Ilfs Iļja

Petrovs Jevgeņijs

Divpadsmit krēsli

Iļja Ilfs Un Jevgeņijs Petr0vs

Divpadsmit krēsli

.

Leģenda par lielo kombinatoru jeb Kāpēc Šanhajā nekas nenotika

Kā radās leģenda

"Divpadsmit krēslu" radīšanas vēsturē, ko aprakstījuši memuāru autori un daudzkārt pārstāstījuši literatūrzinātnieki, izdoma praktiski nav atdalāma no faktiem, realitāte no mistifikācijas.

Ir droši zināms, ka abi nākamie līdzautori, novadnieki no Odesas, ieradās Maskavā ne vēlāk kā 1923. gadā. Dzejnieks un žurnālists lija Arnoldovičs (Jehiēls-Leibs ben Arjē) Fainzilbergs (1897-1937) pseidonīmu llls bija pieņēmis jau Odesā, bet bijušais Odesas kriminālmeklēšanas pārvaldes līdzstrādnieks Jevgeņijs Petrovičs Katajevs (1903-1942) pseidonīmu Petrovs acīmredzot izvēlējās tad, kad nomainīja savu profesiju. No 1926. gada viņš kopā ar llfu strādāja laikrakstā "Gudok", ko izdeva PSRS Dzelzce/a transporta darbinieku arodbiedrības centrālā komiteja.

Šajā laikrakstā strādāja arī Petrova brālis un llla draugs Valentīns Katajevs (1897-1986), kurš Maskavā bija ieradies nedaudz ātrāk. Atšķirībā no brāļa un drauga 1927. gadā viņš jau bija kļuvis par slavenu literātu: Katajeva prozu drukāja centrālajos žurnālos, viņa lugu iestudēja Maskavas Akadēmiskais dailes teātris, viena no lielākajām izdevniecībām "Zemļa i fabrika" gatavojās izdot Katajeva kopotos rakstus.

Ja var ticēt memuāru autoriem, tieši Katajevs ierosināja uzrakstīt romānu ar šādu sižetu un piedāvāja llfam un Petrovam ideju kopīgi strādāt pie šīs ieceres īstenošanas. Saskaņā ar viņa plānu strādāt vajadzēja trijatā: llfs un Petrovs uzrakstīs romāna melnrakstu, bet Katajevs ar savu pieredzējuša "meistara roku" veiks labojumus gatavajās nodajās, turklāt "literārie vergi" nepaliks nezināmi uz grāmatas vāka būs visu triju autoru uzvārdi. Priekšlikums tika izteikts samērā pārliecinoši: Katajevs ir visai populārs, izdevēji viņa manuskriptus gandrīz vai raušus rauj no rokām, varētu arī nopelnīt vairāk naudas, jo sižetu pietiek, taču veiksmīgajam prozaiķim pietrūkst laika, lai realizētu visas ieceres, savukārt brālim un draugam palīdzība noderētu. Tā ne vēlāk kā 1927. gada septembrī llfs un Petrovs sāk rakstīt "Divpadsmit krēslus". Pēc mēneša pirmā no romāna trim dalām ir uzrakstīta un tiek nodota Katajeva vērtējumam, bet rakstnieks negaidīti atsakās būt par līdzautoru un paziņo, ka "meistara roka" nav nepieciešama rakstītāji paši esot tikuši galā. Jā arī turpmāk līdzautori raksta divatā dienām un naktīm, azartiski, aizrautīgi, nežēlojot sevi. Beidzot 1928. gada janvārī romāns ir pabeigts, un no janvāra līdz jūlijam to ar ilustrācijām turpinājumos publicē mēnešraksts "30 dņej".

Grūti pateikt, vai viss notika tieši tā. Skaidrs ir viens: tik īsā laikā jautājums par publicēšanas vietu un laiku tika izlemts ja arī ne pirms darba uzsākšanas, tad katrā ziņā ilgi pirms tā pabeigšanas. Tiešām, materiālus, kas bija paredzēti janvāra numuram, vajadzēja kā parasti jau iepriekš izlasīt žurnāla vadītājiem, sagatavot tipogrāfijas salikumu, samaketēt, iesniegt labošanai redaktoriem un korektoriem, atkal nosūtīt uz tipogrāfiju utt. Šādai procedūrai atbilstoši tā laika žurnālu izdošanas tehnoloģijai bija nepieciešamas divas vai trīs nedējas. Arī māksliniekam vajadzēja pāris nedēju, lai uzzīmētu ilustrācijas. Tātad lēmumu par romāna publicēšanu žurnāla redakcija pieņēma nevis 1928. gada janvārī, kad manuskripts bija jau gatavs, bet gan ne vēlāk kā 1927. gada oktobrī vai novembrī. Pārrunas par to droši vien notika vēl agrāk.

Ņemot vērā šos apstākļus, kļūst skaidrs, ka Katajeva ieguldījums nebūt neaprobežojās tikai ar romāna sižeta uzdāvināšanu. Petrova brālis un Ufa draugs bija ievērojams literāts, tāpēc varēja k/ūt par šī pasākuma garantu: diez vai abi līdzautori bez Katajeva atbalsta būtu saņēmuši "uzticības kredītu" un viņu vēl neuzrakstītais (vai nepabeigtais) romāns tik savlaicīgi tiktu iekļauts galvaspilsētas žurnāla radošajos plānos. Publicēšanai pa dalām manuskriptu nepieņemtu. Turklāt tik apjomīga romāna publicēšana septiņos numuros bija ārkārtējs gadījums ilustrētā mēnešraksta praksē.

Protams, žurnāls grāmatas publicēšanai arī netika izvēlēts nejauši. Sadarbojoties ar žurnālu "30 dņej" autori varēja ne tikai paļauties uz Katajeva literāro reputāciju, bet arī rēķināties ar paziņu palīdzību. Viens no viņiem bija vēl pirms revolūcijas popularitāti ieguvušais žurnālists, redakcijas vadītājs Vasilijs Regiņins (1883-1952), kura līdzdalību romāna radīšanā dažreiz piemin memuāru autori un literatūrzinātnieki, otrs bija atbildīgais (t. i., galvenais) redaktors, kādreizējais akmeists [1] vladimirs

Narbuts (1888-1938), kas palicis nepelnīti aizmirsts. Taču jāatzīmē, ka šo cilvēku draudzība ar romāna autoriem un Valentīnu Katajevu bija sena un cieša. Pēc pilsoņu kara Regiņins organizēja padomju preses izdošanu un, kā zināms, jau tad bija draudzīgās attiecībās gandrīz ar visiem vietējiem literātiem, bet Narbuts padomju varas laikā bija spējis izveidot strauju karjeru līdz 1920. gada vasarai viņš bija kļuvis par pilntiesīgu saimnieku Krievijas Telegrāfa aģentūras Dienvidu nodaļā Odesā un uzaicināja tajā strādāt arī Katajevu un citus Odesas rakstniekus.

Maskavā Narbuts reorganizēja un izveidoja vairākus žurnālus, tostarp arī "30 dņej", kā arī izdevniecību "Zemļa i fabrika" "ZiF", viņš bija augsti novērtēts speciālists. Arī "Divpadsmit krēslus" grāmatas formātā pirmo reizi laida klajā izdevniecība "ZiF" (1928. gadā). Starp citu, grāmata iznāca jūlijā, vienlaikus ar žurnāla publikācijas nobeigumu, un no reklāmas viedokļa tas bija visai veiksmīgs gājiens, bet Narbuts šajā jomā bija atzīts speciālists.

Memuāru autoru un padomju literatūrzinātnieku nevēlēšanos pieminēt N ar bula vārdu saistībā ar "Divpadsmit krēslu" radīšanas vēsturi datēji var izskaidrot ar to, ka 1928. gada vasaras beigās bijušā akmeista politiskā karjera pēkšņi aprāvās: pēc vairākām CK organizētām intrigām (tām nebija nekāda sakara ar "Divpadsmit krēsliem") viņu izslēdza no partijas un atbrīvoja no visiem amatiem. Savukārt Regiņins turpināja strādāt par redakcijas vadītāju, un drīzumā viņam tika iecelts jauns priekšnieks. Tomēr 1927. gadā Narbuta dzīvē viss vēl bija kārtībā, un, pateicoties viņa ietekmei, varēja viegli pārvarēt vai apiet visas grūtības, kas neizbēgami rodas, ja nepieciešams steidzami publicēt kādu materiālu. <-

Ja ņemam vērā tādu faktoru, kā visai autoritatīvā Regiņina un ietekmīgā Narbuta atbalstu, tad llla un Petrova kopīgā debija vairs nemaz nelīdzinās veiksmīgam ekspromtam, savdabīgai pasakai par Pelnrušķīti.

Drīzāk tā bija lieliski iecerēta un rūpīgi izplānota operācija ar manevriem uzmanības novēršanai un veiksmīgu propagandas nodrošinājumu. Šī operācija tika veikta stingri pēc plāna: līdzautori steidzās, strādāja pat naktīs ne vien iedzimtas darba mīlestības dēj, bet arī tāpēc, ka jautājums par publicēšanu jau bija izlemts, nodaļu iesniegšanas termiņi janvāra un visos nākamajos numuros stingri noteikti.

Starp citu, nav izslēgts, ka Narbuts un Regiņins, kuri jau no paša sākuma zināja vai vismaz nojauta, kāda ir Katajeva specifiskā loma pasākuma organizēšanā, piekrita viņa priekšlikumam, lai palīdzētu rakstniekiem iesācējiem. Un kad Katajevs oficiāli atteicās no dalības kopdarbā, llfs un Petrovs jau bija uzrakstījuši trešo daļu grāmatas un steidza pabeigt iesākto, darbs tika rediģēts, un pieredzējušajiem redaktoriem nebija grūti uzminēt, ka romānu gaida panākumi, lapēc nebija nekādas vajadzības censties paturēt kā līdzautoru Katajevu, kura atteikums piedalīties romāna radīšanā bija pietiekami motivēts. Turklāt stāsts par uzdāvināto sižetu noņēma no tā arī par romāna līdzautoru nekjuvušā rakstnieka aizdomas par to, ka viņš vienkārši bija vēlējies iznomāt savu slaveno vārdu citiem.

Šajā stāstā ir vēl kāds, tagad jau aizmirsts aspekts. Spēlīte, kas saucas "literārais tēvs" bija visiem zināma tradīcija, un to ievēroja daudzi padomju rakstnieki, kas labprāt atsaucās uz neapstrīdamām autoritātēm, piemēram, uz Maksimu Gorkiju. Taču šajā gadījumā tā drīzāk bija situācijas parodēšana, jo par "literāro tēvu" tika izvēlēts brālis un draugs Katajičs, Vajuns, kā viņu dēvēja draugi. Un nav nejaušība, ka Petrova atmiņās stāsts par sižeta "uzdāvināšanu" atrodams līdzās aprakstam par vienu no Katajeva tā laika pseidonīmiem Vecais Sobakins [2] (Vecais Sabbakins). Tādējādi Petrovs atgādināja lasītājiem par Pušķina dzejoja rindām, kuras visai bieži tika ironiski apspēlētas: "Старик Держовин нас заметил и, в гроб сходя, благословил" ("Vecais Deržavins2 mūs ievēroja un pirms nāves deva savu svētību"). Tas bija mājiens, ka topošajiem rakstniekiem llfam un Petrovam savu svētību devis Vecais Sobakins. Grāmatas pirmajā izdevumā bija ievietots arī veltījums Valentīnam Katajevam.

Romāna tekstoloģija

Veltījums Katajevam saglabājās arī visos nākamajos izdevumos, bet pats romāns strauji mainījās. Žurnāla publikācijā bija trīsdesmit septiņas nodaļas, grāmatas pirmajā 1928. gada izdevumā četrdesmit viena, otrajā, arī izdevniecības "ZiF" 1929. gadā izdotajā grāmatā, bija palikušas četrdesmit nodaļas. Tikpat daudz nodalu bija arī visos turpmākajos izdevumos.

Kā uzskatīja padomju tekstoloģijas speciālisti, "Divpadsmit krēslu" žurnāla versija un pirmais grāmatas izdevums, bija mākslinieciskā ziņā nepilnīgi: pirmo publikāciju vispār neesot vērts ņemt vērā, jo teksts ticis saīsināts pak/aujoties žurnāla apjoma noteikumiem, 1928. gadā izdotajā grāmatā autori gan esot atjaunojuši dalu no īsinājumiem, tomēr tas ticis darīts steigā, tā sacīt, pakļaujoties inercei, taču vēlāk rakstnieki nolēmuši, ka tas neesot bijis lietderīgi, tāpēc, gatavojot otro izdevumu, no tā atteikušies. Tekstologi uzskatīja, ka tagad autori savu romānu esot vērtējuši loti atbildīgi, izmaiņas un saīsinājumus veikuši bez steigas, tāpēc izdevums, kurā bija četrdesmit nodajas, tika ņemts par pamatu arī turpmākajiem izdevumiem. 1938. gadā, kad viens no autoriem vēl bija dzīvs, šis saīsinātais un pārveidotais variants tika iekļauts izdevniecības "Sovetskij pisatej" izdotajos kopotajos rakstos četros sējumos. Tekstoloģijas speciālisti apgalvoja, ka tieši šim izdevumam ir visas tiesības saukties par etalonu, un tas tika tiražēts daudzus gadu desmitus.

Tādas pieejas saknes meklējamas ne tikai pētnieku subjektīvajā attieksmē, bet arī visas padomju literatūras tekstoloģijas kopējos principos. Apriori tika pieņemts, ka neviens PSRS literāts nav pakļauts ne cenzūras ierobežojumiem, ne redaktoru patvaļai. Visas atšķirības padomju rakstnieku dzīves laikā izdotajos darbos vajadzēja interpretēt kā autoru pieaugošā "prasīguma pret sevi", tieksmes panākt lielāku "māksliniecisko ticamību"un "māksliniecisko viengabalainību"utt. rezultātu. Tāpēc izlaisto fragmentu atjaunošanas un cenzūras veikto izkropļojumu konstatēšanas problēma vispār netika pieminēta. Sagatavojot kārtējo publikāciju, vajadzēja vienīgi izvēlēties variantu, kurā it kā bija atspoguļota "autora pēdējā vēlēšanās", un šajā ziņā par pašu reprezentatīvāko pašsaprotami tika atzīts pēdējais izdevums rakstnieka dzīves laikā. "Divpadsmit krēslu" gadījumā tas bija 1938. gada izdevums.

Tagad situācija ir mainījusies, un vienīgi no pašiem pētniekiem ir atkarīgs, kādus kritērijus izmantot, lai noteiktu, cik reprezentatīvs ir katrs variants. Tāpēc ir lietderīgi pievērsties darba sākotnējai versijai manuskriptam.

IIfa un Petrova arhīvā ir saglabājušies divi romāna varianti: rokrakstā rakstīts Petrova autogrāfs un manuskripts mašīnrakstā ar abu autoru labojumiem. Vecākais no tiem ir Petrova autogrāfs, kas satur divdesmit nodajas. Virsrakstu tām vēl nav. Šķiet, tas ir romāna variants, kuru Petrovs no iepriekš tapušajiem melnrakstiem ir pārrakstījis tīrrakstā, taču darba procesā autori ir veikuši nelielas izmaiņas: piemēram, mainījuši nosaukumu kādai pilsētai, kurā norisinās darbība, utt. Katra NODAļA sākta jaunā lappusē, turklāt pirms katras no tām ievietota titullapa, kurā rokrakstā norādīts nodajas numurs. Droši vien tā rīkoties ir ērti, ja manuskriptu iesniedz mašīnrakstītājai pārrakstīšanai pa nodalām. Ar rakstāmmašīnu pārrakstīto manuskripta eksemplāru bija ne mazāk kā divi, taču saglabājies ir tikai viens.

Pēc pārrakstīšanas mašīnrakstā autori ir izmainījuši nodalu skaitu: sadalījuši tekstu nevis divdesmit, bet četrdesmit trijās nodalās, un katrai no tām izdomājuši nosaukumu. Droši vien sava nozīme bija arī žurnāla specifikai: mazāka apjoma nodaļas jauj vieglāk sadalīt materiālu drukāšanai turpinājumos. Pēc tam romānu stipri saīsināja: no romāna izslēdza veselas nodajas, epizodes, atsevišķas frāzes. Šķiet, īsināšana notika divos piegājienos: vispirms to darīja autori, un tas ir atspoguļots mašīnraksta eksemplārā, bet pēc tam redaktori citā autoru labotā mašīnraksta eksemplārā, kurš nav saglabājies. Cēlonis tam bija ne tikai cenzūras prasības: žurnālā tiešām vajadzēja taupīt vietu, jo arī pēc visiem īsinājumiem romāna publicēšana bija stipri ievilkusies.

Autori upurēja apjomu un tā vietā ieguva reklāmu, turklāt šo upuri zināmā mērā varēja uzskatīt par īslaicīgu: izdodot grāmatu, nav nepieciešams tik stingri limitēt apjomu, ja izdevniecības vadība neiebildīs, izsvītroto tekstu varēs viegli atjaunot, un ar vadības atbalstu IIfs un Petrovs, protams, varēja rēķināties. Droši vien līgums ar izdevniecību bija noslēgts vienā laikā ar līguma parakstīšanu žurnāla redakcijā vai drīz pēc tam. Par to ir minēts arī dažos memuāros. Grāmatas izdošanai izmantoja vienu no redaktoru neskartajiem mašīnraksta eksemplāriem, daudzas saīsinātās vietas tika atjaunotas. Pilnībā ārpus romāna ietvariem palika tikai divas nodajas (sākumā, autoru autogrāfā tā bija viena nodaļa), taču ari bez tām grāmata poligrāfiskajā izpildījumā izrādījās visai apjomīga.

Par grāmatas otrā izdevuma (1929. g.) pamatu vairs netika izmantots manuskripts, bet izdevniecības "ZiF" pirmais izdevums, kuru atkal rediģēja: pilnībā izņēma vēl vienu nodaļu, ieviesa vairākas izmaiņas, veica būtiskus īsinājumus utt. Var, protams, uzskatīt, ka to pēc savas iniciatīvas darīja paši autori, vadīdamies no tīri estētiskas dabas apsvērumiem. Taču tad nāksies noticēt, ka divu gadu laikā llfs un Petrovs nebija spējuši kārtīgi izlasīt pašu uzrakstīto romānu un tikai trešās publikācijas sagatavošanas laikā viņiem it kā atvērās acis. Pieņemt šo versiju par ticamu ir grūti. Patiesībā nepieciešamību ieviest jaunus labojumus drīzāk jau noteica ikdienišķi apstākli cenzora prasības. Un ja 1928. gadā ietekmīgais Narbuts spēja noregulēt attiecības ar cenzūru, tad 1929. gadā cenzūra nekļuva piekāpīgāka, bet ietekmīgā ierēdņa atbalsta llfam un Petrovam vairs nebija.

Pēc "Divpadsmit krēslu" otrā izdevuma autori, šķiet, nebija atmetuši cerību publicēt romānu pilnībā. Divas līdz šim vēl nepublicētās nodaļas ar kopīgu nosaukumu tika ievietotas žurnāla "30 dņej" 1929. gada oktobra numurā, tātad bija izdabūtas cauri cenzūras spīlēm. Tādējādi visas četrdesmit trīs mašīnraksta manuskripta nodaļas bija oficiāli atļautas publicēšanai (lai arī dažādā laikā un ar zaudējumiem). Atlika vienīgi apvienot visas romāna aprobētās sastāvdaļas un izdot grāmatu vēlreiz. Taču, kā zināms, tāds "Divpadsmit krēslu" variants tā arī neieraudzīja dienas gaismu.

Teksta labojumiem dažādos laika posmos ir viegli izsekot. 1928. gadā pabeigtais romāns bija ļoti aktuāls, tajā bija daudz visiem saprotamu politisku alūziju\ jociņu par frakciju cīņu VK(b)P [3] vadībā un polemiku laikrakstu un žurnālu slejās, parodiju par ievērojamiem literātiem, kas bija papildinātas ar ierobežotam draugu pulkam un kolēģiem laikraksta "Gudok" redakcijā adresētiem ironiskiem mājieniem. Tas viss veidoja vienotu sistēmu, un katram elementam bija sava vieta romāna kompozīcijā. Lielākā DAļA politisko alūziju tika likvidētas jau žurnāla publikācijas sagatavošanas laikā, redaktori izsvītroja arī vairākas parodijas. Cīņa pret parodijām turpinājās arī otrajā "ZiF" sagatavotajā izdevumā no tām tika atstātas tikai dažas. No nākamajiem izdevumiem izzuda daudzu nežēlastībā kritušu partijas līderu un ietekmīgu ierēdņu uzvārdi utt. Tāpēc 1938. gadā izdotais romāna variants ne tik lielā mērā atspoguļo "autoru pēdējo gribu", cik dažādu cenzoru no pirmā līdz pēdējam prasību apkopojumu. Un ilggadīgā "Divpadsmit krēslu" popularitāte liecina nevis par labvēlīgu cenzūras ietekmi, bet gan par izejmateriāla augsto kvalitāti, kuru pilnībā sabojāt neizdevās.

Politiskais konteksts

Romāns uzreiz kļuva populārs, daudzi teicieni no tā izplatījās kā parunas un sakāmvārdi. Ar padomju rakstnieku grāmatām tā notika ārkārtīgi reti. Taču kritika diezgan ilgi šķita apjukusi. Nepamanīt jauno satīrisko romānu, kas bija publicēts centrālajā izdevniecībā, nedrīkstēja, tomēr arī diskutēt par tā pozitīvajām īpašībām vai trūkumiem kritiķi nesteidzās. Tikai 1928. gada 21. septembrī laikrakstā "Večerņaja Moskva" parādījās neliela recenzija ar parakstu "L. K.". Tās autors ar augstprātīgu laipnību norādīja, ka, lai gan grāmata ir "viegla un jautra lasāmviela", tomēr kopumā "romāns nesasniedz satīras virsotnes", un vispār ir pārlieku "nogurdinošs". Pēc tam kritika apklusa uz ilgu laiku. Faktiski grāmatas apspriešana sākās tikai pēc tam, kad 1929. gada 17. jūnijā laikrakstā "Ļiteraturnaja gazeta" rubrikā "Grāmata, par kuru neraksta" tika ievietots raksts par to, ka "kritika ir nepelnīti noklusējusi" romānu.

Kā zināms, rezultātā padomju literatūrzinātnieki nolēma uzskatīt par pašsaprotamu, ka Hfa un Petrova satīras objekts ir "atsevišķi trūkumi", nevis "padomju dzīvesveids ". Šī formula bija ļoti ērta, jo izskaidroja pilnīgi visu, neskarot neko konkrēti. Tomēr sākotnējais pieredzējušo recenzentu apjukums apliecina, ka vēlāk piedāvātais izskaidrojums 1928. gadā nebūt nebija tik acīmredzams. Drīzāk jau acīmredzams bija kas cits, un to vienmēr augstu vērtēja llfa un Petrova cienītāji, kas jutās kā opozicionāri režīmam, proti: "Divpadsmit krēslu" autori atļāvās ļoti riskantus jokus, pārdroši izsmejot valstī iznākošo presi, ņirgājoties par tradicionālo padomju propagandu. Laikabiedri kritiķi to visu, protams, pamanīja, un tomēr viņiem bija pamats nesteigties ar graujošu atsauksmju publicēšanu.

Saprotams, ka romāna autori, kas 1927. gadā bija ieguvuši popularitāti kā absolūti lojāli laikrakstu līdzstrādnieki (turklāt viņus atbalstīja ietekmīgais un ideoloģijas jautājumos vienmēr piesardzīgais Narbuts), cerēja uz labvēlīgām atsauksmēm. Tāpēc 1927. gadā, kad darbs pie romāna sarakstīšanas vēl turpinājās, llfa un Petrova pārdrošos jokus uztvēra normāli, bet 1928. gadā laikabiedri jau nopietni šaubījās, vai tie ir piejaujami. Taču šīs šaubas tika atrisinātas par labu romāna autoriem pēc "signāla no augšas", ar kuru sankcionēja labvēlīgu atsauksmi laikrakstā "Ļiteraturnajagazeta".

Bija nepieciešams zināms laiks, lai recenzenti pilnībā pārliecinātos: "Divpadsmit krēslu" autori nav pārkāpuši pieļaujamās robežas un nav gribējuši to darīt. Gluži pretēji viņi ir stingri ievērojuši konjunktūras prasības, kādas bija izveidojušās laikā, kad sākās darbs pie romāna, bet daļēji mainījušās tad, kad grāmata tika izdota. Narbuta aizbildnībā viņi bija uzrakstījuši grāmatu par to, ka Šanhajā nekas īpašs nav noticis. Un tādējādi īstenojuši partijas direktīvu.

Piebildīsim, ka romāna darbība sākas 1927. gada pavasarī un beidzas tā paša gada rudenī, jubilejas priekšvakarā: 7. novembrī valstī gatavojās plaši atzīmēt desmit gadus kopš Oktobra revolūcijas, kad varu valstī pārņēma boļševiku partija, padomju valsts desmito gadadienu. Šajā pašā laikā no 1927. gada pavasara līdz rudenim norisinājās izšķirošais posms partijas oficiālās vadības atklātajā polemikā ar "kreiso opozīciju" Ļ. Trocki un viņa domubiedriem. Tieši šīs polemikas kontekstā romāns tāds, kāds tas tika iecerēts, bijā ārkārtīgi aktuāls.

Opozicionāri jau sen apgalvoja, ka partijas līderi J. Staļins un N. Buharins personiskās varas nostiprināšanas vārdā esot atteikušies no "vispasaules revolūcijas" ideāla, bet tas neizbēgami radot tiešus draudus PSRS eksistencei agresīvajā "kapitālistisko valstu ielenkumā". Savukārt oficiālā partijas kursa apoloģēti centās pierādīt, ka opozicionāri ir ekstrēmisti, kas neprot un negrib strādāt miera apstākļos un tāpēc sapņo par permanentiem satricinājumiem "pasaules revolūcijas" ietvaros, par "kara komunisma" atdzimšanu, tostarp valdošā Staļina un Buharina grupa esot stabilitātes garants un nepa ("jaunās ekonomiskās politikas") balsts.

1927. gada pavasarī opozicionāri bija atraduši jaunus argumentus. Ar neveiksmi beidzās ilggadīgie mēģinājumi pievērst boļševismam Ķīnu, kur notika ilgstošs pilsoņu karš (to plaši komentēja padomju prese). 15. aprīlī padomju laikraksti publicēja garus histēriskus rakstus par to, ka Šanhajā nesenie sabiedrotie ķīniešu kreisie nacionālistiskās ievirzes radikāli mainījuši savu politisko orientāciju un sākuši iznīcināt savus tautiešus komunistus.

Raksts laikrakstā "Pravda" saucās "Šanhajas apvērsums", un šī vārdkopa drīz vien kļuva par terminu. "Kreisās opozīcijas" līderi paziņoja, ka "Šanhajas apvērsums" ir likumsakarīgs kļūdainās Staļina un Buharina politikas rezultāts, jo šī politika esot novedusi valsti līdz militārai katastrofai. Viņuprāt, neveiksme Ķīnā veicināja "starptautiskās strādnieku kustības apsīkumu", attālināja "vispasaules revolūciju" un veicināja "imperiālistisko spēku konsolidāciju", kas tuvākajā nākotnē varēja izraisīt visu kapitālistisko valstu totālu karu pret sociālistisko padomju valsti. Opozicionāri uzstāja: briesmas pastiprina arī tas, ka valdības īstenotā iekšpolitika, neps, vājina valsts aizsardzības spējas, jo novedīs pie "kapitālisma restaurācijas", vairo iekšējo ienaidnieku skaitu un padara tos spēcīgākus, un šie iekšējie ienaidnieki noteikti konsolidēsies ar ārējiem.

Stajina un Buharina propagandisti bija nokļuvuši sarežģītā situācijā: trockisti apelēja pie "aplenktā cietokšņa" modēja, kas bija viens no padomju ideoloģijas stūrakmeņiem. Protams, "kreisās opozīcijas" argumentus varēja viegli atspēkot, atsaucoties, piemēram, uz to, ka "vispasaules revolūcija", kā liecināja nesenā pieredze, vispār ir maz ticama un "Šanhajas apvērsums" arī pašā sliktākajā gadījumā nozīmē vienīgi Ķīnas ekspansijā ieguldīto līdzekļu neatgriezenisku zaudēšanu, taču ne jau intervences draudus. Tāpat nav arī nekāda "iekšējā apdraudējuma". Tomēr šajā gadījumā oficiālās ideoloģijas paudējiem nāktos atspēkot pieņemtās padomju aksiomas: tēzes par "vispasaules revolūciju", par pastāvīgiem draudiem no "imperiālistisko valdību" puses, par "iekšējo ienaidnieku" sazvērestībām bija šīs ideoloģijas neatņemami elementi.

Nācās izmantot divdomīgus mājienus un paskaidrot, ka "Šanhajas apvērsums", lai gan ir nepatīkams notikums, tomēr ne tuvu nav tik nozīmīgs, kā apgalvo opozicionāri; jebkurā gadījumā pasaules revolūcija vēl ir tālu, karš, protams, ir neizbēgams, taču tas nesāksies drīz; Sarkanā armija spēj sagraut visus agresorus; kas attiecas uz "iekšējiem ienaidniekiem", tad viņiem nekāda reāla spēka nav. Un vispār nav nekādas vajadzības, lai visi pastāvīgi spriedelētu par "starptautisko stāvokli"; tāpēc jau ir valdība, bet PSRS pilsoņiem vienīgi jāizpilda valdības pieņemtie lēmumi.

"Divpadsmit krēslu" sižets balstās uz oficiālās propagandas tēzēm. Romāna darbība sākas 1927. gada 15. aprīli, grāmatas varoņi apspriež galveno preses jaunumu"Šanhajas apvērsumu", taču apspriež to it kā starp citu, kā ikdienišķu notikumu, kas nevienu nebiedē un nevienā nemodina nekādas cerības, visi varoņu spriedelējumi par "starptautisko stāvokli" ir uzsvērti komiski, vēl komiskāki ir mēģinājumi izveidot pretpadomju pagrīdi. Autori konsekventi pārliecina lasītāju: Padomju Savienībā nav augsnes "spiegu tīkla" radīšanai, "ārējo ienaidnieku" akcijām, pat ja tie spētu iekļūt valstī, tiem nebūtu atbalsta, "kapitālisma restaurācijas" draudi nepastāv. Tas gan bija pretrunā ar nesenajām un pavisam jaunajām propagandas kampaņām, taču ideāli atbilda valdības "pasūtījumam" konkrētajā situācijā apstākļos, kad notika polemika ar Trocki.

1928. gada vasarā romāns vairs nešķita tik aktuāls kā 1927. gadā: politiskā situācija bija mainījusies, "kreisā opozīcija" bija sagrauta, Trockīs padzīts no politiskās skatuves. Turklāt Stajins atteicās no savienības ar Buharinu, un tagad Buharins tika uzskatīts par bīstamu opozicionāru "labējā novirziena" piekritēju. Savukārt polemikā ar "labējā novirziena" piekritējiem oficiālā propaganda atkal aktualizēja "aplenktā cietokšņa" modeli. Ironizēšana par tuvo "vispasaules revolūciju", "imperiālistu agresiju", spiegošanu utt. tagad bija nevietā. Uts un Petrovs operatīvi reaģēja uz propagandas jaunievedumiem un izdarīja romānā izmaiņas taču pavisam to pārveidot nevēlējās. "Divpadsmit krēslu" galvenā ideoloģiskā ievirze joprojām palika aktuāla: cerības, ka "boļševiku režīms drīz kritīs", bija nepamatotas. PSRS pastāvēs, lai ko arī uzsāktu ārējie un iekšējie ienaidnieki. Raugoties no šāda aspekta, varēja izdarīt secinājumu, ka "Divpadsmit krēsli" ir tipisks jubilejai veltīts romāns. Tomēr pret Trocki, pareizāk sakot, pret "kreiso opozīciju" vērstā grāmatas ievirze netika mainīta, un raksturīgi, ka nežēlastībā kritušais Buharins "Divpadsmit krēslus" citēja savā runā, kas bija publicēta laikrakstā "Pravda" 1928. gada 2. decembrī.

