišķīgi nepasmaidījis šai viņu savstarpējai spēlei «uzraugs un ieslodzītais».

Zinādams, ka šāda izdevība tik drīz neatkārtosies, Davenants skopiem vārdiem, saīsinot, atmetot apzīmētājus, pavēstīja visu būtisko, kas bija noticis ar viņu šajos deviņos gados, noklusēdams vienīgi to, ar kādu mērķi bija gājis no Poketas uz Lisu. Vēstulē nenosaucis vārdā nevienu no «Sauszemē un jūrā» notikušā skandāla dalībniekiem, viņš vakarā piesardzīgi paklaudzinājās pie durvīm un pateica Fakregedam visus vajadzīgos uzvārdus, sīki izskaidrojot, kādās attieksmēs viņš ir ar vienu vai otru cilvēku, un arī to, kā atrast naudu un briedi. Kad Fakregeds iegaumēja teikto, kas nebija grūti šādās lietās rūdītai atmiņai, viņi šķīrās un vairs nesarunājās savā starpā. Vakarā Davenants iebāza vēstuli neapēstas maizes donā; slimnīcas dežurējošais arestants, speciāli norīkota uzrauga un arī paša Fakregeda pavadīts, apstaigāja kameras un savāca traukus. Šie apmeklējumi vienmēr notika ātri, klusumā, bez liekām kustībām, bet Fakregeds ar vieglu galvas mājienu deva ieslodzītajam ziņu, ka par tālāko viņam nav jāuztraucas. Patiešām jau nākošajā dienā vēstule bija pie Stomadora, un viņš pirms tās nogādāšanas Galeranam, kas gaidīja līdzzinātāju šim nolūkam izraudzītā krodziņā netālu no cietuma, rūpīgi izlasīja vēstuli, bet pēc tam, lai neko nesajauktu, uz atsevišķa papīra pierakstīja visu, ko viņam mutiski bija pateicis Fakregeds. Tie bija vārdi: Georgs van Konets, Snogdens, Veiss, Laura Muldveja, tēvs un meita Barketi, Petronija un Firss.

Sevišķi Stomadoru interesēja akmens, kura spraugā Grave-lots bija noslēpis naudu un sudraba briedi. Uzmeklēt šīs mantas viņš apņēmās pats, zinot, ka Galeranam arī bez tā būs ļoti daudz visdažādāko rūpju. Bez tam tirgotājs nevarēja palaist garām reto iespēju tiešai līdzdalībai, saistītai ar cīņu atmiņām un paša Stomadora rakstura intīmāko pusi. Nekad un nevienam viņš to neatklāja, maz domāja par to pats, bet tieši šī rakstura iezīme bija vienīgā, kas nosacīja resnā savādnieka rīcību.

Ir tādi gleznainas darbības, intrigas un aizraujoša noslēpuma mīļotāji. Tieši tāds cilvēks bija arī Stomadors, kura negaidītā dāvana Davenantam — «Sauszeme un jūra» — izrietēja vienīgi no tā, ka krodziniekam bija apnicis gaidīt maz apmeklētajā vietā parādāmies karieti ar dramas piektā cēliena varoņiem; viņam bija vienalga, vai tā būtu sievietes nolaupīšana vai noslēpumains mantojums, viņš tikai ilgojās pēc iespē jas cīnīties kopā ar vajāto viesi pret zobeniem un revolveriem, kas rībina ar mēbelēm aizbarikādētās durvis. Stomadors nojauta, kāda loma cilvēku dzīvē ir tādiem lapseņu pūžņiem kā

viesnīcas mazapdzīvotās vietās, kur notiek tikšanās visdažādākajos apstākļos, bet viņš vēlējās to visu nākam steidzīgu un spilgtu, kā dārgas rotaļlietas, aizmirstot, ka īstenība parasti sasien un atraisa savus mezglus ilgstošos laika sprīžos, biežāk strādājot ar zīmuli un spalvu nekā ar košām krāsām. Un, kā jau tas vienmēr mēdz būt ar iztēlotā piepildīšanos, Davenanta smagā nelaime, kam par cēloni bija viņa dabiskā tieksme pretoties netīrībai, Stomadoram likās visai ikdienišķa, toties sprauga akmenī — saistošas intrigas pavediens ... Vai tas nozīmēja, ka iztēle spilgtāka par notikumiem? Grūti pateikt: acīm redzot — kā nu kuram.

Pēc ilgas klaiņošanas un neveiksmēm Toms Stomadors tagad remdēja gleznainas darbības skatītāja un līdzdalībnieka slāpes, tirgojoties pretim cietuma vārtiem; viņš tā bija iedzīvojies šinī darbā, ka pastāvīgi bija lietas kursā par cietuma drāmām un slepeniem sakariem ar kontrabandistiem. Viņu aizrāva retu un traģisku notikumu gaidas, bet informatoru bija pietiekami daudz, sākot ar ieslodzīto radiniekiem un beidzot ar pašiem uzraugiem, kas bieži vien izrādījās pārāk pļāpīgi veikala dibenistabā, kur viņiem gadījās dzert un spēlēt kārtis.

Šīs dienas priekšvakarā, jau laikus saņēmis no cietuma sarakstu, kādus produktus no rīta izsniegt cietuma ļaudīm, Stomadors sagatavoja preces priekšlaicīgi, strādājot līdz vēlai naktij, — visu sasvēra, iesaiņoja un salika grozos. Botredžs nomainīja viņu dienas tālākajā gaitā, palīgos pieteicās arī Katrine. Uzraugu sievu jautājumiem, kur palicis vecais, kontrabandisti atbildēja, ka Stomadors aizbraucis apraudzīt slimu radinieci.

Pa to laiku Galerans bija pie kara prokurora, pulkveža Ilerna, pūlēdamies noskaidrot lietas apstākļus un panākt tikšanos ar ieslodzīto. Izturēdamies pret kara tieslietām kā pret laboratorijas noslēpumu, Herns visai pieklājīgi un izteiksmīgi lika Galeranam saprast, ka viņš nosoda nepiederošu personu iejaukšanos, kaut arī simpatizē ieslodzītajam. Taču Herns nespēja atteikties no prieka citēt likuma pantus, pēc kuriem četrus cilvēkus — Gravelotu, Tergensu un vēl divus gaidīja nāve pakarot. Tāpēc saruna turpinājās.

— Es neredzu iemeslus, — sacīja Herns, — kāpēc apsūdzībai pret Gravelotu jābūt mazāk stingrai. Viņš aizstāvēja «Lāču mātes» kravu ar īpašnieka niknumu, viņa paša atzīšanās runā par sešpadsmit upuriem, kuru ģimenēm Muitas pārvalde cen-

šas izgādāt pefisijas. Izmeklēšanā konstatēts, ka šķietamais Gantrejs ir Džems Gravelots, viesnīcnieks kādā kontrabandas apsēstā krasta punktā. Gravelots bēga no kratīšanas, kas deva lietišķus pierādījumus viņa sakariem ar kontrabandu. Kā redzat, pārliecinošāki fakti nav iedomājami.

— Jums taisnība, — piekrita Galerans, negribēdams kaitināt Ilernu ar šaubām. — Man atlicis uzzināt, vai izmeklēšanai nav radušās šaubas par Gravelota garīgo līdzsvaru. Viņa nežēlīgās pretošanās raksturs liek pārdomāt. Kontrabandas glabāšana, pat ja tā pierādīta, nedod iemeslu izmisumam. Vai nu Gravelots ir slimīgi uzbudināms, vai arī bija spiests pretoties līdz pēdējai iespējai.

Tā runājot, Galeranam nenāca ne prātā, ka viņš pieskāries lietas slepenajai pusei, un Herns uzmanīgi uz viņu paskatījās. Gubernators varēja stipri kaitēt prokuroram, ja Herns atteiktos uzklausīt tēva lūgumu izdarīt viņa dēlam draudzīgu pakalpojumu — neiepīt negaidītu pagriezienu guvušajā lietā Georga van Koneta vārdu. Sī Galerana piezīme lika Hernam kategoriski noraidīt tikšanos ar Davenantu. Pēc izmeklēšanas ieslodzīto drīkstēs apciemot tikai tuvākie radinieki.

Sis nevienam nepazīstamais cilvēks bez sabiedriskā stā vokļa bija galīgi apnicis Hernam. Viņš piecēlās.

— Tikšanās nav iespējama, — atkārtoja Herns. — Attiecībā uz jūsu protežējamās personas iespējamām rakstura dīvainībām man jāatzīmē, ka kara tiesa nav pilnvarota iedziļināties kontrabandistu pasaules uzskatos, lai cik interesants šis jautājums būtu pats par sevi.

Galerans aizgāja. Tireja vēstule bija daudz ko pateikusi. Bet skaidrība, ko viņš gaidīja, bija tik sarežģīta attiecībā uz tālākās rīcības saturu, ka viņš tikai atmeta ar roku, artstā-jot nopietnas pārdomas ceļam. Vispirms vajadzēja doties uz Gertonu.

— Izlasījis vēstuli, — svarīgi paziņoja Stomadors, — es sapratu, ka šis notikums aptver trīs momentus: ģimenes momentu, personīgo momentu un kriminālo momentu. Kas attiecas uz akmenī paslēpto naudu un citām mantām, tad, es domāju, to labāk uzņemties man, jo es pazīstu apkārtni. Pārējais paliek jūsu rokās.

— Jā, ejiet un uzmeklējiet naudu, — sacīja Galerans, — man jāsatiekas ar visiem cilvēkiem, kuru vārdus jūs pierakstījāt. Gravelots iedzīvojies tik sīkos un nekaitīgos ienaid

niekos kā gubernatora ģimene. Šīs lietas smagums — grūti pierādāmajā sakarībā starp Vāgnera un van Koneta darbībām. Pat ja mums izdosies to pierādīt, mēs tikai izraisīsim jaunu, atsevišķu procesu, kas nez vai palīdzēs Gravelotam.

— Ārkārtīgas grūtības! — bažīgi un pacilāti noteica Sto-madors. — Tikai jūsu galvai pa spēkam tikt pāri tādiem šķēršļiem, manai ne.

— Gravelots iesita van Konetam par sievietes apvainošanu, — turpināja Galerans, — un, ja es pieļauju, ka cigāri bija slepus nolikti, lai izvairītos no iespējamās kompromitā-cijas, kad izpļaukātais van Konets bija atteicies no divkaujas, katram juristam ir tiesības iztulkot to kā sagadīšanos. īsi sakot, pret van Konetu nav pierādījumu, un, atkārtoju, ja arī tie rastos, jauns process pret van Konetu neattaisnos Grave-lotu «Lāču mātes» lietā. Tomēr nekas cits neatliek kā piedraudēt gubernatora dēlam ar skandālu, lai van Konets darītu visu iespējamo Gravelota likteņa atvieglošanai. Un šajos nolūkos man nepieciešams nodrošināties ar Barketa, viņa meitas un Petronijas liecībām; varbūt nekaitētu apspriesties arī ar Snog-denu un Lauru Muldveju. Par šādiem ļaudīm neko nevar iepriekš pateikt.

— Pareizi! — iesaucās Stomadors. — Jūs spriežat kā ministrs.

— Ak vai! Kā šantāžists! Es ķeros pie šantāžas, to jums pateiks katrs tiesas sulainis.

— Bīstama lieta — sist pa ģīmi gubernatora dēlam un pie tam liecinieku klātbūtnē! — piezīmēja Stomadors, vēl arvien Gravelota rīcības apmulsināts. — Neņemos teikt, vai es viņa vietā spētu izdarīt to pašu. Jautājums, kā redzat, kutelīgs.

— Viņš darīja pareizi, — sacīja Galerans. — Viņš bija vienkāršs un labs zēns. Acīm redzot stāvoklis bija tāds, kad klusēšana līdzvērtīga sevis izpļaukāšanai.

Līdz šim brīdim Stomadors apšaubīja Gravelota rīcības jēgu, bet Galerana sirsnīgais tonis padzina kārtu starpības nosacītās ēnas, kas neļāva veikalniekam novērtēt sadursmi pēc būtīBas.

— Patiešām, — teica Stomadors, — es jums piekrītu. Tā tas ir, kaut arī slikti, bet tomēr tā. Jāatzīstas, kad lasīju vēstuli, es nodomāju, ka puisis ir sajucis. Viņš, redziet, nav savaldījies, bet mēs nu sēžam un lauzām galvas, kā viņu izglābt.

Kas man liek par viņu domāt — varat to uzminēt? Gravelots man nav pat radinieks. Bet man viņš rādās sapņos,

— Tātad viņš mums vajadzīgs — jums un man.

Padomājis Galerans atļāvās piebilst:

— Mani, piemēram, ļoti sarūgtinātu Kunsgerija nāve, kaut arī nekad neesmu viņu redzējis.

— Oho! Vai tad jūs pats gribat ar viņu izrēķināties?

— Kas par niekiem! — iesmējās Galerans. — Kunsgerijs dzīvo Skotijā, kur mēs droši vien nekad nenokļūsim. Es izla sīju avīzē, ka aktieris Kunsgerijs atteicies spēlēt galveno lomu kādā jaunā lugā. Tā nav viņam patikusi. Viņš aizgājis no skatuves pirmā cēliena beigās. Otrs aktieris darbības gaitā pagriezies pret durvīm un iesaucies: «A! Lūk, viņš beidzot ir klāt, šis nelietis Ilārds! Viņš steidzas! Es dzirdu viņa soļus!» Bet durvis stāvēja tukšas, un Hārds, proti, Kunsgerijs, nenāca. Aktieris atkārtoja, ka «Hārds steidzas». Taču neviens nesteidzās. Uzvedums pārtrūka, bet Kunsgerijs apmaksāja lielos zaudējumus. Tad, lūk, — sacīja Galerans, pieceldamies un rūpīgi noglabādams Davenanta vēstuli, — nezinu, vai jūs to saprotat, bet Davenants ir kā Kunsgerijs, viņš nevar piekāpties galvenajā, un tāpēc man vajag viņu glābt.

— Paļaujieties uz mani, kā gribat, — paziņoja Stomadors, sajūsmā par neparasto pieskaņu, ko visai šai lietai piešķīra viņa izglītotais līdzzinātājs, — esmu jūsu rīcībā. Atgriežoties ienāciet naktī pie manis, vienalga, vai es gulēšu vai ne, — kluss, trīskārtējs klauvējiens pavēstīs man par jūsu ierašanos.

Tā viņi šķīrās. Veikalnieks aizbrauca ar tramvaju uz Veco cietoksni, no kurienes viņam kājām vajadzēja iet tālāk un uzmeklēt akmeni, bet Galerans šofera Grubes vadītajā automašīnā devās uz Tahenbaku, vēlēdamies vispirms iztaujāt Davenanta pamestās viesnīcas kalpus. Bez tam viņam gribējās redzēt, kā dzīvojis Davenants, kura ārieni viņš pēc deviņiem gadiem iztēlojās visai miglaini. Galerans vēl arvien atcerējās viņu bez ūsām. Likteņa iespaidīgā un drūmā gaita lika Galerana sirdij sažņaugties, tāpat kā skaistas, bet pamestībā sadrūpošas celtnes izskats.

Bija ap pieciem pēc pusdienas. Ceļš — tas pats, pa kuru Davenants bija traucies uz Lisu, — ne mirkli nepalika tukšs: ceļiniekam garām brāzās kravas un vieglās mašīnas, pēc tam parādoties uzkalnos, šosejas tālajos pagriezienos kā putekļos kūpošas, melnas lodes; grabēja un džerkstēja pajūgi, ko vadīja

iereibuši fermeri; augļi, riekstu un prosas maisi, tabakas saiņi, mēbeles un trauki, braucot no viena ciemata uz otru, visu laiku virzījās pretim Galeranam. Bezvēja tveice un dzidrās debesis piešķīra ainavas līnijām nobeigtu skaidrību. Saules sadedzinātā, rūsganā zāle sedza pakalnu aiz pakalna akmeņu, māla un dzeloņainu krūmu plankumiem piebārstītas pelnu kārtas palsajos toņos. Ir cilvēki, kam kustības palīdz domāt; Galeranam kustībā vienmēr bija izklaidīgs garastāvoklis, līdzīgs piesātinātam šķīdinājumam, kas, saskaroties ar kādu ārēju spēku, sāk veidot visdažādāko formu kristālus. Viņš ieraudzīja skaistu, zili baltu putnu, kas lēni pārlidoja pakalnam, ieinteresējās par to un jautāja Grubem, vai viņš nezina, kas tas ir par putnu.

Grube paraustīja plecus. Viņš nekad nebija domājis par putniem.

Galerans redzēja oranžus ziedus dzeloņainos stiebros, kas nepadevās saides staru dedzinošajai svelmei. Pasaulē izrādījās daudz augu un putnu, kurus viņš nekad nebija redzējis. «Cik vienmuļi un neinteresanti es esmu dzīvojis,» prātoja Galerans, juzdams nemieru un skaudību pret neizdibināto, lai tas būtu kas būdams, nožēlu par tuvo vecumu un diezgan smieklīgu vēlēšanos sākt citu, visa slāpstošu dzīvi. Viņa vecumam tā bija mirkļa psihoze, bet viņam pēkšņi neprātīgi iegribējās redzēt visas lietas visos pasaules namos un izpeldēt visas pasaules upes.

Pret rietu ceļotāji no pakalniem nobrauca ielejā, pametot aiz sevis dienvidu krasta klusās pilsētiņas. Bija astoņi, kad mašīna apstājās Lisā pie restorāna «Marks Tatanērs». Steigā pavakariņojis, Galerans turpināja ceļu.

Rīta gaismā parādījās Tahenbaka. Vairs neapstādamies, Galerans izbrauca cauri rūdas pilsētiņai, ierazdamies pie «Sauszemes un jūras» bez desmit minūtēm desmitos no rīta. Nogurušais, aizsmakušais Grube apstādināja mašīnu pie koka kāpnēm.

Atsēdējis pa šīm astoņpadsmit saspringtas kustības stundām visus locekļus, Galerans izkāpa un paskatījās apkārt, domādams, ka no viesnīcas kāds parādīsies. Bet tikai tagad viņš ievēroja, ka pie ieejas durvīm karājas atslēga, aizvirtņi nostiprināti no iekšpuses un aiz mājas stūra uzslieta telts, pie kuras stāv cilvēks, raudzīdamies uz atbraucējiem tik pašpārliecināti kā tirgotājs, kam nav konkurentu. Tas bija melniem matiem noaudzis vīrs ar dzeltenu seju — itālietis ar jauktām asinīm. Savā

teltī viņš bija ierīkojis leti, nolicis ķeblīšus, un no kūpošas pannas kāpa brūni apcepušas cūkgaļas smarža. Uz letes bija pudeles un sifoni.

— Vai viesnīcā kāds ir? — jautāja Galerans, kāpdams paugurā uz telti. — Es gribu sastapt Gravelota kalpotājus, Pctro-niju un Firsu. Kāpēc durvis aizslēgtas?

Tirgotājs piemiedza acis un apslaucīja priekšautā taukainās rokas.

— Visi vietējie iedzīvotāji zinp šos notikumus, — viņš teica, — bet jūs droši vien esat no tālienes?

— Kaut arī no tālienes, — atbildēja Galerans, ar baudu nosēzdamies uz ķebļa un pamādams Grubem sēsties blakus, lai atjaunotu spēkus ar vīnu un cepto gaļu, — kaut arī esmu no tālienes, man zināms, kāpēc nozuda saimnieks. Te vajadzēja palikt diviem cilvēkiem.

— Redziet . . . pagaidiet, — sāka skaidrot tirgotājs, kas ne

mīlēja steigu. — Gribat viskiju? Ko! Labi, es jums visu izstāstīšu. Gravelots glābās no kratīšanas, atstājot saimniecību Fir-sam. Firss turēja viesnīcu atvērtu četras dienas, tad viņi abi ar sievieti slepeni pazuda, aizvezdami līdzi veļu, zirgu, ratus un daudz citu mantu, bet pēc tam policija viesnīcu slēdza. Es uzņēmos to apsargāt. Nomaļa vieta. Protams, man ir tiesības tirgoties. Pie manis iegriežas, jo Gravelota uzņēmums ir gājis bojā vai arī apstājies uz laiku, — nav zināms, kas notiks ar viesnīcu, — bet ēdiens un dzēriens manā teltī atrodams vienmēr. Mani sauc Arums Pako, vienmēr laipni jūsu rīcībā. Ja vēlaties kotletes, vajadzēs pagaidīt, bet ir karsta cūkgaļa, desa, konservi. *

Patiešām vi«s bija tā, kā stāstīja Pako: nauda, ko Firsam bija atstājis Davenants, un Petronijas nejaušais guvums tuvināja šos cilvēkus ātrāk, nekā to iespētu jebkāda lakstošanās. Juzdamies apgrūtināti ar viņu rokās atstāto priekšzīmīgo uzņē mumu, par kura apgrozījumiem viņiem varbūt nāktos atbildēt Gravelotam, Petronija ar Firsu, pievākuši vērtīgākās mantas, aizbēga ar kuģi uz Lisu, taisīdamies tur atvērt tabakas veikalu.

Grube nekā nezināja par Galerana nodomiem, un šī lētā blēdība viņu sasmīdināja, bet, paskatījies uz sadrūmušo saimnieku, viņš saprata, ka tas uzņem šo lietu nopietnāk. Smieklus aprāvis, Grube piezīmēja:

— Kas par neliešiem!

— Jā, Grube, nelieši, bet man viņi bija ļoti vajadzīgi, — sa clja Galerans, — meklēt viņus, protams, nav nozīmes.

Pako, dzirdēdams šo sarunu, pūlējās izdibināt ceļotāju nolūkus, bet Galerans izvairījās no paskaidrojumiem. Kamēr viņi ar Grubi ēda un dzēra, apklusušais Pako, muguru uzgriezis, stāvēja pie telts ieejas ar rokām kabatās un svilpodams pētīja mašīnu — kā atraidīts garāmgājējs, kam tiesības domās spriest par visu, bet slēdzieni jāpatur pie sevis. Sie slēdzieni, starp citu, izpaudās improvizētā uzcenojumā par degvīnu un ēdienu.

Atpūties Galerans aizbrauca, Grube pēc piecpadsmit minūtēm nogādāja viņu Gertonā pie Barketiem. Darbnīcas saimnieka nebija mājās. Tad Galerans lūdza mācekli paziņot Mar-tai, Barketa meitai, ka Orts Galerans no Poketas vēlas ar viņu runāt tēva darīšanās.

— Ja jums jākārto kaut kas neatliekams, — darbnīcā parādīdamās, sacīja Marta, kuru Galerana āriene mudināja uz laipnību, kas vienmēr piemīt uzņēmējiem, ja apmeklējums, pēc viņu domām, sola peļņu, — es pavadīšu jūs kantorī. Tēvs atgriezīsies pēc divdesmit minūtēm; viņš aizgāja pieņemt pasūtījumu elektriskām reklāmām.