Tomēr vainot autorus verdziska padevīguma demonstrēšanā būtu nevietā. Arī vēršanos pret trockismu, kas bija kļuvusi par romāna ideoloģisko pamatu, nevarēja uzskatīt tikai par "sociālā pasūtījuma" rezultātu. Tajā laikā daudzi intelektuāli uzbrukumus Trockim preses slejās uztvēra kā pazīmi, ka viss mainās uz labo pusi, ka ir iespējams arī "boļševisms ar cilvēcisku seju". Iesaistoties polemikā, Uts un Petrovs cita starpā aizstāvēja arī stabilitāti, nostādot to pretī "kara komunismam". Viņi īstajā laikā bija uztvēruši konjunktūras izmaiņas, taču konjunktūras radītie apsvērumi droši vien nebija pretrunā ar viņu pašu uzskatiem.

Tā bija apstākļu sakritība, ka ironiskās pasāžas par padomju frazeoloģiju no 1928. gada pavasara līdz rudenim bija lojalitātes apliecinājums, bet "spiegu kaislības ", prātojumus par "vispasaules revolūciju" tajā pašā laikā visi izsmēja kā trockisma izpausmes. Ar trockismu asociējās arī "kreisais" virziens mākslā, avangardisms. Tāpēc par galvenajiem parodēšanas objektiem "Divpadsmit krēslos" kļuva V. Majakovskis, V. Meierholds un Andrejs Belijs. Detalizēti šīs parodijas, tāpat kā dažas politiskās alūzijas aplūkotas komentāros.

Rediģešanas principi

Šim izdevumam par pamatu izmantots pats senākais Petrova pārrakstītais grāmatas variants, kas saglabājies līdz mūsu dienām (Krievijas Valsts literatūras un mākslas arhīvs. 1821. f., 1. apr., 31. glab. vien.). Dalījums nodalās atbilst mašīnraksta variantam, un komentāru struktūra veidota saskaņā ar šo dalījumu četrdesmit trijās nodalās (KVLMA, 1821. I., 1. apr., 32. un 33. glab. vien.). Tekstā norādītas arī sākotnējā varianta divdesmit nodaļu robežas. Vairākos gadījumos ņemti vērā stilistiska rakstura labojumi mašīnraksta variantā, taču ignorēti ideoloģiska satura labojumi un īsinājumi. Ortogrāfija un interpunkcija saskaņota ar mūsdienu literārās valodas prasībām.

Komentēšanas principi ir tradicionāli: tiek paskaidrotas reālijas, citāti un reminiscences, literārās un politiskās alūzijas, parodijas, konkrēti notikumi, kam ir kāds sakars ar romānā aprakstītajām epizodēm, būtiskas tekstoloģiskas atšķirības. Šajā izdevumā mūsu mērķis nav detalizēta intertekstuālo saikņu analīze.

Komentāru sagatavošanas procesā tika izmantotas vairākas monogrāfijas:

Курдюмов А. А. (Лурье Я. С). В краю непуганых идиотов. Книга об Ильфе и Петрове. Paris, 1983;

Щеглов Ю. К. Романы И. Ильфа и Е. Петрова. Спутник читателя. В 2 т. Wien, 1990.-1991.

Izmantoti arī komentāri romāna izdevumiem:

Долинский M. 3. Комментарии [к роману И. Ильфа и Ј. Петрова «Двенадцать стульев»] // Ильф И., Петров Е. Необыкновенная история из жизни города Колокола мска. М., 1989;

Сахарова Е М. Комментарии [к роману И. Ильфа и Е. Петрова «Двенадцать стульев»] II Ильф И., Петров Е. Двенадцать стульев. М., 1987.

Izsakām pateicību par palīdzību V. Babenko, N. Bogomolovam, V. Brodskīm, V. Gajevskim, A. Galuškinam, A. Gitisam, V. Deņisovam, 0. Dototovam, G. Zakirovam, V. Kaplunam, L. Kacisam, R. Kirsanovam, G. Makarovam, V. Nehotinam, A. Parnīsam, R. Jangīrovam.

M. Odesskis, D. Feldmans

Romāna tekstā slīprakstā izceltas atšķirības un fragmenti, kas bija izslēgti no iepriekšējiem Ufa un Petrova grāmatas izdevumiem.

Veltījam Valentīnam Katajevam

PIRMĀ DAĻA STARGORODAS LAUVA

..

PIRMĀ NODAĻA

»

.

I nodaļa Bezenčuks un nimfas

Apriņķa pilsētā N. [4] bija tik daudz frizētavu un apbedīšanas biroju, ka likās: pilsētas iedzīvotāji dzima tikai tāpēc, lai noskūtos, apcirptu matus, atsvaidzinātu galvu ar vežetālu [5] un tūlīt arī

nomirtu. Bet patiesībā apriņķa pilsētā N. cilvēki dzima, skuvās un mira visai reti. N. pilsētas dzīve ritēja loti klusi. Pavasara vakari bija reibinoši, dubļi mēness gaismā mirdzēja kā antracīts, un visi pilsētas jaunieši bija tik šausmīgi iemīlējušies komunālās saimniecības darbinieku vietējās komitejas' sekretārē, ka tas pat traucēja viņai iekasēt biedru naudu.

Mīlas un nāves jautājumi nesatrauca Ipolitu Matvejeviču Vorobjaņinovu, kaut gan viņš ar šiem jautājumiem, pildot savus dienesta pienākumus, noņēmās katru dienu no pulksten deviņiem rītā līdz pieciem vakarā ar pusstundas pārtraukumu brokastīs.

Rītos no īpatnējas (matētas, svēdrainas) glāzes izdzēris savu porciju karsta piena, ko pasniedza Klaudija Ivanovna, viņš no krēslainās mājiņas izgāja plašajā, neparasti spilgtas pavasara gaismas pielietajā "b. Gubernska v. n." ielā2. Tā bija viena no tīkamākajām ielām, kādas vien sastopamas apriņķu pilsētās. Kreisajā pusē aiz viļņotiem, zaļganiem stikliem sidraboja apbedīšanas biroja "Nimfa" zārki. Pa labi aiz maziem logiem ar izdrupušu ķiti drūmi zvilnēja noputējušie un nepievilcīgie zārku meistara Bezenčuka ozola zārki. Tālāk "Friziermeistars Pjērs un Konstantīns" solīja saviem klientiem "nagu kopšanu" un "ondulation [6] ar meistara ierašanos mājās". Vēl tālāk bija novietojusies viesnīca ar frizētavu, bet aiz tās lielā, neapbūvētā laukumā stāvēja palss telēns un maigi laizīja sarūsējušu, pie nomaļiem vārtiem pieslietu (kā pie palmas stumbra piestutētu plāksnīti botāniskajā dārzā) izkārtni:

APBEDĪŠANAS KANTORIS "Laipni lūdzam"

Lai gan apbedīšanas biroju bija daudz, taču klientūra tiem bija stipri knapa. "Laipni lūdzam" bija izputējis vēl trīs gadus pirms tam, kad Ipolits Matvejevičs apmetās N. pilsētā, bet meistars Bezenčuks dzēra sīvo un reiz pat mēģināja ieķīlāt lombardā savu labāko skatloga zārku.

Cilvēki N. pilsētā mira reti, un Ipolits Matvejevičs to zināja labāk par jebkuru citu, jo strādāja dzimtsarakstu birojā, kur pārzināja miršanas un laulību reģistrācijas lietas.

Galds, pie kura sēdēja Ipolits Matvejevičs, atgādināja vecu kapa plāksni. Tā kreiso stūri bija nograuzušas žurkas. Galda vārgās kājiņas ļodzījās zem reģistrācijas lapu pietūcinātām tabakas krāsas mapēm, kurās varēja smelties ziņas par N. pilsētas iedzīvotāju izcelšanos, par viņu ģenealoģijas (jeb, kā mēdza jokot Ipolits Matvejevičs, ginekoloģijas) saknēm, kas bija ieaugušas apriņķa nabadzīgajā augsnē.

Piektdien, 1927. gada 15. aprīlī, Ipolits Matvejevičs kā parasti pamodās pusastoņos un tūlīt iebāza degunu vecmodīgā pensnejā ar zelta kniebi. Brilles viņš nelietoja. Reiz gan, nodomājis, ka pensneju nēsāt nav higiēniski, Ipolits Matvejevičs devās pie optika un nopirka brilles bez ietvariem, ar apzeltītiem turētājiem. Brilles viņam tūlīt iepatikās, bet sievai (tas bija neilgi pirms viņas nāves) likās, ka brillēs viņš izskatoties kā izspļauts Mijukovs [7] , un tādēļ Ipolits Matvejevičs tās atdeva sētniekam. Sētnieks, kaut ari nebija tuvredzīgs, pie brillēm pierada un labprāt tās nēsāja.

Bonžūr! pats sevi sveica Ipolits Matvejevičs, izbāzdams kājas no gultas. "Bonžūr" norādīja, ka Ipolits Matvejevičs pamodies labā garastāvoklī. Ja pamostoties viņš sacīja "gut morgen", tad tas parasti nozīmēja, ka aknas niķojas, ka piecdesmit divi gadi nav joka lieta un ka laiks šodien drēgns.

Ipolits Matvejevičs iebāza savas kalsnās kājas pirms kara šūtās gabaldarba biksēs1, sasēja tās pie potītēm ar lentītēm un iekāpa īsos, mīkstos zābakos ar šauriem kvadrātveida purniem un zemiem kārtainiem papēžiem [8] . Pēc piecām minūtēm Ipolits Matvejevičs jau dižojās mēness krāsas vestē, kas bija nobērta sīkām, sidrabainām zvaigznītēm [9] , un lāsmojošos listrīna svārķeļos [10] . Noslaucījis no savām sirmajām cieši pieglaustajām ūsām pēc mazgāšanās palikušās ūdens lāses, Ipolits Matvejevičs kā jūras lauva pakustināja ūsas, ar roku nedroši pataustīja savu saraino zodu, pārbrauca ar suku pār īsi apcirptajiem, sudrabainajiem matiem piecas reizes ar kreiso un astoņas reizes ar labo roku virzienā no pieres uz pakausi un, laipni smaidīdams, devās pretī istabā ienākošajai sievasmātei Klaudijai Ivanovnai.

Epole-ēt, viņa nodārdināja, es šonakt redzēju sliktu sapni. ,

Vārdu "sapni" viņa izrunāja ar franču akcentu.

Ipolits Matvejevičs paskatījās sievasmātē no augšas uz leju. Viņa augums sasniedza simt astoņdesmit piecus centimetrus, un no tāda augstuma viņam bija viegli un ērti pret Klaudiju Ivanovnu izturēties zināmā mērā nevērīgi.

Klaudija Ivanovna turpināja:

Es redzēju nelaiķi Marī ar vaļējiem matiem un zelta jostu.

Klaudijas Ivanovnas balss grāva kā no lielgabala, tā ka čuguna

lampa ar skrotīm piepildīto atsvaru [11] un noputējušiem stikla karekļiem drebēja.

Es esmu ļoti uztraukusies. Baidos, ka tik kas nenotiktu.

Pēdējos vārdus viņa pateica ar tādu sparu, ka matu sakārtojums uz Ipolita Matvejeviča galvas pašķīrās uz visām pusēm. Viņš savieba seju un, skaidri izrunādams katru vārdu, sacīja:

Nekas nenotiks, maman. Par ūdeni jūs jau samaksājāt?

Izrādījās, ka nav samaksāts. Galošas ari nebija nomazgātas.

Ipolits Matvejevičs nemīlēja savu sievasmāti. Klaudija Ivanovna bija dumja, un viņas sirmais vecums nedeva nekādas cerības, ka kādreiz tā kļūs gudrāka. Viņa bija skopa līdz nejēdzībai, un tikai Ipolita Matvejeviča nabadzība neļāva izvērsties šīm valdonīgajām tieksmēm. Klaudijas Ivanovnas balss bija tik spēcīga un sulīga, ka to varētu apskaust pat Ričards Lauvassirds [12] . bez tam un tas bija pats šausmīgākais Klaudija Ivanovna redzēja sapņus. Viņa tos redzēja vienmēr. Sapņos tai rādījās meitenes ar jostām un bez tām, zirgi, greznoti dzeltenām dragūnu apšuvēm [13] , uz arfam spēlējoši sētnieki, ercenģeļi, kas naktssargu kažokos pa naktīm staigāja ar klabekļiem rokās, un adāmadatas, kas pašas no sevis lēkāja pa istabu, žēli šķindēdamas. Klaudija Ivanovna bija aprobežota vecene. Turklāt viņai zem deguna bija izaugušas ūsas, kas līdzinājās divām bārdas skujamām otām.

Ipolits Matvejevičs mazliet uzbudināts izgāja no mājas.

Pie sava paputējušā uzņēmuma ieejas, atspiedies pret durvju stenderi un sakrustojis rokas, stāvēja zārku meistars Bezenčuks. No sistemātiskiem viņa komercpasākumu bankrotiem un no ilgstošas alkoholisku dzērienu iekšķīgas lietošanas meistara acis bija kļuvušas spilgti dzeltenas kā kaķim un kvēloja nedziestošās ugunīs.

Lai godināts dārgais viesis! viņš ātri nobēra, ieraudzījis Ipolitu Matvejeviču. Labu rītu!

Ipolits Matvejevičs pieklājīgi pacēla nosmulēto kastora' platmali.

Kā jūsu sievasmātei ar veselību, atļaujiet būt tik nepieklājīgam un pavaicāt?

Mr-mr-mr, nenoteikti noburkšķēja Ipolits Matvejevičs un, taisnos plecus paraustījis, gāja tālāk.

Nu, lai dievs dod veselībiņu, vīlies noteica Bezenčuks, zaudējumus vien ciešam, kaut viņu jupis!

Un atkal, sakrustojis rokas uz krūtīm, atslējās pret durvīm.

Pie apbedīšanas biroja "Nimfa" vārtiem Ipolitu Matvejeviču atkal aizkavēja.

"Nimfai" bija trīs īpašnieki. Viņi visi reizē paklanījās Ipolitam Matvejevičam un korī apvaicājās par sievasmātes veselību.

Vesela, vesela, Ipolits Matvejevičs atbildēja, kas šai lēksies! Šonakt redzējusi zeltotu meiteni vaļējiem matiem. Tāds viņai sapnis parādījies.

Trīs "nimfi" saskatījās un skaļi nopūtās.

Visas šīs sarunas aizkavēja Ipolitu Matvejeviču, un viņš pretēji ieradumam atnāca darbā, kad pulkstenis, kas karājās virs lozunga "Dari, kas tev darāms, lieki neaizkavē!", rādīja piecas minūtes uz desmitiem.

-Macists' nokavējis!

Ipolitu Matvejeviču lielā auguma un jo sevišķi ūsu dēļ darbā bija iedēvējuši par Macistu, kaut gan īstajam Macistam nekādu ūsu nebija.

Izņēmis no galda atvilktnes zilu filca spilventiņu, Ipolits Matvejevičs nolika to uz krēsla, saglauda ūsas pareizā virzienā (paralēli galda līnijai) un apsēdās uz spilventiņa, mazliet paceldamies pāri visiem trim darba biedriem. Ipolits Matvejevičs nebaidījās no hemoroīdiem, viņš baidījās izsēdēt bikses un tāpēc lietoja zilo filcu.

Visas šīs padomju kalpotāja [14] manipulācijas kautrīgi vēroja divi jauni cilvēki vīrietis un sieviete. Vīrieti vatētos vadmalas svārkos bija pilnīgi nomākusi šī atmosfēra alizarīna' tintes smaka, pulkstenis, kas bieži un smagi elsoja, bet it sevišķi bargais plakāts "Dari, kas tev darāms, lieki neaizkavē!". Un, kaut gan vīrietis svārkos savu vajadzību vēl nemaz nebija minējis, viņam jau gribējās iet prom. Viņam likās, ka vajadzība, kuras dēļ nācis, ir tik nenozīmīga, ka taisni kauns traucēt tādu ievērojamu, sirmu pilsoni, kāds bija Ipolits Matvejevičs. Ipolits Matvejevičs arī saprata, ka atnācējam ir niecīga vajadzība, ka tā neaizbēgs, un tāpēc, atvēris ātršuvēju Nr. 2 un saraucis pieri, iegrima papīru lasīšanā. Jaunava ar spīdīgu, melnu lenti apšūtā garā žaketē sačukstējās ar vīrieti un, no kauna svīzdama, lēnām tuvojās Ipolitam Matvejevičam.

Biedri, viņa sacīja, kur te varētu…

Vīrietis svārkos atviegloti nopūtās un, pašam pilnīgi negaidot, iesaucās:

Salaulāties!

Ipolits Matvejevičs uzmanīgi paskatījās uz barjeru, aiz kuras stāvēja jaunais pāris.

Dzimšana? Miršana?

Salaulāties, atkārtoja vīrietis svārkos un samulsis paskatījās apkārt.

Jaunava iespurdzās. Viss gāja kā pa taukiem. Ipolits Matvejevičs ar burvju mākslinieka veiklību ķērās pie darba. Vecīgā rokrakstā biezās grāmatās ierakstīja jaunlaulājamo vārdus, stingri nopratināja lieciniekus, pēc kuriem līgava izskrēja pagalmā, ilgi un maigi pūta elpu uz kvadrātveida spiedogiem un, piecēlies kājās, iespieda zīmogus apdriskātās pasēs [15] . saņēmis no jaunlaulātajiem divus rubļus un izsniedzis kvīti, Ipolits Matvejevičs smīnēdams sacīja: "Viss tapis piepildīts,"un izslējās savā lieliskajā augumā, pēc paraduma izgāzis krūtis (savā laikā viņš valkāja korseti). Plata, dzeltena saules strēle mirgoja uz viņa pleciem kā zelta uzpleči. Viņš izskatījās mazliet smieklīgs, toties neparasti svinīgs. Abpusēji ieliektie pensneja stikli izstaroja spožu gaismu kā prožektori. Jaunlaulātie stāvēja kā jēriņi.

Jaunie cilvēki, svinīgi sacīja Ipolits Matvejevičs, atļaujiet jūs apsveikt, kā agrāk mēdza teikt, ar došanos likumīgā laulībā. Ļoti, ļo-oti patīkami redzēt tādus jaunus cilvēkus kā jūs, kas, rokās sadevušies, dodas pretī mūžīgajiem ideāliem. Ļoti, ļo-oti patīkami!

Norunājis šo tirādi, Ipolits Matvejevičs paspieda jaunlaulātajiem rokas, apsēdās un ļoti apmierināts pats ar sevi turpināja lasīt ātršuvēja Nr. 2 papīrus.

Kalpotāji pie blakus galda burkšķēja tintnīcās:

Macists atkal sprediķi nolasīja.

Darbadiena ritēja savā mierīgajā gaitā. Neviens netraucēja miršanas un laulību reģistrācijas galdu. Pa logu varēja redzēt, kā pilsoņi, pavasara aukstumā sarāvušies, izklīda pa savām mājām. Tieši dienas vidū kooperatīvā "Arkls un āmurs" iedziedājās gailis. Neviens par to nebrīnījās. Tad atskanēja metāliska čīkstēšana un motora sprauslošana. No "b. Gubernska v. n." ielas izvēlās blīvs violetu dūmu mutulis. Sprauslošana pastiprinājās. Drīz cauri dūmiem iznira apriņķa izpildkomitejas automobiļa GOS Nr. 1 kontūras, tam bija niecīgs radiators, bet liela un smaga kravas kaste. Automobilis, ķepurodamies dubļos, šķērsoja Staropanskas laukumu un līgodamies izgaisa ledainajos dūmos, bet kalpotāji vēl ilgi stāvēja pie loga, komentēdami notikumu un saistīdami to ar iespējamo štatu samazināšanu. Pēc kāda laika pa koka laipām laukuma pretējā pusē uzmanīgi pārgāja meistars Bezenčuks. Viņš augām dienām slaistījās pa pilsētu, okšķerēdams, vai kāds nav miris.

Pienāca likumīgais pusstundu ilgais brokastu pārtraukums. Bija dzirdama skaļa čāpstināšana. Večiņu, kas ieradās piereģistrēt mazdēliņu, tika aizraidīta uz laukuma vidu.

Pārrakstītājs Sapežņikovs [16] sāka stāstīt visiem jau sen labi zināmos mednieku stāstus. To vienīgā jēga bija apgalvojums, ka medībās ir patīkami un pat nepieciešams dzert degvīnu. Neko jaunu no stāstītāja nevarēja sagaidīt.

Nu tā, ironiski teica Ipolits Matvejevičs, jūs tikko teicāt, ka izsūcāt tās divas puspudeles2. Nu, un kas bija pēc tam?

Pēc tam?… Pēc tam es tad arī teicu, ka uz zaķi jāšauj ar lielajām skrotīm… Lūk, tā… Tad nu Grigorijs Vasiļjevičs man derībās zaudēja vienu "čiekuru"… Nu, mēs to iztukšojām un uzņēmām uz krūts vēl simts gramus. Tādas bija tās lietas.

Ipolits Matvejevičs aizkaitināti papakšķināja papirosu.

Nu, bet kā tad zaķi? Vai jūs uz tiem šāvāt ar lielajām skrotīm?

Pagaidiet, nepārtrauciet mani! Tad piebrauca ar ratiem Dačņikovs, bet viņam, vazaņķim, zem salmiem vesela "zoss" paslēpta, vīna kortelis…

Sapežņikovs priecīgi iesmējās, parādot savas bālās smaganas:

Četratā pievarējām veselu "zosi" un likāmies gulēt, jo, rītam austot, mazā gaismiņā, vajadzēja doties medībās. No rīta pieceļamies. Vēl ir tumšs, auksti. Vārdu sakot, atspirdzinošas dražejas… Nu, un man "pusčiekurs" atradās. Izdzērām. Jūtam, ka nepietiek. Dramanž [17] / Viens sievišķis atnesa divdesmitnieci. Tur sādžā bija viena burve ar vīnu tirgojās…

Kad tad jūs medījāt, atļausiet painteresēties?

Tad jau arī medījām… Un kas ar Grigoriju Vasiļjeviču notika!… Es, vai zināt, nekad nevemju… Vēl pat "kroplīti" izrāvu, lai būtu viegli. Bet Doņņikovs, klaidonis tāds, ar saviem ratiem atkal aizbrauca. "Neizklīstiet, puiši," noteica. "Es tūlīt vēl kaut ko atvedīšu." Un atveda arī, protams. Visas četrdesmitnieces citu "Āmurā" nebija. Pat suņus piedzirdījām…

Bet medības?! Kā tad medības?! visi iesaucās.

Kādas gan medības ar piedzērušiem suņiem? aizvainoti noteica Sapežņikovs.

P-puišelis! noņurdēja Ipolits Matvejevičs un sašutis devās pie sava galda.

Tā beidzās pusstundu ilgais likumīgais brokastu pārtraukums.

Darbadiena tuvojās beigām. Tepat kaimiņos dzelteni un balti krāsotajā zvanu tornī pilnā sparā iešķindējās zvani. Drebēja logu rūtis. No zvanu torņa izspurdza kovārņu bars, tie paplosījās virs laukuma un aizlaidās. Vakara debesis zaļgani blāzmoja pār tukšo laukumu.

Kancelejā ienāca rudmatains bārdains milicis formas naģenē [18] un kažokā ar pinkainu apkakli. Padusē viņš uzmanīgi turēja mazu dokumentu reģistrācijas grāmatu nospeķotā auduma iesējumā. Kautrīgi cilājot savas ziloniski smagajos zābakos ieautās kājas, milicis piegāja pie Ipolita Matvejeviča un uzvēlās ar krūtīm uz ļodzīgajām margām.

Sveiki, biedri, zemā balsī teica milicis un izņēma no reģistrācijas grāmatas lielu dokumentu. Biedrs priekšnieks sūtīja jums, nodot jūsu rīcībā, lai piereģistrētu.

īpolits Matvejevičs paņēma papīru, parakstījās par saņemšanu un sāka to pārskatīt. Dokumentā bija rakstīts sekojošais:

"Dienesta paziņojums. Civilstāvokļa aktu reģistrācijai. Biedri Vorobjaņinov! Esi tik laipns. Man tieši tagad ir piedzimis dēls. Pulksten 3 un 15 minūtēs no rīta. Tu, lūdzu, piereģistrē viņu ārpus rindas, bez liekām klapatām. Dēlam vārds irlvans, bet uzvārds mans. Ar komunistisku sveicienu Apriņķa milicijas priekšnieka vietnieks Perervins."

īpolits Matvejevičs sāka steigties un bez liekas birokrātijas un ārpus rindas (jo vairāk tāpēc, ka rindas šeit nekad nebija) piereģistrēja Apriņķa milicijas bērnu.

Milicis dvakoja pēc tabakas kā Pēteris Lielais, un delikātais īpolits Matvejevičs brīvi uzelpoja tikai tad, kad viņš aizgāja.

Arī Ipolitam Matvejevičam bija laiks doties prom. Visi, kam šajā dienā jādzimst, bija piedzimuši un ierakstīti biezās grāmatās. Visi, kas vēlējās laulāties, bija salaulāti un arī ierakstīti biezās grāmatās. Un tikai nebija neviena nāves gadījuma, kas zārku taisītājiem draudēja ar nenovēršamu izputēšanu. īpolits Matvejevičs nolika lietas, noslēpa atvilktnē filca spilventiņu, uzbužināja ar matu suku ūsas un, sapņodams par svelmaini karstu zupu, jau taisījās doties mājās, kad pēkšņi atsprāga kancelejas durvis un uz sliekšņa parādījās zārku meistars Bezenčuks.

Lai godināts dārgais viesis, pasmaidīja īpolits Matvejevičs. Ko labu teiksi?

Taču, kaut gan meistara mežonīgais mūlis puskrēslā staroja priekā, pateikt viņš nekā nespēja.

Nu? jau stingrāk jautāja īpolits Matvejevičs.

"Nimfa" kaut viņu jupis vai tad tai ir kāda prece? mīklaini ierunājās zārku meistars. Vai tā var apmierināt pircēju? Zārks cik tas kokmateriāla vien prasa…

Ko? īpolits Matvejevičs nesaprata.

Nu tā pati "Nimfa"… Tris ģimenes tur pārtiek no tirdzniecības vien. Viņiem vairs nav īsta materiāla un apdare sliktāka, arī bārkstis šķidras, kaut viņus jupis. Bet man veca firma. Dibināta tūkstoš deviņi simti septītajā gadā. Man zārks kā bilde, izmeklēts, iecienīts…

Ko tu mels, vai prātā esi jucis, vai? rāmi jautāja Ipolits Matvejevičs un virzījās uz izeju. Sajēgu ar saviem zārkiem esi zaudējis.

Bezenčuks iztapīgi atvēra durvis, palaida Ipolitu Matvejeviču pa priekšu un pats sekoja tam pa pēdām, trīcēdams nepacietībā.

Kad vēl bija "Laipni lūdzam", tad cita lieta. Viņu glazējumam [19] neviena firma nevarēja pretī stāties, pat pašā Tverā [20] ne, kaut viņu jupis. bet tagad, teikšu atklāti, par manu preci labākas nav. Un nemaz nemeklējiet.

Ipolits Matvejevičs nikni atskatījās, mirkli dusmīgi noraudzījās Bezenčukā un sāka iet mazliet ātrāk. Kaut gan darbā šodien nekādas nepatikšanas nebija atgadījušās, taču viņš jutās visai riebīgi.

"Nimfas" trīs īpašnieki stāvēja pie sava uzņēmuma tanīs pašās pozās, kādās Ipolits Matvejevičs tos bija šorīt atstājis. Likās, kopš tā mirkļa viņi nav teikuši cits citam ne vārda, taču spilgti izteiktā pārmaiņa viņu sejās, noslēpumainā apmierinātība, kas sapņaini spīdēja viņu acīs, liecināja, ka tiem zināms kaut kas nozīmīgs.

Ieraugot savus komercienaidniekus, Bezenčuks izmisīgi atmeta ar roku, apstājās un čukstēja aizejošajam Vorobjaņinovam:

Atdošu par trīsdesmit diviem rubulīšiem.

Ipolits Matvejevičs saviebās un pielika soli.

Var arī uz kredīta, Bezenčuks piebilda.

"Nimfas" trīs īpašnieki neteica nekā. Tie klusēdami sekoja Vorobjaņinovam, ejot nepārtraukti cilāja savas naģenes un laipni klanījās.

Galīgi pārskaities par zārcinieku muļķīgo uzmācību, Ipolits Matvejevičs ātrāk nekā parasti ieskrēja lievenī, gar kāpnītēm īgni noberzēja no zābakiem dubļus un, sajuzdams stipru izsalkumu, iegāja priekšnamā. Viņam pretī, smagi tusnīdams, no istabas iznāca Frola un Laura baznīcas garīdznieks svētais tēvs Fjodors. Ar labo roku pacēlis talāru un nepievērsdams uzmanību Ipolitam Matvejevičam, svētais tēvs Fjodors joza uz izeju.

Pēkšņi Ipolits Matvejevičs pamanīja pārāk lielu tīrību, jaunu, acīs krītošu nekārtību nedaudzo mēbeļu izvietojumā un sajuta kairinājumu degunā, ko radīja stiprā zāļu smaka. Pirmajā istabā Ipolitu Matvejeviču sagaidīja kaimiņiene, agronoma sieva Kuzņecova madāma. Tā iešņācās un māja ar rokām:

Viņai ir sliktāk, viņa tikko izsūdzēja grēkus. Neklaudziniet ar zābakiem.

Es jau neklaudzinu, padevīgi atbildēja Ipolits Matvejevičs. Bet kas tad noticis?

Kuzņecova madāma saknieba lūpas un ar roku norādīja uz otras istabas durvīm.

Ļoti stipra sirdslēkme.

Un, acīmredzot atkārtodama cita sacītus vārdus, kas tai iepatikušies ar savu nozīmīgumu, piebilda:

Nav izslēgts nāves gadījums. Es šodien visu dienu uz kājām. Atnāku šorīt pēc gaļasmašīnas, skatos durvis vaļā, virtuvē nevienas dzīvas dvēseles un šinī istabā arī ne, nu, es nodomāju, Klaudija Ivanovna būs aizgājusi pēc kuliču miltiem. Vakar viņa tā kā taisījās iet. Milti tagad, pats zināt, ja laikā nenopirksi…

Kuzņecova madāma vēl ilgi būtu stāstījusi par miltiem, dārdzību un par to, ka viņa atradusi Klaudiju Ivanovnu guļam pie podiņu krāsns bez mazākām dzīvības zīmēm, ja vaids, kas atskanēja no blakusistabas, nebūtu sāpīgi ķēris Ipolita Matvejeviča dzirdi. Viņš ar viegli notirpušu roku steidzīgi pārmeta krustu un iegāja sievasmātes istabā.

II nodaļa Madāmas Petuhovas nāve

Klaudija Ivanovna gulēja uz muguras, pabāzusi vienu roku zem pakauša. Galvā tai bija spilgtas aprikožu krāsas aube; šī krāsa senāk 1911. gadā bija modē, kad dāmas nēsāja "šanteklēra" tērpus' un tikko sāka dejot Argentīnas tango.

Klaudijas Ivanovnas seja bija svinīga, taču absolūti neko neizteica. Acis raudzījās griestos.

Klaudija Ivanovna, Vorobjaņinovs pasauca.

Sievasmātes lūpas ātri sakustējās, bet parastās bazūnīgās

balss vietā, pie kuras tik ļoti bija pieradusi Ipolita Matvejeviča auss, viņš izdzirda klusu, vāju un tik žēlīgu vaidu, ka viņam sažņaudzās sirds. Pēkšņi acīs ātri sariesās mirdzoša asara un kā dzīvsudrabs noritēja pār vaigu.

Klaudija Ivanovna, atkārtoja Vorobjaņinovs, kas jums kaiš?

Bet viņš atkal nesaņēma atbildi. Vecene aizvēra acis un mazliet sagāzās uz sāniem.

Istabā klusi ienāca agronoma sieva un aizveda Ipolitu Matvejeviču pie rokas kā zēnu, kuru ved mazgāties.

Viņa ir aizmigusi. Ārsts teica, lai netraucējot. Jūs, mīļais, ziniet ko aizejiet uz aptieku. Ņemiet kvīti un uzziniet, cik maksā ledus pūšļi.

Ipolits Matvejevičs visos šajos jautājumos pilnīgi pakļāvās Kuzņecova madāmai, sajuzdams tās neapstrīdamo pārākumu tamlīdzīgās lietās.

Līdz aptiekai bija tālu. Un Ipolits Matvejevičs, kā ģimnāzists sažņaudzis recepti saujā, steidzīgi izgāja uz ielas.

Bija jau gandrīz tumšs. Dzirkstošās vakara blāzmas fonā rēgojās zārku meistara Bezenčuka vārgais stāvs, kurš, piespiedies pie egļu koka vārtiem, uzkoda maizi ar sīpoliem. Turpat viņam līdzās pietupušies sēdēja trīs "Nimfas" īpašnieki un, karotes aplaizīdami, ēda no čuguna poda griķu biezputru. Pamanījuši Ipolitu Matvejeviču, zārcinieki izstiepās kā zaldāti. Bezenčuks aizvainoti paraustīja plecus un, izstiepis roku konkurentu virzienā, norūca:

Pinas, kaut viņus jupis, pa kājām.

Staropanskas laukumā pie dzejnieka Žukovska bistes, kuras cokolā bija izcirsts uzraksts "Poēzija ir Dievs zemes svētajos sapņos" [21] , risinājās dzīvas pārrunas, ko bija radījusi ziņa par

Klaudijas Ivanovnas smago slimību. Sapulcējušos pilsētnieku kopējās domas bija tādas, ka "visi tur nonāksim" un "Dievs devis, Dievs arī ņēmis".

Frizieris "Pjērs un Konstantīns", kas, starp citu, labprāt atsaucās ari uz "Andreja Ivanoviča" vārda, arī šeit nelaida garām izdevību parādīt savas zināšanas medicīnas nozarē, smeltas no Maskavas žurnāla "Ogoņok" [22] , kas parasti bija nolikts viņa uzņēmumā uz galdiņa, lai iepriecinātu pilsoņus, kuri bija ieradušies noskūt bārdu.

Mūslaiku zinātne, teica Andrejs Ivanovičs, ir sasniegusi neiespējamo. Ņemiet, teiksim, tādu gadījumu: pacientam uz zoda uzmetusies pūtīte. Agrāk beidzās ar asins saindēšanos, bet tagad, stāsta, Maskavā esot nezinu tikai, vai tā ir taisnība vai ne, katram pacientam paredzēta sava sterilizēta otiņa.

Pilsoņi smagi nopūtās.

Nu gan tu, Andrej, mazliet šauj pār strīpu…

Kur tad tas ir redzēts, ka katram cilvēkam ņemtu savu otiņu? Ko tik visu cilvēks neizdomā!

Bijušais garīgā darba proletārietis, bet tagadējais stenda tirgotājs kļuva pat nervozs:

Piedodiet, Andrej Ivanovič, Maskavā pēc pēdējām iedzīvotāju skaitīšanas ziņām ir vairāk par diviem miljoniem iedzīvotāju. Tātad tas nozīmē, ka vajag vairāk par diviem miljoniem otiņu? Diezgan oriģināli.

Saruna kļuva aizvien dedzīgāka, un velns zina, kur tas būtu novedis, ja Osipnas ielas galā neparādītos rikšos skrienošais Ipolits Matvejevičs.

Atkal aizskrēja uz aptieku. Tātad stāvoklis bēdīgs.

Vecene mirs. Ne jau velti Bezenčuks kā prātu zaudējis bizo pa pilsētu.

Bet ko tad ārsts saka?

Ko nu ārsts! Vai tad apdrošināšanas kasē [23] [1] Domāta rajona apdrošināšanas kase Darba lietu tautas komisariātam pakļautās Valsts sociālās apdrošināšanas pārvaldes primārā nodaļa. Tās budžetu veidoja apdrošināto iemaksas, un atbilstoši tā laika likumdošanai apdrošināšanas kase apvienoja visus apdrošināšanas veidus, sadalīja līdzekļus, finansēja medicīnisko palīdzību visiem darba ņēmējiem un to radiniekiem, kas atradās viņu apgādībā, apmaksāja zāles, izdevumus sakarā ar darbspēju zaudējumu u. c. Tomēr medicīnisko palīdzību gan apdrošinātajiem, gan visiem citiem PSRS pilsoņiem vajadzēja sniegt Veselības aizsardzības tautas komisariāta iestāžu darbiniekiem kopējas rindas kārtībā. Privātprakses ārstu pakalpojumus apdrošināšanas kases neapmaksāja. Uzskatīja, ka valsts iestāžu ārsti pret pacientiem izturas mazāk iejūtīgi, nekā privāti praktizējošie, un par to runā romāna varoņi.

ir ārsti? Tur veselu par slimu pataisīs!

"Pjērs un Konstantīns", kas jau sen tiecās sniegt ziņojumu medicīnas jautājumos, bailīgi atskatījies, sacīja:

Tagad viss spēks ir hemoglobīnā…

To pateicis, "Pjērs un Konstantīns" apklusa.

Apklusa arī pilsētnieki, klusībā katrs pie sevis apsvērdams hemoglobīna noslēpumainos spēkus.

Kad uzlēca mēness un blāvā gaisma apspīdēja Žukovska miniatūro bisti, uz tā vara muguras skaidri varēja salasīt ar krītu lieliem burtiem uzrakstītu īsu lamuvārdu.

Pirmoreiz tamlīdzīgs uzraksts uz bistes parādījās 1897. gada 15. jūnijā, tūlīt pirmajā naktī pēc tās atklāšanas. Un, lai kā policijas vēlāk milicijas pārstāvji centās ievest kārtību, peļošais uzraksts akurāti atjaunojās katru dienu.

Koka mājiņās ar ārējiem slēģiem jau sīca patvāri. Bija vakariņu laiks. Pilsoņi velti vairs neuzkavējās un izklīda. Sacēlās vējš.

Bet Klaudija Ivanovna pa to laiku dzisa. Viņa te prasīja dzert, te sacīja, ka esot jāceļoties augšā un jāejot pēc labošanā nodotajiem Ipolita Matvejeviča izejamiem puszābakiem, te žēlojās par putekļiem, no kuriem, viņas vārdiem runājot, varēja vai galu dabūt, te lūdza aizdegt visas lampas.

Ipolits Matvejevičs, kas jau bija piekusis uztraukdamies, staigāja pa istabu. Galvā līda nepatīkamas domas par saimnieciskiem jautājumiem. Viņš domāja par to, ka vajadzēs ņemt avansu pašpalīdzības kasē, skriet pēc popa un atbildēt uz radinieku līdzjūtības vēstulēm. Lai mazliet izklaidētos, Ipolits Matvejevičs izgāja lievenī. Mēness zaļajā gaismā stāvēja zārku meistars Bezenčuks.

Nu, kā tad pavēlēsiet, Vorobjaņinova kungs? jautāja meistars, spiezdams naģeni pie krūtīm.

Ko lai dara, laikam taču vajadzēs, drūmi atbildēja Ipolits Matvejevičs.

Bet "Nimfa", kaut viņu jupis, vai tad tai ir kāda prece! Bezenčuks uztraucās.

Vācies pie velna! Apnicis!

Es jau neko. Es par bārkstīm un glazējumu. Kā taisīt, kaut viņu jupis? Vai pirmās šķiras, prīmā? Vai kā citādi?

Bez jebkādām bārkstīm un glazējumiem. Vienkāršu koka zārku. Priedes koka. Vai saprati?

Bezenčuks pielika pirkstu pie lūpām, ar to rādīdams, ka visu sapratis, pagriezās un, balansēdams ar savu naģeni, bet tomēr streipuļodams, devās mājup. Un tikai tagad Ipolits Matvejevičs pamanīja, ka zārku meistars ir nāvīgi piedzēries.

Ipolitam Matvejevičam atkal kļuva neparasti riebīgi ap sirdi. Viņš nevarēja iedomāties, kā tas būs, kad vajadzēs pēc darba pārnākt tukšā, piegružotā dzīvoklī. Viņam likās, ka reizē ar sievasmātes nāvi zudīs arī visas mazās ērtībiņas un ieražas, kuras viņš ar tādām pūlēm bija radījis pēc revolūcijas, kas viņam laupīja lielas ērtības un plaša vēriena paražas. "Apprecēties?" Ipolits Matvejevičs domāja. "Bet ar ko? Ar apriņķa milicijas priekšnieka brāļameitu Varvaru Stepanovnu, Prūša māsu? Vai varbūt nolīgt mājkalpotāju? Kur nu! Pa tiesām novazās. Un turklāt sālīti iznāk."

Dzīve Ipolita Matvejeviča acīs uzreiz kļuva drūmāka. Sašutuma un riebuma pilns pret savu dzīvi viņš atgriezās istabā.

Klaudija Ivanovna vairs nemurgoja. Gulēdama augsti uzbužinātos spilvenos, viņa pavisam saprātīgi un, kā viņam likās, pat bargi noraudzījās iekšā nākošajā Ipolitā Matvejevičā.

Ipolit, viņa skaidri sadzirdami nočukstēja, apsēdieties man blakus. Mans pienākums ir jums pastāstīt…

Ipolits Matvejevičs neapmierināts apsēdās, lūkodamies sievasmātes novājējušajā, ūsainajā sejā. Viņš centās pasmaidīt un pateikt kaut ko uzmundrinošu. Bet no smaida iznāca ķēmīga grimase, un uzmundrinošie vārdi vispār neradās. Ipolits Matvejevičs izdvesa tikai neveiklu pīkstienu.

Ipolit, sievasmāte atkārtoja, vai jūs atceraties mūsu viesistabas garnitjūru [24] ?

Kādu? Ipolits Matvejevičs jautāja tik laipni, kā tas iespējams tikai pret ļoti slimiem cilvēkiem.

To… Ar puķītēm izrakstīto angļu katūnu [25] pārvilkto…

Ak to, kas bija manā mājā?

-Jā, Stargorodā [26] …

Atceros, ļoti labi atceros… Dīvāns, divi atzveltnes krēsli, ducis krēslu un apaļš galdiņš uz sešām kājām. Bija lieliskas mēbeles. Gambsa [27] ražotas… bet kāpēc jūs tās atcerējāties?

Taču Klaudija Ivanovna nespēja atbildēt. Viņas seja pamazām pieņēma vitriola krāsu. Nez kāpēc arī Ipolitam Matvejevičam aizrāvās elpa. Viņš spilgti atcerējās viesistabu savā savrupmājā, simetriski izvietotās riekstkoka mēbeles ar izliektām kājiņām, ar vasku uzspodrināto grīdu, brūnās veclaiku klavieres un ovālos, melnos bilžu rāmīšus ar dagerotipijā uzņemtām dižciltīgo radinieku ģīmetnēm pie sienām.

Šai mirklī Klaudija Ivanovna kokainā, vienaldzīgā balsī sacīja:

Krēsla sēdeklī es iešuvu savus briljantus.

Ipolits Matvejevičs pablenza uz veceni.

Kādus briljantus? viņš automātiski jautāja, bet tūdaļ apķērās. Vai tad tos neatņēma toreiz kratīšanas laikā?

Es iešuvu briljantus krēslā, ietiepīgi atkārtoja vecene.

Ipolits Matvejevičs pielēca kājās un, paskatījies uz Klaudijas Ivanovnas petrolejas lampas ar skārda reflektoru apgaismoto, pārakmeņojušos seju, saprata, ka viņa nemurgo.

-Jūsu briljanti? viņš iekliedzās, izbīdāmies pats savas balss spēka. Krēslā! Kur jums prāts? Kāpēc jūs tos neatdevāt man?

Kā es jums varēju dot briljantus, ja jūs izputinājāt manas meitas muižu? vecene mierīgi un naidīgi iebilda.

Ipolits Matvejevičs apsēdās un tūdaļ atkal piecēlās. Viņa sirds joņaini trenca asinis pa visu miesu. Galva džinkstēja.

-Jūs taču izņēmāt briljantus no turienes? Tie ir šeit?

Vecene noraidoši papurināja galvu.

Es nepaguvu. Jūs atceraties, cik ātri un negaidīti mums vajadzēja bēgt? Tie palika krēslā, kas stāvēja starp terakota lampu un kamīnu.

Bet tas taču ir ārprāts! Cik jūs esat līdzīga savai meitai! skaļā balsī kliedza Ipolits Matvejevičs, un, vairs nekautrēdamies no tā, ka atrodas pie mirējas gultas, viņš ar troksni atgrūda galdiņu un sīkiem solīšiem sāka tipināt pa istabu. Vecene vienaldzīgi vēroja visas Ipolita Matvejeviča izdarības.

Bet vai jums ir jel kāda jēga, kur tie krēsli varētu būt? Vai jūs varbūt domājat, ka tie mierīgi stāv manas mājas viesistabā un gaida, kamēr jūs nāksiet pēc savām regālijām?

Vecene neko neatbildēja.

Vai vismaz kādu zīmi, velns parāvis, jūs uz šī krēsla atstājāt? Atbildiet taču!

Dzimtsarakstu nodaļas lietvedim aiz dusmām nokrita no deguna pensnejs un, pazibšņojis zelta kniebi virs ceļiem, triecās pret zemi, un sašķīda smalkās druskās.

Kā? Iebāzt krēslā briljantus par septiņdesmit tūkstošiem! Krēslā, par kuru pat nav zināms, kas uz tā sēž!…

Te Klaudija Ivanovna iešņukstējās un ar visu ķermeni sagāzās uz gultas malas. Viņas roka, apvilkusi gaisā pusloku, mēģināja satvert Ipolitu Matvejeviču, bet tūdaļ nokrita atpakaļ uz violetās, vatētās segas.

Ipolits Matvejevičs, no bailēm spiegdams, metās pie agronoma madāmas.

Liekas, viņa mirst!

Agronoma sieva lietišķi pārmeta krustu un, neslēpdama savu ziņkāri, kopā ar viru bārdainu agronomu skrēja uz Ipolita Matvejeviča māju. Pats Vorobjaņinovs, kā sajēgu zaudējis, iemaldījās pilsētas dārzā.

Kamēr agronomu laulātais pāris kopā ar savu kalponi piekopa nelaiķes istabu, Ipolits Matvejevičs klīda pa dārzu, bez pensneja uzgrūzdamies soliem un noturēdams agrā pavasara mīlā sastingušos pārīšus par krūmiem, bet mēness apspīdētos krūmus par briljantu grēdām.

Pats velns zina, kas notika Ipolita Matvejeviča galvā. Skandēja čigānu kori, apaļīgu dāmu orķestri nepārtraukti izpildīja "tangoamapa" [28] , acu priekšā atainojās Maskavas ziema un slaids, melns rikšotājs, kas nicinoši sprauslāja par kājāmgājējiem. Daudz kas atainojās Ipolita Matvejeviča iztēlē: ir reibinoši dārgas oranžkrāsas apakšbikses, ir sulaiņu padevība, ir iespējamais brauciens uz Tulūzu…

Taču tajā pašā mirklī Vorobjaņinovu pārņēma stindzinošas šaubas:

Kā gan es tos atradīšu?

Čigānu kori pēkšņi apklusa.

Kur lai tagad meklē šos krēslus? Skaidrs, ka tie no manas mājas ir izvazāti pa visu Stargorodu. Pa visām tām putekļainajām iestādēm, kas ir tādas pašas kā mans kantoris.

Ipolits Matvejevičs palēnināja soli un pēkšņi paklupa pār guļošo zārku meistaru Bezenčuku. Meistars, kažokā satinies, gulēja šķērsām pāri dārza celiņam. No dunkas viņš pamodās, nošķaudījās un mundri piecēlās kājās.

Esiet bez rūpēm, Vorobjaņinova kungs, viņš dedzīgi teica, it kā turpinādams pirmīt sākto sarunu. Zārks paģērē darbu.

Nomira Klaudija Ivanovna, pavēstīja pasūtītājs.

Nu, lai viņai debesu valstība, piekrita Bezenčuks. Aizgājusi tātad vecenīte Dieva mierā… Vecenītes, viņas vienmēr aiziet Dieva mierā… Vai arī Dievam dvēseli atdod, raugoties, kāda vecenīte. Jūsējā, piemēram, maza auguma un miesās branga, tātad aizgājusi Dieva mierā. Bet, ja, piemēram, kāda lielāka un vēl vājāka, tad skaitās, ka Dievam dvēseli atdevusi…

Kas tas ir skaitās? Kam tad skaitās?

Pie mums tas tā skaitās. Pie meistariem. Jūs, piemēram, esat izskatīgs vīrs, pagarāka auguma, kaut arī pavājš. Ja jūs, lai Dievs nedod, nomirtu, tad skaitītos, ka esat karoti nolicis. Bet, ja nu kāds no tirgotājiem, no bijušās kupču ģildes nomirtu, tas tātad būtu aizgājis uz mūžīgu dzīvošanu. Turpretim, ja kāds dienesta pakāpē zemāks, piemēram, sētnieks vai arīdzan kāds no zemniekiem, tad par tādu saka: izlaidis garu vai atstiepis kājas. Bet, ja mirst visu varenie, dzelzceļa konduktori vai kāds no priekšniecības, tad skaitās, ka aizgājis uz mūža māju. Tā arī par viņiem saka: "Bet mūsējais, vai esat dzirdējuši, aizgājis uz mūža māju."

Satriekts no šāda dīvaina cilvēku nāves klasificējuma, Ipolits Matvejevičs jautāja:

Nu, bet, kad tu pats nomirsi, kā par tevi meistari sacīs?

Es esmu mazs cilvēciņš. Teiks: "Bezenčuks nostirinājis kājas." Un vairāk neko neteiks.

Un stingri piebilda:

Man aiziet uz mūža māju vai nolikt karoti nav iespējams: miesas būve par sīku… Bet kā tad paliek ar zārku, Vorobjaņinova kungs? Vai tiešām pavēlēsiet taisīt bez bārkstīm un glazējuma?

Taču Ipolits Matvejevičs, atkal iegrimis savos žilbinošajos sapņos, neatbildēja nekā un devās uz priekšu. Bezenčuks, sekodams viņam, uz pirkstiem kaut ko rēķināja un pa paradumam pie sevis murmināja.

Mēness jau sen bija nozudis. Bija auksts kā ziemā. Peļķes atkal pārklāja ledus, trausls kā vafele, "b. Gubernska v. n." ielā, kur iznāca abi ceļabiedri, vējš spēkojās ar izkārtnēm. No Staropanskas laukuma puses rībēdams un žvadzēdams izbrauca ugunsdzēsēju pajūgs ar izkāmējušiem zirgiem.

Ugunsdzēsēji ar ķiverēm galvās, pārkāruši savas buraudekla biksēs tērptās kājas pār pajūga malām, šūpoja kaskotās galvas un tīšām pretīgās balsīs dziedāja:

Mūsu brandmeistaram [29] slava,

Mūsu dārgajam biedram Pumpim sla-ava!…

Brandmeistara dēla Kolkas kāzās uzdzīvojuši, Bezenčuks vienaldzīgi sacīja un pakasīja zem kažoka krūtis. Vai tad patiešām bez glazējuma un bez visa kā taisīt?

Tieši tai brīdī Ipolits Matvejevičs jau visu bija izlēmis. "Braukšu," viņš nolēma, "atradīšu. Un tad paskatīsimies." Un sapņos par briljantiem pat nelaiķe sievasmāte viņam likās tīkamāka, nekā bija īstenībā. Viņš pagriezās pret Bezenčuku:

Velns ar tevi! Taisi arī! Glazētu! Ar bārkstīm!

OTRĀ NODAĻA

.

III nodaļa Grēcinieka spogulis

Pieņēmis mirstošās Klaudijas Ivanovnas grēksūdzi, Frola un Laura baznīcas garīdznieks svētais tēvs Fjodors Vostrikovs iznāca no Vorobjaņinova mājas galīgi apjucis un visu ceļu līdz savai mājai gāja, izklaidīgi raudzīdamies apkārt un mulsi smaidīdams. Ceļa beigu posmā viņa izklaidība bija sasniegusi tādu pakāpi, ka viņš, cik tur trūka, būtu pakļuvis zem apriņķa izpildkomitejas automobiļa GOS Nr.l. Izkūlies no mēļās miglas, kuru bija uzlaidusi ellišķīgā mašīna, svētais tēvs Vostrikovs pilnīgi zaudēja pašsavaldīšanos un, neraugoties uz cienījamo amatu un gadu nastu, atlikušo ceļa gabalu noskrēja frivolos pusaulekšos.

Cienīgmāte Katerina Aleksandrovna klāja vakariņu galdu. Dienās, kad nebija vakara dievkalpojuma, svētais tēvs Fjodors mīlēja agri vakariņot. Bet tagad, noņēmis platmali un silto, vatēto talāru, svētais tēvs ātri iespruka guļamistabā, cienīgmātei par izbrīnu tur ieslēdzās un klusinātā balsī sāka vilkt "Patiesi cienīgu teicam" [30] .

Cienīgmāte atsēdās uz krēsla un bikli čukstēja:

Atkal kaut ko uzsācis! Beigsies tāpat kā arNerku.

Nerka bija franču buldoga kuce, kuru tēvs Fjodors ar lielām grūtībām par 40 rubļiem bija nopircis Maskavā Miusas tirgū\ Tēvs Fjodors bija iecerējis kucīti savest kopā ar apriņķa izpildkomitejas sekretāra drukno, pastāvīgi šķaudošo suņu tēviņu ar plakano purnu un no šī izmeklētā pāra regulāri iegūtos pēcnācējus vest uz Maskavu un izdevīgi pārdot suņu mīļotājiem. Ieraudzījusi šuneli, cienīgmāte novaidējās un kategoriski paziņoja, ka "suņu fermas" ierīkošanu nepieļaus. Tomēr pārliecināt tēvu Fjodoru bija neiespējami. Katerina Aleksandrovna pēc triju dienu ķīvēšanās padevās, un Nerku sāka audzināt. Sunim ēdienu pasniedza trijās bļodās. Vienā bija vārītas gaļas kubiņi, otrā mannas biezputra, bet trešajā tēvs Fjodors iekrāva kaut kādu riebīgu biezeni, apgalvojot, ka tajā ir daudz fosfora, kas nepieciešams jaunam sunim kaulu stiprināšanai. Pateicoties labajam ēdienam un iejūtīgajai audzināšanai, Nerka atplauka un drīz sasniedza pēcnācēju radīšanai vajadzīgo vecumu. Tēvs Fjodors rūpējās par suni un apspriedās ar pilsētas ievērojamākajiem suņu īpašniekiem. Viņu kremta vienīgi tas, ka nav iespējams aprunāties ar izpildkomitejas sekretāru, kurš skaitījās izcils suņu audzēšanas eksperts.

Beidzot Nerkai aplika jaunu, švītīgu, ar spalvām rotātu kakla siksnu, kas atgādināja ķēniņienes Kleopatras rokassprādzi, un Katerina Aleksandrovna, paņēmusi līdzi trīs rubļus, veda smaržojošo līgavu pie medaļu īpašnieka līgavaiņa, kura saimnieks bija apriņķa izpildkomitejas sekretārs.

Laimīgais princis daiļo Nerku sagaidīja ar mīlīgu, tālu dzirdamu riešanu.

Tēvs Fjodors sēdēja pie loga un nepacietīgi gaidīja jaunuves atgriešanos. Ielas galā parādījās Katerinas Aleksandrovnas korpulentā figūra. Kādu trīsdesmit asu attālumā no mājas viņa apstājās, lai parunātos ar kaimiņieni. Nerka, kuru viņa turēja saitē, izklaidīgi meta apkārt saimniecei lokus, astoņniekus un parabolas, šad tad apostīdama tuvāko stabiņu [31] pakāji.

Taču jau pēc mirkļa saimnieka lepnumu, kas bija pārņēmis tēva Fjodora dvēseli, nomainīja sašutums, bet pēc tam šausmas. Uz ielas ātri izskrēja lielais vienacainais, ar savu netikumīgo raksturu visiem labi pazīstamais suns Marsiks. Pavicinājis uz muguras saritināto asti, nelietis pieskrēja pie Nerkas, lai īstenotu savus acīm redzami matrimoniālos nolūkus.

Tēvs Fjodors sašutumā palēcās uz sava krēsla. Sarunā iegrimusī Katerina Aleksandrovna nemanīja neko no tā, kas norisinājās viņai aiz muguras. Šausmu pārņemtais Vostrikovs priekšnamā paķēra nūju un izskrēja uz ielas. Viņa skatienam pavērās dramatisma pilna aina. Katerina Aleksandrovna skraidīja apkārt suņiem, spiegdama: "Vācies prom! Vācies prom! Vācies prom!", un slānīja Marsiku ar lietussargu pa spēcīgo muguru. Suns nepievērsa sitieniem ne mazāko uzmanību. Viņa domas bija aizņemtas ar citu. Iebrēcies briesmīgā balsī, tēvs Fjodors metās glābt savu nākamo bagātību, taču bija jau par vēlu. Sasistais Marsiks uz trim kājām aizsteberēja projām.

Mājās norisinājās briesmīgs ģimenes skandāls, kurā bija ne mazums smagu detaļu. Popa sieva raudāja. Tēvs Fjodors nikni klusēja, ar riebumu uzlūkodams apkaunoto kuci. Saglabājās neliela cerība, ka Nerkas pēcnācēji tomēr izrādīsies saistīti ar apriņķa izpildkomiteju.

Pēc noteiktā laika Nerkai piedzima seši lieliski tīrasiņu buldoga kucēni ar brīnišķīgiem purniņiem un strupiem sāniem, bet diemžēl viņiem visiem bija kāda nepatīkama iezīme: virs muguras rēgojās barankas veidā saritināta liela melna pūkaina aste. Līdz ar šīm ritulī saliektajām astēm sabruka cerība ar peļņu pārdot kucēnus. Tos vienkārši uzdāvināja. Nerku ieslodzīja mājā un atkal sāka gaidīt pēcnācējus. Gar tēva Vostrikova logiem naktīs, no rītiem, dienās un vakaros, ar savu vienīgo bezkaunīgo aci šķielēdams logos un žēli iegaudodamies, staigāja neķītrais Marsiks.

Neraugoties uz cietuma režīmu un vēl trim rubļiem, ko nācās izdot par sekretāra suņu tēviņa pakalpojumu, nākamā kucēnu paaudze vēl vairāk līdzinājās vazaņķim Marsikam. Viens kucēns pat piedzima vienacains. Klaiņojošā suņa panākumi bija pilnīgi neizskaidrojami. Trešās sērijas kucēni kā divas ūdens lāses līdzinājās Marsikam, un no vizītes pie apriņķa izpildkomitejas medaļnieka suņu bērni bija ieguvuši vienīgi līkas tīrasiņu dzīvnieka ķepas. Tēvs Vostrikovs tā pārskaitās, ka gribēja pat iesniegt tiesā prasību, taču tā kā Marsikam nebija saimnieka, nevienu nevarēja iesūdzēt. Tā sabruka ideja par "suņu fermu" un sapņi par drošiem, pastāvīgiem ienākumiem.

Svētā tēva Fjodora trauksmainā dvēsele nepazina miera. Nekad tā nezināja miera. Ne toreiz, kad viņš bija garīgās skolas audzēknis, ne arī toreiz, kad jau bija ūsains seminārists Fjodors Ivaničs. Pārgājis no semināra uz universitāti un nomācījies juridiskajā fakultātē trīs gadus, Vostrikovs 1915. gadā nobijās no iespējamās mobilizācijas un atkal pievērsās garīdzniecībai. Sākumā viņu ieveda diakonu kārtā, bet pēc tam iesvētīja garīdznieka amatā un nozīmēja darbā apriņķa pilsētā N. Un vienmēr visos garīgās un civilās karjeras posmos svētais tēvs Fjodors bija un palika ierāvējs.

Svētais tēvs Vostrikovs sapņoja par savu privātu sveču fabriku. Viņam acu priekšā rēgojās fabrikas ruļļi, uz kuriem tinās resnas vaska virves; un tas tik ļoti plosīja viņa dvēseli, ka svētais tēvs Fjodors izgudroja dažādus projektus, kurus realizējot vajadzētu iegūt pamata un apgrozības kapitālu, lai nopirktu Samārā jau sen noskatītu fabriciņu.

Idejas svētajam tēvam Fjodoram iešāvās prātā pilnīgi negaidīti, un viņš tūlīt ķērās pie darba. Svētais tēvs Fjodors pēkšņi uzsāka vārīt raibās veļas ziepes; savārīja tās pudiem, bet, kaut gan ziepes, kā viņš apgalvoja, saturēja milzīgu tauku procentu, tās neputoja un turklāt vēl maksāja trīsreiz dārgāk nekā "Arkla un āmura" ražotās. Ziepes pēc tam ilgi mirka un trūdēja priekšnamā, un Katerina Aleksandrovna, tām garām iedama, reizēm pat apraudājās. Bet vēl pēc kāda laika ziepes izmeta atkritumu bedrē.

Izlasījis kādā lopkopības žurnālā, ka trušu gaļa esot tikpat maiga kā cālim, ka tie ātri vairojoties un trušu audzēšana rūpīgam saimniekam varot dot krietnu peļņu, svētais tēvs Fjodors nekavējoties iegādājās pusduci vaislinieku, un jau pēc pieciem mēnešiem suns Nerka, izbijies no garausaino radījumu pulkiem, kuri piepildīja visu sētu un māju, nezin kur aizmuka. Nolādētie N. pilsētas iedzīvotāji izrādījās ārkārtīgi konservatīvi un ar neorganizētām masām neraksturīgu vienprātību nenopirka no Vostrikova nevienu trusi. Tad svētais tēvs, aprunājies ar savu cienīto, nolēma kuplināt pats savu ēdienkarti ar trušu gaļu, kas garšojot labāk pat par cāļu gaļu. No trušu gaļas gatavoja cepešus, siteņus, ātros klopšus; vārīja trušu zupu, pasniedza vakariņās aukstā veidā un sacepa kuličos. Tas viss nekā nelīdzēja. Svētais tēvs Fjodors aprēķināja, ka, ēdot vienīgi trušu gaļu, ģimene mēnesī var patērēt ne vairāk par četrdesmit dzīvniekiem, kamēr ikmēneša pieaugums ir deviņdesmit gabalu, turklāt šis skaits ar katru mēnesi pieaugs ģeometriskā progresijā.

Tad Vostrikovi nolēma tirgoties ar garšīgām mājas pusdienām. Svētais tēvs Fjodors visu vakaru lampas gaismā ar ķīmisko zīmuli uz rūpīgi sagrieztām rūtiņu papīra lapām rakstīja sludinājumus par garšīgām mājas pusdienām, kas pagatavotas vienīgi un tikai svaigā sviestā. Sludinājums sākās ar vārdiem "Lēti un garšīgi". Cienīgmāte emaljētu bļodiņu sataisīja pilnu ar miltu klīsteri, un svētais tēvs Fjodors vēlu vakarā izlīmēja sludinājumus uz visiem telegrāfa stabiem un padomju iestāžu tuvumā.

Jaunajam pasākumam bija lieli panākumi. Jau pirmajā dienā ieradās septiņi cilvēki, ari kara komisariāta lietvedis Bendins un labierīcību apakšnodaļas pārzinis Kozlovs, ar kura gādību pilsētā nesen tika noārdīts vienīgais senatnes piemineklis Elizabetes laika triumfa arka [32] , kas, viņa vārdiem izsakoties, traucējot ielu satiksmi. Viņiem visiem pusdienas ļoti iepatikās. Otrā dienā ieradās četrpadsmit cilvēku. Trusīšus nespēja piedīrāt vien. Veselu nedēļu šim pasākumam bija lieliski panākumi, un svētais tēvs Fjodors jau sapņoja par nelielas bezmotora kažokādu apstrādāšanas darbnīcas [33] atvēršanu, kad atgadījās pilnīgi neparedzēts notikums.

Kooperatīvs "Arkls un āmurs", kas bija slēgts jau trīs nedēļas preču inventarizācijas dēļ, tika atvērts, un veikala darbinieki, elsdami aiz piepūles, izvēla pagalmā mucu ar sapuvušiem kāpostiem un izgāza tos atkritumu bedrē; puse pagalma piederēja svētajam tēvam Fjodoram. Pikantās smakas valdzināti, pie bedres saskrēja truši, un jau nākamās dienas rītā maigo grauzēju vidū sākās sērga. Tā plosījās tikai trīs stundas, bet noguldīja divi simti četrdesmit vaislinieku un visus neskaitāmos jaundzimušos.

Satriektais svētais tēvs Fjodors izturējās pavisam rāmi veselus divus mēnešus, un viņa dvēsele bija atspirgusi tikai tagad, atgriežoties no Vorobjaņinova mājas un cienīgmātei par izbrīnu ieslēdzoties guļamistabā. Visas zīmes rādīja, ka svēto tēvu Fjodoru apmirdzējusi jauna ideja, kas pārņēmusi visu viņa būtību.

Katerina Aleksandrovna, saliekusi pirkstu, pieklauvēja pie guļamistabas durvīm. Atbildes nebija, tikai dziedāšana kļuva skaļāka. Popa sieva atgāja no durvīm un ieņēma pozīciju uz dīvāna. Pēc brītiņa durvis pavērās un spraugā parādījās svētā tēva Fjodora jaunavīgā sārtumā kvēlojošā seja.

Iedod man, māt, šķēres, tikai labi veikli, ātri nobēra svētais tēvs Fjodors.

Bet kā tad ar vakariņām?