Par kantori Marta zināmos gadījumos sauca daļu caurstaigājamās istabas no darbnīcas uz dzīvokli, kur atradās telefons un Barketa rakstāmgalds. Dažas vara, fajansa un emaljētas plāksnītes bija piesistas pie sienas, pievēršot sev uzmanību ar šo Barketa amata paraugu nejaušā sakārtojuma izteiksmīgo bezjēdzību. Veiksmīgi lepojās blakus tikai «Grandisona dzeni dību klīnika» un «Baijera apbedīšanas birojs».

Ilgā brauciena apdullināts, nakti negulējis, Galerans nosēdās uz viņam piedāvātā krēsla un aizturēja Martu, kas jau gribēja aiziet.

Kamēr jūsu tēvs nav atgriezies, — viņš teica, pēc meitenes izskata spriežot, ka tagad jāsākas cīņai par Davenantu,

man gribētos atklāt sava apmeklējuma mērķi jums.

— Labi, — atbildēja Marta, steigšus apsēzdamās; neskaidra nojauta aizžņaudza viņai kaklu.

Galerans nosauca savu vārdu.

— Nepieciešama jūsu palīdzība, — viņš ierunājās. — Es tūlīt visu paskaidrošu. Džems Gravelots ir ieslodzīls cietumā: viņu apvaino kontrabandas glabāšanā un bruņotā pretestība krasta sardzei. Nav šaubu, ka viņam bija ieblēdītas aizliegtas preces; spriediet pati: tas noticis taisni tās dienas vakarā, kad

jūs ar savu tēvu bijāt aculiecinieki skandālam Gravelota viesnīcā.

Marta nosarka, tad nolieca galvu. Viņas rokas drebēja. Pacēlusi acis, viņa lūkojās tik bezpalīdzīgi, ka Galerans iztulkoja viņas saviļņojuma pazīmes kā līdzjūtību cietušajam.

— Es ... — sacīja Marta.

Galerans pagaidīja un, redzot, ka viņa ir apklususi, turpināja:

— Ja, es saprotu jūsu jutās. Visu pārdomājis, es nācu pie slēdziena, ka Gravelotu var glābt tikai caur van Konetiem, nostādot viņus izvēles priekšā: vai nu sabiedrība uzzinās par saņemto pļauku un citām Georga van Koneta neģēlībām, vai arī šīs iespaidīgās personas ņems dzīvu dalību nevainīgi iepītā Gravelota glābšanā. Bet, lai gūtu panākumus, vajadzīgi liecinieki. Esmu pārliecināts, ka jūs neatteiksieties liecināt pret neģēli. Gravelots taču būtībā aizstāvēja j ū s. Es lūdzu to no jums, kā lūgšu arī no jūsu tēva.

Marta paspēja apvaldīt samulsumu. Paņēmusi no galda lineālu, viņa piespieda tā galu pie apakšlūpas un, lineālu neatņemdama, skatījās uz Galeranu ar apaļām, ļoti gaišām acim.

— Redziet... — viņa sacīja. — Jūs mani briesmīgi pārsteidzāt. Mēs neko nezinām par tādu skandāli). Es tiešām nezinu, ko domāt. Bez tam jūs sakāt, ka Gravelots ir arestēts. Kādas šausmas! Mēs pazīstam Gravelotu. Apgalvoju, ka tas ir pārpratums. — Acis nolaidusi, viņa iekoda lineāla galu zobos, tad strauji to atkaj izrāva un, bikli paskatījusies uz Galeranu, lēni nolika lineālu uz galda un saslējās. — Jūs mani izbiedējāt, — sacīja Marta. — Kā to saprast?

Galerans atmeta galvu, ar sāpēm ievelkot aizžņaugto elpu. Viņa sirds iepukstējās skaļi un smagi.

— Jums tas jādara.

— Bet es neko nevaru, es neko, neko nezinu! Jūs droši vien kaut ko jaucat! Tēvs nāk! — atviegloti iesaucās meitene, steigdamās aizbēgt.

Atgrūdis stikla durvis, ienāca ielas tveicē sasarkušais Bar-kets ar jau gatavu, apmeklētājam pievērstu laipnu smaidu.

Meitas izskats lika viņam apstāties.

— Ko tu? — viņš strauji ievaicājās.

— Tēt, šeit ... — Marta paskatījās uz Galeranu, — šis cilvēks atnācis pie tevis, — par Gravelotu, — viņa piebilda un, novēloti paraustījusi plecus, steigšus izgāja no istabas.

Barkets lēni, ar domīgu kustību noņēma cepuri un pavērās Galeranā ar gaišu, saspringtu meļa skatienu.

— Jā, jā, — viņš nomurmināja, — kā tad! Gravelotu es pazīstu ļoti labi. Mēs ar Martu pēdējo reizi bijām pie viņa laikam pirms kāda mēneša.

Galerans vēlreiz nosauca savu vārdu un paskaidroja:

— Esmu Gravelota draugs. Barket, jūs bijāt pie viņa tajā dienā, kad viņš iesita van Konetam par jūsu meitas aizskaršanu.

Barkets ierāva galvu plecos un ieplēta acis.

— Ko jūs! — viņš iesaucās. — Par ko jūs runājat? Dieva dēļ, paskaidrojiet taču, es tā uztraucos!

— Gravelots nemelos, — sacīja Galerans. — Vai tiešām tas ir tik grūti: pateikt taisnību, lai glābtu cilvēku, kam jūs esal pateicību parādā?

— Ja jūs paskaidrotu, kas par lietu ... Saprotiet, man tas nāk kā zibens no skaidrām debesīm! Ne vienu reizi vien esmu bijis «Sauszemē un jūrā», bet nevaru saprast, par ko ir runa!

Kādu brīdi viņi abi klusēja. Barkets ar pūlēm izturēja Ga-lerana daiļrunīgo skatienu, taču beidzot nolaida acis.

— Ja jūs apliecinātu šo sadursmi, Gravelots būtu glābts. Viņš ir arestēts. Sīkāk es visu izstāstīju jūsu meitai. Viņa jums pateiks. Man grūti atkārtot.

— Ticiet man, ka jūs maldinājušas baumas ... — ierunājās Barkets, bet Galerans viņu pārtrauca:

— Tātad jūs noteikti noliedzat?

— Noliedzu. Tas ir mans pēdējais vārds. Bet es tomēr gribētu ...

Galerans nenoklausījās līdz galam. Pakratījis galvu, viņš paņēma cepuri un aizejot izmeta:

— Kauns, Barket!

Viņš iekāpa automašīnā, ne mirkli nenožēlojot, ka tik strupi un noteikti aprāvis sarunu. Būtu veltīgi vēl pārliecināt šos visu apdomājušos un stingri izlēmušos ļaudis par viņu klusēšanas zemiskumu. Galerans vēl neizmisa. Viņam radās doma parunāt ar Lauru Muldveju un Snogdenu. Pēc notikuma rakstura, īsi paskaidrota Tireja vēstulē, Galerans daļēji izprata šos ļaudis un viņu vietu van Koneta dzīvē; viņš zināja, ka pat dziļi netikumīgs cilvēks, ja vēršas pie viņa labākajām jūtām, var drīzāk kaut ko pateikt vai rīkoties pretēji savai dabai nekā Barketi. Taču noteikta plāna viņam nebija. Tikai nejaušība vai mirkļa

29a

noskaņojums — cēlsirdīga vājuma paveids — varēja palīdzēt Galeranam viņa nepateicīgajā uzdevumā — izraut dabiski izaugušajā sazvērestībā šķipsniņu spalvas noslēpumainajam dzīvniekam, ko sauc par lietišķo pierādījumu. Atmetis pārdomas par vēl nenotikušām scēnām, ticēdams intuīcijai un paļaudamies vēl uz neatmestās cerības spēku, Galerans brauca uz viesnīcu, kur pieprasīja lielu istabu. Nezinādams, kas būs tālāk, viņš nodrošinājās ar pieņemšanas un atpūtas vietu.

— Esiet gatavi, — Galerans teica Grubem, — man jāparunā pa telefonu, un iespējams, ka mēs tūlīt braucam. Ja tas nenotiks, jūs apmetīsieties 394. istabā, kā es sarunāju ar viesnīcas pārvaldnieku, bet mašīnu novietosiet garāžā. Es jums paziņošu.

Pacietīgais, bezgala nogurušais, bet Galeranam uzticīgais cilvēks, redzot, ka viņa saimnieks ir sarūgtināts, klusēdams pamāja un izvilka no instrumentu kastes viskija pudeli. Iedzēris tik daudz, cik bija nepieciešams, lai padzītu bezmiega nakts atstāto sāpīgo trulumu, Grube atspiedās pret mašīnas durtiņām un sāka vērot garāmgājējus. Bija karsts. Viņš sagura, nolieca galvu un aizsnaudās.

Kā jau minēts, Laura Muldveja un Snogdens bija devušies uz Poketu, lai turpinātu senākās attiecības ar van Konetu, un drīz Galerans uzzināja, ka viņa pūles veltīgas. Acīm redzot viņam neatlika nekas cits kā atgriezties. Viņš daļēji priecājās, ka šīs personas ir Poketā, darbības vietā; šā vai tā, bija iespējams parunāt ar viņiem pēc atgriešanās. Iekšēji aprimies, Galerans nosēdās krēslā un uzsmēķēja, iekožot pīpi zobos, ja domas klīda bezmērķīgi, vai izņemot to, kad pazibēja iespējamās rīcības iezīmes. Kaut arī svarīgākie liecinieki bija atkrituši, viņš vēlreiz pārskatīja ļaužu grupu, kas glabāja savā atmiņā viņam dārgās ziņas, un gaidīja iedarbīgu mājienu, kas varētu radīt plaisu nelaimes nepadevīgajā materiālā. Atrisinājums nenāca prātā. Vienīgais cilvēks, pie kā Galerans vēl varēja griezties, nepametot Gertonu, bija Augusts van Konets. Nezinādams neko par viņu pašu, nedz arī par viņa attiecībām ar dēlu, Galerans domāja par viņa eksistenci vienīgi kā par faktu un ne vairāk. Taču šī doma neatstājās. Lietpratīgi nostādot visu tā, it kā liecinieki būtu atradušies un gatavi runāt, šis mēģinājums varēja kaut ko dot. Galerans izkratīja pīpi un izsauca telefona centrāli, prasot savienojumu ar van Koneta kanceleju.

Telefonisti droši vien strādāja veicīgāk, ja viņiem nosauca nelielus skaitļus, jo ļoti drīz Galerana ausi ieskanējās dobja, nogurusi balss:

— Jā. Kas runā?

Augusts van Konets bija viens, podagras naktslēkmes nomocīts, tajā izklaidīgajā un tukšajā garastāvoklī, kad veci cilvēki dzird miesas čīkstoņu, kas atgādina tuvo kapu. Van Konets pārskatīja pagājušos gadu desmitus, jautājot sev: «Kam tas bija vajadzīgs?» Tādā sabrukuma stāvoklī domās nogrimušais gubernators, neizsaukdams no blakus istabas sekretāru, pats paņēma klausuli. Sis pārejošais untums pauda padevību liktenim.

Saruna sākās ar viņa vārdiem: «Jā. Kas runā?»

— Par cik laika ir ļoti maz, — sacīja Galerans, — un jārunā par ļoti svarīgu un sāpīgu lietu, lūdzu paziņot, vai gubernators nevarētu šodien mani pieņemt? Esmu Eliass Fergjusons no Poketas.

— Gubernators klausās, — laipni paziņoja van Konets, vēl arvien vēlēdamies būt vienkāršs un pieejams. — Vai jūs nevarētu īsumā paskaidrot apmeklējuma būtību?

— Milord, — sacīja Galerans, padodamies neskaidrajām jūtām, ko modināja skumji skanošās balss pacietīgā dūkoņa,

kādam cilvēkam Poketas tiesā draud kara tiesa un nāves sods. Jūsu žēlīgā iejaukšanās varētu atvieglināt viņa likteni.

— Kas viņš ir?

*— Džems Gravelots, Tahenbakas ceļa viesnīcas īpašnieks.

Van Konets saprata, ka baumas aizklīdušas uz kādu citu pusi, liekot negaidīti iejaukties šim cilvēkam, kas tagad runāja ar gubernatoru bezkaislīgā godbijībā, pasvītroti vairoties no intonācijām, kas varētu aizvainot klausītāju. Bet prostrācijas stāvoklis vēl nebija pametis van Konctu, un indīgais smiekliņš par dēla neapskaužamo dēku, kurš izlauzās no vecā vīra dzeltenajiem zobiem, bija pēdējā nodeva viņa podagriskajai filozofijai.

— «Lāču māte» ... — noteica van Konets. — Es šo lielu labi zinu un varbūt . . .

«Vai nav vienalga,» viņš nodomāja, tai pašā laikā apsverot, kā nobeigt šo cerības modinošo frāzi, un papildinot domu vienalga» ar vienaldzību pret visu citu cilvēku likteņiem. «Vai nav vienalga, kad mirs šis Gravelots — tagad vai pēc gadiem divdesmit?» Mirkļa vieglā nenormālība mudināja gubernatoru

darīt kaut ko Fergjusona laba. «Dzīve sastav no pajumtes, ēdiena, drānām, sievietēm, zirgiem un cigāriem. Tas ir muļ ķīgi.»

Viņš atkartoja:

— Varbūt es . . . Bet es gribētu parunāties ar jums sīkāk. Tātad . . .

Pēkšņi parādījās sekretārs, teikdams:

— Atvainojiet manu steigu: Cukura kompānijas akcijas pārdotas par septiņi simti sešiem un realizētā summa — divdesmit septiņi tūkstoši mārciņu — pārskaitīta Ramona Bar-roha bankā.

Tas nozīmēja, ka nu Augusts van Konets varēja izvēlēties vienu no trim jaunām sievietēm, kas sen jau valdzināja viņu. un sarīkot gadskārtējo banketu bez augļotāju palīdzības. Van Konela deniņos iesitās asinis, sabrukums pārgāja, apsmietā dzīve atkal tuvojās ar dziesmām un tamburīnu šķindoņu, Gra-velola lieta uzplaiksnījās kā drauds, un gubernators nodeva klausuli sekretāram, pateicis ar savu parasto asumu:

— Paziņojiet lūdzējam Fergjusonam, ka sava ziņojuma motīvus un būtību viņš pieņemtā formā var iesniegt kancelejā.

Sekretārs pateica Galeranam:

— Sakarā ar to, ka gubernatora kungs aizbraucis uz San-fuēgo, es, viņa personīgais sekretārs, paziņoju, ka dažāda veida lūgumi, sākot ar šā mēneša pirmo datumu, jāiesniedz rakstiski personīgajā kancelejā.

— Labi, — sacīja Galerans, visu sapratis un neuzdrošinādamies parādīt kaut jel mazāko uzstājību, lai nesatricinātu jau tāpat šķobīgos Davenanta apstākļus.

Bet šī saruna lika viņam saprast, ka nepieciešams steigties.

Galerans nokāpa lejā, iemaksāja kantorī numura diennakts cenu un skatījās pēc automašīnas.

Grube gulēja, nosvīdis un sastindzis aizmirstībā. Viņa galva bija noslīgusi saliektā elkonī. Galerans apsēdās blakus, piebikstīja Grubem, bet šoferis bija nogrimis miega tumsā. Tad Galerans pats izveda automašīnu no pilsētas uz šoseju un dzina to vēja ātrumā. Pēkšņi Grube pamodās.

— Turiet zagli! — viņš iebrēcās, sagrābdams Galeranu un galīgi neapjēgdams, kur un kāpēc nezināms cilvēks nolaupījis viņa mašīnu.

— Grube, attopieties, — teica Galerans, — un dzeniet, cik vien ātri varat, pa šo ceļu; tas ved atpakaļ, uz Poketu.

Vēlu nākošās dienas vakarā Stomadors gaidīja Galeranu, spēlēdams pats ar sevi cietuma spēli — «puļķīšus».

Visu dienu Galerans gulēja. Pamodies ar smagu galvu, viņš izdzēra dažas tases melnas kafijas un devās uz pilsētas nomali. Pie cietuma viņš aizkavējās, aplūkojot tā mūrus šaubās un apņēmībā. Naudas viņam bija diezgan. Vajadzēja tikai izdomāt, kā to iespējami saprātīgāk likt lietā.

Klupdams pār kastēm veikala mazajā pagalmā, Galerans uzmeklēja sētas durvis un pieklauvēja tieši trīs reizes. Slepeno lietu sīkumus viņš novērtēja kā disciplīnu, labi zinādams, ka niecīga neuzmanība sākumā var aizvest tālu no laimīga iznākuma, līdzīgi leņķa līniju nesaskaņai.

Stomadors pameta spēli un atvēra durvis.

— Es atgriezos rītausmā, — sacīja Galerans, — bet biju tik ļoti noguris, ka tūlīt gāju gulēt. Šis brauciens neko prātīgu nedeva. Nav ne mazākās plaisiņas, ko varētu paplašināt, īsts mūris no visām pusēm. Viesnīca slēgta, Gravelota kalpotāji apzaguši viņu un aizbēguši. Barkets ar meitu atteicās — viņi apgalvo, ka nav bijuši «Sauszemē un jūrā». Jums ir kādas ziņas?

— Nekādu, izņemt to, ka Gravelota kājai labāk. Gravelots, Tergenss un citi dienu no dienas gaida apsūdzības aktu. Es izņēmu no akmens spraugas naudu. Nabaga Džems! Pat kalpi viņu aptīrījuši. Es pārmeklēju visus akmeņus. Vienpadsmit no tiem atbilda aprakstam. Jau krēsloja, draudīgi šalca viļņi . . . Un pēkšņi mana roka uztaustīja sānu spraugas dziļumā kaut ko asu! Es izvilku sudraba briedi! Deviņi pērkoni! Pārējais bija turpat. Lūk, te ir viss, skaitiet.

Uzmanīgi paskatījies uz Stomadoru, Galerans apspieda smaidu un aplūkoja veikalnieka atradumu. Pārskaitījis naudu, viņš pusi atdeva Stomadoram, sacīdams:

— Turpmāk jums radīsies izdevumi. Tie var būt lieli, tāpēc atstājiet šo naudu pie sevis.

Sudraba briedis stāvēja blakus Galerana rokai. Paņēmis figūriņu, Stomadors pagrozīja to.

— Kas tas ir, pēc jūsu domām? Es, jāatzīstas, ilgi lauzīju galvu, — kāpēc Džems nesāja to nieku sev līdzi? Daudz tas nemaksā.

— Droši vien piemiņa vai dāvana, — atbildēja Galerans, aplūkodams briedi. — Briedis acīm redzot viņam ļoti dārgs. Tāpēc saglabāsim to. Noslēpiet briedi, varbūt tas ir dārgāks par naudu.

Veikalnieks nolika naudu un figūriņu sienas skapī, pie viena izvilkdams no tā portvīna pudeli.

— Nu nē! — sacīja Galerans, redzot viņa viesmīlīgās izdarības ar glāzītēm un tumšo pudeli.

Savācis Davenanta rēķinus, kvītis un piezīmju grāmatiņu, Galerans turpināja:

— Es iedzeršu ar jums, bet tikai pēc nopietnas sarunas. Galvai jābūt skaidrai.

— Ā! Labi . . . Bet pudele var stāvēt uz galda, es domāju? — apvaicājās Stomadors. — Glītāk izskatās. Mēs tomēr sēžam «pie pudelītes».

— Neapšaubāmi. Tātad sēdieties, Stomador. Vai kāds nevar mūs iztraucēt?

— Nē, es nevienu negaidu un neesmu sarunājis nekādas tikšanās uz šo vakaru. Es zinu, par ko jūs gribat runāt.

— Ja tā, jūsu asais prāts mums ļoti noderēs.

— Bēgšana?

— Jā.

Klusējis pietiekami ilgi, lai gaidāmais spriedums izskanētu autoritatīvi, Stomadors paraustīja plecus un sāka ar plaukstu ritināt uz galda apaļos puļķīšus.

— Tas nav iespējams, — viņš teica lēni un skumīgi, kā pilnīgi pārliecināts cilvēks. — Pirms diviem gadiem pār mūri, kas iziet uz klajumu, bēga seši zagļi. Viņi izlauza pirmā stāva sienu un izkļuva no pagalma pa virvju kāpnēm, ko viņiem no ārpuses bija iemetuši viņu līdzzinātāji. Pēc tam — un tas bija pirmais notikums gadā, kaut arī paņēmieni katrā gadījumā ir citādi, — sienas augšmalu apvilka ar trim kārtām elektriskās signalizācijas vadu; ap cietumu no trim pusēm — uz abām šķērsielām un klajuma pusē — dežurē pa uzraugam, kas staigā šurp un turp visā sienas garumā. Bet ceturto sienu novēro vārtu sargs; viņš labi pārredz kreiso un labo pusi. Tā kā sienas ir apgaismotas ar elektrību, kā jūs pats redzējāt, nākot pie manis, tad bēgšana iespējama divos veidos: atņemt arestantu sargiem, kad automobilis brauc uz tiesu, vai arī iemācīt arestantam lidot, lai viņš pārlaižas sienai kā gailis. Bet tur arī gailim nekas neiznāktu, jo siena nebūtu viņam pa

spēkam: augstums seši metri, dariet, ko gribat. Bet no bruņota uzbrukuma, manuprāt, labāk būtu atteikties.

— Jā, es ari tā domāju. Taču jūsu vārdi nav laupījuši man cerību.

Stomadors, pieri saraucis un lūpu izstiepis, prātoja. Neko labu viņš nevarēja izdomāt.

— Gravelots ir tik tuvu, — teica Galerans, norādot ar roku uz cietumu, — ka taisnā līnijā mums vajadzētu noiet tikai trīsdesmit soļus.

Jā, un tomēr tas ir tikpat tālu kā no zemes līdz mēnesim.

— Ne gluži, — atbildēja Galerans. — Jums ļoti dārgs jūsu veikals?

— Kas jums padomā? Mans veikals ... — Stomadors brīdi apsvēra. — Pirms četriem mēnešiem es samaksāju tā bijušajam saimniekam simt mārciņu atkāpšanās naudas. Gada ienākums būtu trīssimt mārciņu, bet esošās preces es vērtēju uz simt piecdesmit mārciņām. Tomēr cietuma administrācija grib ierīkot savu veikalu, un, ja tas notiks, es savu pametīšu. Ienākumus dod tikai cietums. Citu pircēju ir maz.

— Pusotra tūkstoša mārciņu, — teica Galerans. — Nauda — jūsu, veikals — mans. Gribat?

— Vai nu es esmu apstulbis, vai jūs neskaidri izteicāties, bet es nekā nesaprotu.

— Būtu netaisni, — paskaidroja Galerans, — prasīt no jums tādu upuri, lai jūs atdotu veikalu bez maksas pazemes ejas rakšanai. Pazemes eja — vienīgais ceļš uz glābiņu. Es pērku veikalu un roku eju. Tajā pašā naktī, kad viss būs izdarīts, jūs aizbrauksiet, lai neieņemtu Gravelota vietu. Gribat tā darīt? Mani apsvērumi . . .