Nekas. Vēlāk.

Svētais tēvs Fjodors paķēra šķēres, atkal ieslēdzās un piegāja pie neliela ovāla sienas spoguļa melnā, saskrambātā rāmi.

Līdzās spogulim karājās veca tautiska bilde "Grēcinieka spogulis", iespiesta vara gravējumā un ar roku jauki izkrāsota. 7Svs Fjodors šo bildi bija nopircis sava pēdējā Maskavas brauciena laikā Smoļenskas tirgū [34] un bija tai ļoti pieķēries. "Grēcinieka spogulis" sevišķi nomierināja pēc neveiksmes ar trušiem. Bilde skaidri parādīja visa pasaulīgā mirstīgumu. Tās augšējā daļā bija četri zīmējumi, parakstīti ar slāvu burtiem, tie bija nozīmīgi un dvēseli mierinoši: "Sems lūdz no Svētā gara, Kams kviešu druvu ara, Javets iraid vīrs, kam vara, nāve visiem savu dara." Nāve bija ar spārniem, tā turēja rokā izkapti un smilšu pulksteni. Viņa bija iztaisīta it kā no protēzēm un ortopēdiskām detaļām un stāvēja, plati iepletusi kājas, uz kailas, paugurainas zemes. Tās izskats runāja nepārprotamu valodu, ka neveiksme ar trušiem nieks vien ir.

Pašreiz svētajam tēvam vairāk patika bildīte "Javets iraid vīrs, kam vara". Nelielā telpā resns, bagāts cilvēks ar bārdu sēdēja troņkrēslā, un viņa izskats pauda savas bagātības apzināšanos.

Svētais tēvs Fjodors diezgan steidzīgi pasmaidīja un, uzmanīgi vērodams sevi spogulī, sāka apcirpt savu cienīgo bārdu. Bārdas šķipsnas bira uz grīdas, šķēres šņakstēja, un pēc piecām minūtēm svētais tēvs Fjodors pārliecinājās, ka apgriezt bārdu viņš galīgi neprot. Bārda bija apcirpta šķībi, tā izskatījās piedauzīga un pat aizdomīga.

Pagrozījies spoguļa priekšā vēl kādu brīdi, svētais tēvs Fjodors noskaitās, pasauca sievu un, sniegdams tai šķēres, saīdzis sacīja:

Palīdzi man kaut tu, māmuliņ. Nekādi, redzi, nevaru tikt galā ar savām krēpēm.

Cienīgmāte izbrīnā pat sasita plaukstas.

Ko tu ar sevi esi izdarījis? beidzot viņa izdvesa.

Nekā neesmu izdarījis. Matus apgriežu. Palīdzi man, esi tik labiņa. Lūk, šeit tā kā greizi nogājis…

Ak kungs, iesaucās cienīgmāte, ķerdamās pie svētā tēva Fjodora matu sprogām, vai tiešām, Fedjeņka, tu taisies pāriet obnovļencos [35] ?

Par tādu sarunas virzienu svētais tēvs Fjodors ļoti nopriecājās.

Bet kāpēc es, māt, nevarētu pāriet ticības atjaunotāju pusē? Vai tad obnovļenci nav cilvēki?

Cilvēki, protams, ka cilvēki, dzēlīgi piekrita cienīgmāte, kā tad: miglas bildes iluzionā skatās, alimentus maksā…

Nu, un arī es skraidīšu uz miglas bildēm.

Lūdzu, skrien vien!

Un skriešu ar.

Gan saskriesi sev nelaimi. Tu paskaties uz sevi spogulī! Un tiešām, no spoguļa svētajā tēvā Fjodorā raudzījās žirgta,

melnacaina fizionomija ar nelielu, mežonīgu bārdeli un nejēdzīgi garām ūsām.

Sāka apcirpt ūsas, tās proporcionāli samazinot.

Turpmākie notikumi cienīgmāti pārsteidza vēl vairāk. Svētais tēvs Fjodors pavēstīja, ka jau šovakar viņam vajagot izbraukt darīšanās, un pieprasīja, lai Katerina Aleksandrovna aizskrien pie brāļa maiznieka un palienē no viņa uz vienu nedēļu mēteli ar jērādas apkakli un tumšbrūno cepuri ar pīļknābja nagu [36] .

Es nekur neiešu! cienīgmāte pretojās un sāka raudāt. Pusstundu svētais tēvs Fjodors staigāja pa istabu un, biedēdams sievu ar savu pārvērsto seju, muldēja visādus niekus. Cienīgmāte saprata tikai vienu: svētais tēvs Fjodors, ne no šā, ne no tā apcirpis bārdu, grib ar muļķīgo naģeni galvā nezin uz kurieni braukt un viņu pamest.

Es tevi nepametu, svētais tēvs Fjodors atkārtoja, nepametu, pēc nedēļas būšu atpakaļ. Var taču cilvēkam gadīties kādas darīšanas. Var vai nevar?

Nevar, teica popiene.

Svētajam tēvam Fjodoram, kas pret saviem tuviniekiem izturējās lēnprātīgi, vajadzēja pat sist ar dūri pa galdu. Un, kaut gan viņš sita piesardzīgi un nemākulīgi, jo nekad agrāk to nebija darījis, tomēr popiene ārkārtīgi nobijās un, uzmetusi Orenburgas lakatu, aizskrēja pie brāļa pēc civilā tērpa.

Palicis viens, svētais tēvs Fjodors mirkli padomāja un noteica: "Sievietēm arī ir grūti," un izvilka no gultas apakšas ar skārdu apsistu lādīti. Tādas lādītes pa lielākai daļai sastopamas sarkanarmiešiem. Tās izlīmētas ar strīpainām tapetēm, virs kurām lepojas Budjonnija portrets vai papirosu kārbas "Pludmale" vāks ar trim skaistulēm, kas izstiepušās oļiem nobērtajā Batumi pludmalē. Vostrikovu lādīte svētajam tēvam Fjodoram par nepatiku arī bija izlīmēta ar bildītēm, bet tur nebija ne Budjonnija, ne Batumi skaistuļu. Popiene bija izlīmējusi visu lādītes iekšieni ar fotogrāfijām, kas izgrieztas no žurnāla "1914. gada kara hronika" [37] . te bija gan "peremišļas ieņemšana", gan "Silto apģērbu sadale pozīcijās zemāko dienesta pakāpju karavīriem", un pats brašais kazaks Kozjma Krjučkovs, pirmais Jura krusta kavalieris.

Izlicis uz grīdas grāmatas, kas atradās pašā virsū: žurnāla "Krievu svētceļnieks" [38] 1903. gada komplektu, biezo "Šķelšanās vēsturi" un brošūreli "Krievs Itālijā" [39] , uz kuras vāka bija iespiests kūpošais Vezuvs, svētais tēvs Fjodors iebāza roku līdz pašam lādītes dibenam un izvilka vecu, apbružātu sievas kapuci [40] . Viebdamies no naftalīna smakas, kas pēkšņi izplūda no lādītes, svētais tēvs Fjodors, saplēsdams mežģīnes un šuves, izņēma no kapuces smagu

linu audekla desu. Desā bija divdesmit zelta desmitnieku viss, kas palicis pāri no svētā tēva Fjodora tirdzniecības avantūrām.

Ar pierastām kustībām viņš pacēla pelēcīgā talāra stūri un iebāza desu strīpaino bikšu kabatā. Tad viņš piegāja pie kumodes, izņēma no konfekšu kārbas trijniekus un pieciniekus, pavisam piecdesmit rubļus. Kārbiņā palika vēl divdesmit rubļu.

Nedēļai pietiks, viņš nolēma.

IV nodaļa Tālo ceļojumu mūza [41]

Stundu pirms vakara pasta vilciena pienākšanas svētais tēvs Fjodors īsā mētelī knapi pāri ceļiem, ar pītu grozu uz rokas stāvēja pie kases rindā un raidīja bailīgus skatienus uz ieejas durvīm. Viņš baidījās, ka cienīgmāte pretēji viņa stingrajam aizliegumam varētu atskriet uz staciju viņu pavadīt, un tad stenda pārdevējs Prūsis, kas sēdēja bufetē un cienāja ar alu finansu aģentu, tūlīt viņu pazītu. Svētais tēvs Fjodors ar izbrīnu un kaunu raudzījās uz savām svītrainajām biksēm, kas bija atklātas visas pasaules skatieniem.

WPP CTN aģents [42] lēni izgāja cauri stacijas zālei, apklusināja ķīviņu par vietu rindā pie kases un ņēmās ķert bezpajumtniekus, kuri bija atļāvušies ieiet 1. un 2. klases uzgaidāmajā zālē, spēlējot ar koka karotēm meldiņu "Bija reiz Krievija, varena lielvalsts

Kasieris, skarba izskata pilsonis, ilgi ņēmās ar kompostrētājiem, uzklabinot uz biļetēm mežģīņotus ciparus, un, par lielu pārsteigumu rindā stāvošajiem, izsniedza atlikumu sīknaudā, nevis bērnu atbalstam domātās labdarības markās [43] .

Iekāpšana vilcienā bez plackartēm [44] kā parasti bija skandaloza. Pasažieri, salikuši zem pārlieku lielo maisu smaguma, skraidīja gar vilcienu turp un atpakaļ no viena gala uz otru. Svētais tēvs Fjodors izmisis skraidīja visiem līdzi. Viņš, tāpat kā visi, glaimīgā balsī iztaujāja pavadoņus, tāpat kā visi baidījās, ka kasieris iedevis "nepareizu" biļeti, un tikai beidzot, ticis iekšā vagonā, atguva savu parasto mieru un kļuva pat jautrs.

Lokomotīve pilnā balsī ieaurojās, un vilciens sakustējās, aizvezdams sev līdzi svēto tēvu Fjodoru nezināmā tālē pretī mīklainam pasākumam, kas acīmredzot laikam solīja lielus labumus.

Šāda dzelzceļa vajadzībām atsavināta teritorija [45] ir dīvaina. Nokļuvis tanī, visparastākais pilsonis sajūt zināmas raizes un nemieru un drīz vien kļūst vai nu par pasažieri, vai par kravas saņēmēju, vai ari vienkārši par dauzoni bezbiļetnieku, kas sarūgtina dzīvi un dienestu konduktoru brigādēm un peronu kontrolieriem.

No tā mirkļa, kopš pilsonis ieiet šajā teritorijā, ko viņš diletantiski sauc par staciju vai uzgaidāmām telpām, viņa dzīvē notiek straujš pagrieziens. Tūlīt viņu aplido Jermaki Timofejeviči [46] baltos priekšautos ar niķelētiem bļendukiem uz sirds un pakalpīgi paķer bagāžu. No šā mirkļa pilsonis vairs nepieder pats sev. Viņš ir pasažieris un sāk pildīt visus pasažiera pienākumus. Šie pienākumi ir lielā skaitā un sarežģīti, taču patīkami.

Pasažieris ļoti daudz ēd. Vienkāršie mirstīgie naktī neēd, bet pasažieris ēd arī naktī. Viņš ēd sautētu cāli, kas viņam ir par dārgu, cieti novārītas olas, kas kaitīgas kuņģim, un olīvas. Kad vilciens šķērso pārmijas, plauktos šķind neskaitāmas tējkannas un lēkā avīzēs ietītie cāļi bez kājām, ko pasažieri tiem izrāvuši ar visām saknēm.

Taču pasažieri nekā no tā nemana. Viņi stāsta anekdotes. Regulāri pēc katrām trim minūtēm viss vagons vai plīst no smiekliem. Pēc tam iestājas klusums, un kāda samtaina balss stāsta nākamo anekdoti:

Mirst vecs ebrejs [47] . Pie gultas stāv sieva, bērni. "Vai Moņa ir šeit?" ebrejs ar mokām izdveš. "Ir gan." "Un vai tante Brana ir atnākusi?" "Atnākusi gan." "Bet kur tad vecmāmiņa? Es viņu neredzu." "Rau, kur viņa stāv." "Bet īzāks?" "īzāks tepat vien ir." "Un bērni?" "Lūk, visi bērni." "Bet kas tad palika bodē?!"

Un tai pašā mirklī sāk šķindēt tējkannas un augšējos plauktos lakstīt cāļi, pērkonīgo smieklu iztraucēti. Bet pasažieri to nemana. Katram uz sirds ir kāda iemīļota anekdote, kas satraukti gaida savu kārtu. Jaunais teicējs, ar elkoņiem grūstīdams kaimiņus, lūdzošā balsī saukdams: "Bet man stāstīja!" ar grūtībām saista klausītāju uzmanību un iesāk:

Kāds ebrejs atnāk mājās un liekas gulēt blakus savai sievai. Pēkšņi viņš dzird zem gultas kāds grabinās. Ebrejs pabāž roku zem gultas un jautā: "Vai tas esi tu, Džek?" Bet Džeks nolaiza roku un atbild: "Tas esmu es."

Pasažieri vai mirst no smiekliem. Nakts tumsa aizsedz laukus, no lokomotīves dūmeņa virpuļo gaistošas dzirksteles, un garām aizslīd klīrīgi tievi semafori ar zaļām, spīdošām brillēm, no augšas noraudzīdamies uz vilcienu.

Jocīga ir tāda dzelzceļa vajadzībām atsavināta teritorija! Uz visām valsts malām joņo gari, smagi tālsatiksmes vilcieni. Ceļš visur ir brīvs. It visur deg zaļas uguntiņas ceļš brīvs. Polārais ekspresis dodas uz Murmansku. Sakumpis un izliecies uz pārmijas, no Kurskas stacijas izdrāžas "Pirmais-K", lauzdams ceļu uz Tiflisu. Tālo Austrumu ātrvilciens apbrauc Baikāla ezeru, ar pilnu tvaiku tuvodamies Klusajam okeānam.

Tālo ceļojumu mūza vilina cilvēku. Tā jau aizrāvusi svēto tēvu Fjodoru no klusā apriņķa klostera un iemetusi diezin kādā guberņā. Arī dzimtsarakstu nodaļas lietvedis Ipolits Matvejevičs Vorobjaņinovs jau satraukts līdz dvēseles dziļumiem un velns zina, ko nolēmis darīt.

Ļaudis klaiņo pa pasauli. Viens desmit tūkstošu kilometru tālu no darbavietas atrod sev smaidošu līgavu. Otrs, dzīdamies pēc dārglietām, pamet pasta un telegrāfa nodaļu un kā skolnieks skrien uz Aldanu'. Bet trešais mierīgi sēž mājās, mīlīgi glauda savu vecu veco bruku un lasa grāfa Saliasa [48] rakstus, kas maksā rubli, taču viņš tos nopircis par piecām kapeikām.

Otrā dienā pēc bērēm, kuru vadību laipni uzņēmās zārku meistars Bezenčuks, Ipolits Matvejevičs devās darbā un, izpildīdams savus pienākumus, pašrocīgi iereģistrēja, ka mirusi Klaudija Ivanovna Petuhova, piecdesmit deviņus gadus veca, mājsaimniece, bezpartijiska, ar dzīvesvietu apriņķa pilsētā N. un izcelšanos no Stargorodas guberņas muižniekiem. Pēc tam Ipolits Matvejevičs izlūdzās likumīgi pienākošos divnedēļu dekrēta atvaļinājumu [49] , saņēma četrdesmit vienu rubli atvaļinājuma naudas un, atvadījies no darbabiedriem, devās mājās. Pa ceļam viņš iegriezās aptiekā.

Provizors Leopolds Grigorjevičs, kuru mājinieki un draugi sauca par Lipu, stāvēja aiz sarkanas, lakotas letes starp piena baltām, ar indi pildītām burkām un ar sev raksturīgo nervozitāti pārdeva brandmeistara svainenei "Ango krēmu pret iedegumu un vasaras raibumiem, kas ādu padara sevišķi baltu". Brandmeistara svainene turpretī pieprasīja "Rašeļa zeltainās krāsas pūderi, kas dod ādai vienmērīgu, dabiski nesasniedzamu iedegumu". Taču aptiekā bija tikai Ango krēms pret iedegumu, un tik pretēju parfimērijas produktu cīņa ilga pusstundu. Tomēr uzvarēja Lipa, kas pārdeva brandmeistara svainenei lūpu krāsu un pēc patvāra principa pagatavotu blakšu izplucināšanas ierīci [50] , kura no ārpuses izskatījās kā lejkanna.

-Kā jums patīk Šanhaja [51] ?-lipa jautāja Ipolitam Matvejevičam. Es gan negribētu tagad atrasties šajā setlmentā.

Angļi ir maitasgabali, atbildēja Ipolits Matvejevičs. Tā viņiem ari vajag. Viņi vienmēr ir pārdevuši Krieviju.

Leopolds Grigoijevičs līdzjūtīgi paraustīja plecus, it kā sakot: "Bet kurš gan nav pārdevis Krieviju," un ķērās vērsim pie ragiem.

Ko jūs vēlaties?

Matu līdzekli.

Vai augšanas veicināšanai, iznīdēšanai, krāsošanai?

Ko nu par augšanu! sacīja Ipolits Matvejevičs. Krāsošanas līdzekli.

Krāsošanai ir brīnišķīgs līdzeklis "Titāniks" [52] . Saņemts no muitas. Kontrabandas prece. Nav nomazgājama ne ar aukstu, ne karstu ūdeni, ne ar ziepju putām, ne petroleju. Radikāli melna krāsa. Flakons pusgadam maksā trīs rubļi divpadsmit kapeikas. Iesaku kā labam paziņam.

Ipolits Matvejevičs pagrozīja rokās "Titānika" četrkantaino flakonu, nopūzdamies apskatīja etiķeti un nolika naudu uz letes.

Viņi drīz visu Henaņu sagrābs. Un Svatou, es zinu. Vai ne?

Ipolits Matvejevičs atgriezās mājās un riebuma pilns ņēmās aplaistīt galvu un ūsas ar "Titāniku". Dzīvoklī izplatījās nelaba smirdoņa.

Pēcpusdienā smirdoņa samazinājās, ūsas apžuva un salipa kopā, tās izsukāt varēja tikai ar lielu piepūli. Radikāli melnā krāsa zaļgani lāsmoja, bet otrreiz krāsot vairs nebija laika.

Ipolits Matvejevičs izņēma no sievasmātes lādītes iepriekšējā vakarā atrasto Klaudijas Ivanovnas dārglietu sarakstu, saskaitīja visu naudu, noslēdza dzīvokli, noslēpa atslēgas bikšu aizmugurējā kabatā, iesēdās ātrvilcienā Nr. 7 un brauca uz Stargorodu.

TREŠA NODAĻA

.

V NODAļA [53] Nadzīgais puisis

1913. gada Meteņos Stargorodā atgadījās kaut kas tāds, kas izraisīja sašutumu visā vietējās sabiedrības progresīvajā daļā.

Ceturtdienas vakarā kafešantānā "Salve", grezni izrotātās zālēs tika izrādīta grandioza programma. "Pasaulslavenā žonglieru grupa "10 arābi"! 20. gadsimta lielākais fenomens Stenss. Mīklaini! Neaptverami! Baismīgi! Stenss cilvēks mīkla. Pārsteidzošie spāņu akrobāti Inasi! Brezīna Parīzes Folī-Beržēra teātra [54] dīva! Māsas Drafīras un citi priekšnesumi."

Māsas Drafīras, kopskaitā trīs, skraidīja pa mazo skatuvi, kuras dibenplānā bija attēlots Versaļas skats, un arPievolgas iedzīvotājiem raksturīgo akcentu dziedāja:

Redzat, šeit kā mazi putniņi Viegli lidināmies mēs. Ļaudis apsveic mūs ar gavilēm, Kvēli jūsmo, skaļi aplaudē.

Nodziedājušas šo pantu, māsas nodrebēja, saņēmās rokās un arvien skaļāka klavieru akompanementa pavadījumā no visa spēka nodārdināja piedziedājumu:

Mēs viegli lidināmies, Mums skumjas svešas ir. Mūs visi labi pazīst, Vai gudrs tas, vai dumjš.

Drafīru trio drudžainais dancis un vilinošie smaidi uz Stargorodas sabiedrības labākajām aprindām neatstāja nekādu iespaidu. Šīs aprindas, ko kafešantānā pārstāvēja pilsētas domes balsstiesīgais deputāts [55] Čarušņikovs ar māsīcu, pirmās ģildes tirgonis [56] Angelovs, kurš bija jautrā prātā un sēdēja līdzās divām palsas krāsas kleitās tērptām māsīcām, valdes arhitekts, pilsētas ārsts, trīs muižnieki un daudzi ne tik ievērojami cilvēki ar un bez māsīcām, sērīgi paplaukšķināja māsām Draļīrām un turpināja baudīt "ģimenes parādes vakariņu priekus ar šampanieti Mumm (zaļā lente) par diviem rubļiem no personas".

Uz galdiņiem īpašās "br. Fražē1 baltmetāla" glāzītēs bija iestutētas pievilcīga izskata gaišzilas ēdienkartes, kuru saturs tirgonim Angelovam izraisīja smagu dzēruma grūtsirdību, bet septiņpadsmitgadīgajam jauneklim, kas kopā ar visai nobriedušu lēta izskata māsīcu sēdēja pie pašas skatuves, šķita kārdinošs un neparasts. Jaunais cilvēks vēlreiz pārlasīja ēdienkarti: "Zandartiņi Popjē gaumē. Cepts cālis. Mazsālīts gurķis. Suflē-glasē Žanna d'Arka. Mumm (zaļā lente). Dāmām svaigi ziedi", apsvēra viņam vien zināmas naudas summas un kautrīgi pasūtīja vakariņas divām personām. Taču jau pēc pusstundas šņukstošo jauno cilvēku, kurā tirgonis Angelovs bija atpazinis pārģērbušos ģimnāzistu, bakalejas tirgoņa Dmitrija Markeloviča dēlu, un visiem par to skaļi paziņojis, veda ārā vecais sulainis Pjotrs2, sašutumā burkšķēdams: "Un ja naudas nav, tad kāpēc prasa augļus. Kartē tie nemaz nav ierakstīti. Tiem arī cena ir īpaša." Aizmugurē, koķeti ietinusies kaķādas palantīnā ar melnām ķepiņām, gurnus pa labi un kreisi grozīdama un ironiski paraustīdama plecus, gāja māsīca. Tirgonis Angelovs priecīgi sauca apkaunotajam ģimnāzistam nopakaļ: "Divnieku karalis! Otrgadnieks! Tēvam pateikšu! Būs tev benefice!"

Māsu Drajlru priekšnesuma izraisītā garlaicība pagaisa bez pēdām. Uz skatuves lēni iznāca slavenā madmuazele Brezīna ar izskūtām padusēm un debešķīgu sejiņu. Dīva bija tērpusies strausa spalvu tualetē. Viņa nedziedāja, neko nestāstīja, pat nedejoja. Viņa staigāja pa skatuvi, piemīlīgi raudzīdamās uz publiku, spalgi iekliegdamās un vienlaikus ar dievišķīgās kājiņas purngalu aizsperdama no partnera bezkrāsaina ūsaina kunga deguna stieples pensnejus bez stikliem. Angelovs un pilsētas arhitekts, gludi skūts večuks, nonāca pilnīgā ekstāzē.

Visu varētu atdot un tas vēl būtu par maz! briesmīgā balsī kliedza Angelovs.

ķ Bis! Bis! Bis! cik spēka, sauca arhitekts.

Pilsētas domes balsstiesīgais deputāts Čarušņikovs, kuram tieši sirdī bija trāpījusi Folī-Beržēra teātra feja, pietrausās kājās un, smagi elsdams, notēmēja un aizmeta uz skatuvi serpentīna rullīti. Atritinājies tikai līdz pusei, rullītis trāpīja skaistajai dīvai zodā. Feja izplūda vēl platākā smaidā. Zālē sēdošos pārņēma neviltota jautrība. Visi prasīja šampanieti. Pilsētas arhitekts raudāja. Muižnieki uzstājīgi aicināja pilsētas ārstu kopā doties medībās. Orķestris sāka spēlēt tušu…

Brīdī, kad līksmība sasniedza kulmināciju, atskanēja skaļas balsis. Orķestris apklusa, arhitekts pats pirmais pagrieza galvu uz ieejas pusi un sāka aplaudēt. Zālē ienāca visiem labi pazīstamais naudas šķiedējs un uzdzīvotājs, apriņķa muižniecības vadītājs [57] Ipolits Matvejevičs Vorobjaņinovs, vezdams zem rokas divas pilnīgi kailas dāmas.

Viņiem sekoja šinelī ģērbies iecirkņa uzraugs [58] ar baltiem cimdiem rokās, nesot padusē krāsainus paltrakus. Tās droši vien bija atkailināto Ipolita Matvejeviča pavadoņu drēbes.

Nepazudiniet, jūsu augstlabdzimtība! trīcošā balsī murmināja iecirkņa uzraugs. Dienesta pienākumu spiests…

Kailās dāmas ar nevainīgiem skatieniem ziņkārīgi vēroja apkārtējos. Zālē izcēlās kņada. Vienīgi Angelovs turējās braši.

Dārgumiņ! Ipolit Matvejevič! viņš nevaldāmi jūsmoja. īsts ērglis! Ļauj, es tevi nomutēšu! Orķestri! Tušu!!!

Dienesta pienākuma vārdā, negaidīti stingri ierunājās iecirkņa uzraugs. Noteikumi neļauj!…

Ko-o? tenorā jautāja Ipolits Matvejevičs. Kas jūs tāds esat?

-Sestā iecirkņa uzraugs. Sadovajas daļā.Jukins.

Jukina kungs, dzēlīgi teica Ipolits Matvejevičs, aizejiet pie policijas priekšnieka [59] un ziņojiet viņam, ka jūs man te plijoties virsū! Bet tagad dienesta pienākuma vārdā sastādiet protokolu!

Un Ipolits Matvejevičs ar savām pavadonēm lepni aizsoļoja uz atsevišķu kabinetu, un viņam pakaļ tūlīt pat metās satrauktais vecākais oficiants, pats "Salves" īpašnieks un nevaldāmi satrakojies tirgonis Angelovs.

Šis notikums, kas nepa jokam satrauca Stargorodas sabiedrības labākās aprindas, beidzās tāpat, kā parasti beidzas visi līdzīgi gadījumi: ar 25 rubļiem soda naudas un rakstiņu vietējā liberālajā avīzē "Obščestvennaja misļ" ar piesardzīgu virsrakstu "Vadītāja piedzīvojumi". Rakstiņš bija uzrakstīts pacilātā garā un sākās tā:

"Mūsu mierīgajā pilsētā jebkurš notikums ir īsta:

Sensācija!

Un katrā sensācijā, šķiet, tīšuprāt ir iejauktas:

Ietekmīgas personas…"

Raksts, kurā bija minēti Ipolita Matvejeviča iniciāļi, noslēdzās ar neizbēgamo citātu: "Ir bijuši sliktāki laiki, bet zemiskāki nekad [60] " un to bija parakstījis pilsētā populārais feļetonists Dāņu Princis [61] . tajā pašā dienā pilsētas galvas ierēdnis īpašiem uzdevumiem piezvanīja uz redakciju un biedējoši laipni palūdza "Dāņu Prinča" kungu pulksten četros ierasties pilsētas galvas kancelejā, lai sniegtu paskaidrojumus. Dāņu Princi tūlīt pārņēma drūmas priekšnojautas, un viņš vairs nespēja pabeigt kārtējo feļetonu, kura tēma bija aizdomīgi novilcinātās sarunas par Maskavas operetes teātra viesizrāžu rīkošanu pilsētas teātri. Noliktajā laikā kronētais žurnālists sēdēja pilsētas galvas kancelejas uzgaidāmajā telpā un samulsis domāja par to, kā viņš, kuru no stipras stostīšanās nebija spējuši izārstēt pat profesora Fainšteina [62] kursi, izskaidrosies ar pilsētas galvu, ātras dabas cilvēku, kurš neko nesaprot no žurnālista darba tehnikas. Pilsētas galva runāja, nicīgi stiepdams vārdus un ar īpašu labpatiku lūkodamies Dāņu Prinča zilganajā sejā, bet feļetonists nesekmīgi pūlējās izrunāt sev ārkārtīgi grūtos vārdus: "Jūsu augstlabdzimtība."Sarunas nobeigumā pilsētas galva piecēlās no krēsla un teica:

Jūsu paša miera labad iesaku jums par tādām lietām turpmāk vairs pat neiepīkstēties.

Dāņu Princis, kurš līdz šim brīdim jau bija paspējis tikt galā ar vārdiem "Jūsu augstlabdzimtība", sāka stipri šņākuļot, uzdrīkstējās pasmīnēt un ar milzīgu piepūli izspieda no sevis atbildi:

B-b-b-et e-e-es ta-ta-ta-č-č-ču vi-i-i-ispā-ā-ār sto-sto-o-stos!

Prinča asprātība tika novērtēta diezgan dārgi. Avīze samaksāja simts rubļu soda naudu un par nākamajiem Ipolita Matvejeviča piedzīvojumiem vairs neko nerakstīja.

Ipolitam Matvejevičam jau no bērnu dienām bija raksturīga negaidīta rīcība.

Ipolits Matvejevičs Vorobjaņinovs piedzima 1875. gadā Stargorodas apriņķī sava tēva, dedzīga baložu audzētāja Matveja Aleksandroviča muižā. Kamēr dēls auga, slimoja ar bērnu slimībām un apguva pirmos priekšstatus par dzīvi, Matvejs Aleksandrovičs ar garu bambusa kārti dzenāja baložus, bet vakaros, ietinies halātā, rakstīja sacerējumu par mīļoto putnu daudzveidību un paradumiem. Visu muižas ēku jumti bija pārklāti ar trauslajiem baložu mēsliem. Matveja Aleksandroviča mīļākais balodis Frederiks ar savu draudzeni Maņku dzīvoja atsevišķā labiekārtotā baložu būdā.

Desmitajā mūža gadā puisēnu Ipolitu pierakstīja Stargorodas muižniecības ģimnāzijas sagatavošanas klasē. Tajā mācoties, viņš uzzināja, ka skolā ir ne tikai skaistas un jaukas lietas penālis, pēc ādas smaržojoša čīkstoša mugursoma, novelkamās bildītes un brīnišķīgi nobraucieni pa lakotajām kāpņu margām, bet arī vieninieki, divnieki, divnieki ar plusu un trijnieki ar diviem mīnusiem. To, ka viņš ir labāks par citiem zēniem, Ipolits uzzināja jau iestāšanās eksāmena aritmētikā laikā. Uz jautājumu, cik ābolu būs, ja no kreisās kabatas izņems trīs, bet no labās deviņus ābolus, saskaitīs tos kopā un sadalīs trīs daļās, Ipolits neatbildēja, jo neprata atrisināt šo uzdevumu. Eksaminētājs jau grasījās ielikt Ipolitam Vorobjaņinovam divnieku, bet svētais tēvs, kurš sēdēja kopā ar citiem eksaminētājiem, sāka pūst un stenēt un paziņoja: "Viņš ir Matveja Aleksandroviča dēls, ļoti ņiprs puisēns."Eksaminētājs ielika Ipolitam Vorobjaņinovam trijnieku, un ņipro puisēnu uzņēma skolā.

Stargorodā bija divas ģimnāzijas: muižniecības un pilsētas. Muižniecības ģimnāzijas skolnieki izjuta tradicionālo ienaidu pret pilsētas ģimnāzijas audzēkņiem. Viņi saukāja tos par "zīmuļiem" un lepni nēsāja savas formas cepures ar sarkano apmali, un par to savukārt tika apveltīti ar apkaunojošo iesauku "baklažāni". Ne vienu vien "zīmuli" asinskārie "baklažāni" apveltīja ar zilumu un punu "ērkšķu kroni". Saniknotie "zīmuļi" sarīkoja vienpatņu "baklažānu" medības un klaigādami apšaudīja muižnieķeļus artālšāvējām "kaķenēm". Vientuļais "baklažāns", tricinot mugursomu, meklēja glābiņu šķērsielā un pavisam bāls un bez vienas galošas vēl ilgi tupēja kādas mājas kāpņu telpā. Gūstā saņemto galošu uzvarētāji uzmeta uz iespējami augstākas mājas jumta.

Stargorodā bija arī kadeti, kurus ģimnāzisti sauca par "zābakiem", taču viņi dzīvoja divu verstu attālumā no pilsētas savā korpusā un, kā uzskatīja "mērkaķēni" [63] , viņu dzīve bija noslēpumaina un leģendāra.

Ipolits apskauda kadetus, viņu gaišzilo uzplecīšu, uz kuriem ar trafareta palīdzību bija uzmālēti dzelteni cara Aleksandra iniciāļi, viņu krūšu nozīmju ar piestiprinātiem ērgļiem dēļ. Taču tēvs nebija gribējis ļaut viņam kļūt par karavīru, tāpēc viņš sēdēja ģimnāzijas solā, saņēma trijniekus ar diviem mīnusiem un ielaidās neredzētās dēkās.