— Pagaidiet, ļaujiet padomāt! — iesaucās Stomadors, sagrābis uz galda guļošo Galerana roku un cieši aizmiedzis acis. — Nesakiet neko. Ļaujiet koncentrēties. Vienu brīdi. Es droši vien pats gribēju kaut ko tādu. Veikals ir jūsu rīcībā. Ņemiet to. Pusotra tūkstoša arī ir labi. Es to nerunāju mantkārības dēļ. Vienkārši, vārds bija vietā ... ak vai! Es neesmu mācīts vīrs, — viņš nobeidza, atverot acis un šūpojoties uz krēsla, jau iededzies sajūsmā par rakšanas plānu. — Es nevaru izteikt.. . bet tas, kā mēs sēžam ... un par ko runājam .. . lampas gaisma, ēnas ... un vīna pudele! Jā, jūs esat ministrs! Sazvērestības ministrs i

Veikalnieka roka sniedzās pēc pudeles, nu Galerans pret to neiebilda. Savas ieceres saviļņotiem, viņiem vajadzēja apvaldīt tās skurbinošo dunoņu un pirmā brīža burvību ar darbību un vīnu. Pirmajai pudelei drīz sekoja otra, bet vīns nereibināja ne Galeranu, ne Stomadoru, tikai drošāks kļuva viņu azarts, prasot sākt.

— Pilnīgi iespējama lieta, — sacīja Galerans, beidzis smēķēt. — Tagad iziesim, apskatīsim kaujas lauku; kaut arī jūs sen pazīstat šīs pilsētas daļas topogrāfiju, man jāsaskaņo savi iespaidi ar jūsējiem un vajag par šo to vienoties.

Viņi izgāja, taču ne caur pagalma vārtiņiem, bet šaurajā ejā starp veikalu un no cietuma vārtiem tālo sētas iežogojumu. Šis celiņš bija gandrīz līdz augšai aizkravāts ar tukšām mucām Uzkāpis uz tām, tā ka varēja pārredzēt ielas bruģi, Stomadors norādīja Galeranam uz cietuma mūri sev pretim.

— Tur ir lazarete, — sacīja Stomadors. — Taču precīza atrašanās vieta man nav zināma. Pagaidām tas arī nav vajadzīgs, es domāju. Bet turpat aiz sienas tā ir, es zinu, jo reiz palīdzēju uzraugam ienest provīzijas grozus un ieraudzīju cietuma sētā pa labi no vārtiem šauru vienstāva korpusu. Botredžs ir sēdējis cietumā, viņš zina, ka tā ir slimnīca. Vajag izprašņāt viņu sīkāk.

— Mēs apspriedīsimies ar Botredžu.

Galerans pārlaida skatienu veikala pagalma žogam un pre tējām cietuma mūrim, pēc acumēra nosakot pazemes ejas aptuveno garumu. Šim nolūkam viņš lietoja vecu mednieku paņēmienu, kad viņi šaubās, vai šāviņš ķers tālu mērķi. Viņš iztēlojās ielas iespējami lielāko platumu — divdesmit metri, tad iespējami mazāko — desmit metri; divdesmit plus desmit, dalīti uz pusēm, norādīja aptuveno ejas garumu no veikala līdz cietuma mūrim. Vēl vajadzēja noteikt šī mūra biezumu, pieliki trīs metrus izejas spraugai un veikala žoga platumu, aiz kura viņš gribēja sākt pazemes eju, kas izvestu pie Davenanta.

— Vai nebūtu labāk, — iebilda viņa apsvērumiem Stomadors, — izņemt daļu ķieģeļu grīdas manā istabā un rakties uz lazareti caur veikalu?

— Tik grūtā darbā četri pieci lieki metri ir briesmīgi.

— Žēl, ka jums taisnība: mana istaba būtu visslepenākā vieta darbam.

— Ar ko jūs piesegtu vertikālo šahtu? Protams, ne jau ar ķieģeļiem, bet dēļu segums pievērstu sev kāda nevēlama ap-

meklētāja uzmanību. Tad no cietuma kancelejas nāks apvaicāties, kā sokas mūsu darbs. Nekas nav labāks par šo pagalma nostūri. Naktī tur neviens nestaigā. Kad būsim izrakuši pa horizontāli pāris metrus pietiekamā dziļumā, no augšas neko nevarēs dzirdēt. No rīta pār vertikālo šahtu nevainīgi sliesies kastes un salmi. Zemi iznesīsim šķūnī. Tas ir tukšs?

— Tur ir preces, tās var nokraut zem brezenta pagalma stūrī. — Stomadors nolēca no mučeles un pastiepa roku Ga-leranam, kas pameta savu novērošanas punktu. — Nu, es jums saku, ja šitas numurs izies cauri, cietuma priekšnieks iesēdīsies bedrē kā vecās derības Jove un izbērs sev uz galvas veselu tonnu pelnu vai smilšu, vai ko nu tur tādās reizēs piederas bērt. Jūs pielaidāt kļūdu par trešdaļu metra. Nav nekādas vajadzības rakties aiz cietuma sienas kaut vai par lieku collu — jārok taisni zem pamata. Tikko tas būs izdarīts, — mazliet sānis, un eja gatava.

— Pareizi, — padomājis piekrita Galerans. — Tāpēc ir labi šādas lietas apspriest kopīgi. Pilnīgi pareizi, taču ar noteikumu, ka mēs nekļūdīsimies attālumā, kad sāksim rakt izeju uz augšu.

— Atrašanās vietu mēs noteiksim ļoti precīzi: izurbsim katakombas griestus ar garu urbi. Urbja gals parādīs, vai jāvirzās vēl uz priekšu, jeb vai viss jau padarīts.

Tā viņi pusbalsī spriedelēja pie veikala durvīm un ieraudzīja Botredža garo stāvu klūpam tumsā pār kastēm.

— Tu nāc kā saukts, Botredž. Pēc piparu degvīna? Prom jūs netiksiet, mums apspriežama visai svarīga lieta.

— Kā te atnāk, tā aizķeršanās, — aizsmakušā balsī teica Botredžs, pūlēdamies aplūkot Galeranu.

— Jums jāiepazīstas, — Stomadors uzrunāja Galeranu, kas savukārt vēroja Botredžu, apsvērdams, vai var viņam uzticēties.

Aiz piesardzības Galerans nosauca izdomātu vārdu — Orts Sidnejs, bet Botredžs tā arī palika Botredžs.

Sazvērnieki iegāja istabā. Brīnīdamies, par kādu svarīgu lietu varētu būt runa, un žēlodamies, ka saaukstējies, jo visu pagājušo nakti salis laivā tālu no krasta, gaidot kuģi ar kokaīnu, kas nezināma iemesla dēļ nav ieradies, Botredžs nosēdās pretim Galeranam. Stomadors izvilka no skapja litra pudeli piparu degvīna un konservu kārbu. Pēc tam veikalnieks apsēdās galda galā.

— Nebaidieties, Botredž, — sacīja Stomadors. — Sidneja kungs nav mūsējais, bet tomēr savējais ... nu redziet, iznāk kalambūrs.

— Es nebaidos, — žigli atbildēja kontrabandists, paskatīdamies uz Galeranu ar pieklājīgu smaidu; viņa sejā pavīdēja neapzināta drosmīga izteiksme, un Galerans sāka just uzticību pret viņu.

— Nu ko, iedzersim? — apvaicājās Stomadors Galeranam. kas apstiprinoši pamāja, piebilzdams: — Tagad var dzert, galvenais ir izlemts.

— Botredž, — iesāka Stomadors, — ja es iznirtu aiz cietuma sienas tieši pretim manam veikalam, kas pavērtos manā priekšā? Kāda ainava?

— Tad man jāzina, kas jums padomā. Skaidrs, ka uzreiz, var nokļūt dažādās vietās.

— Jums taisnība, — teica Galerans. — Lieta ir tāda, ka mums jārok pazemes eja no veikala uz cietuma slimnīcu un jāatbrīvo Gravelots. Citādi viņam nav iespējams glābties. Jāzina, kādā vietā aiz cietuma sienas visizdevīgāk rakt izejas spraugu.

Botredžs ne ar ko neizrādīja savu pārsteigumu, tikai viltīgi paskatījās uz Stomadoru.

— Jūs jau esat sadzērušies piparu šņabi? — viņš apvaicājās, nezinādams, kā atbildēt: pa jokam vai nopietni.

— Vai manā mājā ar tādām lietām dzen jokus?

— Tā jau ir, Stomadorpapiņ. Spriediet paši, bet es pastāstīšu, kā ierīkots pagalms aiz šīs sienas, kas līdz ar vārtiem atrodas mums pretim. Pa kreisi no ejas, tas ir, starp eju un vārtiem, atrodas cietuma priekšnieka un viņa palīga dzīvokļi, bet pa labi, tas ir, uz mūsu pusi, noliktava. Šīs ēkas piebūvē ieri kota slimnīca. Tās labajā spārnā ir dārziņš, kur slimniekus, ja ārsts atļāvis, izved pastaigāties. Jūs varat nokļūt tikai šai dārziņā. Es iedzeršu, — teica Botredžs, brīdi paklusējis, — un tad domāšu jums līdzi. Pasākums, bez vārda runas, ir pārdrošs, tomēr iespējams.

Kāpēc tieši tu iedzersi? Mēs arī iedzersim, — Stomadors pielēja glāzītes un piebīdīja katram dakšiņu, ar ko ņemt no konservu kārbas gaļu. Pats viņš dzēra pēdējais un, būdams izsalcis, sāka pamatīgi uzkost.

— Kas jums taisa ēst? — gribēja zināt Galerans.

— Neviens, varat iedomāties. Es pārtieku no savām precēm, esmu tā pieradis un no silta ēdiena kļūstu miegains.

— Jā, bet kā viņš izies no slimnīcas? — jautāja Botredžs. — Kaut gan durvis atrodas labajā spārnā pašā galā, tās tomēr ir fasādē redzamas iekšējo vārtu sargam. Viņš tur sēž uz soliņa pie savas būdas vai arī staigā uz priekšu un atpakaļ.

Visi kļuva domīgi.

— Redziet nu, — Stomadors teica Galeranam, — pamatīgs šķērslis.

— Uz kuru pusi tās durvis veras? — Galerans paskaidroja savu domu ar plaukstas kustību. — Citiem vārdiem, — ja cilvēks nāk no slimnīcas, tad durvis veras pa kreisi, uz vārtu pusi. vai pa labi ?

— Pa... kreisi, — padomājis pārliecināti atbildēja Botredžs. — Jā, pa kreisi. Es strādāju dārziņā un redzēju. Bet mana acs ir tas pats, kas fotogrāfijā.

— Ir ļoti svarīgi, lai durvis atvērdamās aizsegtu ejošo cilvēku no sarga puses. — Galerans atkal sāka domāt. — Nu, un tagad pasakiet, — vai jūs varētu palīdzēt rakšanā?

— Protams, varēšu.

— Viņš ir stiprs, — sacīja Stomadors, — lai gan izskatās kaulains.

Tad Botredžs painteresējās par kopīgo plānu, un Galerans pārstāstīja viņam visas iespējas, kas jau bija apspriestas ar veikalnieku. Tas bija tikai sākums. Daudz svarīgāki jautājumi — par dežūru kārtību izšķirošajā bēgšanas naktī, par racējiem, par to, kur likt izrakto zemi, — radās paši par sevi. Bez Fak-regeda nakti slimnīcā neiztikt — tāds bija kopīgais spriedums, ko uzticēja izlūkot un saskaņot Botredžam ar Rudās Katrīnes un Kravara palīdzību. Nonācis Katrīnes ietekmē, Kravars sāka izdarīt kontrabandistiem arvien svarīgākus pakalpojumus. Galerans vēl gribēja izmērīt šķūņa un veikala mazajā pagalmā sakrauto tukšo kastu un mucu tilpumus. No vecas avīzes iztaisījis papīra mērlentu, Galerans grasījās iet, teikdams:

— Jo vairāk mēs uzzināsim šonakt, jo vieglāk būs pēc tam.

Kad Galerans aizgāja, Stomadors un Botredžs iztukšoja pa

glāzei piparu degvīna. Ieraudzījis vaskotos kociņus, Botredžs sagrāba tos saujā, nostādīja šķērsus un tūlīt atlaida pirkstus. Kociņi nokrita kā makaronu šķipsna.

— Tēvs? — viņš jautāja, dodams zīmi sākt spēli.

— Tāds pats kā es.

Stomadors zemu noliecās pār galdu, meklēdams brīvi guļošu kociņu vai arī tādu, ko var noņemt, nesakustinot citus. Ja kociņš, kas saskārās ar paceļamo, kaut mazliet nodrebēja, spēlētājs atdeva kārtu partnerim, bet vinnējis bija tas, kas salasīja visvairāk kociņu. Sī spēle prasīja visā pilnībā aprēķinātas kustības.

Sākumā Stomadors atlasīja no kaudzītes piecus kociņus, vietām paripinādams, vietām nospiezdams vienu galu, lai paceltos otrs, tad viņam vajadzēja pašķirt divus, kas bija cieši blakus. Viņš ar pirksta galu pavilka tuvāko aiz vidus, bet kociņš nepadevās, Stomadors asi parāva, un sakustējās arī otrs.

— Spēlē tu. Paklausies, mums vajadzīgs trešais, divi nevar rakt un celt zemi augšā. Parunā ar Danu Tergensu.

— Labāku racēju neatrast, — kociņu vilkdams, atbildēja Botredžs. — Tikai Danam būs sāpīgi, ka viņa brāli pakārs.

— Jums, Botredž, vajadzētu zināt, — iebilda Stomadors, kam «tu» un «jūs» maiņa aizstāja intonāciju, — ka gadījumā, ja Gravelots izbēgs, tiks ierosināta skandaloza prāva pret van Konetu, un tad visus apžēlos. Sidnejs ir bagāts, advokāti un avīzes viņu atbalstīs. Pašlaik nekā nevar darīt, visi ceļi nogriezti.

— Es parunāšu. — Botredžs noņēma astoto kociņu, bet pie devītā kļūdījās. — Tas tomēr nav galvenais, — viņš nopūtās. — Stop, jūs sakustinājāt!

— Nekas nav kustējies, ko tu melo!

— Es neesmu akls.

— Spēlējiet, ja esat tik ietiepīgs, — sapīcis noteica veikalnieks. — Acis jums ir greizas. Uz ko mēs spēlējam?

— Uz papirosu paciņu, veco Tom. Galvenais, es saku, ir atkarīgs no Fakregeda. Tas iespējams vienīgi tad, kad viņš dežurēs slimnīcā.

— Būs jāpadomā.

— Jādomā viņam, bet jūsu rūpes — kā pa dienu kaut jel kā pagulēt. Dienā nevarēs rakt.

Galerans atgriezās ļoti apmierināts ar aprēķiniem. Kaut arī aprēķins bija aptuvens, viņš tomēr pārliecinājās, ka šķūnī viegli saies divdesmit kubikmetru irdenas zemes. Skaitot pazemes ejas horizontālo un vertikālo alu kopgarumu ap deviņpadsmit vai pat divdesmit metru, metra un ceturtdaļas augstumā un metra platumā, iznāca apmēram divdesmit pieci kubikmetri blīvas masas; sairdināta tā paplašinājās tilpumā. Šos trīsdes-

mit piecus, četrdesmit kubikmetrus izraktās zemes varēja sabērt šķūnī, bet atlikumu novietot mucās un kastēs.

Tādējādi rakšanas plāns sāka pieņemt reālus apveidus, un tā galvenās līnijas iezīmējās diezgan skaidri. Izstāstījis par saviem aprēķiniem, Galerans apstājās pie darba rīku iegādes jautājuma. Tikko viņš ierunājās par darba rīkiem, Galeranam un Botredžam vienlaicīgi ienāca prātā visai svarīga doma — apstāklis, ko dīvainā kārtā viņi nebija ievērojuši sākumā, kaut arī bez tā noskaidrošanas bija grūti cerēt uz panākumiem: kādi ir zemes pamati starp veikalu un cietumu?

— Stomadorpapiņ, — iesaucās Botredžs, — mēs taisāmies kalt klinti. Vai tiešām jūs esat to aizmirsis? Zem mums ir kaļķakmens.

— Nevar būt! — teica Galerans, kura jautājumam par zemes pamatni Botredžs bija aizsteidzies priekšā.

Stomadors, zīmīgi novalbījis acis, piecēlās un izgāja, pa ņemdams līdzi nazi. Galerans, pirkstus sažņaudzis, trauksmīgi klusēja. Botredžs, plati ieplētis acis, skatījās uz viņu un, dziļi ievilkdams dūmus, smēķē ja.

Izracis ar nazi nelielu dobīti, Stomadors atgriezās un nometa uz galda blāvi dzeltenu pikuci.

Irdenais travertins, — viņš atviegloti paziņoja, slaucīdams nosvīdušo pieri. — Var griezt ar nazi.

Galerans uzmanīgi apskatīja akmeni. Patiešām, tas bija porainais mīkstas formācijas gliemežnīcu kaļķakmens, ko mūrnieki kļūdaini dēvēja par travertīnu un kas nebija daudz cietāks par sienas apmetumu.

Aizvirtņu spraugas sāka blāvot; ausa pirmā neatlaidīgas cīņas diena par Tireja dzīvību. Botredžs aizgāja, bet Galerans sēdās rakstīt ieslodzītajam par izredzēm un šķēršļiem. Tā bija viņa pirmā zīmīte arestantam. Viņš piesardzīgi parakstījās «G», bet visu slepeno palūdza Stomadoram paziņot mutiski caur Fakregedu, kad radīsies iespēja.

XI nodaļa

Nekad Davenants nebija domājis, ka viņa likteni izkropļos vissmagākās mocības — brīvības laupīšana. Viņš cik spēdams centās vīrišķīgi panest savu trīskāršo nelaimi: ieslodzījumu, slimību un bargā soda draudus, galīgi nenovēršamus, ja neatgadīsies kāds negaidīts, glābjošs notikums. Pat viņa domām

nebija brīvības, jo, lai viņš domāja ko domādams, kameras sienas un cietuma režīms bija vienmēr ap viņu, un viņš nespēja izrauties, nespēja to aizmirst. Miegs, gūstekņa vienīgā atelpa, bieži atgādināja cietumu ar brīnumainas bēgšanas vīzijām; tad pamošanās naktī pār durvīm piestiprinātas, aizēnotas spuldzes gaismā bija vēl mokošāka. Sapnis atkārtojās, bēgšanas veidi dažādojās un vai nu, laimīgi nobeidzoties, aizveda viņu dārzos, kas pāri ūdeņiem savienoja brīnišķīgas salas, vai arī Davenantu notvēra. Viņš miegā redzēja sevi cietumā, domādams: «Tas ir sapnis ...» — un pamodās cietumā.

Reiz viņš redzēja sapnī, ka viņa balsij piemīt burvju spēks, — balss skaņām neviens nespēja pretoties. Davenants klauvēja pie durvīm. «Atveriet!» viņš teica uzraugam, un uzraugs paklausīgi atslēdza durvis. Davenants izgāja no slimnīcas un devās uz vārtiem, zinādams, ka neviens neuzdrīkstēsies nepaklausīt balsij, kas skanēja kā paša pavēles izpildītāja slepenā vēlēšanās. Vārti atvērās, un viņš izgāja uz saulainās ielas. Tā bija iela, kur dzīvoja Futrozs. Drīz Davenants ieraudzīja pazīstamo namu, un viņa sirds satraukti iepukstējās. Viņa tēvs smīnēdams atvēra durvis un teica: «Atnāci gan, Tiri?» Davenants ieskrēja viesistabā. Tā staroja brīnumainā gaismā. Roēna un Ellija sēdēja tur, nemaz nekļuvušas vecākas pa šiem deviņiem gadiem; savā starpā runādamās, viņas izklaidīgi pamāja Davenantam. Kaut kas smags un pelēks bija uzsiets katrai meitenei mugurā. «Tas esmu es,» teica Davenants, «šausim mērķī.» — «Tagad nevar,» atbildēja Roēna, un Ellija piebilda: «Nevar, jo mums ir jānes akmeņi un, kamēr mēs tos nebūsim pareizi salikušas, mēs nedrīkstam atļauties nekādu rotaļu.» — «Metiet akmeņus nost,» sacīja Tirejs. «Es esmu balss, un jums jāklausa. Metiet nost!» viņš iekliedzās tik skaļi, ka pamodās, un, salauzdama, izkropļodama sapņa vīzijas, viņa apziņā ielauzās cietuma īstenība.

No pirmās dienas, kopš Davenanta dzīve bija aprakta cietuma mūros, viņš sāka domāt par bēgšanu. Viņš atradās pilsētā, kur bija dzimis un audzis. Atmiņas par pazīstamām vietām, ielām un namiem, tik tuviem un reizē tik nepieejamiem, rosmināja viņa prātu apsvērt bēgšanas iespējas.

Diezin vai vēl kāda cilvēka fantāzija tā maldās kombinācijās un absurdi loģiskās konstrukcijās kā viennīcā ieslodzīta cietumnieka fantāzija. Vientulība vēl vairāk iekvēlina iztēli. Kopīgo kameru ieslodzītajiem ir vismaz iespēja dalīties savos

apsvērumos: viens zina to, otrs — citu, kopīga iespēju iztirzāšana padara pat neizpildāmu plānu par priekšmetu, ko var loģiski izlabot, papildināt; kritika un optimisms rada darbības ilūziju; bet vieninieks ir allaž tikai pats ar sevi, nav kam labot viņa maldus un aprēķinos pielaistās kļūdas. Mazākās pretestības līnija viņam reizēm tēlojas kā vissarežģītākais paņēmiens, bet grūtais liekas viegls. Viņa materiāls — vienīgi tas, ko viņš redz savā priekšā, un miglaina atjauta par visu pārējo.