Trešajā klasē Ipolitu atstāja uz otru gadu. Reiz, neilgi pirms eksāmeniem, lielā starpbrīža laikā trīs ģimnāzisti ielavījās aktu zālē un ilgi tajā ložņāja, aplūkojot galdu, kas bija apklāts ar mirdzošu zaļu galdautu, smagās aveņkrāsas portjeras ar bumbulīšiem un toverus ar palmām. Ģimnāzistu aprindās pazīstamais trakulis ģimnāzists Savickis priecīgi iespļāva dekoratīvajā puķupodā ar gumijkoku, Ipolits un trešais ģimnāzists Pihtejevs-Kakujevs [64] gandrīz vai pārsprāga no smiekliem.

Bet vai gumijkoku pacelt tu vari?-godbijīgi apjautājās Ipolits.

Aha atbildēja "atlēts" Savickis.

Tad pacel!

Savickis tūlīt sāka darboties ap gumijkoku.

Nepacelsi gan! čukstēja Ipolits un Pihtejevs-Kakujevs. Savickis ar sarkanu fizionomiju un sasvīdušu pinkainu matu cekulu turpināja rosīties pie gumijkoka.

Pēkšņi notika kaut kas briesmīgs. Savickis atrāvās no gumijkoka un atmuguriski uzkrita virsū sarkankoka kolonnai ar zeltītām iedobītēm, uz kuras stāvēja Aleksandra I marmora biste. Krūšutēls sagrīļojās, cara aklās acis pārmetoši paraudzījās uz acumirklī pieklusušajiem ģimnāzistiem, un Dieva svētītā persona, sekundi pastāvējusi četrdesmit piecu grādu leņķī, metās ar galvu uz leju kā pašnāvnieks upē. Imperatora kritienam, kaut gan tā troksni pieklusināja uz grīdas izklātais kaukāziešu paklājs, bija liktenīgas sekas. No cara sejas atšķēlās spīdīga kā rafinētā cukura gabals šķemba, kurā pārbijušies ģimnāzisti atpazina degunu. Sastinguši no šausmām, biedri pacēla bisti un nolika vecajā vietā. Pirmais aizbēga PihtejevsKakujevs.

Kas tagad būs, Vorobjaņinov? -jautāja Savickis.

Es to nesasitu, ātri atbildēja Ipolits.

Viņš izgāja no aktu zāles otrais. Palicis vienatnē, Savickis, ne uz ko necerot, mēģināja degunu pielikt vietā. Deguns neturējās. Tad Savickis devās uz mazmājiņu un noslīcināja degunu podā.

Grieķu valodas stundas laikā trešajā klasē iegāja direktors Siziks. Viņš pamāja, lai skolotājs paliek savā vietā un teica to pašu runu, ko tikko bija teicis pēc kārtas piecās vecākajās klasēs. Direktoram nebija zobu.

Kungi! viņš paziņoja. Kurš šašita mūšu imperatora bišti aktu zālē?

Klase klusēja.

Kauns! ierēcās direktors, apšķiežot ar siekalām "zubrītājus", kas sēdēja priekšējos solos.

"Zubritāji" padevīgi skatījās Sizikam acīs. Viņu skatieni pauda dziļu nožēlu par to, ka viņiem nav zināms noziedznieka vārds.

Kauns! atkārtoja direktors. Ņemiet vērā, kungi: ja štundaš laikā vainīgais neatzīsies, viša klase tiks atstāta uz otru gadu. Toš, kaš jau šēž otru gadu, ižšlēgš no ģimnāzijas.

Trešā klase nezināja, ka Siziks to pašu bija teicis visās citās klasēs, tāpēc direktora vārdi atkal lika nodrebēt šausmās.

Stundas beigas noritēja pilnīgā apjukumā. Grieķu valodas skolotājā neviens neklausījās. Ipolits skatījās uz Savicki.

Siziks melo, bēdīgi teica Savickis. Biedē. Visus nevar atstāt uz otru gadu.

Pihtejevs-Kakujevs, nolicis galvu uz sola, raudāja.

Par ko tad mēs? klaigāja "zubritāji", padevīgi skatoties uz grieķu valodas skolotāju.

Bērni, bērni, bērni! izmisīgi lūdzās skolotājs.

Taču panika pieņēmās spēkā. Tagad raudāja vairs ne tikai viens pats Pihtejevs-Kukujevs. Viņam pievienojās izmisumā iedzītie "zubritāji. Visaptverošās izmisīgās raudāšanas laikā atskanēja zvans, kas vēstīja par stundas beigām.

"Zubrītājs" Murziks, žagodamies no bēdām, nolasīja mācību stundas nobeiguma lūgšanu "Pateicamies Tev, Radītāji".

Pēc stundas Savickis, neticis nekādā jēgā ar noraudājušos Pihtejevu-Kakujevu, devās meklēt Ipolitu, betlpolita nekur nebija.

Nākamajā dienā Savicki izslēdza no ģimnāzijas. Pihtejevs-Kakujevs saņēma trijnieku "par uzvedību ar brīdinājumu un vecāku izsaukšanu". Tēvs, sīkas muižiņas īpašnieks, atbrauca ar šļūkavām [65] , kurās bija iejūgts neapkalts zirģelis, un pēc sarunas ar direktoru aizstiepa dēlu uz ģērbtuvi, kur daudzu ziņkārīgu vecāko klašu audzēkņu klātbūtnē viņu visai zvērīgi noslānīja. Mazā Pihtejeva-Kakujeva brēcieni bija dzirdami pat aiz pilsētas robežām.

Ipolits turpināja mācīties. Ģimnāzista gados ar viņu atgadījās parasti notikumi un lietas. Uz ģimnāziju viņš brauca vieglā ekipāžā ar lukturiem un resnu kučieri, kurš viņu uzrunāja vārdā un tēvavārdā. Dzēšgumijas viņam vienmēr bija pašas labākās un dārgākās.Uz rakstāmspalvām viņš vienmēr spēlēja veiksmīgi, jo tās viņam vienmēr sapirka veselām kastēm, un ar šādu rezervi viņš varēja spēlēt bezgalīgi ilgi, pieveicot pretiniekus "uz izturību". Brokastot viņš brauca uz mājām. Tas izraisīja skaudību, un viņš ar to lepojās. Piektajā klasē viņš jau runāja, viegli stiepjot vārdus, taču tas viņam netraucēja vēlreiz palikt uz otru gadu. Sestajā klasē tika izsmēķēts pirmais papiross. Ziema pagāja, dejojot ģimnāzijas ballēs, kur Ipolits, izrādot sava mundiera balto oderi, dejoja mazurku un ģērbtuvē dzēra rumu. Septītajā klasē viņš mocījās ar kvadrātvienādojumiem, "velna kāpnēm" (piramīdas tilpumu), ātruma paralelogramu un Ovīdija "Metaforām". Bet astotajā klasē viņš iepazina "Loģiku", "Kristīgās pamācības" un vieglu venērisko slimību.

Viņa tēvs bija stipri novecojis. Garā bambusa kārts viņa rokās drebēja, bet sacerējums par baložu šķirņu īpašībām bija jau uzrakstīts pāri pusei. Matvejs Aleksandrovičs nomira, tā ari nepabeidzis grāmatu, un Ipolits Matvejevičs, neskaitot sešpadsmit baložu barus, stipri sažuvušā un kļuvuša papagailim līdzīgā Frederika, dabūja mantojumā arī divdesmit tūkstošus rubļu gada ienākumu un milzīgu, slikti organizētu saimniecību.

Patstāvīgas dzīves sākumu jaunais Vorobjaņinovs atzīmēja ar spoži sarīkotām dzīrēm, kurās piedzēruši viesi šāva baložus un ķerstīja sādžas meičas. Savu izglītību viņš uzskatīja par pabeigtu. Viņš neiestājās nedz universitātē, nedz valsts dienestā. No militārā dienesta viņu atbrīvoja vārgas veselības dēļ, kas bija neparasti cilvēkam ar tik ziedošu izskatu. Viņš tā arī palika muižnieks bez dienesta pienākumiem, viltīga zelta zivtiņa, neuzticīgs līgavainis ar uzdzīvotāja raksturu. Viņš iekārtoja vecāku māju pēc sava prāta, pieņēma darbā kambarsulaini ar vaigubārdu, trīs sulaiņus, francūzi pavāru, kura šedevrs bija vēdzeles fileja "Vam-Bļam", un daudzus virtuves kalpotājus.

VI nodaļa Iepriekšējās turpinājums

Labdarības gadatirgi Stargorodā bija ļoti grezni un izdomas bagāti, par ko varēja pateikties Stargorodas labākās sabiedrības dāmu dedzīgajai tieksmei darboties. Šie gadatirgi tika sarīkoti gan Maskavas traktiera veidā, gan kā Kaukāza kalniešu ciemats, kurčerkesietes ar dubultzodu un korsetē savilktu vidukli patversmes bērnu labā pārdeva šampanieti "Aī" par nedzirdēti augstu cenu.

Vienā no šādiem gadatirgiem Ipolits Matvejevičs, stāvēdams zem izkārtnes "īsteni kaukāznieku duhana. Normāli kaukāznieku izprieca", iepazinās ar jaunā apgabala prokurora sievu Jeļenu Staņislavovnu Boūru. Prokurors bija vecs, bet viņa sieva, kā apgalvoja tiesas sekretārs, -

…jaunības dedzībā satraucoša, Jaunības līksmē vilinoša. Skūpstus dāvāt apsološa, Kā debešķīga būtne kairinoša.

Tiesas sekretāram piemita pantiņu sacerēšanas netikums.

"Skūpstus dāvāt apsološajai" Jeļenai Staņislavovnai galvā bija melns samta "šķīvītis" ar zīda rozeti franču nacionālā karoga krāsās. Šim ietērpam vajadzēja nozīmēt, ka dāma ir ģērbusies pilnīgi tāpat kā jauna čerkesu meitene. "Debešķīgā" prokurora sieva turēja uz pleca ar zeltītu papīru aplīmētu kartona krūzi, no kuras ārā rēgojās šampanieša pudeles kakliņš.

Atļausiet glāzīte šampanietis! Ipolits Matvejevičs galanti teica.

Prokuroriene liegi uzsmaidīja un noņēma no pleca krūzi. Ipolits Matvejevičs, elpu aizturējis, skatījās uz viņas kailajām parafīna krāsas rokām, ar kurām dāma nemākulīgi atkorķēja pudeli.

Viņš izdzēra savu šampanieti kā ūdeni, nesajūtot nekādu garšu. Jeļenas Staņislavovnas kailās rokas sajauca visas viņa domas. Viņš izņēma no vestes kabatas simts rubļu banknoti, uzlika to uz brūnas papjēmašē klints un, skaļi sēkdams, pagāja malā. Prokuroriene uzsmaidīja vēl liegāk, pievilka sev tuvāk banknoti un teica muzikālā balsī:

-Nabaga bērni neaizmirsīs jūsu dāsnumu.

Ipolits Matvejevičs piespieda rokas pie krūtīm un palocījās par veselu aršinu zemāk nekā parasti. Atliecies atkal taisni, Ipolits Matvejevičs saprata, ka bez prokurorienes viņam nebūs nekādas dzīves, un palūdza, lai tiesas sekretārs viņu iepazīstina ar jauno prokuroru. Prokurors izskatījās pēc gudra pērtiķa. Pastaigājoties kopā ar Ipolitu Matvejeviču starp Tamāras pili un uz krēsla notupinātu ērgļa izbāzeni, kura knābī bija iestiprināta krūka ziedojumiem, prokurors Boūrs ņipri kasīja sev aiz auss un klāstīja pēdējos Pēterburgas jaunumus.

Šajā vakarā Vorobjaņinovam izdevās vēl dažas reizes parunāt ar Jeļenu Staņislavovnu par patversmes bērnu grūto dzīvi un Stargorodas parka gleznainajiem skatiem.

Nākamajā dienā Ipolits Matvejevičs piebrauca pie Baūru namdurvīm ar pajūgu, kurā bija iejūgti pasaulē nešpetnākie zirgi, un pavadīja pusstundu ārkārtīgi patīkamā sarunā par patversmes bērnu smago stāvokli. Jau pēc mēneša tiesas sekretārs konfidenciāli iečukstēja sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja spalvainajā ausī, ka prokurors, šķiet, "sācis badīties", uz ko izmeklētājs smīnēdams atbildēja (ukraiņu valodā): "Šito lietu vajag apsmadzeņot" un pastāstīja par kādu ļoti interesantu tiesas prāvu Orlas pilsētā, kas beidzās ar attaisnojošu spriedumu vīram, kurš bija nogalinājis savu neuzticīgo sievu.

Visā pilsētā dāmītes trallināja kā lakstīgalas. Vīri apskauda veiksmīgo Vorobjaņinovu. Gavētāji, atturībnieki un ideālisti apbēra prokuroru ar anonīmām vēstulēm. Prokurors tās lasīja tiesas sēžu laikā, veikli un ātri kasīdams sev aiz auss. Pret Vorobjaņinovu viņš izturējās vēl laipnāk, nekā iepriekš. Viņš atradās bezizejas stāvoklī, jo gaidīja pārcelšanu uz galvaspilsētu un nevarēja sagraut savu karjeru ar banālu sievas mīļākā slepkavību.

Taču Ipolits Matvejevičs atļāvās rīkoties ārkārtīgi netaktiski. Viņš lika nokrāsot savu ekipāžu baltā krāsā un kopā ar mīlestības apreibināto prokurorieni pavizinājās tajā pa Lielo Puškina ielu. Veltīgi Jeļena Staņislavovna slēpa savu marmorbalto seju aizplīvuro, kas bija izšūts ar melniem putniņiem, visi viņu pazina. Pilsēta šausmās nodrebēja, bet šis mīlētāju ekscess neatstāja uz prokuroru nekādu iespaidu. Cerības zaudējušie gavētāji, atturībnieki un ideālisti sāka bombardēt ar anonīmām vēstulēm pašu tieslietu ministriju. Ministra biedrs bija pārsteigts par apgabala prokurora [66] gļēvulību. Visi gaidīja divkauju. Taču prokurors, tāpat kā līdz šim, katru ritu brauca garām ieroču veikalam uz tiesu namu, uzmetot sērīgus skatienus Temīdas figūrai ar svariem rokās, kuru vienā kausā viņš redzēja pats sevi kā Sanktpēterburgas prokuroru, bet otrā nekaunīgo sārtvaidzi Vorobjaņinovu.

Viss beidzās pēkšņi: Ipolits Matvejevičs aizveda prokurorieni uz Parīzi, bet prokuroru pārcēla uz Sizraņu. Sizraņā prokurors nodzīvoja ilgi, izsūtīja katorgā kādus astoņsimt cilvēkus un galu galā nomira.

Ipolits Matvejevičs ar draudzeni Parīzē ieradās rudenī. Parīze gatavojās vispasaules izstādei. Vēl nepabeigtais Eifeļa tornis [67] , kas atgādināja sajukušu tabureti, ar Dieva žēlastību apveltītās Parīzes ideālistos, gavētājos un atturībniekos izraisīja šausmas. Vakarā viesnīcā Ipolitam Matvejevičam parādīja pašu Eifeli vidēja auguma kungu ar sāls un piparu krāsas "bulanžē" [68] bārdiņu un ragainu pensneju. Tieši viņa dēļ starp Ipolitu Matvejeviču un viņa mīļāko notika strīds, un tas nebija pirmais. Jeļena Staņislavovna no kupejas kaimiņa, jauna franču inženiera, bija saklausījusies visādus stāstus un pēkšņi paziņoja, ka dziļi ciena Eifeļa kunga drosmīgos centienus.

Sabruks tas ugunsdzēsēju tornis tavam Eifelim virsū, rupji atteica Ipolits Matvejevičs. Es tādam muļķim pat zirgu stalli neļautu būvēt.

Un divi krievu cilvēki tik smagi sastrīdējās, ka galu galā Ipolits Matvejevičs pārskaitās un nopirka lielu sanbernāru, kura dēļ Jeļena Staņislavovna notēloja histērijas lēkmi un kurš sagrauza viņas jauno rotondu [69] , kas bija izšūta ar melnām stikla zīlēm.

Parīzē, kas smaržoja pēc moskatela veikaliņa, jaunie cilvēki nodevās izpriecām, staigāja pa krodziņiem, ēda konjakā mērcētus ķiršus, apmeklēja "Franču komēdijas teātra" [70] izrādes, dzēra tēju no patvāra, kuru Ipolits Matvejevičs bija speciāli pasūtījis no Krievijas, par ko viesnīcas darbinieki viņus bija iesaukuši par "jaunlaulātajiem ar mašīnu", neveiksmīgi apmeklēja azartspēļu iestādi, taču vairs nerunāja par patversmes bērnu grūto stāvokli vai Stargorodas parka skaistajiem nostūrīšiemjo kaisle nemanot bija izzudusi un palika tikai paradums jautri un bez rūpēm dzīvot divatā. Jeļena Staņislavovna vienreiz aizgāja pie slavenas zīlnieces de Sirī kundzes un atgriezās ļoti satraukta

Nē, tev noteikti pie viņas jāaiziet. Viņa man visu izstāstīja. Tas ir pārsteidzoši, nepārtraukti skandināja Jeļena Staņislavovna.

Taču Ipolits Matvejevičs iepriekšējā dienā iebraucējam no Krievijas bezika spēlē [71] bija paspēlējis septiņus simtus franku, tāpēc tikai paskatījās uz savām kafijas krāsas biksēm ar melniem lampasiem un pēkšņi teica:

-Braucam, mīļā, mājās. Sen jau ir laiks.

Stargoroda bija kupenu ieskauta. [72] Smagi piekrautu vezumu rindas lēni vilkās pa Lielo Puškina ielu. Apledojošos kokus Aleksandra bulvārī bija apsēduši kovārņi. Kovārņi satraukti ķērca, atsaucot atmiņā ikgadējās "Ebreju komiju biedrības" sapulces. Sniegpārslu zvaigznītes, krustiņi un citas sala atšķirības zīmes lēni krita uz Ipolita Matvejeviča deguna. Vēja nebija. No stacijas Ipolits Matvejevičs brauca zemās kamanās, pavirši uzmetot skatienu pilsētas ievērības cienīgajām vietām: jaunajai biržas ēkai, kas bija uzbūvēta, pateicoties Stargorodas tirgoņu centībai, asīriešu un babiloniešu stilā, Puškina ugunsdzēsības daļas sargtornim, pie kura bija piekārtas divas lielas apaļas bumbas, kas liecināja par vidēji liela ugunsgrēka [73] izcelšanos rajonā.

Kas deg, Mihail? Ipolits Matvejevičs jautāja kučierim.

Balagurovi deg. Jau otro dienu.

Viņi nepaspēja nobraukt pat divus kvartālus, kad uzdūrās nelielam ļaužu pūlim, kas grūtsirdīgi stāvēja iepretī Balagurovu mājai. No otrā stāva atvērtajiem logiem vēlās ārā dūmi. Pēkšņi pie loga parādījās ugunsdzēsējs un slinki pasauca:

Vaņa! Padod šurp franču kāpnes!

Sniegs turpināja snigt. Lejā neviens neatsaucās. Ugunsdzēsējs domīgi pastāvēja pie loga, nožāvājās un vienaldzīgi ienira atpakaļ dūmos.

Tā jau arī piecas dienas turpinās degt, dusmīgi teica Ipolits Matvejevičs. Atradusies Parīze…

Ar Jeļenu Staņislavovnu Vorobjaņinovs izšķīrās ļoti mierīgi. Turpināja viņu apciemot, katru mēnesi nosūtīja viņai aploksni ar 300 rubļiem un nemaz neapvainojās, kad sastapa pie viņas jaunus virsniekus, parasti brašus un labi audzinātus.

Ipolits Matvejevičs turpināja dzīvot savā mājā Deņisova ielā, vadot jautru vecpuiša dzīvi. Viņš ļoti rūpējās par savu ārieni un, viebdamies no sāpēm, ar tērauda pinceti plūkāja ārā spalvas, kas rēgojās no nāsīm; apmeklēja pirmizrādes pilsētas teātrī un vienubrīd tik ļoti aizrāvās ar operu, ka iedraudzējās ar baritonu Abramovu un iemācījās kopā ar viņu nodziedāt Žermona āriju no "Traviatas" "Vai tev neilgojas sirds redzēt mīļo dzimteni?". Kad viņi sāka mācīties Rigoleto āriju: "Kurtizānes, grēka izdzimumi, jūs par mani cietsirdīgi pasmējāties," baritons dusmīgi sacīja, ka Ipolits Matvejevičs dzīvojot ar viņa sievu, koloratūrsoprānu. Pēc tam notika šausmīga scēna. Līdz sirds dziļumiem sašutušais baritons izspieda no Vorobjaņinova 160 rubļus un aizbrauca uz Kazaņu.

Ipolita Matvejeviča neķītrās dēkas, bet jo sevišķi zvērinātā pilnvarotā Muruzjas piekaušana muižnieku biedrības klubā radīja viņam dēmoniska cilvēka reputāciju.

Pat 1905. gadā, kad visur valdīja satraukums un nemiers, Ipolits Matvejevičs nezaudēja savu iedzimto dzīvesprieku un ticību krievu valstiskuma stingrajiem pamatiem. Turklāt Ipolita Matvejeviča muižā viss bija mierīgi, ja neskaita dažu siena kaudžu nodedzināšanu. Grāfu Viti, kas bija parakstījis Portsmutas miera līgumu', Ipolits Matvejevičs ātrās dusmās nosauca par nodevēju, taču sīkāk par šo jautājumu neizteicās.

Turpmākajos gados Ipolita Matvejeviča dzīvē nekas nemainījās. Viņš bieži brauca uz Pēterburgu un Maskavu, labprāt klausījās čigānu kori, turklāt ievēroja smalkas atšķirības starp Pēterburgas un Maskavas čigāniem, viesojās pie saviem ģimnāzijas biedriem, kas strādāja vai nu Iekšlietu ministrijas pakļautībā, vai finanšu resorā.

Dzīve ritēja priecīgi un strauji. Ipolitu Matvejeviču vairs nemedīja uzņēmīgas ciltsmātes. Visi viņu uzskatīja par izlaidīgu vecpuisi. Un pēkšņi, 1911. gadā, Vorobjaņinovs apprecēja kaimiņa turīga muižnieka Petuhova] meitu. Tas notika pēc tam, kad rūdītais vecpuisis viena savas muižas apmeklējuma laikā pamanīja, ka viņa materiālais stāvoklis ir saļodzījies un bez izdevīgām precībām to nostiprināt neizdosies. Lielāko pūru varēja saņemt, apprecot Marī Petuhovu izstīdzējušu lēnprātīgu skeletu. Divus mēnešus Ipolits Matvejevičs lika pie lēnprātīgā skeleta kājām baltas rozes, bet pēc tam izteica bildinājumu, apprecējās un tika ievēlēts par apriņķa muižniecības vadītāju.

-Nu, kā klājas tavam skeletiņam [74] ? mīlīgi apjautājāsJeļena Staņislavovna, kuru Ipolits Matvejevičs pēc apprecēšanās sāka apmeklēt biežāk nekā iepriekš.

Ipolits Matvejevičs jautri atvieza zobus, izplūstot smieklos.

Nē, viņa, goda vārds, ir ļoti jauka, taču cik naiva… Un Klaudija Ivanovna!… Vai zini, viņa mani sauc par Epoletu. Viņa domā, ka tā runā Parīzē. Brīnišķīgi.

Gadiem ritot, Ipolita Matvejeviča dzīve stipri izmainījās. Viņš pāragri un skaisti nosirmoja. Viņam radās sīki paradumi. No rīta pamodies, viņš sev teica: "Gut morgen" vai "Bonžūr". Viņu bija pārņēmušas bērnišķīgas aizraušanās. Viņš sāka krāt zemstes markas, izmeta to iegādei lielu naudu, drīz vien kļuva par labākās kolekcijas īpašnieku Krievijā un sāka aktīvi sarakstīties ar angli Enjīldu, kuram piederēja pati pilnīgākā krievu zemstes marku kolekcija. Angļa pārākums šāda veida marku kolekcionēšanā stipri satrauca

Ipolitu Matvejeviču. Muižniecības vadītāja stāvoklis un plašie sakari palīdzēja viņam pārspēt viltīgo ienaidnieku no Glāzgovas. Ipolits Matvejevičs pierunāja zemstes valdes priekšsēdētāju izlaist jaunas Stargorodas guberņas zemstes markas [75] , kas nebija noticis jau gadus desmit. Valdes priekšsēdētājs, kurš mēdza smieties vietā un nevietā, ilgi smējās un piekrita Vorobjaņinova ierosinājumam. Pēc trim mēnešiem Ipolits Matvejevičs saņēma no Enfīlda pieklājīgu vēstuli, kurā anglis lūdza pārdot viņam vienu no šīm ārkārtīgi retajām markām par cenu, kādu misteram Vorobjaņinovam labpatiks noteikt.

Misteram Vorobjaņinovam no prieka pat asaras sariesās acīs. Viņš nekavējoties sēdās rakstīt misteram Enfīldam atbildes vēstuli. Tajā viņš ierakstīja ar latīņu burtiem: "Nacosia vicousi!"

Pēc tam lietišķā sarakste ar misteru Enfildu pārtrūka uz visiem laikiem un Ipolita Matvejeviča apmierinātā kaislība uz markām ievērojami atdzisa.

Šajā laikā Ipolitu Matvejeviču sāka dēvēt par uzdzīvotāju. Viņš tiešām mīlēja skaistu dzīvi. Sievasmātei par pārsteigumu viņš tērēja ienākumus no sievas muižas. Klaudija Ivanovna vienreiz pat mēģināja apspriest ar viņu savus uzskatus par dzīvi un laba vīra pienākumiem, bet znots pēkšņi sāka trīcēt kā drudzī, nometa zemē cukurtrauku un iesaucās:

Lieliski! Mani māca, kā vajag dzīvot! Vienkārši lieliski!

Tūlīt pēc tam satrakojies znots aizbrauca uz Maskavu, lai piedalītos mednieku kluba banketā par godu tam, ka slavenais mednieks Šarabarina kungs bija nonāvējis divtūkstošo vilku kopš kluba dibināšanas.

Galdi bija izvietoti pusmēness formā. Galda vidū uz cukurbalta galdauta starp sivēniem, galertiem un nosvīdušām karafītēm ar degvīnu un konjaku bija izklāta jubilāra iegūtā āda. Šarabarina kungs jau no rīta bija iemalkojis un, neskaitāmo fotogrāfu darbināto fotokameru apžilbināts, ar ārprātīgu skatienu lūkojās apkārt un klausījās runas.

Ipolitam Matvejevičam vārdu deva vēlu, kad viņš jau bija krietni jautrā prātā. Viņš ātri apmeta sev apkārt vilka ādu un, aizmirsis par ģimenes lietām, svinīgi teica:

Cienītie kungi, mednieku kluba dalībnieki! Atļaujiet jūs apsveikt Stargorodas medību ar bisi cienītāju vārdā ar tik ievērojamu notikumu. Ļoti, ļoti patīkami redzēt tādus godājamus medību cienītājus kā Šarabarina kungs, kuri, rokās saķērušies, iet uz priekšu, lai sasniegtu mūžīgos ideālus! Ļoti, ļoti patīkami!

Norunājis šo runu, Ipolits Matvejevičs nometa uz grīdas jubilejas vilka ādu, uzstutēja uz tās Šabarina kungu, kurš turējās pretī, un trīskārtīgi viņu nomutēja.

Šī brauciena laikā Ipolits Matvejevičs palika Maskavā divas nedēļas un atgriezās mājās priecīgs un nikns. Sievasmāte bozās. Ipolits Matvejevičs, lai viņai ieriebtu, izdarīja kaut ko tādu, kas deva iemeslu Dāņu Princim laist darbā savu aso mēli.

Bija 1913. gads. Divdesmitais gadsimts plauka un zēla.

Franču aviators Brindežons de Mu/ine1 veica savu slaveno lidojumu no Parīzes uz Varšavu, lai iegūtu Pomeri [76] balvu. dāmas pītās cepurēs ar saulessargiem un vecāko klašu ģimnāzisti histēriskā sajūsmā sagaidīja "debesu uzvarētāju". "Debesu uzvarētājs", neraugoties uz pārciestajām grūtībām, jutās diezgan mundrs un labprāt dzēra šampanieti [77] .

Dzīve sita augstu vilni. "Šatelēna urodonāls", kā vēstīja milzīgas reklāmas, vienā mirklī atjaunoja nieru sākotnējo svaigumu un nevainīgo skaidrību.

Visās avīzēs katru dienu tika publicēti uzmundrinoši anonīma Varšavas labdara aicinājumi:

Gonorejas nomocītie!

Uzklausiet mani!

Nomocītie lasītāji dedzīgi tvēra labdara vārdus, steigšus pasūtīja patentēto līdzekli un ieguva hronisku slimības formu.

Maskavā Aleksandra stacijā kursistu, nesēju un "Brīvās estētikas biedrības" dalībnieku pūlis sagaidīja dzejnieku K. Baļmontu1, kurš atgriezās no Polinēzijas. Kāda apaļvaidze jaunkundze pirmā meta miklu rozi trubadūram ar āža bārdiņu. Dzejnieku apbēra ar pavasara ziediem maijpuķītēm. Atskanēja pirmā apsveikuma runa.

Dārgais Konstantīni Septiņus gadus tevis nebija Maskavā…

Pēc runām līdz trubaduram izlauzās satrakojies pielūdzējs un, sniedzot dzejniekam puķu pušķi, norunāja no galvas iekaltu ekspromtu:

Saule spīd, Stari slīd. Ģēnijs tu, Varens tu. Tava dzeja Dzīves seja.

Vakarā "Brīvās estētikas biedrības" namā dzejnieka godināšanas svinības aptumšoja neofutūrists Majakovskis, kurš savas uzstāšanās laikā neatlaidīgi izprašņāja izslavēto bardu, "vai viņu nepārsteidz tas, ka visi apsveikumi nāk no viņam labi pazīstamām personām" [78] . Neofutūrista runu pārtrauca publikas šņākšana un svilpšana.

Divdesmitais gadsimts zēla un plauka.

Divi jauni cilvēki divdesmitgadīgais barons Geismars un ievērojama ārlietu ministrijas ierēdņa dēls Dolmatovs iluzionā iepazinās ar atvaļināta praporšāka sievu Mariannu Timi un nogalināja viņu, lai aplaupītu

Kinoteātros uz saburzītiem ekrāniem rādīja spēcīgu drāmu par krievu dzīvi trijās daļās "Kņaziene Butirska" [79] , pasaules notikumu hroniku "Eklēra žurnāls" [80] un komēdiju "Talantīgais policists" arPoksona piedalīšanos [81] (homēriski smiekli).

Pa Kremļa Spasas vārtiem uz Sarkano laukumu iznāca krusta gājiens, un protodiakons Rozovs, desmit pudus smags tēvainis [82] , baismīgā balsī lasīja cara manifestu.

Stargorodas laikrakstā "Vedomostigradonačaļstva" tika ievietots gaviļu pilns dzejolis, ko bija uzrakstījis vietējais cenzors Plaksins:

Teic, māmuļa, kas mums par svētkiem, Ja tētim ir mundieris spožs Un mazajam brālītim Mitjam Uz skolu nav jāiet šodien?

Mazajam brālītim Mitjam nevajadzēja iet uz skolu par godu Romanovu dinastijas trīssimt gadu jubilejai [83] . tēti tiešām bija ģērbušies spožos mundieros un platās trīsstūrenēs, sasēdušies līnijdroškās, viņi brauca uz šaušanas lauku, kurā bija jānotiek garnizona daļu, kadetu korpusa un valsts ģimnāziju parādei.

Džutas fabrikā un dzelzceļa darbnīcās strādniekiem izdalīja biļetes uz Romanovu godināšanas svētkiem atturībnieku dārzā, bet vakarā vairāki cilvēki civildrēbēs izrāva no svinētāju pūļa divus strādniekus un aizveda ar ormaņiem uz žandarmērijas pārvaldi. Tas neradīja nekādu troksni, svētki turpinājās, un tumšajās debesīs vēl ilgi pēc pusnakts, vējā saraujoties un izplešoties, mirguļoja uguņošanas raķešu ierakstītie imperatora iniciāļi.