Sapņos par bēgšanu pirmais, bet ne vienmēr sevi attaisnojošais magnēts ir kameras logs — šķietami dabiska izeja, kaut arī aizrestota. Davenanta kameras četrstūrainais logs uz pagalmu ar savu apakšējo malu nolaidās viņa plecu augstumā, tā ka, izmantojot piekukuļoto sargu atļauju slepeni smēķēt, viņam vajadzēja piestumt pie loga ķeblīti un pūst dūmus vēdlodziņā. Ar baltu krāsu notrieptās rūtis neļāva ieskatīties pagalmā, logu nekad nevēra vaļā, bet dubultās restes prasīja bēgšanai tērauda zāģi; taču, ja arī Davenantam būtu zāģis, durvju acs, pa kuru dienām un naktīm kamerā ielūkojās uzraugs, noteikti laupīja tādu glābšanās iespēju. Pielaižot, ka logs atvēries pats, ieslodzītais varēja iziet pagalmā tieši nagos uzraugam, kas apsargāja iekšējos vārtus. Tāpēc visas Tireja izdomātās bēgšanas versijas nonāca pie apsardzes iznīcināšanas un virves ar dzelzs āķi galā, ko varētu uzmest mūra zobiem, uzrāpties pa virvi un nolēkt otrā pusē. Aizmirsis savu slimo kāju, viņš tika galā ar sardzi dažādos veidos — no uzpirkšanas līdz uzbrukumam, kad sargs pēc arestantu skaita pārbaudes deviņos vakarā ienāk kamerā apskatīt telpas. Viņš prātoja par slimnīcas sienas izlaušanu tajā pusē, kur tā vienlaikus bija ārējās pagalma sienas daļa, par bēgšanu pa logu un jumtu, bet, lai cik sarežģīti pasakainās formās izpaustos šī lidināšanās starp materiāliem šķēršļiem, viņa pagurusī fantāzija savu pūliņu galā allaž sadzirdēja slimās kājas apsaucienu. Reizēm viņam bija sliktāk, reizēm labāk; brūce nedzija, un uzpampušais ceļgals iepulsējās sāpēs pie katras nopietnākas piepūles. Davenants centās gulēt uz muguras. Kad sapņi par atbrīvošanos vai arestantam liegtas dzīvas jūtas dziļi saviļņoja viņu — prasība smēķēt kļuva par nervozām slāpēm. Nevērodams kāju, Davenants vilkās pie loga un tur smēķēja vienu pīpi pēc otras. Pēc tādām kustībām kāja kļuva smaga kā dzelzs gabals, kvēloja un smeldza; no rīta pārsiedams, ārsts šūpoja galvu, piekodinot, ka nevajag kustēties, jo rēta locītavā prasa pilnīgu mieru.

Sešos no rīta kameras durvis atvērās, dežurējošais arestants uzrauga pavadībā nolika gultas malā uz skapīša maizi, pienu, mīkstu olu vai rīsa biezputru pienā, tad žigli uzslaucīja ar slotu betona grīdu, sabēra gružus kastē un devās uz nākošo kameru, bet uzraugs noslēdza durvis. Dienu pēc Galerana apspriedes ar Botredžu un veikalnieku dežurējošais arestants ar pērtiķa veiklību un izmanību iesvieda Tireja ādas tupelē cieši saritinātu papīriņu, uzraugs nepamanīja viņa pārkāpumu. Kad viņi abi izgāja, Davenants atvēra cietuma bibliotēkas izsniegto grāmatu un tās aizsegā sāka lasīt Galerana zīmīti, kas viņu nomierināja un iepriecināja kā tikšanās ar draugu. Pirmo reizi rakstīja viņam Galcrans, rakstīja īsi un stingri. Pašam zīmītes tonim vajadzēja uzmundrināt ieslodzīto.

«Dārgo Tirej,» rakstīja Galerans, atstājot uzrunu «tu» kā pagātnes atgādinājumu, «es daru visu, lai atvieglotu Tavu likteni. Viesnīcu ir slēgusi vietējā policija, Tavi kalpi nozuduši, paņemot līdzi naudu, ko iedevi Firsam. Mans brauciens uz Gertonu palika bez rezultātiem. Barketi no tevis novērsušies. Viņi tajā dienā neesot bijuši pie Tevis. Būtiskie pasākumi, kādi man padomā, var visu vērst par labu. Esi mierīgs un gaidi. Man grūti iedomāties, ka Tu esi jau pieaudzis, tāpēc redzu Tevi tādu, it kā mēs būtu šķīrušies tikai vakar. G.»

Asaras satricināja Davenantu, kad viņš beidza lasīt, — tik brīnumaina viņam šķita šī gandrīz svešā cilvēka uzticība, viņiem bija tik dažādi vecumi un dzīves pieredze, bet Galerans varbūt iedomājās sevi Tireja vietā, sekojot kaut kādai iekšējai likteņu tuvībai, saskaņā ar tām garīgajām iezīmēm, kas bija vedušas Tireju pasaulē un tālāk aiz šīm moku sienām. Davenants nesaprata, ko nozīmē «būtiskie pasākumi», bet nesāka to pārdomāt līdz kādam mierīgākam brīdim, kaut arī viņam gribot negribot jau rādījās pilsētas gaišās, brīvās ielas.

Šajā dienā viņu piemeklēja vēl viens satricinājums, kura iemesls bija līdzīgs cerību vaigā mestam izsmieklam: ap desmitiem cietuma priekšnieks izsniedza Davenantam apsūdzības aktu — pret parakstu par tā saņemšanu. Četras mašīnraksta lapas, sausi, bet sīki izklāstot lietas saturu, nodeva apsūdzēto kara tiesai, tas nozīmēja — nāvi.

Visu šo dienu Davenants smēķēja, gandrīz neatkāpdamies no loga, un skatījās zem ventilatora dzelzs uzmavas uz telegrāfā vada līnijas pārgrieztajām mākoņu gubām.

Nezaudējot veltīgi laiku, četri sazvērnieki — Galerans, Bot-redžs, Stomadors un Dans Tergenss, apaļvaidzlgs, melnmatains, mierīgs kā siera ripulis, — ķērās pie grūtā darba: savienot veikala pagalmu un cietumu ar šauru pazemes eju. Galerans atteicās no sava nodoma — izzināt kaut ko no Snogdena un Lauras Muldvejas; ievācot ziņas, viņš bija pārliecinājies, ka šīs sugas ļaudis ne ar ko nevar palīdzēt.

Nākošās dienas vakarā, kad nomales namos apdzisa ugunis, Dans Tergenss un Botredžs sanesa Stomadora pagalmā cērti, lauzni, kapli, urbi, zāģi, tērauda ķīļus, divus lukturus, četrus pārus tūbas kurpju, mērlenti, četrus pārus brūnu brezenta darba virsvalku un virvju rituli. Tergenss un Botredžs tagad nāca no klajuma puses, kur starp šķūni un sienu bija ierīkota eja, lai uzraugam pie cietuma vārtiem nerastos aizdomas par viņu nesamiem. Pēc tam racēji nāca un gāja Stomadora pagalmā pa to pašu ceļu, tāpēc uzraugs viņus neredzēja.

Drīz ieradās Galerans. Viņš ieraudzīja, ka stūris starp veikalu un sētu ir jau attīrīts no mucām un citām grabažām. Visi sapulcējās tur, sarunājoties čukstus. Visbīstamākais bija stāvās šahtas ieejas izciršana — kustību troksnis un darba rīku šķindoņa varēja pievērst sev nejauša garāmgājēja uzmanību, un, ja viņam ienāktu prātā paskatīties pāri sētai, viņš redzētu, ka nezin kāpēc naktī rok bedri. Dažādās domas par šīs bedres dziļumu aizkavēja darbības sākumu, tomēr Galeranam izdevās pierādīt, ka nepieciešamais garums ir divi metri ar ceturtdaļu — skaitot metru horizontālās ejas augstumam, bet pārējo — virskārtas biezumam, lai nerastos iegruvums, kad pāri bruģim brauks smagās mašīnas, kā arī lai noslāpētu nakts klusumā bīstamās darba skaņas.

— Pret cietumu pavērsto bedres sienu, — sacīja Dans Tergenss, neizlaižot no rokām cērti, — vajag nolīdzināt pa vertikāli, kreiso — tāpat, jo no tām vajadzēs uzņemt virzienu.

— Bedrei jābūt pietiekami platai, lai sāktu horizontālās ejas rakšanu, — piebilda Botredžs, — citādi elkoņiem un mugurai nebūs kur atvēzēties.

— Vai eju nepieplūdinās ūdens? — jautāja Galerans.

— Nedomāju,atteica Stomadors, — te ir augsta vieta. Iespējams vienīgi mitrums.

— Ejiet visi prom, — nolēma Tergenss, — citādi te ir par šauru. Es jūs pasaukšu. Sāku!

Viņš nogrāba ar lāpstu plāno zemes un būvgružu kārtu, attīrot kvadrātmetru darba laukuma. Lāpstas mala kļuva balta no travertīna, lāpsta grāba to viegli, kā sakaltušus dubļus, reizēm atlaužot nelielus gabalus. Bet visi satraukumā gaidīja pirmo laužņa cirtienu, lai pārliecinātos, ka plāns izpildāms. Ietriecis cērti trīs reizes, Tergenss iegrūda spraugā lauzni un viegli izvēla mīkstā kaļķakmens slāni divu asu apmērā.

— Ies cauri, — viņš teica un aizkūpināja pīpi, skatoties iedobumā. — Būt pacietīgiem un kalt, vairāk neko. Bet tagad ejiet. Pagaidiet, — viņš nočukstēja, kad pārējie taisījās aiziet, — te ir kaut kas sākumam. Runā, ka tā esot laba zīme.

Viņš parādīja salauztu pakavu un iebāza to kabatā.

— Pieraugiet, ka neaizlēkšojat, — smējās Stomadors, — nu jūs esat īsti apkalts ...

Atstājuši Tergensu pie darba, kas tam bija cik necik pazīstams, jo šis cilvēks pirms dažiem gadiem bija strādājis ogļu šahtā, sazvērnieki sasēdās pie Stomadora galda. Botredžs sāka spēlēt ar veikalnieku «kociņus», bet Galerans ielēja sev vīnu un nogrima domās. Šodien Botredžs bija viņam teicis, ka Fak-regeds dežurēs slimnīcā rīt, bet nav zināms, kad šajā postenī būs viņa nākošā dežūra. Bez tam pazemes ejai nebija nekādas nozīmes, ja otrs uzraugs — kopīgās nodaļas dežurants — neļaus sevi iekārdināt ar lielo summu, ko vajadzības gadījumā bija nolēmis piedāvāt Galerans. Kas būs otrais? Cietumā strādāja trīsdesmit uzraugu, bet dežūru sarakstu sastādīja kanceleja. Katrs no uzraugiem varēja saslimt, aiziet atvaļinājumā; viņu posteņi mainījās periodiski, bet nevienmērīgi. Gandrīz neaprēķināma bija šī uzraugu kombinācija, jo svarīgāka tāpēc, ka viņiem abiem vajadzēja bēgt reizē ar Gravelotu. Taču Fak-regeds paziņoja, ka darīs visu, lai dežurētu slimnīcā, ja nopietni iemesli liks bēgšanas organizatoriem pašiem nozīmēt ieslodzītā atsvabināšanas nakti. No Botredža Galerans uzzināja, cik veikli savas lietas kārto Fakregeds: viņš skaitījās par vienu no priekšzīmīgākajiem kalpotājiem. Sis apstāklis modināja Galeranā cerības.

Pagāja stunda, pagāja vēl pusstunda, bet no Tergensa nebija ne miņas; likās, ka viņš aizgājis dziļi pazemē un klaiņā tur, pētīdams pārakmeņojumus. Pēkšņi durvis klusi atvērās. Aizelsies, apmierināts ar sevi, Tergenss nostājās pie galda, kur

sēdēja gaidītāji; viņa kājas līdz ceļgaliem bija klātas baltiem putekļiem, krekla piedurknes aplipušas ar kaļķi, bet kakls melns no sviedriem; viņš paņēma kaktā nomesto brezenta tērpu un sāka pārģērbties.

— Ejiet skatīties, — izdauzīdams bikses, sacīja Tergenss.

— Vecais, labais travertins un vairāk nekā.

Viņa toņa uzmundrināti, sazvērnieki steidzās pagalmā. Pie sienas pletās kvadrātveidīga bedre, dziļumā tā bija cilvēkam līdz krūtīm. Augsta kaļķakmens kaudze slējās tai blakus; izraktā zeme bija sausa un lūza pirkstos kā sakaltusi maize.

— Nāc, es tevi pamācīšu, — sacīja Botredžam Tergenss.

— Te vajag iemanīties. Ja grūti ņemt ar cērti, rīkojies ar urbi, pēc tam urbi izrauj laukā, iebāz lauzni un ļodzi, grūd uz vienu pusi. Tad gabals atlūzīs.

To pateicis, viņš apklusa, jo nemīlēja liekus vārdus. Nu bija jāsāk darboties visiem. Pierīkojuši divas kastes, sazvērnieki ar lāpstām bēra tajās kaļķakmens gabalus un nesa uz šķūni. Pa to laiku Botredžs, kas izrādījās daudz spēcīgāks par Tergensu, vareni krakstināja rokamo slāni bedrē. Apmainījuši savus apģērbus pret nopirktajiem brezenta virsvalkiem, neatpūzdamies, tikai retumis ieiedami istabā uzpīpot, četri cilvēki līdz nakts piektajai stundai bija novākuši visus lūžņus un pabeiguši vertikālo eju; noseguši to ar mucām, viņi izšķīrās pārgurumā reibstošām galvām. Galeranam neļāva rakt. Pats zinādams, ka netiks ar to galā, viņš neprotestēja, bet nesa zemi tikpat enerģiski un mundri kā citi. Visgrūtāk gāja Stomadoram, kas mocījās ar savām īsajām rokām un aizdusu, bet arī viņš nepalika kaunā un tikai aizgūtnēm elsa.

Tātad viņi izšķīrās un sanāca atkal kopā nākošajā pusnaktī. Darbs bija tik smags, ka Galerans, Botredžs un Tergenss gulēja visu dienu; Stomadoram atpūta bija laupīta, viņš klīda pa veikalu un snauda, kājās stāvēdams, ar ko pircēji bija apmierināti, jo viņš apsvēra un apmērīja sevi gandrīz pie katra pirkuma. Pusdienā atnāca Rudā Katrīne un daļēji paglāba viņu, uzņemdamās tirgoties, bet Stomadors četras stundas nogulēja. Pēc smagās atmodas viņam vajadzēja ārstēties ar piparu degvīnu; ar šīm pašām zālēm iesildījās arī pārējie — katrs savā mājā. Galerans nekur neizgāja, nolaidis logiem priekškarus, viņš sēdēja savā numurā, bet vakarā iegāja siltā vannā.

Kad iestājās pusnakts, tās vēsums atjaunoja sazvērnieku enerģiju, un viņi sāka cirst horizontālo eju, tās velvi veidojot

slīpi — kā vienmalas jumtu, lai izvairītos no gruvuma. Virziena noteikšanai Galerans šķērsām šahtai ierīkoja mērstienīti, vērstu uz to vietu cietuma mūrī, kur beidzās slimnīcas ēka. Pie sienas bija iezīme — akmens, ko Botredžs nolika, ņemot vērā sīkus Fakregeda norādījumus. Dziļuma virzienu Tergenss nosacīja ar citu mērstienīti, ko iesita cietumam tālākajā šahtas sienā gandrīz pie pašas pamatnes un nolīdzināja ar līmeņrādi paralēli augšējam mērstienītim. Sis metodes ziņā nepilnīgais, bet nelielā attālumā pietiekami labais līdzeklis apmierināja visus. Tātad, novākuši augšējo mērstienīti, līdz darba beigām atstāja apakšējo, lai, velkot no tā auklu, droši raktu tālāk.

Tādējādi lieta nokārtojās, pie kam darba galvenais smagums gūlās uz Botredža un Tergensa pleciem. Mainoties ik stundu, viņi soli pa solim tuvojās cietumam. Strādāt vajadzēja galvenokārt ar asu lauzni, sēžot zemē vai stāvot uz ceļiem, jo tranšeja bija zema. Piesējuši virvei nelielu kasti, Galerans un Stomadors laiku pa laikam izvilka to pilnu ar kaļķakmens gabaliem un nesa tos uz šķūni. Pagalmiņš bija piebradāts un pagalam piegružots. Beiguši darbu, viņi uzposa pagalmu, rūpīgi mazgāja rokas, iztīrīja panadzēs sadzītos kaļķus, lai pircēji nesāktu apvaicāties par pirkstu savādo izskatu. Botredžs un Tergenss, izlienot no bedres izdzert glāzi vīna, izpurināja aiz apkakles sabirušos kaļķus. Viņu mati un sejas bija balti no putekļiem; sīkās šķembas bieži bira acīs, un viņi nomocījās, cīnoties ar asajiem, mikroskopiskajiem gruzīšiem; no sāpēm zobus sakoduši, viņi mērca sejas ūdenī un mirkšķināja plakstus, līdz acis atkal kļuva tīras. Pat biezais brezents laida cauri kodīgos putekļus, kas kairināja miesu. Tomēr darba aizrautība un jau redzamie panākumi turēja racējus skurbinoši bīstamas spēles sasprindzinājumā. Lukturis tagad dega šahtā aiz racēja muguras, apgaismojot vertikālo kaujas lauku, kas rēgojās acu priekšā robainās šķautnēs. Te bija šaurība un pazemes klusums; smacīgais gaiss, sviedri un paātrinātā elpa lika bieži dzert ūdeni; spainis bija nolikts ejā, lai nevajadzētu lieki nākt laukā. Tergensam ienāca prātā laba doma — laistīt tra-vertīnu ar ūdeni. Tikko sāka tā darīt, putekļi vairs necēlās, elpot kļuva vieglāk. Galerans nokāpa paskatīties, kā sokas darbs, un ievēroja, cik savdabīgi mājīga ir mežonīgi apgaismotā, šaurā un zemā ala, kur stāvus noliktās pudeles ēna piešķīra visam neparasta plakāta izskatu. Hītam austot, Tergenss un Botredžs, blūzes nometuši, strādāja puskaili, biksēs vien;

viņu muguras spīdēja lipīgos sviedros, izgarojot karstas miesas un vīna tvaiku smaku. Abi viņi bija apsējuši galvas ar lakatiem.

Neko nezinādams par zemes slāņiem, Stomadors pa to laiku gaidīja apraktas mantas atklāšanu; viņa iztēle, apmaldījusies starp romānu tēliem un veikalu, skatīja dzelzs lādes, pilnas senlaicīga kaluma zelta monētu. Sliktākā gadījumā viņš apmierinātos ar galvaskausu vai sarūsējušu kinžalu kā zemes dzīlēs nogrimušu noslēpumu vēsti. Taču izmestais kaļķakmens viņu maz ierosināja, gabalu blāvi dzeltenajā masā pagadījās tikai pārakmeņoti zariņi, gliemežnīcas un laukakmens lauskas. Visu laiku viņš jutās uz kaut kādu ārkārtīgu notikumu sliekšņa, aizmirstot, ka tie ir jau sākušies. Sis slepenais uzbudinājums palīdzēja viņam cīnīties ar aizdusu un pārgurumu, bet viņš tik manāmi izkritās jau līdz otrās darba dienas rītausmai, ka Botredžs bažīgi viņu aptaustīja, jautādams, vai pie tik straujas tauku kušanas viņa dzīvības vēl pietiks sešām septiņām dienām.

— Zaudējot svaru, — atbildēja veikalnieks, — es kļūstu jaunāks un vieglāk skraidu pa pagalmu. Bet ko tu vari zaudēt? Tu esi izkaltis, vēl mātes miesās būdams, tāpēc ka viņa pārāk maz dzērusi.

Pēc trim metriem darbu pārtrauca, pagalmu piekopa, un, apēduši ar labu vīnu slacītu krietnu šķiņķi, sazvērnieki šķīrās, ļimdami aiz noguruma. Galerans aprēķināja, ka pēc piecām dienām pazemes eja būs pabeigta, ja neatgadīsies kaut kas negaidīts. Sājā naktī Tergenss un Botredžs saņēma no viņa desmit mārciņas. Nomazgājušies un pārģērbušies viņi mazliet atspirga un tūlīt devās uz kādu spēļu namu, abi, protams, palaida visu naudu vējā un drīz aizgāja gulēt. Stomadors nogulēja trīs stundas, viņu pamodināja uzvilktā pulksteņa tarkšķoņa. Katrine vairs nenāca palīgos, jo viņš, kā mēdz teikt, bija «ielauzījies» — iekļāvies tempā. Nākošajā naktī sazvērnieki pavirzījās uz priekšu vēl par trim metriem. Vēlēdamies noskaidrot, vai virspusē nav dzirdami laužņa cirtieni, Stomadors nostājās uz ielas taisni tur. kur zem bruģa strādāja Tergenss, bet, lai kā viņš ieklausījās, izņemot vieglas, nenoteiktas skaņas, līdzīgas kažokādas cepures krišanai, nekas nebija samanāms. Sis ļoti svarīgākais apstāklis ļautu strādāt pazemē arī dienā, ja nevajadzētu tūlīt aizgādāt projām izrakto kaļķakmeni, kas citādi aiz-blīvētu vertikālo šahtu, taču to varēja darīt tikai naktī.

Darbs ritēja kā parasti un beidzās piecos no rīta. Redzot savus panākumus, četri cilvēki juta tādu spēku pieplūdumu, ka par pasākuma izdošanos bija gandrīz pārliecināti.

Nākošā diena atnesa divas svarīgas vēstis: pagalmā parādījās pārģērbtais Fakregeds un nodeva Galeranam apsūdzības aktu; tā malas bija sīki aprakstītas ar zīmuli, un Davenants to bija nodevis arestantam-apkopējam, kam bija sakari ar kapteini Tergensu.

Bija svētdiena. Izlasījis Tireja ziņas un kancelejiski nežēlīgo dokumentu, Galerans saprata, ka nedrīkst kavēties, — tiesa paredzēta pirmdien, un bija palicis maz laika. Pēc rūpīgi izmērītā attāluma starp cietumu un veikalu varēja spriest, ka atlicis vēl krietni biezs zemes slānis, ko rakt: deviņi un ceturtā daļa metra, neskaitot izejas rakšanu. Notika īsa kara apspriede, kurā izlēma noteikt bēgšanas dienu, pakļaujoties tikai nepieciešamībai. Tergenss un Botredžs varēja tagad strādāt dienu un nakti, jo Stomadoram ienāca prātā dot viņiem maisus, kur sabērt travertīnu, lai pēc tam saliktu tos pie izejas, bet vakarā, pēc veikala slēgšanas, Galerans un veikalnieks sanestu tos šķūnī.

— Ja izturēsim, — sacīja Tergenss, — tad vai nu pirmdienas rītā, vai vakarā pabeigsim. Būs jādzer. Skaidrā prātā nepagūsim. Bet, ja vajadzīgs, mēs izdarīsim.

Otrais svarīgais ziņojums bija par dežūrām slimnīcā: pēc nākošās nedēļas dežūru saraksta Fakregeds no divpadsmitiem pirmdienā līdz divpadsmitiem otrdienā stājās cietuma ēkas iekšējā postenī; ja Matuss, kas bija norīkots uz slimnīcu, neatnāktu, viņu rindas kārtībā vajadzēja nomainīt Fakregedam. Viņš apņēmās panākt, lai Matuss neierastos. Kas attiecas uz otru dežurantu slimnīcas kopējā nodaļā, — Fakregeds skaidri pateica, ka viņam vajag trīs simti piecdesmit mārciņu, pie kam ne papīra naudā, bet zeltā.

— Būs jāriskē, — sacīja Fakregeds. — Vai nu viņš zeltu paņems turpat uz vietas, kad brīdis būs pienācis, vai arī es viņu apdullināšu.

Pēc ilgas sarunas ar Fakregedu Galerans pārliecinājās, ka viņam darīšana ar gudru un apņēmīgu cilvēku, uz kuru var paļauties. Galeranam nebija zelta, bet viņš iedeva uzraugam asignācijas, lai Fakregeds pats tās izmaina. Galerans labi saprata, kādu efektu izdomājis Fakregeds. Bez tam viņi sarunāja, kā rīkoties izšķirošajā naktī no pirmdienas uz otrdienu. Ja sa-

režģījumu nebūs, Fakregedam vajadzēja par to paziņot, pārsviežot pār sētu sprunguli ar vienu robu, neveiksmes gadījumā — ar diviem. Viena roba signāls nozīmēja: «Nāciet un izvediet!» Kā bija norunāts, naktī ceturksni uz vieniem Fakregeds atvērs Davenanta kameru; aizies arī abi uzraugi; Grubem ar automašīnu vajadzēja stāvēt klajumā aiz Stomadora pagalma.

Tā tika izlemti visi atbrīvošanas jautājumi.

XIII nodaļa

Uz apsūdzības akta malām Davenants rakstīja Galeranam par tiesu, slimību un advokātu.

«Tiesa būs pirmdien desmitos no rīta. Vakardienas uztraukums pasliktinājis manu stāvokli. Es nevaru mierīgi gulēt, neziņa un drausmīgā nāves soda nojauta izraisa tik daudz skumju domu un smagu jūtu, ka man nav pa spēkam tās apvaldīt. Ar mokām vilkdams kāju, kāpju uz ķeblīša un smēķēju vienu pīpi pēc otras. Reizēm man ir drudzis, par ko es priecājos, — šajās stundās visi mana likteņa drūmie vilcieni gūst kaut kādu varvīkšņotu, stiklainu dzidrumu, fantāzija un cerība staro kā gaišas telpas, kurās skan jautri smiekli, vai arī es kļūstu vienaldzīgs un ļaujos atmiņām. Atmiņu man nav daudz, un tās ir ļoti skaidras.

Tiesas nozīmētais kara advokāts bija manā kamerā un pēc rūpīgas notikumu apsvēršanas nāca pie slēdziena, ka mana vienīgā iespēja glābties no karātavām būtu — klusēt par sadursmi ar van Konetu. Dažas viņa replikas deva pamatu domāt, ka viņš man netic vai ari pats tik labi visu zina par šo gadījumu, ka ir spiests tēlot neticību. Iekšēji es nejutu no viņa puses sevišķas simpātijās pret mani. Savādi, ka viņš ieteica man uzņemties vainu kontrabandas glabāšanā, bet piedalīšanos bruņotajā sadursmē izskaidrot ar ievainojumu kājā, kas radījis akla niknuma lēkmi. Uz manu jautājumu — vai mani nogādās tiesā, viņš sākumā atbildēja izvairīgi, bet tad sacīja, ka tas atkarīgs no cietuma ārsta. «Jūs tikai iegūsiet,» viņš piebilda, «ja jūsu lietu izskatīs aizmuguriski, — tiesa noskaņota pret jums bargi, un tāpēc ir labāk, ja tiesneši neredz apsūdzētā seju un nedzird viņa balsi, kas jau pirms laika viņus aizkaitina. Bez tam ar savu raksturu jūs varat sākt runāt par van Konetu un

modināt šaubas par savu godprātību, kas tik skaidri bija atklājusies nopratināšanā.» Apsolījis darīt visu, kas viņa spēkos, advokāts aizgāja, bet es paliku vēl lielākā satraukumā. Es nesaprotu savu aizstāvi.

Dārgo Galeran, es nezinu, ar ko esmu izpelnījies tādu sirsnību un rūpes, bet, ja jau tās ir, izpildiet lūgumu, kuru man laikam neizdosies atkārtot. Ja mani pakārs vai ieslodzīs uz ilgiem gadiem, atdodiet sudraba briedi Futroza meitenēm viņas droši vien jau pavisam pieaugušas — un pasakiet, ka es vienmēr esmu par viņām domājis, vienmēr atcerējies. Ko es gribēju? Jādomā, labāko no visa, ko vien var vēlēties cil vēks. Es vēlējos tik stipri, cik acīm redzot ir bīstami vēlēties. Vai bija tā? Deviņus gadus es jutos kā sastindzis un izli kos par viesnīcnieku. Bet es biju mierīgs. Kaut ko taču esmu vērts, ja sešpadsmit gadu vecumā uzsāku un nostiprināju plaukstošu uzņēmumu. Ak Galeran, es daudz ko varētu sasniegt, bet tādā zemē un starp tādiem ļaudīm, kādu varbūt nav!

Mēs abi ar drudzi pierakstījām šī apsūdzības akta malas. Par visu, kas lieks, vainojiet drudzi. Vēstuli beidzot, es sajutu, ka drīz Jūs redzēšu, bet nevaru izskaidrot, kā tas notiks. Vis vairāk mani pārsteidz tas, ka Jūs neesat mani aizmirsis.

Džems Tirejs.»

Galerans bija ļoti noguris, bet viņa nogurums pārgāja, kad viņš izlasīja šo aicinājumu no cietuma mūriem. Viņš lasīja klusu, tad balsī, bet ne visu. Sazvērnieki saprata, ka nedrīkst kavēties.

— Gravelots atbalstīja mūsējos, — sacīja Botrcdžs, — tāpēc es rakšu dienu un nakti.

— Strādājiet, — teica Galerans kontrabandistiem, — es jums maksāšu simtos mārciņu.

— Maksājiet tik, cik nākas, — atbildēja Tergenss, — te nav runa par naudu vien. Drosmīgam cilvēkam vienmēr prieks palīdzēt.

— Kad es pametīšu veikalu, — paziņoja Stomadors, — ņemiet visas manas preces un sadaliet savā starpā. Divdesmit gadus es klīstu pa pasauli, ķerdamies pie viena darba, pamezdams otru, bet nekad neesmu sastapis tik draudzīgu kompāniju tādos neparastos apstākļos. Jo vairāk dari kāda cilvēka labā, jo tuvāks viņš kļūst. Tātad iedzersim degvīnu un ēdīsim šķiņķi. Šodien, kā jau katru svētdienu, veikals ir slēgts, gulēt var tepat,

bet pirmdien jūs visi atpūtīsieties pazemē, kur es jums nogādāšu brokastis, pusdienas, vakariņas un, ja gribēsiet ēst naktī, tad «panakšņus» arī.

Atjaunojuši spēkus ar degvīnu, bagātīgām uzkodām, pīpēm un cigāriem, sazvērnieki nokāpa pazemē. Viņi bija tajā aizrautīga pārguruma pakāpē, kad doma par mērķi stāv pāri visam, radot varoņdarbu. Spirts tagad iedarbojās tikai uz smadzenēm; apziņa bija apgaismota spilgti kā magnija uzliesmojumā. Aizmiegot viņi redzēja sapnī pazemes eju, pamostoties — steidzās nekavējoties turpināt darbu. Kamēr neuzlēca saule, elpot bija viegli, bet pēc deviņiem no rīta tveice tā pieņēmās, ka Tergenss mirka vienos sviedros, un, jo vairāk viņš tuvojās cietuma sienai, jo grūtāk bija elpot. Lai nejauktos īsajos atelpas brīžos, sazvērnieki strādāja pāros: Galerans ar Tergensu, Botredžs ar Stomadoru. Zemā eja neļāva atliekt muguras, visu laiku sakumpuši, nometušies ceļgalos vai citā kādā neērtā stāvoklī, viņi brīžiem bija spiesti nogulties, lai, ar pūlēm iztaisnojoties, klusinātu plosošās sāpes locītavās. Grūti pateikt, kam klājās ļaunāk, — vai tam, kas vilka smagos maisus uz izeju, bet toties brīvāk elpoja, būdams tuvu bedres mutei, vai tam, kas raka, sāniski sēdēdams, pusguļus, tupus.

Strādāt vajadzēja ar jebkuru darba rīku, kas vien bija pie rokas. Reizēm Tergenss vai Botredžs urba ar svārpstu caurumus un, izkustinājuši kaļķakmeni ar lauzni, beidzot sadrupi nāja to ar cērtes zvēlieniem. Gadījās, ka viņus uzmundrināja viegli izbrūkoši tukšumi, kur lauznis iegruva kā olas čaumalā, bet nāca arī nepadevīgas vietas, kur vajadzēja kalt. Kad viņi bija tikuši jau pāri ielas vidum, kaļķakmens kļuva mitrs, kas norādīja uz tuvu avotu, un līdz vēlam vakaram darbs ritēja bailēs no ūdens, kas varēja pārplūdināt eju. Bet tās nenotika. Līdz cietuma sienai travertins bija mitrs — no kreisās puses vairāk nekā no labās, tomēr ne tik ļoti, lai rastos šķidri dubļi. Eja izturēja līdz galam.

Kad ar zemi pieblīvētie maisi sarindojās pie ejas sienas, Sto-madors un Botredžs vilka tos augšā un izbēra šķūnī, kur jau slējās kaļķakmens grēda. Preces bija izvāktas, šķūnī tik tikko pietika telpas, lai uzņemtu atlikušo zemi. Sākās rīta kustība, tāpēc kļuva bīstami nēsāt maisus caur pagalmu, jo tas modinātu aizdomas. Tad nolēma izbērt travertīnu gar visu sienu, kas ap vienpadsmitiem bija pavirzījusies vēl divus metrus uz priekšu, bet naktī aizvākt to visu uz šķūni. Stomadors vairs

tikko turējās uz kājām. Tergenss apsēdās pie izejas un aizmiga ar cērti rokās; Botredžs kāri dzēra ūdeni. Neviens nevarēja ua negribēja ēst. Ķērās pie piparu degvīna — vienīgā, kas atdeva kaut cik cilvēcīgu izskatu neskūtajām, nervozi drebošām sejām ar sarkanām, putekļu izēstām acīm. Pamodinājis Tergensu, Botredžs ieveda viņu veikalā, kur visi izģērbās un, aplaistījušies ar aukstu ūdeni, kaili nogūlās uz zemē paklātajām segām. Pakāris pie sētas durvīm atslēgu, Stomadors ielīda veikalā pa logu un pievilka aizvirtņus. Viņš nolikās blakus Botredžam.

četru vīru sabrukušie augumi gulēja kā līķi. Tikai cieši ieskatoties, varētu pamanīt, ka viņi elpo, bet uz kakliem piepūšas un noplok vēnas. Šis slimīgais miegs ilga līdz pieciem pēcpusdienā. Gaisa pelde darīja savu — elpa kļuva vienmērīgāka. Tergenss vaidēja miegā, Stomadors gurdi un rāmi krāca. Pirmais pamodās Galerans, atjēdzās un modināja pārējos, kas tikai mirkli gulēja ar mežonīgi ieplestām acīm. Viņi piecēlās, apģērbās un paēda, jūtoties tā, it kā viņiem kaut kas būtu ilgi dūcis ausīs. Nu nosprieda sekojošo: lai neliktos dīvaina Sto-madora ilgā prombūtne, veikalnieks paliks mājās gadījumam, ja parādītos kāds pircējs vai Fakregeds ar ziņām; pārējie nolaidīsies pazemē un paliks tur līdz pusnaktij, pēc tam bija nolemts vēlreiz atpūsties. Kad viņi iekāpa bedrē, Stomadors piesedza to ar kastēm, bet tā, lai brīvi ieplūstu gaiss.

Pa šo vakaru bija trīs parasti apciemojumi: uzrauga sieva nopirka tabaku un kāršu kavu, piedzēries avīžu iznēsātājs, kas nebija cerējis, ka Stomadors dos viņam uz parāda vīnu, un tāpēc izplūda jūtās, bet tika visai noteikti padzīts, un kaimiņu dārznieks, kas bija aizmirsis, kāpēc nāca. Taču šoreiz Stomadors viņu nepacienāja, sacīdams, ka «sāp galva». Tumsai iestājoties, atnāca Rudā Katrīne, aizpīpoja un apsēdās:

— Stomadorpapiņ, Fakregeds paziņo jums jaunumus: viņš dežurēs. Bez meitieša, kā redzat, jūms neiztikt.

— Runā ātrāk. Iedzer, izstāsti un ej, būs labāk, ja tevi neviens te neredzēs. Mēs tagad no visa baidāmies.

— Tātad darbs iet no rokas? Es domāju, dunēs. Neko nevar sadzirdēt.

— Man galvā dun. Vai tu beidzot runāsi?

— Fakregeds lika man apstrādāt Matusu, lai viņš rīt ap divpadsmitiem, kad būs maiņa, gulētu slims. Es to lietu nokārtoju. Samta Usa piedzirdīja Matusu un nodeva viņu man. Viņš ir pie manis. Redzi, ka esmu zēģelēs. Mēs atradām vienu cil-

vēku, kas it kā grib dabūt uzrauga vietu. Matuss plātās, šis; viņu dzirda, pat naudu dod. Un dzirdīs vēl dienu un nakti pēc kārtas. No rīta es Matusam iedošu pulverīti, lai krietni paguļas. Viss kārtībā, Stomadorpapiņ, tāpēc uzcienā mani.

— Tu neesi Rudā, bet Zelta Katrīne, — noteica Stomadors,. ieliedams viņai konjaku. — Dzer un ej. Ko tavs Kravars?

— Kas tad Kravaram. Viņš neko. Nāk pie manis un nemaz nav skops. Nevar teikt, ka viņš būtu skops. Es tīri nobrīnījos. Tagad grib mani precēt. Tikai briesmīgi greizsirdīgs.

— Ņem viņu, — ieteica veikalnieks, — vēlāk nožēlosi.

— Redziet. . . Stomadorpapiņ, esmu godīga meita. Kas es: par sievu?

Katrīne aizgāja, bet Stomadors devās pie šahtas un, mucas novēlis, ieraudzīja Galeranu, kas stāvēja bedrē, nokāris galvu uz sienā atspiestām rokām. Viņš dziļi nopūtās. Pie viņa kājām gulēja Botredžs ar slapju lupatu uz pieres. Klusi skanēja Ter-gensa laužņa cirtieni.

— Atjēdzieties, — veikalnieks teica Galeranam, — nāciet visi augšā kafiju dzert. Citādi vēl dabūsiet galu.

— Nekad! — Galerans truli paskatījās uz viņu. — Kas-jauns?

— Dežurēs Fakregeds.

— Jā? — pieceldamies atsaucās Botredžs. — Sirds sāk atkal strādāt.

Saliecies no bedres palūkojās Tergenss.

— Iesim laukā visi, — viņš teica. — Spēki ir galā. Eja pavisam aizbērta. Atpūtīsimies un izvāksim.

Viņš, galvu nokāris, apsēdās blakus Botredžam un automātiski slaucīja pieri ar delnas virspusi.

Stomadors nostājās ar plati ieplestām kājām, pieliecās un sāka palīdzēt pārgurušajiem vīriem izkļūt pagalmā.

XIV nodaļa

Visu pirmdienu pūta auksts vējš, un šis apstāklis manāmi atviegloja darbu, kas jau bija pārvērties ciešanās. Travertīna gabalu izvākšanā pavadītā nakts bija tā izvārdzinājusi racējus, ka viņu domas brīžiem juka. Jo garāka kļuva eja, jo grūtāk bija saliektām mugurām svaidīties šurp un turp, velkot maisus ar kaļķakmens gabaliem. Nobrāztie ceļgali, melnās, sviedriem

un asinīm aplipušās rokas, sapampušie kakli un sāpes krustos lika gan vienam, gan otram sabrukt pusnemaņā. Bija vēl atlicis mazliet vairāk par diviem metriem, bet. izrakuši īstu punduru koridoru, viņi juta šos divus metrus kā mocības. Pretstatā apdullinātajai apziņai un viscaur sāpošajām miesām viņu gars nepiekāpās nekādiem šķēršļiem, atgādinot taranu. Reizumis, luktura gaismā paskatoties apkārt, Galeranu saviļņoja sajūsma: šie pilnīgi taisnā tuneļa četrpadsmit metri modināja viņa lepnumu par neatlaidību, kas bija attaisnojusies. Tergenss manāmi sabruka. Viņš gandrīz nerunāja, acis nespēkā pievērtas, un viņš it kā mirdams lāgiem sastinga nekustībā; Botredžs uzturēja spēkus, neganti lamājot cietumu, tiesu un kaļķakmeni, kā arī dzerot vīnu. Vīns un tabaka pašlaik bija šo četru vīru vienīgā barība.

Pirmdienā no vieniem līdz sešiem pēc pusdienas Tergenss, Botredžs un Galerans, sēžot pie izejas spraugas, aizmirsās smagā miegā, bet, tikko satumsa, vīri pamodās un tūlīt ķērās pie pudelēm. Viņus uzcēla Stomadors, kam visu dienu vajadzēja tirgoties, aizmiegot stāvus un ne vienmēr jēdzīgi atbildot pircējiem. Katrīne apmeklēja viņu, izskata pēc nopērkot kārbu kafijas.

Visiem piespriestas karātavas, — teica sieviete, — Fak-regeds ir slimnīcā. Piecos naktī notiesātos aizvedis uz cietoksni, kur ir vēl trīs tādi par citām lietām; tur izpildīs nāves sodu.

Šausmas, saprotamas katram, kas iemīlējis cilvēku par to, ko viņa labā darījis, sīkām izmisuma tirpām ielija veikalnieka ceļgalos. Viņš gāja modināt Galeranu, lai pastāstītu par spriedumu. Kaut arī tas bija vienīgais spriedums, ko varēja gaidīt, šī ziņa pārspēja visus mākslīgos nervu stiprināšanas līdzekļus. Klusējot sākās darbs.

Desmitos vakarā sprungulis ar vienu robu atsitās pret bruģi netālu no veikala. Stomadors to pacēla.

Būtu bezmērķīga cietsirdība aprakstīt šīs pēdējās stundas, kas nebija ne murgi, ne dzīvība, tikai pusnesamaņas piepūle un bailes nomirt, ja apstāsies pulss. Glāba vienīgi spirts. Ap pusdivpadsmitiem no zemes bija izplēsts viss aprēķinos Nosacītais attālums, uz augšu pacēlās šahta, ko nosedza pusotras ass bieza virszemes kārta. Grube, saņēmis ziņu caur Katrīni, atbrauca pa aplinkus ceļiem un nostājās atstatus klajumā aiz Stomadora šķūņa. Steigšus pārģērbušies tumšās, parastās drānās un apmainījuši apavus, paņēmuši naudu un revolverus,

aizslēguši veikalu un izvākuši no ejas darba rīkus, lai visās lietās būtu redzama skaidrība, sazvērnieki ķērās pie Davenanta atbrīvošanas.

Atstājuši Tergensu pie luktura ejas vidū, Botredžs, Stomadors un Galerans nonāca pie pēdējā šķēršļa, kas pletās pāri galvām kā zemes un sakņu griesti. Stomadors turēja sagatavotās kāpnes. Pēdējo stundu neaprakstāmā piepūle bija apdullinājusi visus. Trūka elpas. Tergenss saļima pie luktura; atspiedis muguru pret sienu, kājas izstiepis un galvu nokāris, viņš sēkdams cīnījās pēc elpas. Botredžs papurināja viņu aiz pleca, bet Tergenss tikai atmeta ar roku, teikdams: «Degvīnu!» Izņēmis no kabatas pudeli, kontrabandists iesprauda to draugam starp ceļgaliem un pievienojās Galeranam.

Galerans un Stomadors, saspiedušies šaurībā, palaida uz priekšu Botredžu, garāko no visiem, lai izlauztu ejas pēdējo segumu. Botredžs nevarēja vairs izmantot cērti, viņš paņēma lauzni un tieši piecpadsmit minūtes uz vieniem pēc Galerana pulksteņa iecirta to segumā. Nobira zemes kamolu krusa. Nočukstējis: «Sargieties!» — kaut arī Galeranam un Stomadoram, kas stāvēja saliekušies horizontālajā ejā, nekādas briesmas nedraudēja, Botredžs sakustināja lauzni, padzina to vēl augstāk un, darbinot to kā sviru, pats tikko paspēja aizsegties ar roku: zeme nobruka un ieraka viņu līdz ceļgaliem Alā ieplūda caurvējš; krūma pazares sašķeltā, naksnīgā debess pavērās augstu pār kontrabandista smilšaino seju. Steidzīgi pieslējis kāpnītes, Botredžs ar rokām nolīdzināja malas negludumus, paplašināja caurumu un nodauzīja delnas gar sāniem.

— Ielauzāmies» — čukstēja Botredžs. — Tagad jāgaida!

Bedres izeja bija apmēram divu soļu attālumā no sienas. Aizsmakušiem kakliem sēcot, viņi ieelpoja cietuma pagalma gaisu, viņu uzvara bija augstākā balva par pēdējās dienas drausmīgo pārpūli. Pat nespēkā sabrukušais Tergenss iztālēm atsaucās: «Dzirdu... Vareni!» Visi trīs grūstījās un spiedās pie izejas kā zivis pie āliņģa, gaidot, ka kuru katru brīdi mēness gaismu ar savu ēnu aizsegs Fakregeda atbrīvotais Dave-nants.

Nekas neieskanējās, nenoklaudzēja; ne soļi, ne čaboņa virspusē, un pēkšņi Galerans ieraudzīja Fakregedu, kas četrrāpus nometās pie bedres. Viņu skatieni sastapās. Fakregeda apjukusī seja pārsteidza Galeranu.

321

21 — A. Grīns

— Kur viņš ir? — čukstēja Galerans. — Dodiet viņu šurp. Leciet lejā. Mašīna gaida.

— Viss izjuka, — atteica Fakregeds, nolaužot krūma za riņu, kas skrāpēja seju.

— Kas noticis?

— Viņš nevar iznākt. Nevar paspert ne soli. Viņš ir kar sonī un murgos, tikai reizēm runā kaut ko jēdzīgu. Spēka viņam nav. Es gribēju viņu nosēdināt, bet viņš bija bez spēka un nogāzās. Visu dienu smēķēja un staigāja. Pret vakaru — kā uguns, bet ārstu nolēmām nesaukt, uz ko ceram — paši nezinām. Izmetot jums koku, es redzēju, ka viņam slikti, bet do māju, ka viņš tomēr varēs iziet, un tad jūs viņu aiznesīsiet. Pēdējās divas stundas viņš guļ, kā zibens ķerts.

Atbrīvojies no Matusa, Fakregeds tomēr baidījās, ka viņam būs jādežurē pašā cietumā, kā bija noteikts pēc saraksta, bet uz slimnīcu ies kāds cits. Fakregedu glāba nepielūdzama un modra sarga reputācija, ko viņš apzināti centās saglabāt. Priekšā stāvošās traģēdijas apstākļi noskaņoja cietuma priekšnieka palīgu par labu Fakregedam. Kontrabandistu draugs uz pirka slimnīcas otro uzraugu Lekānu, tieši un rupji izberot viņa priekšā pilnas saujas zelta. Šāds solis izrādījās pareizs: nekad neredzējis tādu naudu un uzzinājis, ka bēgšana nodrošināta, Lekāns padevās kārdinājumam un bija ar mieru piedalīties notiesātā atbrīvošanā.

Piecdesmit mārciņas Fakregeds paņēma sev.

Tik nepanesami, tik drausmīgi izskanēja drūmā vēsts, ka Galerans nekavējoties izkapa no bedres un, smakdams sāpēs, nostājās slimnīcas dārzā. Viņš atskatījās. Aiz viņa stāvēja Bot-redžs; Fakregeds palīdzēja izkāpt Stomadoram.