Šajā pašā laikā strādnieks Mnuhins, turēdams rokā naģeni un juzdamies nebrīvi, stāvēja pie žandarmu rotmistra Augusta galda. Rotmistrs bija lakonisks:

Kas tev iedeva proklamācijas?

Neviens neiedeva.

No kurienes tad tās radās?

Nezinu…

Un divi sargkareivji aizveda Mnuhinu cauri visai pilsētai, gar trošu depo, ūdenstorni, kapsētu, pāri nezālēm aizaugušiem klajumiem uz cietumu. Mnuhins gāja lieliem soļiem, ik pa brīdim ziņkārīgi pavērdamies uz kūleņojošo uguņošanu, kuru varēja redzēt visā ceļa laikā. Kad sargkareivji, nodevuši arestantu, devās atpakaļ, uguņošana jau bija beigusies, un pilnīgā tumsā varēja dzirdēt, kā kāds iedzēris sievišķis gvelza neķītrības. [84]

Šajā pašā naktī Ipolits Matvejevičs, no kura vēl aizvien vēdīja smaržu aromāts, sēdēja uz savas savrupmājas balkona, ļaujot kuņģim sagremot svinīgās vakariņas. Viņam bija tikai 38 gadi. Miesa bija tīra, tukla un labas kvalitātes. Visi zobi bija savā vietā. Galvā, kā mazulis mātes miesās, rosījās svaiga armēņu anekdote. Dzīve viņam šķita brīnišķīga. Sievasmāte bija uzveikta, naudas bija daudz, nākamajā gadā viņš bija iecerējis doties jaunā ceļojumā uz ārzemēm.

Taču Ipolits Matvejevičs nezināja, ka pēc gada, maijā, nomirs viņa sieva, bet jūlijā sāksies karš ar Vāciju. Viņš domāja, ka piecdesmit gadu vecumā būs kļuvis par guberņas muižniecības vadītāju, un nezināja, ka 1918. gadā viņu padzīs no paša mājas un viņš, kurš bija pieradis pie komfortablas un pārticīgas dīkas dzīves, pametīs pieklusušo Stargorodu, lai pasažieru un preču vilcienā bēgtu projām, kur acis rāda.

Ipolits Matvejevičs sēdēja uz balkona un iztēlē redzēja ūdens ņirbēšanu Ostendes pludmalē, grafīta melnos Parīzes jumtus, starptautiskos vagonus ar mirdzošu, tumšu lakojumu un spīdīgām vara kniedēm. Taču Ipolits Matvejevičs nespēja iztēloties rindas pēc maizes (un, pat ja spētu, tad vienalga nesaprastu), ledaini aukstu gultu, eļļas lampiņu, izsituma tīfa karsoņa murgus un plakātu "Dari, kas tev darāms, lieki neaizkavē!" apriņķa pilsētas N. dzimtsarakstu nodaļas kancelejā.

Ipolits Matvejevičs sēdēja uz balkona un nezināja, ka pēc četrpadsmit gadiem, būdams vēl spēcīgs vīrs, viņš atgriezīsies Stargorodā un atkal ienāks pa tiem pašiem vārtiem, virs kuriem viņš šobrīd sēž, ienāks kā gluži svešs cilvēks, lai meklētu savas sievasmātes dārgumus, kurus muļķa vecene bija paslēpusi Gambsa krēslā, tajā pašā, uz kura viņam tagad ir tik ērti sēdēt un noraudzīties zaigojošajā uguņošanā ar liesmojošu imperatora ģerboni centrā, un sapņot par to, cik skaista ir dzīve.

CETURTĀ NODAĻA

,

VII nodaļa Lielais kombinators

Pulksten pusdivpadsmitos no ziemeļrietumiem, no Čmarovkas sādžas puses, Stargorodā ienāca kāds apmēram divdesmit astoņus gadus vecs jauneklis. Viņam pakaļ skrēja bezpajumtnieks.

Onkulīt, viņš jautri sauca, dod desmit kapeikas! Jauneklis izņēma no kabatas sulīgu ābolu [85] un pasniedza bezpajumtniekam, bet tas neatlaidās. Tad gājējs apstājās, ironiski paskatījās uz zēnu un iesaucās:

Varbūt tu vēl gribētu atslēgas no dzīvokļa, kur atrodas nauda?

Mēra izjūtu zaudējušais bezpajumtnieks saprata savu pretenziju nepamatotību un tūlīt likās mierā.

Jauneklis meloja: viņam nebija nedz naudas, nedz dzīvokļa, kur tā varētu atrasties, nedz atslēgas, ar kuru dzīvokli varētu atslēgt. Viņam nebija pat mēteļa. Pilsētā jauneklis ienāca zaļā

uzvalkā ar piegulošu vidukli. Viņa spēcīgo kaklu vairākkārt apņēma veca vilnas šalle, kājās bija lakādas puszābaki ar apelsīnu krāsas ziemišķādas virsu. Zeķu kājās nebija [86] . Rokā jauneklis turēja astrolabu [87] .

"0, bajadēra, tri-ri-rim, ti-ri-ra!"! viņš dziedāja, tuvodamies tirgum.

Te viņam bija daudz darīšanu. Viņš iespraucās pārdevēju rindā, kuri tirgojās uz drupu kaudzes, nolika sev priekšā astrolabu un nopietnā balsī sauca:

Kam vajag astrolabu? Lēti pārdodu astrolabu! Delegācijām un sieviešu nodaļām [88] atlaide.

Negaidītais piedāvājums ilgu laiku nerada pieprasījuma. Mājsaimnieču delegācijas vairāk interesējās par deficītām precēm un drūzmējās pie manufaktūras stendiem. Astrolaba pārdevējam jau divreiz pagāja garām Stargorodas guberņas kriminālizmeklēšanas aģents [89] . Bet, tā kā astrolabs nekādi nelīdzinājās vakar nozagtajai Sviesta centra [90] kancelejas rakstāmmašīnai, aģents beidza ar skatieniem magnetizēt jaunekli un aizgāja prom.

Ap pusdienas laiku astrolabs tika pārdots inteliģentam atslēdzniekam [91] par trim rubļiem.

Tas ir instrumentiņš, kas pats mēri, teica jauneklis, atdodams astrolabu pircējam, būtu tikai ko mērīt.

Atbrīvojies no komplicētā instrumenta, jauneklis ēdnīcā "Gardais stūrītis" paēda pusdienas un devās apskatīt pilsētu. Viņš izstaigāja Padomju ielu, izgāja uz Sarkanarmijas ielas (bijušās Lielās Puškina ielas), šķērsoja Kooperatīva ielu un atkal atradās Padomju ielā. Bet šī vairs nebija tā Padomju iela, pa kuru viņš nupat bija staigājis: pilsētā bija divas Padomju ielas. Ne mazums par to pabrīnījies, jaunais cilvēks nokļuva Ļenas notikumu [92] ielā (bijusī deņisova iela). Līdzās skaistai divstāvu savrupmājai Nr. 28 ar izkārtni

PSRS, KPFSR STARGORODAS GUBERŅAS SOCIĀLĀS NODROŠINĀŠANAS NODAĻAS NAMS NR. 2

jaunais cilvēks apstājās un palūdza sētniekam, kas sēdēja uz akmens soliņa pie vārtiņiem, atļauju piesmēķēt.

Sakiet man, tētiņ, ievilcis dūmu, jautāja jaunais cilvēks, vai līgavas jūsu pilsētā ir?

Vecīgais sētnieks par šādu jautājumu nemaz nebija izbrīnījies.

Dažam arī ķēve ir līgava, viņš atbildēja, labprāt ielaizdamies sarunā.

Vairāk man jautājumu nav, ātri noteica jaunais cilvēks.

Un tūlīt uzdeva jaunu jautājumu:

Tāda māja un bez līgavām?

Mūsu līgavas, sētnieks iebilda, jau sen viņpasaulē ar lukturiem meklē. Pie mums te ir valsts nabagmāja: vecenes dzīvo pilnā pansijā.

Saprotu. Tās, kas dzimušas vēl pirms vēsturiskā materiālisma?

Tas gan tiesa. Kad nu piedzimušas, tad arī piedzimušas.

Bet kas šai mājā bija pirms vēsturiskā materiālisma?

Kad bija?

Nu toreiz, vecos laikos.

Aha, vecos laikos šeit dzīvoja mans kungs.

Buržujs?

Pats tu buržujs! Viņš nebija buržujs. Muižniecības vadonis.

Tātad proletārietis.

Pats tu proletārietis! Es taču sacīju vadonis.

Saruna ar gudro sētnieku, kas vāji orientējās sabiedrības šķiriskajā uzbūvē, būtu turpinājusies vēl dievs zin cik ilgi, ja jaunais cilvēks tūlīt negrābtu vērsi aiz ragiem.

Zināt ko, vectētiņ, viņš teica, nebūtu slikti iedzert kādu lāsīti sīvā.

Nu pacienā.

Uz stundu abi pazuda, bet, kad atgriezās, sētnieks jau bija jaunā cilvēka visuzticamākais draugs.

Nu, tad es pie tevis pārnakšņošu, jaunais draugs teica.

Manis pēc kaut vai visu mūžu dzīvo, tu esi labs cilvēks.

Tik ātri sasniedzis savu mērķi, viesis izveicīgi nokāpa sētnieka dzīvoklī, noāva apelsīnu krāsas puszābakus un izstiepās uz sola, pārdomādams rītdienas darbības plānu.

Jauno cilvēku sauca Ostaps Benders. No savas biogrāfijas viņš parasti pastāstīja tikai vienu detaļu: "Mans tēvs," viņš teica, "bija Turcijas pavalstnieks [93] ." turcijas pavalstnieka dēls savā dzīvē bija mainījis daudzas nodarbības. Rakstura možums, kas viņam traucēja veltīt sevi kādam noteiktam darbam, pastāvīgi viņu mētāja no vienas valsts malas uz otru un tagad bija novedis Stargorodā bez zeķēm, bez atslēgas, bez dzīvokļa un bez naudas.

Gulēdams smacīgi siltajā sētnieka dzīvoklī, Ostaps Benders domās noslīpēja divus viņa iespējamās karjeras variantus.

Varēja apprecēt daudz sievu un mierīgi braukāt no pilsētas uz pilsētu, stiepjot līdzi jaunu čemodānu ar kārtējai sievai nograntētām dārgām mantām. Bet varēja arī jau rīt aiziet uz Stargorodas bērnu komisiju [94] un ierosināt viņiem uzņemties vēl neuzgleznotās, bet toties ģeniāli iecerētās gleznas "Boļševiki raksta vēstuli Čemberlenam" [95] izplatīšanu pēc mākslinieka Repina populārās gleznas parauga "Aizkrācieši raksta vēstuli sultānam" [96] . Izdošanās gadījumā šis variants varētu ienest kādus četrsimt rubļus. Abus variantus Ostaps bija izdomājis, pēdējo reizi uzturoties Maskavā. Variants par daudzsievību radās pēc vakara avīzē izlasītās tiesu hronikas, kur skaidri bija teikts, ka kāds poligāmists sodīts tikai ar diviem gadiem bez stingras izolācijas. [97] Variants Nr. 2 dzima Bendera galvā, kad viņš ar kontramarku bija iekļuvis RKMA [98] izstādē un to apskatījis.

Tomēr abiem variantiem bija savi trūkumi. Iesākt poligāmista karjeru bez brīnišķīga, pelēki lāsumota uzvalka bija neiespējami.

Bez tam vajadzīgi kaut vai desmit rubļi, lai varētu paspīdēt un savaldzināt. Varēja, protams, apprecēties arī zaļajā ceļojuma uzvalkā [99] , jo bendera vīrišķīgais spēks un skaistums bija pilnīgi neatvairāms provinciālajām Grietiņām precību gados, bet tā būtu, kā izteicās pats Ostaps, "zemākā klase, melnstrādnieka darbs". Ar gleznu ari nebija nemaz tik vienkārši varēja rasties tīri tehniskas grūtības. Vai būs ērti gleznot b. Kaļiņinu kažokādas cepurē un baltā tūbas apmetnī un b. Čičerinu [100] līdz jostasvietai kailu? Drošības pēc, protams, varētu visas personas gleznot parastos uzvalkos, bet tas vairs nebūtu tas.

Nebūs tāda efekta! Ostaps skaļā balsī noteica.

Te viņš pamanīja, ka sētnieks jau labu bridi kaut ko dedzīgi runā. Izrādījās, ka sētnieks nogrimis atmiņās par bijušo mājas īpašnieku:

Policijas priekšnieks viņu sveicināja… Tu atnāc pie viņa, nu tāpat, kā sacīt, apsveikt ar Jauno gadu tev trijnieku iedod… Uz Lieldienām tāpat, kā sacīt, atkal trijnieku. Ja vēl dzimšanas dienā viņu, kā sacīt, apsveic… Un skaties, apsveikuma naudas vien gadā sanāk rublīšu piecpadsmit… Solījās mani pat ar medāli apbalvot. "Es," viņš saka, "vēlos, lai mans sētnieks būtu ar medāli."

Nu un kā tad iznāca, vai iedeva?

Tu pagaidi… "Man," viņš saka, "sētnieka bez medaļas nevajag." Uz Sanktpēterburgu aizbrauca pēc medāļa. Nu, pirmoreiz, kā sacīt, neizdevās. Činavnieku kungi negribēja. "Cars," saka, "uz ārzemēm aizbraucis, tagad nevar." Kungs pieteica gaidīt. "Tu," saka, "Tihon, gaidi, bez medaļas nepaliksi."

Bet tavu kungu nožmiedza, vai? Ostaps pēkšņi pavaicāja.

Neviens nav žmiedzis. Pats aizbrauca. Ko viņš te ar zaldātiem būtu iesācis… Bet vai tagad par sētnieka darbu dod medaļas?

Kā tad, ka dod. Varu tev izgādāt.

Sētnieks ar cieņu paskatījās Benderā.

Es bez medaļas nevaru. Man tāds dienests.

Uz kurieni tad tavs kungs aizbrauca?

Kas to lai zin! Cilvēki stāsta uz Parīzi aizbraucis.

Ahā!… Baltās akācijas ziedi emigrācijā [101] … tātad viņš ir emigrants?

Pats tu esi emigrants… Uz Parīzi, cilvēki stāsta, aizbraucis. Bet māju paņēma vecenēm. Tās kaut vai katru dienu vari apsveikt ne griveņiku nedabūsi!… Ek! Tas tik bija kungs!…

Šai mirklī virs durvīm ieklinkšķējās sarūsējušais zvans. Sētnieks krekšķēdams aiztenterēja līdz durvīm, atvēra tās un ārkārtīgā uzbudinājumā kāpās atpakaļ.

Uz augšējā pakāpiena stāvēja melnūsains un melnmatains Ipolits Matvejevičs Vorobjaņinovs. Viņa acis zem pensneja mirdzēja agrākā spožumā.

Kungs! dedzīgi iebļāvās Tihons. No Parīzes!

Ipolits Matvejevičs, apmulsis, ka sētnieka dzīvoklī mīt kāda sveša persona, kuras kailās, violetās pēdas viņš tikai tagad bija ieraudzījis aiz galda malas, galīgi apjuka un gribēja bēgt prom, bet Ostaps Benders veikli pielēca kājās un zemu paklanījās Ipolita Matvejeviča priekšā.

Kaut arī pie mums nav Parīze, tomēr laipni lūdzam mūsu būdā!

Labdien, Tihon, Ipolits Matvejevičs bija spiests atbildēt, es nemaz neesmu ieradies no Parīzes. Kas tev nāk prātā?

Bet Ostaps Benders, kura garais, dižciltīgais deguns skaidri juta cepeša smaržu, neļāva sētniekam ne iepīkstēties.

Saprotu, pamirkšķinājis ar aci, viņš sacīja, jūs neesat ieradies no Parīzes. Protams, jūs esat atbraucis no Konotopas apciemot savu nelaiķa vecomāti.

Tā runādams, viņš maigi apņēma ap vidu galīgi apstulbušo sētnieku un izbīdīja viņu aiz durvīm, pirms tas bija sapratis, kas noticis, bet, kad viņš atguvās, tad apjēdza tikai to, ka no Parīzes atbraucis kungs, ka viņu, Tihonu, izlikuši no sētnieka dzīvokļa un viņam kreisajā rokā sažņaugts papīra rublis. Skatoties uz banknoti, sētnieks izjuta tik dziļu aizkustinājumu, ka taisnā ceļā devās uz bufeti un pasūtīja divas pudeles Goršanova alus [102] .

Rūpīgi aizkrampējis aiz sētnieka durvis, Benders pagriezās pret Vorobjaņinovu, kas vēl arvien stāvēja istabas vidū, un sacīja:

Neuztraucieties, viss ir kārtībā. Mans uzvārds Benders! Varbūt esat dzirdējis?

Neesmu dzirdējis, nervozi atbildēja Ipolits Matvejevičs.

Nu jā, no kurienes tad Parīzē būtu pazīstams Ostapa Bendera vārds? Vai Parīzē tagad ir silts? Laba pilsēta. Mana māsīca uz turieni izprecēta. Nesen ierakstītā vēstulē man atsūtīja zīda lakatiņu…

Kas par blēņām! Ipolits Matvejevičs iesaucās. Kādi lakatiņi? Es atbraucu nevis no Parīzes, bet no…

Saprotu. No Moršanskas.

Ipolitam Matvejevičam vēl nekad nebija bijušas darīšanas ar tik temperamentīgu jaunu cilvēku kā Benders, un tāpēc viņš vienkārši jutās slikti.

Nu, ziniet, es iešu, viņš sacīja.

Uz kurieni tad jūs iesiet? Jums nav kur steigties. VPP [103] pati pie jums atnāks.

Ipolits Matvejevičs nezināja, ko atbildēt, atpogāja mēteli ar noplukušu samta apkakli un apsēdās uz sola, naidīgi raudzīdamies Benderā.

Es jūs nesaprotu, viņš sacīja vārgā balsī.

Tas nav nekas briesmīgs. Tūlīt sapratīsiet. Acumirkli! Ostaps uzvilka basajās kājās apelsīnu krāsas puszābakus un, staigādams pa istabu, sāka tincināt:

Kādu robežu jūs pārgājāt? Polijas? Somijas? Rumānijas? Droši vien dārgs prieks. Kāds mans paziņa nesen pārgāja robežu, viņš dzīvo Slavutā mūsu pusē, bet viņa sievas vecāki Ledeņatos, otrā pusē. Ģimenes domstarpību dēļ viņš sastrīdējies ar sievu, bet šī bijusi viegli aizvainojama. Iespļāvusi viņam ģīmī un aizmukusi pāri robežai pie vecākiem. Šis mans paziņa padzīvojis dienas trīs viens pats un skatāsslikti būs: pusdienu nav, istaba netīra, un nolēmis salīgt mieru. Izgājis naktī un devies pāri robežai pie sievastēva. Robežsargi viņu saņēmuši ciet, piesējuši lietu, ietupinājuši uz sešiem mēnešiem, bet vēlāk izslēguši no arodbiedrības. Tagad, stāsta, sieva, muļķe tāda, atskrējusi atpakaļ, bet vīrs sēž darba namā [104] . Viņa tam paciņas nesot… Vai jūs ari pārgājāt poļu robežu?

Goda vārds, izdvesa Ipolits Matvejevičs, pēkšņi juzdamies atkarigs no runīgā jaunā cilvēka, kas bija nostājies viņam ceļā uz briljantiem, goda vārds, es esmu KPFSR pavalstnieks. Galu galā es varu uzrādīt pasi…

Pie pašreizējās poligrāfijas attīstības Rietumos iespiest padomju pasi ir tāds nieks, ka par to runāt smieklīgi… Kāds mans paziņa nonāca tik tālu, ka iespieda pat dolārus. Jūs taču zināt, cik grūti viltot amerikāņu dolārus? Tur papīrs ar tādām, ziniet, daudzkrāsainām dzīsliņām. Spīdoši jāpārzina tehnika. Viņš tos sekmīgi ieplūdināja Maskavas melnajā biržā, bet vēlāk izrādījās, ka viņa vectētiņš, slavens valūtas specs, tos uzpircis Kijevā un galīgi izputējis, jo dolāri tomēr bija viltoti. Ta ka jūs ar savu pasi ari varat pārrēķināties.

Ipolits Matvejevičs, noskaities, ka kavējas enerģiska briljantu meklēšana un viņš spiests nīkt sētnieka smirdošajā miteklī un klausīties bezkaunīga jaunekļa tarkšķēšanā par savu paziņu tumšajiem darījumiem, tomēr nekādi neuzdrošinājās iet prom. Viņš jutās stipri neērti, iedomājoties vien, ka nepazīstamais jaunais cilvēks var izpļāpāt visai pilsētai, ka atbraucis bijušais muižniecības vadonis. Tad visam beigas, un varbūt pat vēl ietupinās.

Jūs tomēr nevienam nestāstiet, ka esat mani saticis, lūdzoši sacīja Ipolits Matvejevičs, var vēl patiešām iedomāties, ka esmu emigrants.

-Tā! Tā! Tas ir konģeniāli! Vispirms aplūkosim aktīvu: tur ir emigrants, kas atgriezies savā dzimtajā pilsētā. Pasīvā: viņš baidās, ka viņu varētu paņemt ciet VPP.

Es taču jums jau tūkstoškārt esmu teicis, ka neesmu nekāds emigrants.

Bet kas tad jūs esat? Kādēļ uz šejieni atbraucāt?

Nu, es atbraucu no N. pilsētas darīšanās.

Kādās darīšanās?

Personiskās darīšanās.

Un pēc visa tā jūs vēl apgalvojat, ka neesat emigrants?… Kāds mans paziņa arī atbrauca…

Ipolitu Matvejeviču Bendera stāsti par saviem paziņām bija noveduši līdz izmisumam, un viņš, redzēdams, ka Benderu no sliedēm nevarēs izsist, pēkšņi padevās.

Labi, viņš teica, es jums visu paskaidrošu.

"Galu galā bez palīga grūti," Ipolits Matvejevičs nodomāja, "un blēdis, kā rādās, viņš ir liels. Tāds var noderēt."

VIII NODAļA Briljantu tvans

Ipolits Matvejevičs noņēma lāsumaino kastora platmali, sasukāja ūsas, no kurām, sukai pieskaroties, izlēca spriganas elektriskās dzirksteles, un, apņēmīgi noklepojies, pastāstīja Ostapam Benderam, pirmajam garāmgājējam, ko bija saticis, itin visu, ko vien viņš par briljantiem zināja no mirstošās sievasmātes izteicieniem.

Stāsta laikā Ostaps vairākkārt pietrūkās kājās un, griezdamies pie dzelzs krāsns, jūsmīgi sauca:

Ledus ir sakustējies, zvērināto piesēdētāju kungi! Ledus sakustējies.

Un jau pēc stundas abi sēdēja pie ļodzīgā galdiņa un, saspieduši galvas kopā, lasīja garu dārglietu sarakstu, kuras kādreiz rotājušas sievasmātes pirkstus, kaklu, ausis, krūtis un matus.

Ipolits Matvejevičs, ik brīdi sakārtodams uz deguna slīdošo pensneju un uzsvērdams katru vārdu, runāja:

Trīs pērļu virtenes… Labi atceros. Divās pa četrdesmit pērlēm, bet trešajā, garajā simt desmit. Briljanta kaklarota… Klaudija Ivanovna teica, tā maksājot četri tūkstoši, veclaiku darbs…

Tālāk nāca gredzeni: ne jau resnie, muļķīgie un lētie laulības gredzeni, bet gan tievi, viegli, ar tanīs ielodētiem tīriem, spodrinātiem briljantiem; smagi, žilbinoši auskari, kas uz mazo, sievišķīgo

austiņu meta daudzkrāsainas ugunis; čūskveida rokassprādzes ar smaragda zvīņām; fermuāru [105] , kura iegūšanai izdeva ienākumus no piecsimt desetīnu ražas; pērļu kaklarota, kuru būtu pa spēkam iegādāties tikai slavenai operas primadonnai; visu vainagoja četrdesmit tūkstošus vērtā diadēma [106] .

Ipolits Matvejevičs atskatījās. Tumšajos, piesūbējušajos sētnieka mitekļa kaktos uzliesmoja un drebēja smaragdzaļa pavasara gaisma. Briljantu dūmaka spiedās pie pašiem griestiem. Pērles ripoja pa galdu un lēkāja uz grīdas. Istabu bija pārņēmusi dārglietu mirāža.

Uzbudinātais Ipolits Matvejevičs attapās tikai no Ostapa balss skaņas.

Nav slikta gaume. Dārgakmeņi, es redzu, lietpratīgi izvēlēti. Cik tas viss joks maksāja?

Kādus tūkstošus septiņdesmit vai septiņdesmit piecus.

M-jā… Tagad tas maksā apmēram pusotra simta tūkstošu.

Vai patiešām tik daudz? iepriecināts jautāja Vorobjaņinovs.

Ne mazāk. Tikai jūs, dārgais biedri no Parīzes, uzspļaujiet tam visam.

Kā tad tā uzspļaut?

Ar siekalām, Ostaps atbildēja, tāpat kā spļāva līdz vēsturiskā materiālisma laikmetam. Nekas tur neiznāks.

Kālab tad tā?

Nu tāpat vien. Cik krēslu bija?

Ducis. Viesistabas garnitūra.

-Jūsu viesistabas garnitūra droši vien jau sen sadegusi krāsnīs.

Vorobjaņinovs tā izbijās, ka pat piecēlās no krēsla.

Tikai bez uztraukumiem, bez uztraukumiem. Pie šī pasākuma ķeršos es pats. Sēde turpinās. Starp citu, mums abiem nepieciešams noslēgt nelielu līgumiņu.

Smagi elsojošais Ipolits Matvejevičs ar galvas mājienu izteica savu piekrišanu. Tad Ostaps Benders ņēmās izstrādāt noteikumus.

Slepenās bagātības realizācijas gadījumā es kā koncesijas [107] tiešs dalībnieks un pasākuma tehniskais vadītājs saņemu sešdesmit procentus, bet sociālās apdrošināšanas naudu par mani varat nemaksāt. Tas man ir vienalga.

Ipolits Matvejevičs kļuva pelēks.

Tā ir laupīšana gaišā dienas laikā.

Un cik tad jūs domājat man piedāvāt?

N-n-nu, piecas procentes, nu galu galā desmit. Jūs saprotat, tas taču ir piecpadsmit tūkstošu rubļu!

Vairāk jūs nekā nevēlaties?

N-nē.

Bet varbūt jūs vēlaties, lai es strādātu par velti un pie tam vēl iedotu jums dzīvokļa atslēgu, kur glabājas nauda, un pastāstītu, kur nav miliča?

Tādā gadījumā atvainojiet, Vorobjaņinovs nomurmināja zem deguna. Man ir pilnīgs pamats domāt, ka es arī viens pats tikšu galā ar šo pasākumu.

Ahā! Tādā gadījumā atvainojiet, iebilda lieliskais Ostaps, man ir ne mazāks pamats, kā sacīja Endijs Takers [108] , domāt, ka arī es viens pats varētu paveikt jūsu pasākumu.

Krāpnieks! drebēdams iekliedzās Ipolits Matvejevičs.

Ostaps bija nesatricināms.

Klausieties, kungs no Parīzes, vai to jūs zināt, ka jūsu briljanti man tikpat kā kabatā! Un jūs mani interesējat tikai par tik, par cik es vēlos nodrošināt jūsu vecumdienas.

Tikai tagad Ipolits Matvejevičs saprata, kādas dzelzs ķetnas viņu sagrābušas aiz rīkles.

Divdesmit procentus, viņš drūmi sacīja.

Un mans uzturs? Ostaps zobgalīgi jautāja.

Divdesmit piecus.

Un dzīvokļa atslēgu?

Tas taču trīsdesmit septiņi ar pusi tūkstoša!

Kāpēc tāda precizitāte? Nu, lai notiek piecdesmit procentus. Puse jūsu, puse mana.

Tirgošanās turpinājās. Ostaps vēl piekāpās. Viņš aiz cienības pret Vorobjaņinova personību piekrita strādāt par četrdesmit procentiem.

Sešdesmit tūkstoši, kliedza Vorobjaņinovs.

-Jūs esat visai banāls cilvēks, Benders iebilda, jūs pārlieku

mīlat naudu.

Bet vai jūs nemīlat naudu? fleitas balsī iespiedzās Ipolits Matvejevičs.

Nemīlu vis.

Kāpēc tad jums vajadzīgi sešdesmit tūkstoši?

Principa pēc!

Ipolits Matvejevičs tikai smagi elsa.

Nu, kā ir, vai ledus sakustējies? Ostaps vēl pārjautāja.

Vorobjaņinovs tusnīdams padevīgi sacīja:

Sakustējies gan.

Nu, sit saujā, apriņķa mēroga komanču1 virsaiti! Ledus sakustējies! Ledus sakustējies, zvērināto piesēdētāju kungi!

Ipolits Matvejevičs, apvainojies par "komanču virsaiša" tituk pieprasīja, lai Ostaps atvainotos, un pēc tam, kad Ostaps, noturēdams atvainošanās runu, bija viņu nosaucis par feldmaršalu, varēja stāties pie dispozīcijas izstrādāšanas.

Šajā laikā sētnieks Tihons bufetē "Fāze" turpināja nodzert brīnišķīgā kārtā viņa rokā nonākušo rubli. Pieci akli harmonisti, saspiedušies cieši kopā, sēdēja uz mazītiņās koka saliņas, viebdamies no alus paisuma šļakatām, kas aizlidoja līdz viņiem.

Kunga ierašanās un trīs pudeles alus sētnieku bija aizkustinājušas līdz sirds dziļumiem. Viņam viss šķita brīnišķīgs: gan kungs, gan alus, gan pie sienas piekārtais brīdinājums: "Ar nepiklājigim vārdim lūdzam neizsacīties." Pēdējam vārdam kāds jokdaris jau sen bija noplēsis "ne". Tas briesmīgi sasmīdināja sētnieku Tihonu. Sētnieks šūpoja galvu un murmināja:

Tad nu arī izdomājuši, velni tādi!

Kārtīgi izsmējies, sētnieks Tihons paņēma savu pēdējo pudeli un piegāja pie blakus galdiņa, pie kura sēdēja viņam nepazīstami jauni cilvēki civildrēbēs.

-Nu ko, zaldātiņi, pajautāja Tihons apsēzdamies, vai taisnību stāsta, ka muižniekiem zemi drīz atdos atpakaļ? [109]

Jaunie cilvēki pasmējās. Viens no viņiem apvaicājās:

Varbūt tu pats arī esi no muižniekiem?

Es esmu no sētniekiem, atbildēja Tihons, bet, tā sacīt, pieņemsim, ka muižnieks ir atgriezies. Vai tad viņam zemi nedos?

-Nu skaidra bilde, āmurgalva tāds, ka nedos.

Tihons ļoti izbrīnījās, izdzēra alu, noreiba vēl vairāk un sāka kaut ko nesaprotamu murmināt par atgriezušos kungu. Jaunie cilvēki ar pūlēm dabūja viņu projām no sava galdiņa.

Kungs, murmināja Tihons, medāli iedos. Atbrauca mans kungs.

īsts aunapiere! nosprieda jaunie cilvēki. No kurienes šis sētnieks?

Tas ir Atraitņu nama sētnieks. Māja agrāk piederēja Vorobjaņinovam.

Gaidi vien, ka viņš atgriezīsies! Viņam arī ārzemēs nav slikti.

Varbūt arī ir atgriezies par speciālistu grib iekārtoties.

Pusnaktī sētnieks Tihons, ķerdamies pie visiem dārziņu žogiem un ilgstoši pieglauzdamies stabiem, vilkās uz savu midzeni. Viņam par nelaimi spīdēja jauns mēness.

Ahā! Garīgā darba proletārietis! Slotas darbinieks! iesaucās Ostaps, pamanīdams ritenī saliekušos sētnieku.

Sētnieks ieīdējās zemā un baismīgā balsī, kādā reizēm nakts klusumā dedzīgi un norūpējušās pēkšņi sāk murmināt izlietnes.

Tas ir konģeniāli, Ostaps sacīja Ipolitam Matvejevičam, -jūsu sētnieks tomēr ir diezgan liels pļēgurs. Vai tad tā var piedzerties par rubli?

V-var, pēkšņi atjēdzies, sacīja sētnieks.

Klausies, Tihon, Ipolits Matvejevičs ieteicās, vai tu, draudziņ, nezini, kas noticis ar manām mēbelēm?