— Kur tad jūs? — jautāja Galerans.

— Visi kopā, — atbildēja Botredžs. — Tāda jauka mēnesnīca, iesim pastaigāties.

Viņa acis staroja pilnīgas atteikšanās gaismā, kas tik reti vērojama pie cilvēkiem.

Kāpēc esmu dzīvojis? — sacīja Stomadors. — Tagad ne no kā vairs nav bail.

Fakregeds aizlavījās pie ēkas stūra, kur atvērtās durvis aizsedza skatu uz vārtiem. No turienes atskanēja uzraugu klusā saruna.

— Ja mata galā, tad mata galā, — viņš nočukstēja. — Nāciet klusi man līdzi.

Cits pēc cita viņi ienira kopīgās nodaļas spoži apgaismotajā gaitenī. Galerans ieraudzīja bālo, trīcošo Lekānu, kas, bezpalīdzīgi paskatījies uz Fakregedu, saņēma atbildi:

— Sagatavojieties uz visu, atkāpšanās nodrošināta.

Dzirdot trauksmīgo kustību gaitenī, daži kopīgās palātas

arestanti pamodās un gulēja klausīdamies, uzbudināti kā skatītāji, kas drūzmējas pie teātra durvīm. «Kas tur ir?» jautāja viens. «Ved uz karātavām,» otrs atbildēja. «Kāds nomiris,» minēja trešais. No vienpadsmit slimniekiem tikai viens nojauta, kas īsti notika, un, tā kā viņš bija notiesāts uz divdesmit gadiem, tad ieraka galvu spilvenā, lai nedzirdētu neprātīgi pārdrošās darbības skaņas, kas sāpīgi griezās viņa sirdī.

Lekāns palika, lai melotu arestantiem, ja viņi, ziņkārības tirdīti, izsauktu uzraugu ar zvanu bet pārējie devās tālāk pa gaiteni un pienāca pie Tireja durvīm. Sadzirdējis soļus, viņš izrāvās no murgu miglainajām ēnām, sasprindzināja apziņu un vērsa to uz nakts skaņām. «Nāk pēc manis; cik vēlu un cik nevajadzīgi tagad,» viņš domāja, «bet labi, ka viņi ir atnākuši. Jeb vai man tā tikai izliekas? Visu laiku taču kaut kas rēgojas, atkal pagaist un aizmirstas. Es drīz miršu. Kad nāve tuvu, viss ir mazliet rēgains. Bet es nezinu ... Es gribu,» viņš balsī turpināja, līksmi un mežonīgi skatīdamies uz viņa priekšā nostājušos Galeranu, «lai jūs pienāktu tuvāk. Jūs esat Galerans, Orts Galerans, mans draugs ...»

Redzot Davenanta iekaisušo seju, Galerans strauji tuvojās gultai.

— Vai tiešām jūs izrakāties cauri ielai?

— Jā, Tirej, tas ir izdarīts, un mēs esam klāt, — sacīja Galerans, vēl arvien cerēdams, ka atbrīvošanās acīm redzamais tuvums pacels šo novārgušo miesu. Viņš ar pūlēm pazina to jaunekli, kāds reiz bija Davenants. Dīvaina un smaga bija šī satikšanās, kad pateikt gribējās tik daudz, bet nedrīkstēja zaudēt ne mirkli.

Galerans apsēdās Tirejā kājgalī. Stomadors un Botredžs apstājās pie galdiņa.

— Džems, tas esmu es, — čukstēja veikalnieks, — mēs tevi nepametīsim.

— Kas tas ir? Tas ir Stomadors, — turpināja Davenants, kam drudža karstumā nemaz nelikās savāda šī scēna, kas patiesībā bija ārkārtīgs risks. — Kāļu rausis savienojis mūs uz

visiem laikiem, Stomador. Ort Galeran, mans draugs. Jus esat pavisam sirms ... Iekšēji arī es esmu tāds.

— Saņemies, tevi glābs. Viss gatavs. Celies, mēs brauksim uz manu piepilsētas vasarnīcu. Automašīna gaida. Tu aizbrauksi ar kuģi uz Sanrioli vai Helgjū.

— Neiespējami, Galeran. Jūs droši vien esat visjaukākais cilvēks no visiem, kurus jebkad esmu pazinis, un es, liekas, pazinu ...

— Celies taču, auša!

— Piekalts. Es vairs neesmu gājējs.

— Es trīs reizes ievietoju avīzē sludinājumu par tevi.

— Es nelasīju avīzes ... Es ilgi tās nelasīju, — sacīja Da-venants.

— Es atgriezos divas dienas pēc tavas pazušanas. Man bija daudz naudas. Tava tiesa — vairāki tūkstoši. Tā ir saglabāta.

— Man toreiz vajadzēja tikai simt mārciņu. Ak, kā es jūs meklēju!

Davenants ar maigumu skatījās uz viņu, gribēdams šinī skatienā ielikt visu, par ko bija grūti runāt. Saviebies viņš pacēla roku un ar nopūtu nolaida to atpakaļ.

— Tāds esmu arī es, — viņš teica. — Man ir vēl mazāk spēka.

Galerans pacēla segu un lēni to nolaida. Uzpampusī kāja sarkani spīdēja; pēda, saplūstot ar ikriem, bija zaudējusi formu.

— Nepiesargājies, — teica izmisušais Galerans. — Ko nu darīt?

— Kā es varēju piesargāties? — skaidri, bet ar pūlēm runāja slimais. — «Sargāties, klusi gulēt ar kapa smiltīm zobos?» Jā ... es nevarēju. Ar mani apgājās nelietīgi, apsolīja, ka mani vedīs uz tiesu, bet visu izlēma bez manis.

Fakregeds ielūkojās kamerā. Bāls, vienas vienīgas domas tirdīts, ar uztraukumā sakodītām lūpām — viņš noskatījās uz visiem un, pieri berzēdams, pienāca pie gultas.

— Kā bluķis! — sacīja Fakregeds. — Ko izlemsim? Ne-mociet viņu.

— Visi pūliņi pagalam, — noteica Stomadors. — Piespiedies, Gravelot. Tikai iziet laukā un nokāpt lejā! Tur mēs tevi aiznesīsim!

— Daudz vel palicis laika? — jautaja Galerans.

— Ko nu par laiku, — atteica Fakregeds. — Mūsu rīcībā ir vismaz divas stundas, kamēr tur sāks kustēties, bet, lai būtu kaut desmit stundas, iznest mēs viņu nevaram.

Patiešām iznest Davenantu nevarēja. Šaurajā, pagalma uzraugam neredzamajā izejā gar slimnīcas atvērto durvju malu viens cilvēks varēja izlavīties nepamanīts, tikai piespiežoties pie sienas un klusinot savus soļus. Galerans izgāja pie durvīm, domās nesot līdzi slimnieku, un redzēja, ka viņus acumirklī noķers, pat ja slimais neievaidēsies. Vilkt viņu trijatā bija tāds darbs, kas prasīja vēl metru uzraugam neredzamas platības, un arī tikai tad, ja grants neiečirkstēsies un četru cilvēku paātrinātā elpa nebūs sadzirdama cietuma pagalma klusumā. Atgriežoties Galerans ar izmisumu paskatījās uz Tireju.

— Nu kaut kā, Davenant!

Redzot, kā apbēdināti draugi, kas veltīgi riskēja ar savu dzīvību, Davenants sasprindzināja skatienu vienā sienas punktā, pacēla galvu un pūlējās izkāpt no gultas. Divas trīs sekundes, Galerana atbalstīts, viņš drebēja elkoņos, tad sabruka, acis aizvēris, ar tādu spēku novaldot sāpju vaidu, ka uz kakla pietūka vēnas.

— Vai tiešām neapžēlos? — sacīja Galerans. — Viņš taču nevar pat stāvēt.

— Pakārs bez vārda runas, — atsaucās Botredžs. — Ben-niju Smitu pakāra pēc saindēšanās ar zilskābi, nesamaņā; viņš tā arī neuzzināja, kas noticis.

Asaras rīdams, Stomadors saķēra Galeranu aiz pleca, atkārtojot:

— Diezgan . . . pietiek. Es vairs nevaru. Es šaušu. Man tagad vienalga.

— Ejiet, — klusi teica Davenants, — nemocieties. Man ir labi, esmu mierīgs. Es pašlaik izjūtu dzīvi spēcīgi un karsti. Traucē tikai melnie ūdeņi, tie pārplūdina manas domas, bet es visu saprotu.

— Uzbrukt vārtiem? — jautāja Botredžs.

Viņam neatbildēja, un viņš tūlīt aizmirsa savu priekšlikumu, kaut arī bija gatavs uz visu, tāpat kā Stomadors un Galerans. Viņu stāvoklis atgādināja līdz pēdējam uzvilktu atsperi.

Saņēmis notiesātā roku, Galerans glāstīja to, skumji smaidīdams.

— Domā, ka esmu mazliet nokavējies, — viņš čukstēja.

Mans mūžs arī drīz būs galā. Darīt neko nevar, mēs aiziesim. Tomēr piedod dzīvei, ar to tu viņu uzvarēsi. Ļaunuma tev nav?

— Nē. Mazliet rūgti, bet tas pāries. Tikko sastapāmies, un jau jāšķiras! Kā jūs dzīvojāt pa šo laiku?

Botredžs sāka skaļi elpot un atgāja pie loga; viņa roka nervozi ieslīdēja kabatā. Viņš atgriezās, pastiepjot Davenantam revolveri.

Jūs nenošausiet garām pat ar aizvērtām acīm, teica Botredžs, — jūs esat ciets cilvēks.

Davenants pateicīgi paskatījās uz viņu, saprotot Botredža kustību nozīmi un priecājoties par katru uzmanības zīmi, it kā viņam nedāvinātu drausmīgu nāvi no paša rokas, bet gaviļainu uzvaru. Viņš paņēma revolveri un nolika sev blakus.

— Gan jau es kaut kā, — sacīja Davenants. — Es sapratu. Kas tad tas? Stomador! Neraudiet taču, tik liels un resns!

— Ko pateikt? — iebrēcās veikalnieks, atmetis ar roku uz šiem Davenanta vārdiem. — Vai tev ir māte, masa vai meitene, kam esi solījies?

Viņas nav. Nav tādu, par kurām jūs jautājat.

— Tirej, — ierunājās Galerans, — šī nakts devusi tev milzīgu varu pār mums. Glābt tevi mēs nevaram. Izpildīsim katru tavu vēlēšanos. Ko izdarīt? Saki. Pat nāve mani neatturēs.

— Mani arī, — paziņoja Stomadors. — Es varu palikt pie tevis. Sāksim apšaudīšanos. Neviens nespers kāju pār šo slieksni!

Šajā brīdī no bailēm gandrīz vai sajukušais Lekāns ielauzās kamerā, šņākdams: «Ejiet prom! Es visus apšaušu!» Fakre-geds pieskrēja Lekānam no aizmugures un atbruņoja Viņu.

Izrāvis uzraugam revolveri, Fakregeds iesita viņam pa galvu.

Jau pagalam! — viņš teica Lekānam. — Atjēdzies! Nomierinies! Še, iedzer ūdeni. Aiztaisi maksti, revolveris paliks pie manis! Mīkstpēdiņš!

— Lekānam, liekas, taisnība, — atsaucās Tirejs.

Apdullinošais trieciens, lamas un ūdens glāze atskurbināja

uzraugu. Jūtot atbalstu un visas grupas ciešo vienību, viņš izgāja, murminādams:

— Man likās . . . pagalmā . . . Vai drīz tas beigsies?

— Paļaujies uz mani, — teica Fakregeds, — ar mani notikušas ne tādas lietas vien.

— Izlemiet! — Botredžs vērsās pie Davenanta. — Viss tiks izdarīts, uz dzīvību vai nāvi.

— Nedomājiet, — nopūtās Davenants, — nedomājiet visi tik daudz un labi par vienu, kam lemta bojā eja.

Viņa skatiens bija kluss un daiļrunīgs, kā tas mēdz būt loģisku murgu stāvoklī.

— Jāatnāk, — viņš teica dziļā pārliecībā, — kādai sievietei, kas zina, ka no rīta manis vairs nebūs starp dzīvajiem. Viņai ir pateikts. Vai tiešām tā nav labākā sirds no visām, kas apņēmusies ierasties drūmajos, ciešanu saviļņotajos mūros? Šī sirds pavērās, paceļoties lielas žēlsirdības augstumos, jo zina, ka es nekad neesmu jutis mīlošas rokas pieskārienu karstajai pierei. Cik maz! Cik daudz! Nav zināms, kā viņu sauc, un es neredzu viņas seju, bet, kad jūs aiziesiet, es viņu ieraudzīšu. Tajā — viss. Nolādēts ir tas, kas nav jutis šādu sveicienu.

Mēs viņu ieraudzīsim, mīļo Tirej, — sacīja Galerans, uzmanīgi uzklausot šo murgu un vientulības uzvēdīto runu.

Kas viņai pateica?

— Liekas, kāds no jums, — nodrebēja Davenants, ar pūlēm paraudzīdamies apkārt. — nesen izgāja no šejienes.

— Izgāja un atgriezās, — negaidīti sacīja Slomadors, at bildot Galerana ciešajam skatienam.

Botredžs arī saprata. Pirmsnāves uzbudinājuma tēli atklājās viņa priekšā tikpat skaidri, cik skaidri bija runājis Davenants. Nāves sprieduma nakts darīja visus līdzīgus. Daudz kas kļuva saprotams no mājiena.

— Stomador, — čukstēja Galerans, vedot veikalnieku pie loga, — jūs taču esat gatavs uz visu? . . .

— Viņš ir gatavs, es eju viņam līdzi, — sacīja Botredžs, —■ bet...jūs?

— Nē, es tam nederu, — skumji atbildēja Galerans. — Es pašlaik esmu nenormāls. Jūs izdarīsiet labāk par mani, ja izdarīsiet.

Fakregeds, kas klausījās pie durvīm, drūmi pamāja, kad Galerana skatiens prasīja viņa piekrišanu.

— Jā, — sacīja Fakregeds, — katrs no mums gatavs uz visu, lai vismaz mūs piemin ar cieņu. Ejiet, tikai ātri, pēc stundas būs jau bīstami.

— Par ko jūs runājat? — jautāja Davenants. — Cik gara ir šī nakts! Bet es nežēlojos, es nekad neesmu žēlojies. Gale-ran, apsēdieties uz gultas, jūs aiziesiet pēdējais.

Pa to laiku Botredžs un Stomadors zagšus aizlavījās uz bedri aiz slimnīcas sienas un pielīda pie Tergensa; viņš jau nojauta ļaunās beigas un klusēdams skatījās uz draugiem, kas, ceļos stāvēdami, turēja viens otru aiz pleciem un strīdējās. Tergensam Stomadors deva zīmi neiejaukties.

— Klausieties taču, — runāja Botredžs, purinādams vci kalnieka plecus. — es esmu veiklāks par jums un varu visu pateikt ātrāk. Es zinu, kas jādara.

— Kāds tam sakars ar veiklību? Laidiet vaļā, tu visu samaitāsi! — iebilda Stomadors, pats neatlaizdams Botredža plecu. — Tu atvedīsi te pūli ...

— Netiepieties, mums ir maz laika, — pārtrauca Botredžs, — tas taču ir citādāk nekā atvest mācītāju. Viņa dvēsele mo-cās. Vai tu to saproti?

— Es visu saprotu labāk par jums. Ej nost no ceļa, ka tev saka. Tu nespēsi pateikt, kā vajadzīgs, no tevis bēgs. Man ir pieredze tādās lietās! Es pētu psiholoģisku pieeju cilvēkiem, un man ir nekļūdīga acs! Kā tu vari mani aizvietot? Tā ir nekaunība!

— Atstājieties! Es aizskriešu tepat pie vienas atraitnes, sirds viņai laba, un bailīga viņa arī nav. Viņa visu sapratīs. Viņas dēls arī sēž cietumā, tikai citā.

— Vai tu maz saproti, ko viņš grib pirms nāves? — iešņācās Stomadors. — To pat es nevaru izteikt, kaut arī šajā ārprātīgajā naktī manas domas pamodušās uz visu mūžu! Viņš grib uzelpot — dzirdi? — uzelpot ar visu sirdi, uz visiem laikiem! Klusē! Klusē! Es būšu tas, kas atvedīs pēdējo, nezināmo draugu, tādu kā viņa gaišie murgi! — neprātā čukstēja Stomadors, slaukot asaras un jūtot sevī spēku pamodināt veselu pilsētu. — O, nakts, — viņš teica, pūlēdamies atbrīvoties no jūtām, kas viņu plosīja, — radi šo būtni no stariem un Smaidiem, no žēlsirdības un rūpēm, jo tāda ir nelaimīgā dvēsele, kas gatava mirt neģēļu rokās! Ko mēs te pļāpāsim! Stāvi pie cietuma izejas un šauj, ja vajadzīgs!

Botredžs gribēja iebilst, bet Tergenss saņēma viņu aiz krekla apkakles un atrāva no veikalnieka, kas, ar galvu velvē atsizdamies, metās uz izeju.

— Sēdiet, — sacīja Tergenss, — viņam taisnība.

Pārlēcis pāri sētai klajumā aiz šķūņa, kur dziļi satrauktais Grube gaidīja, neizlaižot no rokām stūri, veikalnieks tikai pamāja viņam, dodot zīmi stāvēt un gaidīt, bet pats, pa klajumu apmetis loku kvartālam, izskrēja Cietuma šķērsielas viņā galā.

Sauss, tveicīgs vējš apvēdīja viņa aizelsušos stāvu. Ar kailu galvu, visu laiku jūtot mēmu saucienu aizmugurē, Stomadors skatījās nakts tukšumā. Viņš gāja gan soļiem, gan metās skriešus.

Mēness slēpās aiz mākoņiem, atsedzis starojošu plecu. Bezkaislīgā nakts gaisma apskāva namu ēnas. Neaizskrējis ieplakā līdz tiltam, kas savienoja pilsētu ar nomali, Stomadors ieraudzīja divas meitenes steidzīgi atgriežamies mājās. Stomadors metās pie viņām, dziļi ticot savas iedvesmas spēkam, bet, sastingušas pārsteigumā, šīs meitenes jau pēc viņa pirmajiem vārdiem: «Palīdziet mirējam ...» — izšķīrās un metās bēgt, izspūrušā, druknā vīra mežonīgā izskata sabiedētas. Neapstādamies, nezaudēdams dūšu, Stomadors izskrēja cauri mazajam kvartālam, kas savienoja tiltu ar visai pilsētai cauri ejošā Centrālā bulvāra ziemeļu puses kāpnēm.

Zemo palmu biezie vēdekļi šalca un līgojās karstajā vējā, tālumā spēlēja mauru rotondas orķestris; tā skaņas izsvaidīja vējš, tikai retumis mūzikas taktis ieskanējās skaidri un trauk-smīgi, kā vārdi, ko durvīs met cilvēks, aizejot uz visiem laikiem, tālu. Šajā nakts stundā gandrīz nebija garāmgājēju; bulvāra galā vientuļas sievietes stāvs melnā mantiļā tuvojās kāpnēm; kā zvaigznes uzzalgoja viņas acis.

— Dzīvība, apstājies nāves dēļ! — iekliedzās Stomadors, mezdamies pie viņas. — Lai jūs būtu kas būdama, uzklausiet paša izmisuma balsi! Runa ir par nāvei nolemto. Es neesmu ne piedzēries, ne ārprātīgs, un es uzreiz noticēju jums. Nepieviliet mani!

XV nodaļa

Pat laulības pirmais mēnesis nedeva laimi jaunajai sievietei, kas tik karsti mīlēja savu vīru, ka nepamanīja viņa apdomāto rīcību, kam vajadzēja novest pie šķiršanās. Tikai

pirmajās laulības dienās van Konets bija uzmanīgs pret sievu; pēc ierašanās Poketā viņš vairs nekautrējās un atkal nodevās tai parastajai dzīvei, pie kuras bija pieradis. Viņš bija izklaidīgs, ass un zobgalīgs, kā pieaudzis cilvēks, kas ātri vīlies rotaļlietiņā, ko untuma dēļ paņēmis laika pakavēšanai. Sājā dienā van Konets rupji apvainoja Konsuēlu. pārmetot viņai zemo izcelšanos. Lai kaut cik izklaidētos, viņa devās viena uz koncertu, bet, paklausījusies saviļņojošo un vēl vairāk sāpinošo muziķu, viņa, domu nomākta, atstāja zāli. Pirmoreiz tik smagi nesaskanēja augstās mākslas izteiktās jūtas ar viņas naivo, rūgto pieredzi.

Skumja, jūtot vēlēšanos palikt vienatnē, Konsuēla, maz pazīdama pilsētu, lēni gāja pa bulvāri viņas mājai pretējā virzienā, un viņu apturēja Stomadors.

Pavirši paskatījusies uz viņu, Konsuēla izmeta dažus spāņu vārdus un gribēja iet tālāk, bet Stomadors tik saudzīgi, kaut ari karsti saņēma viņas roku, ka viņa apstājās, nespēdama dusmoties.

— Neaizejiet neuzklausījusi, — lūdzās Stomadors, ieplētis rokas, it kā ķerdams viņu. — Senjora, uz nāvi notiesāts mans labākais draugs Džems Gravelots, rītausmā viņu pakārs. Senjora, palīdziet man pateikt tādus vārdus, kas jūs pārliecinās! Nāciet man līdzi pie viņa, uzklausiet un pavadiet viņu nāves ceļā! Jūsu sirds sapratīs šo pēdējo vēlēšanos, kam mana valoda ir par necienīgu un rupju, lai to izteiktu!

Aptverot šī uzbrukuma nopietnību, redzot sagrauzto seju, nekārtīgo apģērbu, pa daļai jau iejutušies, vecā vīra izmisīgajā saviļņojumā, Konsuēla teica:

— Lai dievs piedod viņa grēcīgajai dvēselei, ja tas ir tā, kā jūs sakāt, labais cilvēk. Kurp jūs mani saucat?

— Uz cietumu, senjora. Viņš nav noziedznieks, kaut arī tiek apvainots apšaudē ar muitas sardzi. Neviens netic viņa noziedzībai, jo viņu pazudināja van Konets, gubernatora dēls. Gravelots iesita šim neģēlim par zemisku rīcību. Un viņš pazudināja Gravelotu aiz atriebības un bailēm pazaudēt izdevīgu līgavu. Bet nav laika izstāstīt visu. Es redzu — jūs apžēlojāties, un jūsu cēlā sirds nobāl tāpat kā jūsu seja, dzirdot par noziegumu. Lūk, viņa pēdējā vēlēšanās, un spriediet, vai tā varēja teikt melna dvēsele: «Stomador, griezies pie pirmās sievietes, kuru tu satiksi. Ja viņa ir veca — būs man māte, jauna — būs

man māsa, ja maza — būs man meita.» Spriediet taču, kā trūcis mirējam un cik cietsirdīgi būtu atteikt viņam, jo viņš ir slims, gultai piekalts un gaida nāvi!

Šī runa, neviltotu ciešanu pilna, drausmīgais, pret viņas vīru vērstais apvainojums, no kura nelaimīgās jaunās sievietes dvēselē iedrebējās kaut kas nelabojams, padzina visas Kon-suēlas šaubas. Viņa izšķīrās.

— Es jums neatteikšu, — sacīja Konsuēla. — Tam ir visai drūms iemesls, ko es nepūlēšos paskaidrot. Ejam. Vediet mani. Kā mēs tur nokļūsim?

— O, atvainojiet! Tikai caur pazemes eju. Bēgšana neizdevās, — atbildēja gavilējošais Stomadors, gatavs aiz pateicības nest uz rokām šo mīļo būtni, kas bija tik drosmīgi metusies briesmās. — Ticiet vai neticiet, kā jums patīk, bet vismaz divdesmit sievietes es lūdzu nesekmīgi. Un es nenožēloju, — viņš piebilda, — jo man bija lemts . . . Jūs saprotat, ka tā ir patiesība, senjora.

Neraugoties uz savas dvēseles krēslu, kas drīzāk atgādināja nāvi nekā Davenanta drudžainais uzbudinājums, Konsuēla nespēja novaldīt smaidu, klausoties steidzīgi blakus soļojošā Sto-madora naivajos glaimos un tērzēšanā, līdz pēc stundas ceturkšņa viņi ieslīdēja veikala pagalmā. Stomadora godprātība nu bija pilnīgi skaidra Konsuēlai; kaut arī viņas elpu aizžņaudza bīstamā notikuma neparastība, jaunā sieviete drosmīgi ieskatījās laternas vāji apgaismotajā šahtā, teikdama:

Es pavisam notriepšos. Iedodiet ar ko aptīties.

Pa to laiku, kamēr viņi bija nākuši, Stomadora valodās viņai visā skaidrībā pavērās viņas vīra rupjā un zemiskā sirds, it kā būtu atklājušās ārēji ziedošas miesas pūstošām brūcēm izķēmotās iekšas. Un viņa gribēja dzirdēt savu spriedumu no nāvei nolemtā, kas, pats to nezinādams, atmaskoja netīrus melus.

Ātrāk par kaķi, kas vienā lēcienā aiznes peli, Stomadors metās savā istabā un atnesa diezgan tīru palagu. Satinusies pāri galvai, Konsuēla ieraudzīja no lejas pavērsto Tergensa seju. Viņu pārņēma dziļa interese par pasākumu, kura drūmais spriegums dīvaini atbilda viņas ciešanām.

— Vēl ir kluss, — atviegloti nočukstēja Stomadors, — nakts ir žēlīga Džemam . . . Bet apdomāts tiešām spīdoši!

Jaunā sieviete ar pašas sirdsapziņas seju Stomadoram likās

pēc paļāvīga bērna. Veikalnieks aplidoja viņu, saudzīgi palīdzēdams nokāpt.

— Zvēru pie ērkšķu vainaga! Jūs esat īsti vīrieši! — teica Konsuēla, ieskatīdamās draudīgajā tunelī, ko drūmi apgaismoja luktura zvaigznīte. Tiešām varēja sajūsmināties par šo darbu. — Kaut vai tas ir mans mierinājums, — viņa piebilda, atstādama veikalnieku nesaprašanā par šīs sainis piezīmes jēgu.

Pats cietuma novietojums pretim pagalma stūrim apstiprināja viņas satrauktā pavadoņa vārdu patiesīgumu. Tagad Konsuēla uzskatīja par savu tiešo pienākumu kaut kā atlīdzināt viņas vīra nodarīto ļaunumu; salīkusi viņa steigšus devās uz priekšu. Viņas izskata pārsteigtais Botredžs klusēdams spiedās pie ejas sienas, lai palaistu garām sievieti. Konsuēla uzkāpa viņam uz rokas, bet viņš pat nesakustējās. Tergenss palīda uz priekšu un, kājas izstiepis, nosēdās pie otras izejas. Konsuēlai un veikalniekam tās pārkāpt bija ērtāk nekā pirmīt tikt garām Botredža garajam augumam. Par laimi visiem cietuma dramas dalībniekiem vējš pūta viņiem sejās. Rāpdamās pa koka kāpnītēm, Konsuēla iznāca virszemē. Nosviedusi palagu bedrē, viņa nedzirdami sekoja Stomadoram tos desmit soļus, kas pa zemes eju šķīra no slimnīcas durvīm, un, pie sienas spiezdamās, ieslīdēja spoži apgaismotajā telpā. No visiem pārejas momentiem, sākot ar pazemes eju, līdz durvīm un atpakaļ, šie divi soļi atvērto durvju šaurajā aizsegā lika visasāk izjust risku. Resnais Stomadors, tāpat kā iepriekš, nogūlās pie durvīm uz sāna un pievilkās uz rokām. Konsuēla, atmetusi galvu un rokas, ar muguru spiedās pie sienas. Tikpat uzmanīgi bija jārīkojas visiem, arī Fakregedam, un, ja ņem vērā, ka pa darbības laiku dažādi ļaudis trīspadsmit reizes atkārtoja šo gājienu, pie kam neviens nesacēla troksni un neklupa, tad saprotams, kāds sasprindzinājums bija patērēts šīs slepenās cīņas niecīgajā laukumiņā.

Konsuēlas parādīšanās brīdī Davenants jau bija aizmirsis, kam jāatnāk. Viņa nesakarīgie vārdi, skarot tēvu, bēgšanu, van Konetu un advokāta dīvaino taktiku, prasīja viņam arvien lielāku piepūli. Kad viņš apklusa, Galerans runāja ar viņu. uzmundrinādams kā vien varēdams ar apsvērumiem par nāves soda iespējamo atlikšanu. Neticot Stomadora meklējumu veiksmei un apzinoties, ka briesmas arvien pieaug, viņš jau gribēja iet prom, kad Davenants teica:

— Sudraba briedi atdodiet Roēnai un Ellijai Futrozām. Nezinu, kad tas bija — tagad vai pagājušo nakti, bet man likās, ka es redzēju uz galda sveci, kas dega dienā. Logā lauzās vējš, bet liesma neplīvoja, nedzisa, tikai svece kusa ļoti ātri ...

Fakregeds atvēra durvis, ielaižot Stomadoru un jauno sievieti, kas šausmās paskatījās uz guļošo cilvēku. Viņa izmocītā un skaidrā seja vēl nebija paspējusi zaudēt savu šai saulei tālo izteiksmi. Lekāns, ko Stomadors ienākot satrieca ar vārdiem: «Tā ir cietuma priekšnieka radiniece!» — tagad no visa spēka rāva Fakregedu aiz rokas, lai dzirdētu izskaidrojumu un lūgtu atļauju bēgt. Viņi aizgāja.

— Tas esmu es .. . tas esmu es . .. — atkārtoja Stomadors.

— Es atradu šo feju, nevis Botredžs ... tā ir dievība . .. mierinājums .. . meitenīte-bruņinieks. Viņa ir bērns. Es varbūt reizes trīsdesmit apturēju visādas garāmgājējas!

Galerana nomāktais garastāvoklis pacēlās neredzētos augstumos. Sājā naktī viss, kas labs cilvēku sirdīs, pavērās viņa priekšā un neiespējamais kļuva vienkāršs.

— Jums draud vislielākās briesmas, — sacīja Galerans jaunajai sievietei, no pirmā acu uzmetiena uzminot viņas stāvokli dzīvē. — Ja mūs visus pieķers, neizbēgama apšaudīšanās, un, kaut arī jūs aizskart mēs neļausim, risks tomēr ir milzīgs.

— Man tas nav tik briesmīgi, — atbildēja Konsuēla lepni — kā cilvēks, kas apzinās sevi. — Var būt tikai nepatikšanas, bet es esmu gatava uz to.

«Kas viņa ir?» domāja visi, jūtot, ka Konsuēla neizliekas, bet runā patiesību. Kamerā iestrāvoja neskaidra cerība. Davenants dziļi nopūtās. Tumšie ūdeņi uz laiku pameta viņa apziņu, un bezgala laimīgs par to augstāko, ko liktenis dāvājis viņa mokās un drausmās, Davenants atdzīvojās.

— Mans prāts ir atkal skaidrs, — ierunājās Davenants.

— Mani murgi atveda jūs šurp; tie nebija tikai murgi, — viņš piebilda, jau žēlodams būtni, kas ar savas balss skaņām vien bija nesusi tādu mierinājumu, būtni — tik brīnumainu un daiļu, tik īstu, it kā viņš pats būtu to izdomājis. — O, — teica Davenants, — es tagad esmu mierīgs, esmu līdzīgs visdzīvākajam no dzīvajiem. Ejiet! Piedodiet man un ejiet!

— Pagaidiet! Es vēl neesmu atjēgusies, kad jūs jau dzenat mani prom. Jūs esat notiesāts uz nāvi, nelaimīgo cilvēk?

— Redzot jūs, gribas teikt, ka esmu notiesāts uz dzīvību.

Šī skumjā joka cildenības aizkustināta, Konsuēla piespiedās aizmirst savas pašas ciešanas un, pie gultas nostājusies, pieliecās un nolika roku uz Tire ja krūtīm.

— Sājā brīdi es neesmu jums gluži svešs cilvēks. Jūs dzīvosiet. Vai tas ir taisnība, ko mans pavadonis stāstīja par jūsu sadursmi ar van Konetu?

— Jā, — atbildēja Davenants, sajūsmas pilnā izbrīnā rau goties viņas apņēmīgajā un maigajā sejā. — Bet katrs būtu rīkojies tā, kā rīkojos es. Savas mīļākās un draugu klātbūtnē, no žūpošanas braucot pie savas līgavas, kam nebija ne jausmas par viņa dēkām, van Konets plātījās un publiski pazemoja viņu; turpat pie galda viņam iegribējās apvainot un viņš arī rupji apvainoja kādu garāmbraucošu sievieti. Ne mazums bija jādzird arī man. Es iesitu viņam mīlestības vārdā.

Konsuēla sasita rokas un paslēpa seju delnās. Nevaldot asaras, viņa nolieca galvu, raudādama skaļi un rūgti, kā nopērts bērns.

— Nežēlojiet, nemocieties tā! — teica Davenants. — Kāpēc es jums to visu stāstīju?

— Tas bija nepieciešami, — nopūtās nelaimīgā, piecelda mās no soliņa, uz kura bija apsēdusies, kad Davenants sāka ar viņu runāt. — Bet es neko nezināju! Es esmu Konsuēla van Koneta, Georga van Koneta sieva, un es jūs glābšu. Es eju. Paļaujieties uz mani! Pavadiet mani drīzāk!

No viņas vārdiem iestājās klusums, un visi sastinga. Sākās tas mēmais, iekšējais juceklis, kad notikumu satriecošais spēks ir stiprāks par iespēju nekavējoties atsaukties uz to ar saprā tīgu vārdu. Davenants skaļi teica:

— Esmu glābts. Bet jūs? Ar ko es mierināšu jūs? Neno-lādiet mani!

Viss neskaidrais, ko izraisīja Konsuēlas rīcība, nostājās savās vietās, un Stomadors izbijās.

— Piedodiet ... — viņš murmināja, — es jūs lūdzu nestāstīt nevienam, ka tā iznācis, nepazudiniet mūs visus!

Konsuēla tikai uzsmaidīja viņam. Uzmetusi notiesātajam siltu skatienu, viņa steidzīgi izgāja ar Stomadoru, Lekāna panisko acu pavadīta. Davenants nespēja neko vairs pateikt sievietei, kas bija saņēmusi tik smagu sitienu. Galerans izvilka no viņa pagalvja revolveri un, pamājis slimajam, nočukstēja:

— Gaidi, bet pēc pusstundas pieprasi ārstu.

Kamera palika tukša.

Bezgalīgi atvieglotais Lekāns murmināja:

— Ātrāk, ātrāk!

Un, tikko trīs vīri viens pēc otra pazuda pazemes ejā, viņš nočukstēja Stomadoram pakaļ:

— Kasti . . . Divas kastes ieslieniet bedrē, un mēs to aizbērsim.

Lekāna vārdus sadzirdēja Tergcnss. Apjēdzis šī priekšlikuma nozīmi, viņš ievilka tukšajā ejā divas kastes un uzslēja tās vienu uz otras tā, ka augšējās dēļi no lejas aizsedza izeju.

— Ko tas nozīmē? — Botredžs vaicāja Tergensam.

— Klusē. Notiek tas, par ko cilvēks reizēm domā naktīs, kad nenāk miegs. Tad viss kļūst citādāks.

— Tu murgo? — sabozies noprasīja Botredžs.

— Nē. Ejam. Visi ir veikalā.

Gandrīz -vjau pārlaistu briesmu negantajā niknumā Fakrc-gcds un Lekāns aizbēra bedri ar puķu dobju zemi un piemīdīja to. Rita pusē nolija ražens lietus, un tāpēc šī vieta starp diviem krūmiem ieguva dabisku izskatu.

Pārgurušais Fakregeds iegāja Davenanta kamerā, ieslodzītais ilgi skatījās uz viņu, tad pasmaidīja.

— Esmu glābts, — klusi teica viņš.

— Ko? Šī sieviete jūs glābs?

— Nē. Nezinu. Esmu glābts tā, kā jūs saprotat, bet negribat teikt.

Viņš apklusa un sāka murgot. Fakregeds nomazgāja rokas, aizslēdza kameru, rūpīgi uzslaucīja gaiteni un paskatījās pulkstenī. Bija ceturksnis uz trijiem.

— It kā visa dzīve būtu pagājusi, — nomurmināja Fakregeds.

Kamēr abi kontrabandisti, saslējuši kastes, aizsprostoja bedri, bet uzraugi maskēja izeju, Galerans, Konsuēla un Slo-madors iegāja veikala dibentelpā.

— Glābiet viņu, — teica Galerans jaunajai sievietei ar saraudātajām acīm. — Nav laika iedziļināties notikušajā. Sēdieties manā automašīnā.

— Saprotiet manas jūtas, senjora! — ierunājās Stomadors. — Esmu tā satriekts, ka vairs nespēju būt tik mundrs kā tad, kad jūs satiku.

Klusu paspiedusi viņa roku, Konsuēla pierakstīja Gale-rana adresi, un Galerans pavadīja viņu līdz klajumam, kur Grube jau bija saguris no gaidīšanas.

— Grube, — sacīja Galerans, — man briesmas vairs nedraud, bet Davenantam tās nav vēl garām. Neaizmirsti, ka tu tagad ved viņa glābiņu.

— Kas viņš ir? — jautāja Konsuēla, iekāpdama automašīnā.

— Jūs to uzzināsiet, — atteica Galerans, — pagaidām es nosaukšu tikai viņa vārdu: Tirejs Davenants. Viens no vislabākajiem cilvēkiem. Lūdzu, atvainojiet mani.

Konsuēla brīdi padomāja.

— Viss izšķirsies līdz rītausmai, — viņa sacīja un, pamājusi atvadām, pateica Grubem savu adresi.

Šoferim vajadzēja gaidīt pie viesnīcas un atvest viņu atpakaļ uz veikalu vai arī atgādāt ziņas. Galerans ar skatienu pavadīja automašīnu un atgriezās Stomadora istabā.

— Tad lūk, kā iznācis, — domīgi ūsas kodīdams, sacīja Tergenss. — Manam brālim jaunu dienu neredzēt. Sieva nenostāsies pret vīru, tas ir skaidrs.

Nevienam nebija spēka atbildēt viņam. Tikko vilkdams kājas, Stomadors atnesa dažas neatkorķētas pudeles piparu degvīna. Nolauzuši pudeļu kaklus, sitot tos vienu pret otru, katrs dzēra, cik ļāva elpa.

— Celieties, — sacīja Botredžs. — Tagad ir bīstami palikt te. Sēdēsim un gaidīsim aiz sētas stūra. Ja eju atklās, aizbēgsim.

XVI nodaļa

Namu, ko van Konets bija nopircis Poketā, vēl tikai beidza iekārtot. Laulātie draugi bija apmetušies viesnīcā «Sanriole», kur aizņēma trīs greznas, kopīgā telpā savienotas istabas ar atsevišķu ieeju.

Georgs van Konets atgriezās no privātas komersantu apspriedes ap vieniem naktī. Sajās dienās viņu vajadzēja apstiprināt par Akciju sabiedrības priekšsēdētāju.

Kalpotāji viņam pateica, ka Konsuēla nav vēl pārnākusi. Drīzāk ieinteresēts nekā satraukts par tik ilgu sievas prom-

būtni, žāvājoties un murminot: «Viņai laiks iegādāties mīļāko un paziņot to man,» — van Konets norīkojās viesistabā; ļoti apmierināts par savu veiksmīgo virzīšanos uz priekšsēdētāja krēslu, sāka smēķēt un atcerēties Lauru Muldveju, kas vakar bija teikusi, ka smaragdu rokassprādze par pieciem tūkstošiem mārciņu pie juveliera Garrika patīk viņai «līdz ārprātam».

Šīs allaž dzidrās sievietes nevērīgais, smaidīgais vēsums kaitināja un valdzināja van Konetu, nogurušu no mīlošās sievas, kas nepazina neko citu kā tikai uzticību, godu un sirsnību.

Van Konets bija spaidīgos naudas apstākļos. Konsuēlas pūrs bija gandrīz līdz pēdējam ieguldīts akcijās, kāršu parādu nomaksā, dāvanās Laurai un Snogdenam; ievērojama daļa sedza tēva tēriņus un ieķīlātās muižas izpirkšanu.

Viņš nogrima domās, gaišās un mierīgās domās, kā dzīves luteklis, kas ir pārliecināts, ka laime viņu neatstās.

«Pazudusi sieva,» smīnēdams nodomāja van Konets, kad pulkstenis nosita divi.

Sājā brīdī aiz krēslainās blakus istabas durvīm ieskanējās viegli, strauji soļi — tik strauji, ka vīrs nemierā paskatījās uz skaņu pusi. Konsuēla ienāca tāda, kā bija, — savās melnajās mežģinēs. Viņas izskats, nogurums, bālums, saraudātā, iekritusī seja vēstīja nelaimi vai triecienu.

— Kas jums noticis? — vaicāja van Konets neviļus nozīmīgāk, nekā bija gribējis.

Viņš piecēlās, arvien skaidrāk jauzdams nelaimi.

— Georg, — šausmās uz viņu skatīdamās, klusi atbildēja Konsuēla, ar sirdij piespiestu, sāpēs drebošu roku valdot nopūtu, — ejiet, glābiet cilvēku, un tas būs jūsu glābiņš.

— Kas noticis? No kurienes jūs nākat? Kur jūs bijāt?

— Dārga katra minūte. Atbildiet, — vai kopš kāda mēneša jūsu atmiņā nav palicis rīts «Sauszemē un jūrā»?

Van Konets izbīlī paskatījās uz sievu, sarauca uzacis un atmetās krēslā, skatoties tuvu pie acīm paceltos pirkstu galos.

— Es neapmeklēju krogus, — viņš teica. — Pirms es noskaidroju jūsu uzvešanās iemeslus, man jums jāsaka, ka mana sieva nedrīkst sarīkot mājās masku balli un pazust bez karietes kā istabene.

— Nerājiet mani. Jūs zināt, kā mani šodien sarūgtināja jūsu cietsirdīgie vārdi. Es biju koncertā, lai izklaidētos. Ln, lūk, kas mani gaidīja — tikšanās, pēc kuras es vairs nedzīvošu

ar jums. Glābieties, Georg! Glābiet vispirms savu upuri. No rīta pakārs cilvēku, kura vārds ir Džems Gravelots ... Nu ko ... Es taču redzu jūsu seju. Tātad — tā ir taisnība?

— Kas par taisnību? — iebrēcās saniknotais van Konets. — Ka es iebraucu purnā krodziniekam? Jā, to es izdarīju. Ko vēl jūs pārnesāt no koncerta?

— To es jums pateikšu, — atbildēja Konsuēla, kurai vairs nebija ne mazāko šaubu. — Es netaisos strīdēties un kliegt. Tajā dienā, kad jūs atnācāt pie manis tik drūms, bet es jūs tā mīlēju un žēloju, jūs izrādījāties par nelieti un noziedznieku. Es neesmu vairs jūsu sieva.

— Vai jūs labi darījāt, uzņemoties spiedzes lomu? Padomājiet par savu rīcību! Kā jūs uzzinājāt?

— Nekad neteikšu. Man ir noteikums: ja jūs tūdaļ neiesiet pie ģenerāļa Feltona, no kā atkarīga sprieduma atcelšana, un neatzīsieties savā noziegumā, kaut vai uz ceļiem izlūdzoties apžēlošanu, rīt visa Poketa un Gertona zinās, kāpēc es jūs pametu. Jums spļaus sejā.

Van Konets uzlēca kājās, pacēlis sažņaugtās dūres. Ceļgali smeldza no bailēm.

— Ne vēlāk par četriem, — sacīja Konsuēla ar smaidu nedzīvās lūpās.

Van Konets nolaida rokas, aizvēra acis un sastinga. Labi pazīdams savu sievu, viņš nešaubījās, ka Konsuēla darīs tā, kā teikusi. Nekā cita kā vien Konsuēlas satikšanos ar kādu cilvēku, kas viņai visu izstāstījis, van Konets nevarēja izdomāt, bet tāpēc nevajag viņu apvainot trulumā, jo uzminēt sakarus ar cietumu caur pazemes eju būtu varējis tikai gaišreģis.

— Ne velti es gaidīju no jums kaut ko tamlīdzīgu, — teica van Konets, skatīdamies uz sievu ar tādu naidu, ka viņa novērsās. — Visu laiku gaidīju.

— Kāpēc?

— Jūsu uzvedībā vienmēr bija tā pretīgā netaktiskas vaļības pieskaņa, kas izskaidrojama ar jūsu diezgan zemo izcelšanos.

— Zemo izcelšanos?! Es biju jūsu sieva. Nav tuvākas radniecības par šo. Vai mīlestībā visi nav vienlīdzīgi? Zema dvēsele ir tam, kas runā tā kā jūs. Mani nevar apvainot par izcelšanos, esmu cilvēks, sieviete, es varu mīlēt un mirt mīlestības vārdā. Bet jūs esat niecīgs. Alkatīgs gļēvulis, spīdzinātājs un slepkava. Jūs esat neģēļu neģēlis. Man kauns, ka esmu jūs apskāvusi!

Van Konets apjuka. Viņa iekšējo pretošanos sievas dusmām un sāpēm bija salauzusi šī kvēli izsacītā patiesība, kam pretim nostāties nevarēja neviens. Viņš piegāja pie Konsuēlas un satvēra viņas rokas.

— Konsuēla! Atjēdzieties! Jūs taču mīlējāt mani!