Ostaps uzmanīgi pieturēja Tihonu, lai runa varētu brīvi plūst no viņa plati atplestās mutes. Ipolits Matvejevičs sasprindzināti gaidīja. Bet no sētnieka mutes, kurā zobi auga nevis cieši kopā, bet reti kā redeles, paspruka apdullinošs kliedziens:

Reizzzz bija dienas jautrrrajās…1

Sētnieka mājokli piepildīja dārdoņa un šķindoņa. Sētnieks ar īstu darba mīlestību un centību dziedāja savu korāli, neizlaizdams nevienu pašu vārdu. Viņš auroja, streipuļodams pa istabu, te neapzinīgi panirdams zem galda, te atsizdamies ar naģeni pret sienas pulksteņa cilindrisko vara bumbu, te nomezdamies uz viena ceļa. Viņš jutās šausmīgi jautri.

Ipolits Matvejevičs bija galīgi izmisis.

Vajadzēs liecinieka nopratināšanu atlikt līdz rītam, Ostaps sacīja. Iesim gulēt.

Sētnieku, miegā smagu kā kumodi, pārnesa uz sola.

Vorobjaņinovs un Ostaps gulēja kopā sētnieka gultā. Ostapam zem svārkiem bija kovboja krekls [110] ar melnām un sarkanām rūtīm. Zem tā nebija vairāk nekā. Toties Ipolitam Matvejevičam zem lasītājam jau pazīstamās mēness krāsas vestes atradās vēl otra spilgta, gaiši zila smalkvilnas veste.

Veste kā radīta pārdošanai, Benders skaudīgi sacīja, tā man noteikti piestāvētu. Pārdodiet!

Ipolitam Matvejevičam bija neērti atsacīt savam jaunajam kompanjonam un tiešajam koncesijas līdzdalībniekam.

Viņš viebdamies piekrita pārdot vesti par to pašu naudu, ko pats bija maksājis, par astoņiem rubļiem.

Naudu saņemsiet pēc mūsu slepenās dārglietu krātuves realizācijas, Benders sacīja, saņemdams no Vorobjaņinova vēl silto vesti.

Nē, tā es nevaru, sarkdams pretojās Ipolits Matvejevičs. Lūdzu, dodiet vesti atpakaļ!

Ostapa delikātā daba sašuta.

Nu tā taču ir sīkumainība! viņš iesaucās. Ķerties pie pasākuma par pusotra simta tūkstošiem un strīdēties par astoņiem rubļiem! Mācieties dzīvot ar plašāku vērienu!

Ipolits Matvejevičs piesarka vēl vairāk, izvilka mazu bloknotiņu un kaligrāfiski ierakstīja: 25./IV 27. g.

Izdots b. Benderam R. 8-

Ostaps ielūkojās grāmatiņā.

Oho! Ja jau jūs man atverat personīgo rēķinu, tad kaut vediet to pareizi. Ievediet debetu, ievediet kredītu. Debetā neaizmirstiet ierakstīt sešdesmit tūkstošus rubļu, kurus jūs man esat parādā, bet kredītā vesti. Saldo man par labu piecdesmit deviņi tūkstoši deviņi simti deviņdesmit divi rubļi. Vēl var dzīvot.

Pēc tam Ostaps iemiga maigā bērna miegā. Bet Ipolits Matvejevičs novilka vilnas apročus [111] , barona zābakus un, palicis salāpītā, smalkā Jēgera veļā [112] , stenēdams palīda zem segas. Viņam bija ļoti neērti. Ārējam sānam, kuru nenosedza sega, bija auksti, bet otru sānu dedzināja lielā kombinatora jaunais, svelošo ideju pilnais augums.

Visi trīs redzēja sapņus.

Vorobjaņinovam rādījās drūmi sapņi: mikrobi, kriminālnodaļa, samta tolstojiešu krekli [113] un zārku meistars bezenčuks smokingā, bet neskuvies.

Ostaps redzēja Fudzijamas vulkānu, Sviesta tresta [114] vadītāju un tarasu Buļbu, kas pārdeva atklātnes ar Dņeprostroja [115] skatiem.

Bet sētnieks sapnī redzēja, ka no staļļa bija aizgājis zirgs. Viņš to meklēja līdz pašam rītam un neatradis pamodās galīgi salauzts un drūms. Viņš ilgi ar izbrīnu noraudzījās uz savā gultā guļošajiem vīriem. Neko nesapratis, viņš paņēma slotu un devās uz ielu, lai izpildītu savus tiešos pienākumus: novāktu zirgābolus un lamātu ubadzes…

IX nodaļa "Titānika" pēdas

Ipolits Matvejevičs pēc ieraduma pamodās pusastoņos, noteica "gut morgen" un devās pie noteknes, kas bija ierīkota turpat, sētnieka miteklī. [116] Viņš mazgājās ar baudu: sprauslāja, šņaukājās un purināja galvu, lai pasargātos no ūdens, kas tecēja ausis. Slaucīties bija patīkami, taču, atņēmis dvieli no sejas, Ipolits Matvejevičs ieraudzīja, ka tas nosmērēts ar radikāli melno krāsu, ar kuru kopš aizvakardienas bija nokrāsotas viņa horizontālās ūsas. Ipolita Matvejeviča sirds vai pamira. Viņš paķēra savu kabatas spogulīti, kas atradās turpat uz krēsla. Tanī atspoguļojās liels deguns un kreisā ūsa zaļa kā jauna zālīte. Ipolits Matvejevičs steigšus pavirzīja spogulīti pa labi. Labā ūsa arī bija tādā pašā riebīgā krāsā. Noliecis galvu, it kā grasīdamies sabadīt spogulīti, nelaimīgais ieraudzīja, ka radikāli melnā krāsa vēl dominēja tikai pašā pakausī, bet malas ieskāva tā pati zāļainā apmale.

Visa Ipolita Matvejeviča būtne izgrūda tik skaļu nopūtu, ka Ostaps Benders atvēra savas skaidrās debeszilās acis.

-Jūs esat prātā jucis! Benders iesaucās un tūlīt atkal aizvēra miegainos plakstus.

Biedri Bender, lūdzoši iečukstējās "Titānika" upuris.

Ostaps pamodās pēc daudzām dunkām un lūgumiem. Viņš uzmanīgi paskatījās uz Ipolitu Matvejeviču un jautri iesmējās. Novērsies no direktora koncesijas dibinātāja, galvenais darbu vadītājs un tehniskais direktors kratījās smieklos un ķērās pie gultas gala, izsaukdamies: "Nevaru!" un atkal vai plīsa no smiekliem.

No jūsu puses tas nav glīti, biedri Bender, sacīja Ipolits Matvejevičs, drebelīgi kustinādams zaļās ūsas.

Tas deva jaunus spēkus Ostapam, kas bija pārsmējies līdz nemaņai. Viņa atklātie, sirsnīgie smiekli turpinājās vēl kādas desmit minūtes. Atguvies viņš uzreiz kļuva ļoti nopietns.

Ko jūs skatāties manī ar tik niknām acīm kā zaldāts uz uti? Labāk paskatieties pats uz sevi!

Bet man taču aptiekārs sacīja, ka tā būšot radikāli melna krāsa. Nevarēšot nomazgāt ne ar aukstu, ne karstu ūdeni, ne ziepju putām, ne petroleju… Kontrabandas prece.

Kontrabandas? Visu kontrabandu taisa Odesā, Mazajā Arnautu ielā\ Parādiet flakonu… Un bez tam paskatieties, vai to jūs esat lasījis?

Lasīju.

Bet, lūk, šo ar maziem burtiņiem? Tur skaidri sacīts, ka pēc mazgāšanas ar karstu un aukstu ūdeni vai ziepju putām un petroleju matus nepavisam nedrīkst slaucīt, bet tie jāžāvē saulē vai uz prīmusa… Kādēļ jūs nežāvējāt? Kur jūs tagad tāds iesiet kā zaļā vārna?

Ipolits Matvejevičs jutās nomākts. Ienāca Tihons. Ieraudzījis kungu ar zaļām ūsām, viņš pārkrustījās un palūdza naudu paģiru lāpīšanai.

Izsniedziet rubli šim darba varonim [117] , Ostaps ierosināja, un, lūdzu, nerakstiet to manā rēķinā. Tā ir jūsu intīma darīšana ar bijušo darba biedru… Pagaidi, vecīt, neej prom, man maza darīšana pie tevis.

Ostaps ar sētnieku ievadīja sarunu par mēbelēm, un jau pēc piecām minūtēm koncesionāri zināja visu. Visas mēbeles 1919. gadā aizveduši uz dzīvoju daļu [118] , izņemot vienu viesistabas krēslu, kas vispirms atradies Tihona pārziņā, bet vēlāk to paņēmis sociālās nodrošināšanas otrā invalīdu nama saimniecības vadītājs.

Tad kur tas ir, vai šai pašā mājā?

Šeit pat stāv.

Bet saki, draudziņ, ar aizturētu elpu jautāja Vorobjaņinovs, kad krēsls bija pie tevis, tu to… netiki labojis?

Labot nebija nekādas vajadzības. Vecos laikos mantu labi nostrādāja. Tāds krēsls vēl trīsdesmit gadus var izturēt.

Nu, ej vien, draudziņ, še vēl rublis, klausies tikai nevienam nesaki, ka es esmu atbraucis.

Mēms kā kaps, pilsoni Vorobjaņinov.

Aizsūtījis sētnieku un izsaucies: "Ledus sakustējies!" Ostaps Benders atkal pievērsās Ipolita Matvejeviča ūsām.

Vajadzēs no jauna nokrāsot. Dodiet naudu, es aiziešu uz aptieku. Jūsu "Titāniks" ne velnam neder, ar tādu tikai suņus krāsot… Vecos laikos, tā tik bija krāsiņa!… Man kāds skriešanās sacīkšu profesors pastāstīja aizraujošu notikumu. Jūs interesējaties par zirgu skriešanās sacensībām? Nē? Žēl. Aizraujoša nodarbošanās. Nu, lūk… Bijis tāds slavens blēdis, grāfs Druckis. Viņš zirgu skriešanās sacensībās pazaudējis piecsimt tūkstošus. Zaudēšanas karalis! Un brīdī, kad viņam bez parādiem vairāk nekā nebijis un grāfs jau apcerējis pašnāvības iespējas, kāds zibeņzellis par piecdesmit rubļiem viņam devis lielisku padomu. Grāfs aizbraucis un pēc gada atgriezies ar Orlova rikšotāju, trīsgadnieku. Tagad grāfs atguvis ne tikai savu naudu, bet pat vēl vinnējis kādus trīssimt tūkstošus. Viņa orlovietis Mākleris ar teicamu atestātu vienmēr pienācis pirmais. Derbijā viņš pa veselu auguma tiesu aizgājis priekšā Makmagonam. Ak tu vētra!… Bet te Kuročkins [119] (vai pazīstat?) pamana, ka visi orlovieši sāk mainīt krāsu, tikai Mākleris viens pats kā balodītis nemaina krāsu. Izcēlās milzīgs skandāls! Grāfu ietupināja uz trim gadiem. Izrādījās, ka Mākleris nav nekāds orlovietis, bet pārkrāsots metiss, bet metisi taču daudz straujāki par orloviešiem, un tos pie orloviešiem pa versti tuvāk nelaiž. Ko tu neteiksi?… Tā tik bija krāsiņa! Kur nu jūsu ūsas!…

Bet atestāts? Viņam taču bija teicams atestāts?

Tāds pats kā etiķete uz jūsu "Titānika" viltots! Dodiet naudu krāsai!

Ostaps atgriezās ar jaunu mikstūru.

"Najāda". Iespējams, ka labāka par jūsu "Titāniku". Velciet nost svārkus!

Sākās pārkrāsošanas ceremonija. Bet "brīnišķīgā kastaņbrūnā krāsa, kas matiem piedod maigumu un kuplumu", sajaukusies ar zaļo "Titāniku", negaidot nokrāsoja Ipolita Matvejeviča galvu un ūsas saules spektra krāsās.

No rīta vēl neko neēdušais Vorobjaņinovs nikni lamāja visas parfimērijas rūpnīcas, kā valsts, tā ari pagrīdes, kas atradās Odesā Mazajā Arnauta ielā.

Tādu ūsu droši vien nav pat Aristīdam Briānam [120] , ostaps mundri piezīmēja, un ar tādiem ultravioletiem matiem dzīvot Padomju Krievijā nav ieteicams. Vajadzēs noskūt.

Es nevaru, skumīgi atbildēja Ipolits Matvejevičs, tas nav iespējams.

Ko, vai ūsas jums ir dārga piemiņa?

Nevaru, atkārtoja Vorobjaņinovs, bēdīgi nokāris galvu.

Nu tad palieciet ari visu mūžu šai sētnieka miteklī, bet es iešu pēc krēsliem. Starp citu, pirmais krēsls atrodas virs mūsu galvas.

Skujiet nost!

Sameklējis šķēres, Benders vienā mirklī nocirpa Ipolita Matvejeviča gadu desmitiem audzētās ūsas, un tās klusi nokrita uz grīdas. No galvas krita zemē radikāli melnas krāsas, zaļi un ultravioleti mati. Beidzis griezt, tehniskais direktors izņēma no kabatas vecu žileti, bet no kabatas portfeļa rezerves asmeni un sāka skūt gandrīz raudošo Ipolitu Matvejeviču.

Pēdējo asmeni jums iztērēju. Neaizmirstiet ierakstīt manā debetā divus rubļus par skūšanu un matu griešanu.

Drebēdams aiz bēdām, Ipolits Matvejevičs tomēr pajautāja:

Kāpēc tad tik dārgi? Visur maksā tikai četrdesmit kapeikas!

Par konspirāciju, biedri feldmaršal, Benders ātri atbildēja.

Cilvēka ciešanas, kuram skuj galvu ar žileti, ir neiedomājamas. To Ipolits Matvejevičs saprata jau pašā operācijas sākumā.

Padarījis savu šausmīgo darbu līdz pusei, Ostaps to pārtrauca un saldā balsī jautāja:

Vai žiletīte neskrāpē?

-Protams, ka skrāpē,-ciešanu pilnā balsī atteica Vorobjaņinovs.

Kāpēc gan lai tā skrāpētu, muižniecības vadoņa kungs? Tā taču nav padomju, bet gan ārzemju.

Bet gals, kas visam pienāk, pienāca arī šīm ciešanām.

Kārtībā. Sēde turpinās! Cilvēkus ar vājiem nerviem lūdzam neskatīties! Tagad jūs esat līdzīgs Boborikinam [121] , pazīstamajam kupleju autoram.

Ipolits Matvejevičs nopurināja riebīgās pinkas, kas vēl tik nesen bija skaistas sirmu matu cirtas, nomazgājās un, juzdams, ka visa galva spēcīgi sūrst, šodien vai simto reizi ielūkojās spogulī. Redzētais viņam pēkšņi iepatikās. Ipolitam pretī raudzījās ciešanās izmocīta, bet diezgan jauna, bez angažementa palikuša aktiera seja.

Uz priekšu trauc, jau taure sauc! iesaucās Ostaps.

Es pa karstām pēdām uz dzīvokļu daļu vai, pareizāk, uz to māju, kur kādreiz bija dzīvokļu daļa, bet jūs pie vecenēm!

Es nevaru, sacīja Ipolits Matvejevičs, man būs ļoti smagi ieiet paša mājā.

-Ak jā!… Satraucošs notikums! Barons trimdinieks! Labi. Ejiet uz dzīvokļu daļu, bet šeit pastrādāšu es. Sapulcēšanās vieta sētnieka istabā. Parade allerf

PIEKTĀ NODAĻA

*

.

X nodaļa Kaunīgais zaglēns

Stargorodas sociālās nodrošināšanas nodaļas otrā nama saimniecības pārzinis bija kaunīgs zaglītis. Visa viņa būtība protestēja pret zādzībām, bet nezagt viņš nevarēja. Viņš zaga, un viņam bija kauns. Zaga viņš pastāvīgi, pastāvīgi kaunējās, un tāpēc viņa gludi skūtajos vaigos vienmēr dega samulsuma, kauna un neveiklības sārtums. Saimniecības pārzini sauca par Aleksandru Jakovļeviču, bet viņa sievu par Aleksandru Jakovļevnu. Viņš viņu sauca par Sašhenu, viņa viņu par Aļhenu. Pasaule vēl nebija redzējusi tik kaunīgu zaglēnu kā Aleksandrs Jakovļevičs.

Viņš bija ne tikai saimniecības pārzinis vien, bet pārzinis vispār. Iepriekšējo par rupju izturēšanos pret audzēknēm pirms septiņiem mēnešiem atcēla no darba un nozīmēja par simfoniskā orķestra kapelmeistaru. Aļhens nekādi nelīdzinājās savam neaudzinātajam priekšniekam. Koncentrējot darbadienu, viņš pats uzņēmās nama pārzināšanu un pret pensionārēm izturējās sevišķi laipni, ieviesdams namā svarīgas reformas un jauninājumus.

Ostaps Benders pavilka Vorobjaņinova savrupmājas smagās ozolkoka durvis un iegāja vestibilā. Šeit oda pēc piedegušas

biezputras. No augšējām telpām atskanēja balsu jūklis, kas atgādināja kareivju ierindā uzsauktu "urā". Neviena nebija, un neviens ari nenāca. Uz augšu veda divi ozolkoka kāpņu posmi ar kādreiz lakotiem pakāpieniem. Tagad tur atradās tikai riņķi, bet misiņa stieņu, kas agrāk piespieda paklāju pie pakāpieniem, vairs nebija.

"Komanču virsaitis tomēr dzīvojis banālā greznībā," Ostaps domāja, kāpdams augšā.

Jau pirmajā gaišajā un plašajā istabā sēdēja pulciņš sirmu vecenīšu, ģērbušās vislētākā pelecīgā tualdenora [122] auduma kleitās.

Saspringti izstiepušas kaklus un skatīdamās uz vidū stāvošo cilvēku pašā spēku plaukumā, vecenes dziedāja:

Atskan zvaniņu šķindas iz tāles, Tā ir mīļotā trijjūga balss. Ietin kalnus un lejas, un āres Dzirkstošs sniegpārslu plīvuris palss!… [123]

Kora diriģents pelēkā tolstojieti no tā paša tualdenora un tualdenora biksēs ar abām rokām sita takti un, grozīdamies apkārt, uzsauca:

Diskanti, klusāk! Kokuškina, ne tik spēcīgi!

Viņš ieraudzīja Ostapu, bet, nespēdams apturēt savu roku kustības, tikai īgni paskatījās uz ienācēju un turpināja diriģēt. Koris ar pūlēm apslāpēti noskandēja:

Ta-ta-ta, ta-ta-ta, ta-ta-ta, To-ro-rom, tu-ru-rum, tu-ru-ram…

Sakiet: kur šeit varētu sastapt saimniecības pārzini? Ostaps vaicāja, izmantodams pirmo pauzi.

Bet ko jūs gribējāt, biedri?

Ostaps sniedza diriģentam roku un draudzīgi jautāja:

Vai tautasdziesmas? Ļoti interesanti. Es esmu ugunsdzēsības apsardzes inspektors.

Saimniecības pārzinis nokaunējās.

-Jā, jā, viņš mulsdams sacīja, jūs esat ieradies īstā reizē. Es pat ziņojumu gatavojos rakstīt.

Jums nav ko uztraukties, Ostaps augstsirdīgi teica, es pats uzrakstīšu ziņojumu. Nu, sāksim apskatīt telpas.

Aļhens ar rokas mājienu atlaida kori, un vecenes sīkiem, mundriem solīšiem izklīda.

Lūdzu, sekojiet man, aicināja saimniecības pārzinis. Pirms doties tālāk, Ostaps ar acīm nopētīja pirmās istabas

mēbeles. Istabā stāvēja galds, divi dārza soli uz dzelzs kājām (vienam no tiem atzveltnē bija dziļi iegriezts vārds Koļa) un sarkanbrūns harmonijs.

Vai šajā istabā primusus nededzina? Pagaidu krāsnis vai kaut ko līdzīgu neizmantojat?

Nē, nē, šeit mums nodarbojas pulciņi: koris, dramatiskais, tēlojošās mākslas un mūzikas pulciņš…

Pateicis vārdu "mūzikas", Aleksandrs Jakovļevičs nosarka. Sākumā iekvēlojās zods, pēc tam piere un vaigi. Aļhens ļoti kaunējās. Viņš jau sen bija pārdevis visus pūtēju kapelas instrumentus. Tik un tā veceņu vājās plaušas no tiem varēja izpūst tikai kuslu kucēnu smilkstus. Bija smieklīgi redzēt tādu milzumu metāla tik nožēlojamā stāvoklī. Aļhens nevarēja nenozagt kapelu. Un tagad viņam bija ļoti kauns.

Pie sienas, izstiepies no loga līdz logam, karājās lozungs, uzrakstīts ar baltiem burtiem uz pelēcīga tualdenora gabala:

"Pūtēju orķestris ir ceļš uz kolektīvu daiļradi."

Ļoti labi, Ostaps sacīja, pašdarbības pulciņu nodarbības istabai no ugunsdrošības viedokļa nekādas briesmas nedraud. Iesim tālāk.

Ātri izstaigājot Vorobjaņinova savrupmājas priekšējās istabas, Ostaps nekur nemanīja riekstkoka krēslu ar izliektām kājiņām, apvilktu ar gaišu, puķainu angļu katūnu. Uz gludajām marmora sienām bija izlīmētas Stargorodas sociālās nodrošināšanas nodaļas otrā nama pavēles. Ostaps tās lasīja, laiku pa laikam enerģiski jautādams: "Vai dūmvadus regulāri tīra? Krāsnis kārtībā?" Un, saņēmis izsmeļošas atbildes, devās tālāk.

Ugunsdzēsības apsardzes inspektors cītīgi meklēja mājā kaut vai vienu kaktu, kas nebūtu ugunsdrošs, bet šai ziņā viss bija kārtībā. Toties dārgumu meklēšana bija nesekmīga. Ostaps iegāja guļamistabās. Viņam parādoties, vecenes piecēlās un zemu klanījās. Šeit stāvēja gultas, apklātas ar plūksnainām kā suņu spalva segām, kurām vienā pusē fabrikā bija ieausts vārds "Kājas". Zem gultām stāvēja lādītes, kas pēc Aleksandra Jakovļeviča iniciatīvas, kurš mīlēja militāru kārtību, bija izvilktas ārā tieši par vienu trešo daļu.

Namā Nr. 2 itin viss pārsteidza aci ar savu pārliecīgo pieticību: gan no Aleksandra, tagadējā Proletārisko Sestdienas Talku bulvāra atvestie soli, kas šeit pārstāvēja mēbeles, gan petrolejas kaķacītes, gan pašas segas ar atbaidošo vārdu "Kājas". Un vienīgais, kas šai mājā bija ierīkots stipri un grezni, bija durvju atsperes.

Durvju piederumi bija Aleksandra Jakovļeviča kaislība. Ieguldījis milzīgu darbu, viņš apgādāja visas durvis bez izņēmuma ar visdažādāko sistēmu un fasonu atsperēm. Šeit bija visvienkāršākās stieņveida atsperes. Bija pneimatiskās atsperes ar cilindriskiem misiņa sūkņiem. Bija ierīces ar blokiem un smagiem skrošu atsvaru maisiņiem. Bija arī tik sarežģītas konstrukcijas atsperes, ka sociālās nodrošināšanas nodaļas atslēdznieks izbrīnījies tikai šūpoja galvu. Visiem šiem cilindriem, atsperēm un atsvariem bija varens spēks. Durvis aizcirtās ar tādu sparu kā peļu slazdu durtiņas. No durvju mehānismu darba drebēja visa māja. Vecenes, žēli pīkstēdamas, glābās no uzbrūkošajām durvīm, taču izbēgt ne vienmēr izdevās. Durvis panāca bēgles un deva dunku mugurā, bet no augšas, dobji ķērkdami, jau laidās lejā pretsvari, aizšaudamies garām deniņiem kā lode.

Kad Benders un saimniecības pārzinis apstaigāja māju, durvis salutēja ar šausmīgiem dārdiem. Šķita, ka ir atgriezušās Pilsoņu kara dienas.

Aiz visas šīs dzimtbūtnieciskās dižmanības nekas nepalika apslēpts krēsla nebija. Meklējot ugunsgrēka apdraudētās vietas, inspektors nokļuva virtuvē. Tur lielā veļas katlā vārījās biezputra, kuras smaku lielais kombinators bija jutis jau vestibilā. Ostaps paostīja gaisu un sacīja:

Vai mašīneļļā vārāt, vai?

-Jā nudien, tīrā sviestā! Aļhens sacīja, sarkdams līdz asarām. Mēs fermā pērkam.

Viņam bija ļoti kauns.

Starp citu, tas nav ugunsnedroši, piebilda Ostaps.

Arī virtuvē krēsla nebija. Bija tikai nospeķots ķeblītis, uz kura sēdēja pavārs tualdenora priekšautā un cepurē.

Kāpēc pie jums visi apģērbi ir pelēkā krāsā, jā, un ari logu aizkari tādi paši, ka derētu tikai logu slaucīšanai?

Kautrīgais Aļhens vēl vairāk nodūra galvu.

Kredītus nepiešķir pietiekamā daudzumā.

Viņš izjuta riebumu pats pret sevi.

Ostaps aizdomīgi paskatījās uz viņu un sacīja:

Uz ugunsdrošību, ko es šai brīdī pārstāvu, tas neattiecas.

Aļhens nobijās.

Pret ugunsgrēku, viņš pavēstīja, mēs esam spēruši visus soļus. Ir pat ugunsslāpētājs "Eklērs".

Inspektors, pa ceļam ielūkodamies pieliekamos kambarīšos, negribīgi gāja pie ugunsslāpētāja. Sarkanais skārda konuss, lai gan tas bija mājā vienīgais priekšmets, kam bija kāds sakars ar aizsardzību pret ugunsgrēku, padarīja inspektoru sevišķi ērcīgu.

Utenī pirkāt?

Un, nesagaidījis kā zibens spēriena ķertā Aleksandra Jakovļeviča atbildi, noņēma "Eklēru" no sarūsējušās naglas, pagrieza tā smailo galu uz leju, nebrīdinādams sasita kapseli un ātri pagrieza konusu uz augšu. Bet gaidītās putu strūklas vietā konuss izdvesa smalku pretīgu šņākoņu, kas atgādināja veclaicīgo meldiju "Lai slavēts mūsu kungs Cionā" [124] .

Nu, protams, utenī, Ostaps apstiprināja pats savu domu un pakarināja ugunsslāpētāju agrākajā vietā, kur tas turpināja dziedāt.

Šņākoņas pavadīti, viņi gāja tālāk.

"Kur tas krēsls varētu būt?" Ostaps domāja. "Man tas sāk krist uz nerviem." Un viņš nolēma nepamest tualdenora pili tik ilgi, līdz viss būs noskaidrots.

Kamēr inspektors un saimniecības pārzinis lodāja pa bēniņiem, iedziļinādamies visos pretugunsgrēku aizsardzības sīkumos un dūmvadu izvietojumā, Stargorodas sociālās nodrošināšanas otrajā namā ritēja ierastā, ikdienišķā dzīve.

Pusdienas bija gatavas. Piedegušās biezputras smaka manāmi pastiprinājās un pārspēja visas pārējās skābās smakas, kas piemita mājai. Gaiteņos atskanēja soļu švīka. Vecenes, abās rokās saņēmušas, nesa skārda bļodiņas ar biezputru, uzmanīgi iznāca no virtuves un sēdās pusdienot pie kopējā galda, cenzdamās neskatīties uz ēdnīcā izkārtajiem lozungiem, ko bija sacerējis personīgi pats Aleksandrs Jakovļevičs un mākslinieciski uzzīmējusi Aleksandra Jakovļevna. Lozungi bija šādi:

"ĒDIENS IR VESELĪBAS AVOTS" "VIENA OLA SATUR TIKPAT DAUDZ TAUKVIELU, CIK 1/2 MĀRCIŅAS GAĻAS" "RŪPĒJIES PAR SAVIEM ZOBIEM!" "RŪPĪGI SAKOŠĻĀDAMS BARĪBU, TU PALĪDZI SABIEDRĪBAI" UN

"GAĻA IR KAITĪGA"

Visi šie svētie vārdi vecenēm atsauca atmiņā vēl pirms revolūcijas zaudētos zobus, olas, kas bija pazudušas apmēram tanī pašā laikā, gaļu, kas tauku ziņā atpaliek no olām, un varbūt arī sabiedrību, kurai viņas nevarēja palīdzēt, rūpīgi sakošļājot barību.

Visgrūtāk klājās vecajai Kokuškinai, kura sēdēja iepretī lielam ar akvareļu krāsām rūpīgi ilustrētam govs rasējumam. Šo attēlu bija ziedojusi SJZOB Sadzīves jaunās zinātniskās organizācijas biedrība. Simpātiskā govs, kas lūkojās no shematiskā attēla ar vienu spāniska izskata aci, bija prasmīgi sadalīta daļās un atgādināja jaunas kooperatīvās mājas ģenerālplānu ar to vienīgo atšķirību, ka mājas plānā vietas tika apzīmētas kā tualetes telpas, virtuves, gaiteņi un sētas kāpnes, bet govs plānā figurēja nosaukumi: fileja, liemenis, sānu daļa, 1., 2., 3. un 4. šķira.

Kokuškina ēda savu biezputru, nepaceļot galvu. Pārsteidzošā govs viņai izraisīja pastiprinātu siekalošanos un sirdsdarbības traucējumus. Sociālās nodrošināšanas nodaļas 2. namā gaļu pusdienās pasniedza reti.

Bez vecenēm pie galda sēdēja Izidors Jakovļevičs, Afanasijs Jakovļevičs, Kirils Jakovļevičs, Oļegs Jakovļevičs un Paša Emiljevičs. Ne pēc vecuma, ne dzimuma šie jaunie cilvēki neatbilda sociālās nodrošināšanas mērķiem, toties četri Jakovļeviči bija Aļhena jaunākie brāļi, bet Paša Emiljevičs Aleksandras Jakovļevnas māsasdēls. Jaunie cilvēki, no kuriem vecākajam Pašam Emiljevičam bija 32 gadi, neuzskatīja savu dzīvi sociālās nodrošināšanas namā par kaut ko nenormālu. Viņi dzīvoja namā ar vecenīšu tiesībām, arī viņiem bija valsts gultas ar segām, uz kurām lepojās uzraksts "Kājas", tērpās viņi tāpat kā vecenes peļu krāsas tualdenorā, bet, pateicoties jaunībai un spēkam, jaunekļi ēda labāk nekā iemītnieces. Viņi šeit zaga visu, ko nebija paspējis nozagt Aļhens. Paša Emiljevičs varēja vienā rāvienā notiesāt piecas mārciņas reņģu, ko arī vienreiz izdarīja, atstādams visu namu bez pusdienām.

Vecenes vēl nebija paguvušas pamatīgi nogaršot biezputru, kad Jakovļeviči kopā ar Emiljeviču, notiesājuši savas porcijas, atraugādamies piecēlās no galda un devās uz virtuvi meklēt kaut ko viegli sagremojamu.

Pusdienas turpinājās. Vecenes brēkāja:

Tagad pierīsies, sāks dziesmas klaigāt!

Un Paša Emiljevičs šorīt pārdeva krēslu no sarkanā stūrīša. Pa sētas durvīm iznesa uzpircējam.

Redzēsiet, šodien pārnāks piedzēries…

Šai brīdī iemītnieču sarunu pārtrauca skaļš šņāciens, kas pārspēja pat ugunsslāpētāja dziedāšanu, un neizteiksmīga balss iesāka:

-… gudrojums…

Vecenes, salīkušas un nepagriezdamās pret skaļruni, kas stāvēja kaktā uz mazgātās parketa grīdas, turpināja ēst, cerēdamas, ka viņām paies secen šis kauss. Bet skaļrunis mundri turpināja:

Viņakrrrahhh sakarar… vērtīgs izgudrojums. Murmanskas dzelzceļa ceļu meistars biedrs Sokuckis, Samāra, Orla, Kleopatra, Ustina, Caricina, Klementijs, Ifigēnija, Samāra, So-kuckis… [125]

Taure sēkdama ievilka gaisu un aizsmakušā balsī atjaunoja raidījumu:

… izgudrojis gaismas signalizāciju uz sniega tīrītājiem. Izgudrojumu atzinis Dorizuls [126] , Darja, Oņega, Raimonds…

Vecenes kā pelēkas pīles aizklumpačoja uz savām istabām. Taure, palēkdamās no iekšējā sprieguma, turpināja klaigāt tukšā istabā:

… Bet tagad paklausieties Novgorodas častuškas.

Tālu, tālu pašā zemes centrā kāds pieskārās balalaikas stīgām, un melnzemes Batistīni [127] iedziedājās:

Blakts, uz sienas sēdēdama Un uz sauli lūrēdama, Fininspektoru pamanīja Tūlīt ar' pagalam bija…

Zemes centrā šīs častuškas radīja vētrainu darbību. Taurē atskanēja šausmīga krākšana. Tie vai nu bija pērkoņdārdīgi aplausi, vai arī bija sākuši darboties pazemes vulkāni.