— Jā, es jūs mīlēju, — teica jaunā sieviete, atsvabinot rokas. — Jūs to zināt. Taču tūlīt pēc kāzām jūs kļuvāt auksts un neiecietīgs, un es bieži skumu, sēžot viena savā istabā. Jums parādījās aizbildniecisks un piespiesti pacietīgs tonis! Bet es neciešu aizbildniecību. Ziniet, niknumā runāt ir viegli, bet smaga ir sirds, kad mīlestība izrauta tik nežēlīgi. Mirusi asinīs un dubļos pie jūsu kājām. Man bija divdesmit gadu, nu ir trīsdesmit. Atzīstieties visā. Rodiet drosmi sacīt patiesību.

— Ja vēlaties — jā, tā ir patiesība.

— Nu, lūk ... Es nezinu, kur vēl rodas spēks runāt ar jums.

— Tā ka mēs šķiramies, — turpināja van Konets, slāpdams atriebties par apvainojumu un pabeigt visu uzreiz, — varu atzīties arī pārējā. Es nekad neesmu jūs mīlējis. Es uzturu sakarus ar Lauru Muldveju un esmu priecīgs, ka tik ātri tieku no jums vaļā. Vai nu jūs esat apmierināta?

— Apmierināta? . .. Jā, apmierināta! Ne vārda vairāk!

— Es varu arī...

— Nē, es jūs lūdzu! Kas ar mani notiek? Es laikam esmu ļoti grēcīga. Ejiet. Es jūs nesaudzēšu.

— Jā. Esmu spiests, — sacīja van Konets. — Es glābšu sevi. Gaidiet mani.

— Steidzieties, šis cilvēks ir smagi slims.

— O! Mēs viņu izārstēsim, un es ceru izpelnīties jūsu pateicību, mana mīļā.

Par spīti visām savām bailēm, van Konets ļoti labi zināja, ko darīt. Glābties viņš varēja, tikai nospēlējot izmisīgu nožēlas lēkmi Feltonam, kura rokās bija apgabala augstākā militārā vara. Viņš neko nenožēloja, bet ļoti veikli varēja iztēlot, ka sajucis no izmisuma un nožēlām. Viņam nenāca ne prātā kavēties, vēl mazāk viņš taisījās apmānīt sievu, zinot, ka būs apkaunots uz visu mūžu, ja neizpildīs viņas noteikumu. Pateicis: «Gaidiet. Es sāku rīkoties,» — gubernatora dēls metās savā kabinetā un piezvanīja uz cietumu.

Cietuma priekšnieka dzīvokļa un ari kancelejas logos jau iedegās gaisma.

Tas esat jūs, Toper? — van Konets kliedza klausulē cietuma priekšniekam. Viņi bija pazīstami, jo bija tikušies pie kāršu galda pulkveža Herna namā. — Runā van Konets, kas neminamu iemeslu dēļ ir nomodā. Jums šodien liela diena?!

— Jā, — atturīgi noteica Topers, kas nemīlēja vaļīgu toni sarunās par nāves sodiem. — Jāatzīstas, ka esmu ļoti aizņemts. Ko jūs gribējāt?

— Velnišķi žēl, ka apgrūtinu jūs. Mani interesē viens no šīs baudas — Gravelots. Viņš arī nozīmēts uz šodienu?

— Šaubos, jo viņam ļoti slikti. Viņš ir gandrīz bez samaņas, pirms pusstundas viņu izmeklēja ārsts, un acīm redzot viņš mirs pats no asins saindēšanās. Mēs viņu atstājām, bet pārējos aizvedīsim četros.

«Man tiešām veicas,» prātoja van Konets, atgriežoties pie sievas ar pēkšņu domu, tik nelietīgu, ka pašam aizrāvās elpa, kad viņš paskatījās uz šo lietu no malas. Kārdinājums ņēma virsroku.

— Konsuelita, — teica van Konets sievietei, kas bija kļuvusi par viņa upuri, — es braucu pie Feltona. Galvoju, ka izpildīšu jūsu vēlēšanos. Vai jūs nevarētu man uzdāvināt piecpadsmit tūkstošus franku?

— Čeks būs gatavs, tikko saņemšu ziņu, — nesvārstīdamās atbildēja Konsuēla, vairs nepārdzīvojot šo jauno neģēlību, bet tik uzmanīgi nolūkodamās uz vīru, ka viņš pat viegli piesarka.

— Tas ir lūgums, nevis ultimāts. Jūs esat augstsirdīga, bet es nevēlos, lai jūs uzskatītu mani par ierāvēju. Es jūs sastapšu?

" •— Nē!

— Kad jūs dodaties ceļā?

— Tā ir mana darīšana. Bet pagaidām atbrīvojiet mani no savas klātbūtnes.

— Pļāpājiet, ko gribat, — aizejot izmeta van Konets, — šī mūsu saruna ir pēdējā.

Ģenerālis Feltons, ar kuru vajadzēja runāt van Konetam, dzīvoja nelielā mājā netālu no viesnīcas «Sanriole». Feltons vēl negulēja, kad viņam ziņoja par van Koneta ierašanos. Feltonam bija tik daudz svarīgu darīšanu, ka viņam reti izdevās doties pie miera ātrāk par pieciem no rīta.

Ģenerālis bija vidēja auguma virs, kas turējās ļoti stīvi nedabiski paceltā labā pleca dēļ, kurš bija sadragāts kaujā pie Inhalthauzes. Sirmie, gludi atsukātie mati veikli slēpa pakauša plikumu. Ģenerāļa neglītajā, nervozajā sejā vīdēja ievērojams, mazliet kaprīzs kara lutekļa prāts, kas pārredzēja vissīkāko detaļu sarežģītās shēmās, bet varēja kļūdīties vienkāršā slēdzienā.

— Vai satikšanos ar viņu nevar atlikt uz rītdienu? — Feltons vaicāja adjutantam.

Adjutants izgāja un drīz atgriezās.

— Van Konets lūdz tūlītēju audienci bezgala svarīgā lietā. Tā ir slepena.

— Ko lai dara! Lūdziet ienākt.

Kad ienāca van Konets, istabā bija tikai ģenerālis. Brīnoties par viņam maz pazīstamā jaunā cilvēka nelaimīgo izskatu, Feltons labsirdīgi pastiepa viņam roku, bet van Konets, saliktās delnas izmisīgi purinot, nometās viņa priekšā ceļos un elsodams iesaucās:

— Glābiet! Glābiet mani, ģenerāl! Mana dzīvība un nāve ir jūsu rokās!

— Piecelieties, velns lai parauj! — caur zobiem novilka ģenerālis, mezdamies pie viņa un ar varu uzraudams kājās. — Ko jūs esat nodarījis?

— Ģenerāl, glābiet manis pazudinātu, nevainīgu dzīvību! — lūdzās van Konets neviltotā dedzībā, kā aprēķina un baiļu dzīts cilvēks, kas briesmās zaudējis galvu. — No rīta pakārs Džemu Gravelotu, ko apvaino bruņotā pretestībā krasta sardzei. Viņš nav kontrabandists. Es pavēlēju ienest viņa viesnīcā pie Tahen-bakas ceļa šķietamu kontrabandu, lai līdz ar Gravelota arestu izvairītos no divkaujas un atriebtos par pļauku, ko viņš man iecirta, kad es viesnīcā riebīgi apvainoju kādu sievieti.

— Labi gan! — teica Feltons, apjucis un sarkdams no šīs atzīšanās.

Neģēļa izmisuma pārsteigts, viņš kādu brīdi klusēdams pētīja van Konetu, kas slēpa seju delnās.

— Vai tiešām ... Tā ir patiesība?

— Jā, kauna pilna patiesība.

— Kā jūs varējāt tik zemu krist?

— Nezinu ... es dzēru . . . stipri dzēru ... es grimu izvirtībā, spēlē . . . Man vairs nebija gribas. Es metos pie jums manas sievas iespaidā. Viņa spēja man iedvest šausmas par savu rīcību. Ja Gravelotu pakārs, es to nepārdzīvošu. Mans testaments ir gatavs, un es . ..

— Jā, tāda izeja būtu neizbēgama, — pārtrauca Feltons. — Pastāstiet sīkāk.

Rodot neaprakstāmu baudu sevis apspļaudīšanā, van Ko-nets, labi atceroties Snogdena sprediķus par «dvēseles atkaili-nājuma» pārcilvēcisko spilgtumu, tik pārsteidzoši precīzi izstāstīja neglīto gadījumu ar Gravelotu, ka Feltonam kļuva skumji.

— Atklāti sakot, — teica Feltons, — man jūsu nemaz nav žēl. Citādi ir ar šo Gravelotu. Lūk, ko: ja jūsu nožēla nāk no sirds, ja esat sava negoda nomākts un gatavs mirt, lai glābtu nevainīgo upuri, vai jūs dodat man vārdu pārtraukt šo dzīves veidu, kas noveda jūs pie nozieguma?

— Jā! — teica van Konets, paceļot galvu. — Sājā naktī esmu par jaunu piedzimis. Noslēpiet manu grēku! Ak ģenerāl, ja es varētu atklāt jums savu sirdi, jūs nodrebētu līdzjūtībā pret paklupušo!

— Mēģināšu ticēt. Bet jāatzīstas, ka jūsu izskats man nepanesams. Piedodiet asumu vecam vīram, kas nav radis gari runāt. Nomieriniet savu sievu. Gravelota, kā arī pārējo lieta tiks pārskatīta. Es atbrīvošu Gravelotu pret jūsu personīgo galvojumu. Viņu nemeklēs pārāk centīgi.

— Ģenerāl! — iesaucās van Konets. — Ar kādām ciešanām lai atmaksāju jums šo augstsirdību, kas atdevusi man tiesības elpot?!

Ak, — teica viņa gaviļu samulsinātais Feltons. — Ne par to ir runa. Dzīve, ja gribat zināt, pilna neģēlību. Turiet rokas tīras, mīļais draugs.

Tad viņš izvadīja apmeklētāju un, caurskatījis kontrabandistu lietu, deva adjutantam pavēli nekavējoties telefonēt uz cietumu, kara tiesas kanceleju un Hernam. Lietas caurskatīšanas iemesls bija van Koneta paziņotais apstāklis: Vāgnera līdzdalība, šo cilvēku vajadzēja uzmeklēt.

Izpildījis visas galvojuma formalitātes, lai Davenantu atbrīvotu līdz jaunai tiesai, van Konets devās mājup un uzzināja no kalpotājiem, ka viņa sieva ir jau projām, — paņēmusi vienu čemodānu un nav pateikusi, uz kurieni brauc. Pamestā vīra kabinetā uz galda gulēja aizlīmēta aploksne ar telefona numuru. Atvēris aploksni, van Konets ieraudzīja čeku.

Gurdi nopūties, viņš piezvanīja uz Lauras Muldvejas dzīvokli. Viņa gulēja un paziņoja to barga rājiena tonī.

— Kas par to? — iebilda van Konets. — Smaragdu rokassprādze ir jūsu, dārgā, un rit jūs to saņemsiet. Konsuēlas šeit vairs nav. Viņa aizbraukusi uz visiem laikiem.

— O! Svarīgi jaunumi. Kāpēc jūs neuzmodinājāt mani agrāk?

— Kāda tam nozīme? Bet smaragdu rokassprādze?!

— Rokassprādze ir burvīga. Es gaidu.

— Ar labu nakti, no rīta es būšu pie jums.

Van Konets atvadījās no viņas un piezvanīja Konsuēlai. Viņa gaidīja viesnīcā, kur dzīvoja Galerans; pirms atgriešanās tēva mājās viņa tur bija apmetusies nelielā istabā.

— Kur jūs atrodaties? — zobgalīgi vaicāja van Konets, dzirdot viņas satraukto balsi. — Vai tikai tas nav paradīzes telefons?

— Runājiet taču, runājiet ātrāk! — iesaucās Konsuēla.

— Jums izdevās?

— Protams. Ģenerālis bija ļoti laipns.

— Nekā vairāk man no jums nevajag.

— Es galvoju par Gravelotu. Nepieciešamie dokumenti droši vien jau nogādāti cietumā. Jūs varat saņemt savu mirēju, Konsuelita.

— Ardievu, cietsirdīgais cilvēk! — atbildēja Konsuēla.

— Lai tu sastaptu sirdi, kas spētu tevi pievilt.

— Pateicos par čeku, — rupji izmeta van Konets. — Jums vēl ir palikusi nauda. Vīrs radīsies.

Ar to viņš aizgāja no telefona, bet Konsuēla, iekāpusi Gru-bes automašīnā, kurš gaidīja viņas rīkojumu, devās pie Sto-madora. Tikai Galerans gaidīja viņu pie durvīm, Stomadors ar kontrabandistiem sēdēja klajumā aiz šķūņa.

— Glābts! — teica viņiem Galerans. — Es viņu aizvedīšu. Lietu pārskatīs. Gravelotu atbrīvos jau šodien pret viņa ienaidnieka van Koneta galvojumu.

— Tad neesam velti strādājuši, — sacīja pārsteigtais Bot-redžs. — Tergens, jūsu brālis arī paliks dzīvs. Viena lieta velk līdzi otru. Tā ir vienmēr.

— Skaidrs, — atbildēja Tergenss. — Nu visiem ir labi.

— Jums nav jābēg, — piezīmēja Stomadors, — bet es jau esmu gatavs. Nekādi man neizdodas nodzīvot vienā vietā. Pa

sakiet Gravelotam, ka es sasildīju savas vecās asinis pie viņa nelaimes. Bet kur ir tā, zelta . .. brīnišķīgā, ko es noķēru?

— Lūk, viņa, — teica Galerans, ieraudzījis Konsuēlas siluetu, kas nāca no automašīnas.

— Paldies jums, — sacīja Tergenss, paklanīdamies bālajai, klusajai sievietei, — vienā naktī mēs uzzinājām tik daudz, cik nevar uzzināt visā mūžā!

— Ardievu, vīrišķīgie ļaudis, — teica Konsuēla, — es jūs neaizmirsīšu.

Noskūpstījusi viņu zemu noliektās, vīna apskurbinātās galvas, Konsuēla atgriezās mašīnā. Galerans atdeva pusotra tūkstoša mārciņu Stomadoram, pa diviem simtiem — kontrabandistiem. Viņi paņēma naudu, bet drūmā neveiklībā. Trīs simtus Galerans atstāja Botredžam, ko nodot uzraugiem: divus Fakre-gedam un vienu — Lekānam.

Tad visi atvadījās no Galerana un pazuda, pagaisa nakts tumsā. Pamestais veikals palika bez uzraudzības, likteņa varā. Galerans un Konsuēla aizbrauca, lai gaidītu rītu un ap astoņiem izsauktu franču slimnīcas ātrās palīdzības karieti, kā arī labāko Poketas hirurgu — Krešu.

XVII nodaļa

Ievērojot visuvarenā ģenerāļa Feltona stingrā aizbildniecībā paņemtā Davenanta smago stāvokli, tiesas un cietuma ierēdņi tā saīsināja ieslodzītā atbrīvošanas procedūru, ka, sācis darboties ap deviņiem no rīta, Galerans pusvienpadsmitos ar doktoru Krešu un sanitāro mašīnu jau bija pie cietuma vārtiem, likumīgi iebraukuši tā teritorijā.

Davenants bija tik bezpalīdzīgs, ka dzīvoja tikai viņa acis, bezjēdzīgas kā tējkarošu spīdums. Viņš runāja nesakarīgus vārdus un nesaprata, ko ar viņu dara. Par laimi Galeranam un abiem uzraugiem, kas šajā naktī bija pārcietuši vairāk satraukuma nekā visā savā mūžā, Davenants murgoja tikai par mierinājumu^3. Pēc viņa vārdiem tas bija atnācis melnā mež-ģiņu tērpā un raudājis.

Svaigais gaiss iedarbojās tā, ka, aizvests uz slimnīcu, Davenants uz brīdi pamodās no nemaņas. Tagad viņš atcerējās visu. Viņš vaicāja, kur ir Galerans, Konsuēla, Stomadors.

Sākās vējaina, nomākusies diena. Pie Konsuēlas un Gale-rana, kuri gaidīja gaitenī, iznāca Kress un aicināja viņus Da-venanta palātā.

— Kāds ir viņa stāvoklis? — Galerans jautāja ārstam.

— Drīz sāksies agonija, — atbildēja Kress, — pašlaik viņš visu apzinās un grib jūs redzēt.

Pēdējie viesi tuvojās mirēja gultai — vientuļš sirmgalvis un sieviete, tikko sākusi dzīvot, bet ar nāvi dvēselē.

— Tagad es drīz atveseļošos, — nočukstēja Tirejs, caur puspievērtiem plakstiem maigās bailēs noskatoties uz Konsuēlu, kas apsēdās pie pagalvja. — Esmu vainīgs jūsu sāpēs, — viņš turpināja, — bet es nezināju, ka tā iznāks. Neskumstiet. Kaut kas tāds reiz notika ar mani. Vajag pārvarēt bēdas. Jūs esat jauna, jums priekšā visa dzīve. Jūs bijāt tā, kas atbrīvoja mani no cietuma?

— Es izpildīju savu pienākumu, — sacīja Konsuēla, — un negribu par to vairs runāt. Jūsu lietu pārskatīs un, protams, izlems labvēlīgi.

— Manu. Un pārējo?

— Viņi ir glābti, — atbildēja Galerans. — Sprieduma atcelšana norāda, ka lieta beigsies ar dažiem gadiem cietuma.

— Esmu priecīgs, — strauji teica slimnieks, — jo cīņa bija lieliska. Tiesai vajadzēja to saprast. Nožēloju tikai vienu — ka es nebiju kopā ar jums, kad rakāt pazemes eju. Bet kur Sto-madors?

— Droši vien jau aizbēdzis. Viņa stāvoklis kļuva pārāk bīstams.

— Protams. Tad nu es vairs neesmu cietumā ... Jūs neticēsiet, — Tirejs vērsās pie Konsuēlas, kas skatījās uz viņu dziļā līdzjūtībā, — cik labi ir izglābties! Man gribas piecelties, iet, staigāt pa vecajām vietām!

Davenants nemierīgi sakustējās un gurdi pievera acis. Apziņa cīnījās ar melnajiem ūdeņiem. Viņa rokas maldījās pa krūtīm un pie kakla, gaiņājot neredzamos žņaugus, kas dedzināja miesu nāves ugunī. Viņa seja pārplūda sviedriem, lūpas neapzinīgi drebēja; noliekdamies Galerans dzirdēja pēdējos vārdus: «Mirdzošā ... neskaidrā ...»

Redzot viņa ciešanas, Kress panāca nost no loga, saņēma Davenanta roku un sadrūmis to atlaida.

— Pasaudziet sevi no smagā iespaida, — Kress klusi sacīja Konsuēlai, kas, visu sapratusi, Galerana pavadībā izgāja. Pieņemamā telpā Konsuēla ļāva vaļu asarām, raudot rūgti un neremdināmi, kā bērns.

— Tas ir par visu uzreiz, — viņa paskaidroja. — Kāpēc mirst šis brīnišķīgais cilvēks, jūsu draugs? Es negribu, ka viņš mirst!

Viņa piecēlās, noslaucīja asaras un pastiepa Galeranam roku, sirmgalvis apskāva viņas plecus, kā meiteni pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz pieres.

— Nu ko, mīļā? — viņš sacīja. — Cilvēka sirds ir neaizsargāta?! Bet aizsargātai maz gaismas, tajā maz karstu ogļu, nepietiek pat rokas sasildīt. Saņemieties, brauciet uz Gertonu un gaidiet. Klusums atkal nāks pār jums.

Konsuēla aizsedza seju un izgāja. Galerans atgriezās palātā. Viņš nogaidīja, līdz Davenanta mokas bija beigušās, aizspieda viņam acis ar rakšanas darbos izmocītajām rokām un devās atdot sudraba briedi.

Viņu pieņēma Roēna Lesfilda, jauna sieviete dzīves plaukumā, konservatorijas direktora sieva.

Viesistaba, kur pirms deviņiem gadiem bija sēdējis Tirejs. jūsmojot par zelta kaķiem, bija tāda pati, trūka tikai cilvēku, kas toreiz dzīves ceļu sākušajam jauneklim bija visa pasaule.

— Es izpildu uzdevumu, — sacīja Galerans vaicājoši smai došajai jaunajai sievietei, — un, ja jūs mani atceraties, uzminiet, par ko ir runa.

— Tiešām, jūsu vārds un seja man liekas pazīstami... — sacīja Roēna. — Pagaidiet . . . palīdziet atcerēties ... Nu, protams, kafejnīca «Riebums»?

— Jā. Te ir briedis. Tirejs lūdza to nodot jums.

Galerans pastiepa viņai figūriņu, un Roēna to pazina. Taja

brīdī parādījās garlaicības māktā, bālā Eleonora, meitene ar kaprīzu un smalku seju. Jūtu dzīve to bija jau nelaipni skārusi.

— Ellij! Kādi seni putekļi! — sacīja Roēna. — Skaties, zēns, kas bija pie mums pirms deviņiem gadiem, atdod savu balvu — briedi. Tu visu atceries?

— O, kā tad! — iesmējās meitene. — Jūs esat Tireja draugs? Es jūs uzreiz pazinu. Kur ir šis cilvēks? Viņš toreiz tik dīvaini nozuda.

— Viņš nomira tālā zemē, — atbildēja Galerans, pieceldamies, lai atvadītos, — un es saņēmu no viņa vēstuli ar lūgumu atdot jums šo jocīgo balvu.

Iestājas klusums. Neviens neturpināja drūmo sarunu, kas bija nākusi pavisam nelaikā: Roēnai slimoja bērns, bet Ellija, kas bija kļuvusi ļoti nervoza, instinktīvi vairījās no visa traģiskā.

— Mēs jums pateicamies, — laipni teica Roēna pēc pieklājīga klusuma brīža. — Tad viņš ir miris? Cik žēl!

Mazliet vēl pajokojis par kafejnīcu «Riebums», Galerans atvadījās un brauca mājās.

— Kaut kas taču bija, Ellij? — teica Roēna, kad Galerans aizbrauca. — Kaut kas bija ... Tu neatceries?

— Es atceros. Tev taisnība. Bet es jau tāpat esmu sliktā garastāvoklī, tāpēc piedod, ka nevaru neko pateikt.

F e о d о s i j a. 1929. g. 23. marts.

SATURS

ZELTA ĶĒDE ......

CEĻŠ UZ NEKURIENI . . .

А. ГРИН, ЗОЛОТАЯ ЦЕПЬ. ДОРОГА НИКУДА Пензенское книжное издательство 1958

Латвийское государственное издательство

На латышской языке

Aleksandrs Grins ZELTA ĶĒDE

Redaktore V. Kļumele Māksi, redaktors A. Jēgers Teliņ, redaktors J. čakšs Korektore I. Kopiņa

Nodota salikšanai I960, g. 20. decembri. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 25. janvārī. Papīra formāts 60X84*/ie. 22 fiz. iespiedi.; 22 uzsk. iespiedi.; 21,59 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 79 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13933-D1807. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 887.

K2

3

Konsuēlo (span.) — mierinājums.

Content

Grīns Aleksandrs Zelta ķēde. Ceļš uz nekurieni

ZELTA ĶĒDE

EPILOGS

CEĻŠ UZ NEKURIENI

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

SATURS

3