Pa to laiku sadrūmušais ugunsdrošības inspektors atmuguriski rāpās lejā pa bēniņu kāpnēm un, atkal nokļuvis virtuvē, ieraudzīja piecus pilsoņus, kas tieši no mucas ar rokām ķeselēja ārā skābus kāpostus un čammāja pilnām mutēm. Viņi ēda klusēdami. Vienīgi Paša Emiljevičs kā gardēdis grozīja galvu un, slaucīdams no ūsām kāpostu sulas lāses, ar pūlēm izdvesa:

Tādus kāpostus grēks ēst bez sīvā [128] .

Vai tā ir jauna vecenīšu partija? Ostaps jautāja.

Tie ir bāreņi, Aļhens atbildēja, ar plecu bīdīdams inspektoru ārā no virtuves un paslepus draudēdams bāreņiem ar dūri.

Vai tie ir Pievolgas bērni [129] ?

Aļhens apjuka.

Cariskā režīma smagais mantojums?

Aļhens noplātīja rokas: sak, ko tur lai dara, ja tāds tas mantojums ir.

Abu dzimumu kopēja audzināšana pēc kompleksās metodes?

Kaunīgais Aleksandrs Jakovļevičs nekavējoties uzaicināja

ugunsdzēsības inspektoru iebaudīt pusdienas, ko dievs devis.

Tai dienā Aleksandram Jakovļevičam pusdienās dievs deva pudeli zubrovkas, mājās ietaisītas sēnītes, siļķu sacepumu, Ukrainas boršču ar pirmās šķiras gaļu, vistu ar rīsiem un žāvētu ābolu kompotu.

Sašhen, sacīja Aleksandrs Jakovļevičs, iepazīsties ar biedru no guberņas ugunsdzēsības.

Ostaps iznesīgi paklanījās mājas saimniecei un pateica viņai tik garu un divdomīgu komplimentu, ka nevarēja pat nobeigt. Sašhena solīda auguma dāma, kuras piemīlīgumu mazliet bojāja pusvaigubārda a la Nicolas', klusu iesmējās un sadzēra ar vīriešiem.

Dzeru par jūsu komunālo saimniecību! Ostaps uzsauca.

Pusdienas pagāja jautri, un tikai pie kompota Ostaps atcerējās

sava apmeklējuma mērķi.

Kāpēc, viņš jautāja, jūsu kefīra iestādē tik nabadzīgs inventārs?

Eita nu, Aļhens uztraucās, bet harmonijs?

Zinu, zinu, vox humanum [130] . Bet pasēdēt pie jums ar baudu pilnīgi nav iespējams. Ir tikai parku krāģi.

Sarkanajā stūrītī ir krēsls, Aļhens apvainojās, angļu krēsls. Stāsta, tas esot saglabājies vēl no vecās iekārtas laikiem.

Bet es, starp citu, neesmu redzējis jūsu sarkano stūrīti. Kā tur ar ugunsdrošību? Viss kārtībā? Vajadzēs paskatīties.

Laipni lūdzam.

Ostaps pateicās saimniecei par pusdienām un devās dienesta darīšanās.

Sarkanajā stūrītī primusus nededzināja, pagaidu krāšņu nebija, dūmvadi bija kārtībā un tika regulāri tīrīti, bet krēsla Aļhenam par ārkārtīgu pārsteigumu nebija. Ostaps aiz nepatikas nokrekšķējās. Metās meklēt krēslu. Ielūkojās zem gultām un soliem, diez kāpēc atbīdīja harmoniju, centās izzināt no vecenītēm, kas piesardzīgi šķielēja uz Pašu Emiljeviču, bet krēslu tā arī neatrada. Paša Emiljevičs krēsla meklēšanai nodevās ar lielu aizrautību. Visi jau bija nomierinājušies, bet Paša Emiljevičs vēl aizvien klaiņoja pa istabām, lūkojās zem karafēm, grūstīja skārda tējas krūzītes un murmināja:

Kur tas varētu būt? Šodien tas vēl bija, es to redzēju pats savām acīm! Vienkārši smieklīgi.

Skumji, meitenītes, [131] ledainā balsī sacīja Ostaps.

Tas ir vienkārši smieklīgi! nekaunīgi atkārtoja Paša Emiljevičs.

Pēkšņi visu laiku dziedošais ugunsslāpētājs "Eklērs" uzņēma pašu augstāko fa, ko spēj vienīgi republikas tautas māksliniece Ņeždanova [132] , tad uz mirkli apklusa un iebrēkdamies izmeta pirmo putu strūklu, kas aplaistīja griestus un notrieca pavāram no galvas tualdenora mici. Tūlīt pēc pirmās strūklas ugunsslāpētājs izlaida otru strūklu tualdenora krāsā, tā notrieca no kājām nepilngadīgo Izidoru Jakovļeviču. Tagad "Eklērs" strādāja bez pārtraukuma.

Notikuma vietā atskrēja Paša Emiljevičs, Aļhens un visi veseli palikušie Jakovļeviči.

Pamatīgi nostrādāts! Ostaps sacīja. Idiotiska izdoma!

Vecenes, palikušas vienatnē ar Ostapu un bez priekšniecības,

tūlīt sāka klāstīt savas pretenzijas:

Savus radus namā iemitinājis. Ēd kā negauši.

Sivēnus ar pienu baro, bet mums grūž biezputru.

Visu no šejienes aizvazā prom.

Tikai mieru, meičas, Ostaps atkāpdamies sacīja, šai jautājumā pie jums atnāks darba inspekcija. Mani senāts nav pilnvarojis.

Vecenes viņā neklausījās.

Bet Paša Melentjevičs to krēslu šodien aiznesa un pārdeva. Pati redzēju.

Kam? Ostaps iekliedzās.

Pārdeva un viss. Manu segu gribēja pārdot.

Gaitenī notika nikna cīņa ar ugunsslāpētāju. Pēdīgi cilvēka ģēnijs uzvarēja, un ugunsslāpētājs, Pašas Emiljeviča dzelžaino kāju samīdīts, izvēma pēdējo vājo strūklu un apklusa uz visiem laikiem.

Vecenes aizsūtīja mazgāt grīdu. Ugunsdzēsības inspektors ievilka krūtīs gaisu, pielieca galvu un, viegli gurnos šūpodamies, piegāja pie Pašas Emiljeviča.

Kāds mans paziņa, svarīgi sacīja Ostaps, arī pārdeva valsts mēbeles. Tagad viņš iestājies mūkos sēž aiz restēm.

Man jūsu nepamatotie apvainojumi liekas savādi, iebilda Paša Emiljevičs, no kura nāca spēcīga putu strūklas smaka.

Kam tu pārdevi krēslu? skanīgā čukstā jautāja Ostaps.

Šai mirklī Paša Emiljevičs, kam piemita pārdabiskas nojautas

spējas, saprata, ka tūlīt viņu sitīs, varbūt pat spārdīs ar kājām.

Uzpircējam, viņš atbildēja.

Adrese?

Es viņu redzēju pirmo reizi mūžā.

Pirmo reizi mūžā?

-Jā nudien.

Es tev kārtīgi iegāztu pa purnu, sapņaini ieteicās Ostaps, tikai Zaratustra [133] neļauj. Nu, vācies pie velna.

Paša Emiljevičs iztapīgi pasmaidīja un devās prom.

Ei tu, kretīn, Ostaps augstprātīgi uzsauca, panāc šurp, nelaidies lapās. Kāds tas uzpircējs bija, blondīns, brūnēts?

Paša Emiljevičs sīki jo sīki skaidroja. Ostaps viņu vērīgi uzklausīja un interviju nobeidza ar vārdiem:

Tas bez šaubām neattiecas uz ugunsdrošību.

Gaitenī pie aizejošā Bendera pienāca kaunīgais Aļhens un iedeva viņam červoncu.

Tas ir pēc Kriminālkodeksa simt četrpadsmitā panta, Ostaps sacīja, kukuļdošana amatpersonai dienesta pienākumu izpildīšanas laikā. [134]

Taču naudu paņēma un, neatvadījies no Aleksandra Jakovļeviča, devās uz izeju. Durvis, aprīkotas ar varenu ierīci, ar grūtībām atvērās un deva Ostapam pa dibenu pusotras tonnas smagu belzienu.

Trieciens izdarīts, Ostaps sacīja, berzēdams cietušo vietu, sēde turpinās!

XI nodaļa Kur jūsu cirtas?

Pa to laiku, kamēr Ostaps apskatīja Stargorodas sociālās nodrošināšanas otro namu, Ipolits Matvejevičs, iznācis no sētnieka dzīvokļa un ar skūto galvu juzdams dzestrumu, devās pa dzimtās pilsētas ielām.

Pa bruģi guldzēja gaišs pavasara ūdens. Nepārtraukti plīkšķēja un būkšķēja no jumtiem pilošās briljanta palāses. Zvirbuļi nodevās mēslu medībām. Saule ripoja pa namu jumtiem. Zelta vērtie darba zirgi tīšām skaļi klaudzināja ar pakaviem pa kailo bruģi un, nokāruši ausis, ar patiku klausījās pašu soļu rakstā. Pie mitrajiem telegrāfu stabiem čokurojās slapji paziņojumi ar izplūdušiem ķīmiskiem burtiem: "Mācu spēlēt ģitāru pēc skaitļu sistēmas" un "Pasniedzu sabiedrisko zinātņu stundas tiem, kas gatavojas iestāties tautas konservatorijā". Sarkanarmiešu vads ar ziemas ķiverēm [135] galvās drosmīgi šķērsoja peļķi, kas sākās pie Stargiko [136] veikala un stiepās lidz pat Gubplāna [137] komisijas ēkai, kuras ģēveli greznoja ģipša tīģeri, Nīkes tēli un kobras.

Ipolits Matvejevičs gāja, ar interesi raudzīdamies pretimnācējos un garāmgājējos. Viņš, kas Krievijā bija nodzīvojis visu mūžu un pārdzīvojis revolūciju, redzēja, kā lūza, pārveidojās un mainījās sadzīve. Viņš bija pieradis pie tā, bet izrādījās, ka bija pieradis tikai vienā zemeslodes punktā apriņķa pilsētā N. Atbraucis dzimtajā pilsētā, viņš redzēja, ka neko nesaprot. Viņš jutās neērti un jocīgi, it kā patiešām būtu emigrants un tikai tagad atbraucis no Parīzes. Agrākos laikos, ekipāžā braucot pa pilsētu, viņš noteikti satika paziņas vai arī redzēja pavirši pazīstamu ļaužu sejas. Tagad viņš bija nogājis jau četrus kvartālus pa Ļenas notikumu ielu, bet pazīstamus negadījās satikt. Viņi bija nozuduši vai arī tā novecojuši, ka viņus vairs nevarēja pazīt, vai varbūt pārveidojušies līdz nepazīšanai, jo valkāja citu apģērbu, citas platmales. Varbūt viņi bija mainījuši gaitu. Lai nu šā vai tā, bet viņu nebija.

Ipolits Matvejevičs gāja bāls, nosalis, bēdīgs. Viņš bija pavisam aizmirsis, ka jāmeklē dzīvokļu daļa vai tas, kas no dzīvokļu daļas bija palicis pāri. Tā vietā viņš nesakarīgi pārgāja no trotuāra uz trotuāru un nogriezās šķērsielās, kur izlaidīgie darba zirgi jau gluži tīšām klaudzināja ar pakaviem. Šķērsielās bija vēl paglābusies ziema, un šur tur patrāpījās pat izburbis ledus, kura krāsa atgādināja kariesa skartu zobu. Visa pilsēta bija mainījusi krāsu. Zilās mājas kļuvušas zaļas, dzeltenās pelēkas, no sargtorņa nozudušas bumbas, pa torni vairs nestaigāja ugunsdzēsējs, un ielas, kā šķita Ipolitam Matvejevičam, bija daudz trokšņainākas nekā senāk.

Lielajā Puškina ielā Ipolitu Matvejeviču izbrīnīja Stargorodā nekad neredzētās sliedes un tramvaja stabi ar vadiem. Ipolits Matvejevičs nelasīja avīzes un nezināja, ka uz pirmo maiju Stargorodā gatavojas atklāt divas tramvaja līnijas: Stacijas un

Pievedu [138] . Lāgiem Ipolitam Matvejevičam likās, ka viņš Stargorodu nekad nav pametis, lāgiem Stargoroda šķita pavisam nepazīstama vieta.

Tādās domās iegrimis, viņš nonāca līdz Marksa un Engelsa ielai. Šai vietā viņu pārņēma bērnišķīga sajūta, ka kuru katru mirkli aiz divstāvu mājas ar garo balkonu noteikti parādīsies kāds paziņa. Ipolits Matvejevičs gaidīdams pat apstājās. Bet paziņa nenāca. Vispirms aiz stūra parādījās stiklinieks ar Bērna [139] stiklu kasti un kapara krāsas ķites piku. No stūra iznāca frants ziemišķādas cepurē ar dzeltenu ādas nagu. Aiz viņa izskrēja bērni, pirmās pakāpes skolas [140] skolēni ar siksniņās iesietām grāmatām.

Pēkšņi Ipolits Matvejevičs sajuta karstumu delnās un vēsumu vēderā. Tieši viņam pretī nāca nepazīstams pilsonis ar labsirdīgu seju, nesdams krēslu kā čellu. Ipolits Matvejevičs, kam negaidīti piemetās žagas, ieskatījās vērīgāk un uzreiz pazina savu krēslu.

Jā! Tas bija Gambsa krēsls, pārvilkts ar revolūcijas vētrās nomelnējušu, puķainu angļu katūnu, tas bija riekstkoka krēsls ar izliektām kājiņām. Ipolits Matvejevičs jutās tā, it kā viņam kāds būtu izšāvis pie auss.

Asinu nažus, šķēres, bārdas nažus! tuvumā iesaucās baritonisks bass.

Un tūlīt atskanēja smalka atbalss:

Lodē, izlabo!…

Maskavas avīze "Izvestija", žurnāls "Smehač", "Krasnaja Ņiva" [141] , "Stargorodskaja pravda"!…

Kaut kur augšā nošķindēja izsists stikls. Rībinādama pilsētu, aizbrauca Dzirnavu celtniecības [142] kravas automašīna. Iesvilpās milicis. Dzīve mutuļoja un meta augstu vilni. Laiku nedrīkstēja zaudēt.

Ar leoparda lēcienu Ipolits Matvejevičs uzbruka nekrietnajam svešiniekam un klusēdams parāva krēslu uz savu pusi. Svešinieks rāva krēslu atpakaļ. Tad Ipolits Matvejevičs, ar kreiso roku turēdamies pie kājiņas, ar varu atlieca svešinieka resnos pirkstus no krēsla.

Laupa, čukstot sacīja svešinieks, vēl ciešāk turēdamies pie krēsla.

Atļaujiet, atļaujiet, šļupstēja Ipolits Matvejevičs, turpinādams atlipināt svešinieka pirkstus.

Apkārt lasījās ļaudis. Trīs cilvēki jau stāvēja tuvumā, ar visdzīvāko interesi vērodami konfliktu.

Tad abi cīkstoņi piesardzīgi paraudzījās apkārt un, viens uz otru neskatīdamies, taču neizlaizdami krēslu no sīkstajām rokām, ātri devās uz priekšu, it kā nekas nebūtu noticis.

"Ko tas nozīmē?" izmisīgi domāja Ipolits Matvejevičs.

Ko domāja svešinieks, nevarēja saprast, bet viņa gaita bija ļoti noteikta.

Viņi gāja aizvien ātrāk un, ieraudzījuši nomaļā šķērsieliņā ar šķembām un celtniecības materiāliem nobērtu tukšu laukumu, kā pēc komandas nogriezās turp. Šeit Ipolita Matvejeviča spēki četrkāršojās.

Atļaujiet taču! viņš nekautrēdamies iekliedzās.

Palīgā! tikko dzirdami izdvesa svešinieks.

Un, tā kā rokas abiem bija aizņemtas, turot krēslu, viņi sāka viens otru spārdīt ar kājām. Svešinieka zābaki bija apkalti, un Ipolitam Matvejevičam sākumā klājās diezgan plāni. Bet viņš drīz piemērojās, un, lēkādams te uz labo, te kreiso pusi, it kā krakovjaku dejodams, izvairījās no pretinieka triecieniem un centās trāpīt ienaidniekam pa vēderu. Pa vēderu trāpīt viņam neizdevās, jo traucēja krēsls, toties viņš iegāza pa pretinieka ceļa skriemeli, un tagad svešinieks varēja spert tikai ar kreiso kāju.

Ak kungs! iečukstējās svešinieks.

Tagad Ipolits Matvejevičs pazina, ka svešinieks, kas visnekrietnākā kārtā nozadzis viņa krēslu, nav neviens cits kā Frola un Laura baznīcas garīdznieks svētais tēvs Fjodors Vostrikovs.

Ipolits Matvejevičs apstulba.

Ko es redzu! viņš iesaucās, izbrīnā palaizdams krēslu vaļā.

Svētais tēvs Vostrikovs kļuva violets un pēdīgi arī atlaida pirkstus. Krēsls, neviena neturēts, nokrita uz sadrupušiem ķieģeļiem.

Kur tad jūsu ūsas, cienījamais Ipolit Matvejevič? cik vien iespējams dzēlīgi jautāja garīgā persona.

Bet kur jūsu cirtas? Jums taču bija cirtas?

Ipolita Matvejeviča vārdos skanēja neizsakāma nicināšana. Viņš apveltīja svēto tēvu Fjodoru ar neparastas augstsirdības pilnu skatienu un, paņēmis padusē krēslu, pagriezās un devās prom. Bet svētais tēvs Fjodors, jau atguvies no apmulsuma, neļāva Vorobjaņinovam tik viegli uzvarēt. Iekliedzies: "Nē, esiet tik laipns!" viņš atkal pieķērās krēslam. Atjaunojās pirmā pozīcija. Pretinieki stāvēja, ieķērušies krēsla kājiņās, un kā kaķi vai bokseri mēroja viens otru ar skatieniem, paiedamies no vienas puses uz otru.

Sirdi mokošā pauze ilga veselu minūti.

Tad tāds jūs esat, svētais tēv, Ipolits Matvejevičs grieza zobus, dzenaties pēc mana īpašuma?

Pie šiem vārdiem Ipolits Matvejevičs spēra svētajam tēvam pa gurnu.

Svētais tēvs izmanījās un nikni iebelza ar kāju muižniecības vadonim pa cirksni, tā ka tas saliecās līkumā un nošņācās.

Tas nav jūsu īpašums.

Bet kā tad?

Nav jūsu.

Bet kā tad?

Nav jūsu, nav jūsu.

Bet kā tad, kā?

Nav jūsu.

Tā šņākdami, viņi nikni raustīja krēslu un spārdījās.

Bet kā īpašums tad tas ir? spalgi kliedza muižniecības vadonis, trāpīdams ar kāju svētajam tēvam pa vēderu.

Pārvarēdams sāpes, svētais tēvs stingri sacīja:

Tas ir nacionalizēts īpašums.

Nacionalizēts?

-Jā, jā gan, nacionalizēts.

Viņi runāja tik neparasti ātri, ka vārdi saplūda.

Kas nacionalizēja?

Padomju vara! Padomju vara!

Kāda vara? Kāda vara?

Darbaļaužu vara.

A-h-ā! stingdams kā piparmētra dvesa Ipolits Matvejevičs. Strādnieku un zemnieku vara?

Jā-ā-ā!

Hm-m-m!… Tad varbūt jūs, svētais tēv, esat partijnieks?

V-varbūt!

Te Ipolits Matvejevičs vairs neizturēja un, izsaukdamies: "Varbūt!" sulīgi iespļāva svētā tēva Fjodora labsirdīgajā sejā. Svētais tēvs nekavējoties spļāva Ipolitam Matvejevičam sejā un arī trāpīja. Siekalas nevarēja noslaucīt: rokas bija aizņemtas. Ipolits Matvejevičs izdvesa čīkstoņu kā virinātas durvis un no visa spēka pagrūda ienaidnieku ar krēslu. Ienaidnieks nokrita, paraudams sev līdzi aizelsušos Vorobjaņinovu. Cīņa turpinājās parterī.

Pēkšņi nokrakšķēja un reizē atlūza abas priekšējās kājiņas. Aizmirsuši viens otru, pretinieki ņēmās plosīt riekstkoka dārgumu glabātavu. Plīsdams skumīgi kā kaija novaidējās puķainais angļu katūns. Atzveltne, varena spēka rauta, aizlidoja sānis. Dārgumu glabātavas meklētāji plēsa nost mašu kopā ar misiņa podziņām un, rakņādamies starp atsperēm, iegremdēja pirkstus vilnas popējumā. Skartās atsperes dziedāja. Pēc piecām minūtēm krēsls bija apgrauzts. No tā bija palikuši tikai radziņi un nadziņi. Uz visām pusēm ripoja atsperes. Vējš pa laukumu dzenāja satrunējušu vilnu. Izliektās kājiņas mētājās bedrē. Briljantu nebija.

Nu kā tad ir, vai atradāt? aizelsdamies jautāja Ipolits Matvejevičs.

Svētais tēvs Fjodors, viscaur aplipis ar vilnas pinkām, elsa un klusēja.

-Jūs esat afērists! Ipolits Matvejevičs iesaucās. Es jums, svēto tēv Fjodor, sadošu pa mūli.

Rokas par īsām, atbildēja svētais tēvs.

Kur jūs tāds iesiet viss vienās pūkās?

Kas jums par daļu?

Kaunēties vajadzētu, svēto tēv! Jūs vienkārši esat zaglis!

Es jums nekā neesmu nozadzis!

Kā jūs to uzzinājāt? Izmantojāt savās interesēs grēksūdzes noslēpumu? Ļoti labi! Ļoti skaisti!

Ipolits Matvejevičs ar sašutuma pilnu "fui" pameta laukumu un, ejot tīrīdams mēteļa piedurknes, devās mājup. Uz Ļenas notikumu ielas un Jerofejeva šķērsielas stūra Vorobjaņinovs ieraudzīja savu kompanjonu. Tehniskais direktors un koncesijas galvenais vadītājs stāvēja, pacēlis kreiso kāju, viņam ar spilgti dzeltenas krāsas krēmu tika tīrīta kurpju ziemišķādas augšējā daļa. Ipolits Matvejevičs pieskrēja pie viņa. Direktors bezrūpīgi dudināja "šīberi".

Agrāk visi dejoja tikai valcerus, Tagad visi dejo tikai šīberus… [143]

Nu, kas dzīvokļu daļā? viņš lietišķi jautāja un tūlīt piebilda: Pagaidiet, nestāstiet, jūs esat ļoti uztraukts, nomierinieties!

Iedevis kurpju tīrītājam septiņas kapeikas, Ostaps paņēma Vorobjaņinovu zem rokas un aizvilka pa ielu.

Nu, tagad speriet vaļā!

Visu, ko stāstīja uztrauktais Ipolits Matvejevičs, Ostaps noklausījās ar lielu uzmanību.

Ahā! Neliela, melna bārdele? Pareizi! Mētelis ar jērādas apkakli? Saprotu. Tas krēsls ir no nabagmājas. Šorīt nopiflcts par trim rubļiem.

Nu pagaidiet taču…

Un Ipolits Matvejevičs pastāstīja galvenajam koncesionāram visas svētā tēva Fjodora nelietības.

Ostaps sadrūma.

Draņķīga lieta, viņš sacīja, Leihtveisa ala [144] . noslēpumains konkurents. mums viņam jāaizsteidzas priekšā, bet sadot pa mūli mēs vienmēr paspēsim. Uz dzīvokļu daļu! Sēde turpinās!

Kamēr draugi alus bodē "Steņka Razins" iekoda un Ostaps uzzināja, kurā mājā agrāk atradusies dzīvokļu daļa un kuras iestādes tur atrodas tagad, diena bija beigusies.

Zeltainie darba zirgi atkal kļuva brūni. Briljanta palāses sasala un sašķīda drumstalās, atsizdamās pret zemi. Dzertuvēs un restorānā "Fēnikss" cēlās alus cena: bija iestājies vakars. Lielajā Puškina ielā iedegās elektriskās spuldzes, un, atgriezdamās mājās no pirmās pavasara pastaigas, bungas rībinot, garām aizgāja pionieru nodaļa.

Sākās tautas svētki. Pa Lielo Puškina ielu aizbrauca īrēts automobilis. No kinoteātra iznāca pirmā skatītāju grupa, kas bija noskatījusies amerikāņu grāvēju "Ņujorkas haizivis". [145]

Guberņas plānu komisijas tīģeri, Nīkes tēli un kobras noslēpumaini mirgoja mēness gaismas pielietajā pilsētā.

Ejot mājā kopā ar pēkšņi apklusušo Ostapu, Ipolits Matvejevičs paskatījās uz guberņas plānu komisijas tīģeriem un kobrām.

Viņa laikā šeit atradās guberņas zemstes valde, un pilsētnieki1 ļoti lepojās ar kobrām, uzskatīdami tās par Stargorodas ievērības cienīgu vietu.

"Atradīšu," nodomāja Ipolits Matvejevičs, ielūkodamies ģipša Nīkē,

Tīģeri mīlīgi luncināja astes, kobras priecīgi locījās, un Ipolita Matvejeviča sirds pildījās ar paļāvību.

SESTĀ NODAĻA

>

.

XII nodaļa Atslēdznieks, papagailis un zīlniece

Pereļešinskas šķērsielas māja Nr. 7 nepiederēja pie Stargorodas labākajām ēkām. Tās divi stāvi, būvēti bezrūpīgajā Otrās impērijas [146] stilā, bija greznoti ar aplupušiem lauvu purniem, kas ļoti atgādināja savā laikā slavenā rakstnieka Arcibaševa [147] seju. arcibaševa sejas bija tieši astoņas, tikpat, cik logu, kas iznāca uz šķērsielu. Šie lauvu purni bija novietojušies vidū virs logiem.

Mājai bija vēl divi izgreznojumi, bet jau tīri komerciāla rakstura. Vienā pusē karājās gaiši zila izkārtne.

ODESAS KLIŅĢERU ARTELIS Maskavas barankas'

Uz izkārtnes bija attēlots jauns cilvēks ar kaklasaiti, ģērbies īsās franču biksēs. Viņš paceltā rokā turēja pasakainu pārpilnības ragu, no kura kā lavīna vēlās ārā okera krāsas Maskavas barankas, ko vajadzības gadījumā reklamēja arī par Odesas kliņģeriem. Un turklāt jaunais cilvēks saldkaisli smaidīja. Otrā pusē iesaiņošanas kantoris "Atrsaiņotājs" [148] cienījamiem pilsoņiem pasūtītājiem vēstīja par savu eksistenci ar melnu izkārtni un apaļiem zelta burtiem.

Neraugoties uz izkārtņu un apgrozības kapitāla lielumu ievērojamu atšķirību, abi šie dažāda veida uzņēmumi nodarbojās ar vienu un to pašu pasākumu: spekulēja ar visāda veida manufaktūru rupjvilnas, smalkvilnas, ķemmdziju, kokvilnas un, ja pa rokai gadījās labas krāsas vai puķots zīds, tad arī ar zīdu.

Izejot pa vārtiem, kas bija pielijuši ar tuneļa tumsu un ūdeni, un nogriežoties pa labi pagalmā ar cementa aku, kļuva redzamas divas durvis bez lieveņiem, tās veda tieši akmeņiem bruģētajā pagalmā. Pie labajām durvīm bija pienaglota apsūbējusi vara plāksnīte, kur ar rakstītiem burtiem bija iegravēts

V. M. POĻESOVS

Kreisajām bija piestiprināts balgans skārds:

MODES un PLATMALES

Arī tā bija tikai izlikšanās.

Platmaļu un modes dzīvoklī nebija ne sparteru\ne rotājumu, ne bezgalvainu manekenu ar virsnieku stāju, ne arī veidņu krāšņām dāmu cepurēm"Žoržete" [149] . Visas šīs greznības vietā trīsistabu dzīvoklī mājoja nevainojami balts papagailis sarkanās apakšbiksēs. Papagaili mocīja blusas, bet izsūdzēt savas bēdas viņš nevienam nevarēja, jo nerunāja cilvēka balsī. Augas dienas papagailis grauza sēkliņas un spļāva čaumalas uz grīdsegas pa torņveida būra stienīšu starpām. Viņam trūka tikai ermoņiku un jaunu, čīkstošu galošu, lai atgādinātu iereibušu privātamatnieku. Pie logiem karājās tumšbrūni aizkari ar metāla karekļiem. Dzīvoklī valdīja tumšbrūni toņi. Virs pianīna tumšzaļā, pulētā ozolkoka "fantāzijas" rāmī [150] zem stikla karājās Beklīna gleznas "Miroņu sala" [151] reprodukcija. Viens stikla stūris jau sen bija nodrupis, un gleznas neapsegtā daļa bija tik ļoti mušu notraipīta, ka pilnīgi saplūda ar rāmi. Kas notika šajā miroņu salas stūrī to uzzināt vairs nebija iespējams.

Guļamistabā uz dzelzs gultas sēdēja pati saimniece un, ar elkoņiem atbalstījusies pret astoņstūrainu, ar netīru rišeljē galdautu [152] pārklātu galdiņu, lika kārtis. Viņai priekšā sēdēja atraitne Gricacujeva pūkainā šallē.

Man jūs jābrīdina, meitenīt, ka es par seansu mazāk par piecdesmit kapeikām neņemu, saimniece sacīja.

Atraitne, nepazīdama šķēršļu savai vēlmei sameklēt jaunu vīru, piekrita maksāt noteikto cenu.

Tikai es jūs lūgtu arī par nākotni, viņa žēlā balsī piebilda.

-Jums jāzīlē pēc kreiču dāmas, paziņoja saimniece.

Es vienmēr esmu bijusi ercena dāma, atraitne pretojās.

Saimniece vienaldzīgi piekrita un sāka izlikt kārtis.

Melnrakstā atraitnes liktenis tika nosacīts jau pēc dažām

minūtēm. Atraitni gaidīja lielas un mazas nepatikšanas, un viņas sirdī mājoja kreiča kungs, ar kuru draudzējās kāravu dāma.

Tīrrakstā zīlēja pēc rokas. Atraitnei Gricacujevai rokas līnijas bija tīras, spēcīgas un bez kādas vainas. Dzīvības līnija sniedzās tik tālu, ka tās gals aizsniedza pulsu, un, ja līnija pauda patiesību, atraitnei vajadzēja nodzīvot līdz vispasaules revolūcijai [153] . Prāta un mākslas līnijas deva tiesības cerēt, ka atraitne, ja vien atmetīs tirdzniecību ar pārtikas precēm, tad dāvās cilvēcei nepārspētus šedevrus jebkurā mākslas, zinātnes vai sabiedrisko zinātņu nozarē. Veneras pauguriņi atraitnei bija kā Mandžūrijas sopkas un atklāja lieliskas mīlestības un maiguma rezerves.

To visu zīlniece paskaidroja atraitnei, izmantodama vārdus un terminus, kādi pieņemti starp grafologiem, hiromantiem un zirgu mijējiem.

Liels paldies jums, madāmiņ, sacīja atraitne, tagad es zinu, kas ir kreiča kungs. Un kāravu dāma arī man ļoti labi pazīstama. Bet vai tas karalis vēl dabūnams?

Karalis? Dabūnams, meitenīt, dabūnams.

Atraitne kā spārnos aizsoļoja uz mājām. Bet zīlniece, iemetusi kārtis atvilktnē, nožāvājās, parādīja piecdesmitgadīgas sievietes muti un iegāja virtuvē. Tur viņa mazliet noņēmās ar pusdienām, kas sila uz petrolejas plīts "Grec", kā ķēkša noslaucīja rokas priekšautā, paņēma spaini, kam vietām bija atlupusi emalja, un izgāja pagalmā pēc ūdens. Mājā ūdensvada nebija.

Viņa gāja pa pagalmu, smagi likdama plakanās pēdas. Viņas noļukušās krūtis laiski kūļājās zem pārkrāsotās blūzītes. Uz galvas kā pirts slotiņa slējās iesirmu matu ērkulis. Viņa bija diezgan veca, diezgan netīrīga, uz visiem raudzījās ar aizdomām, un viņai garšoja saldie ēdieni. Viņa mēdz izvārīt lielu kompota katlu un izēst to vienatnē, piekožot klāt pelēku karašu. Papagailis caur puspievērtiem pelēcīgiem zamšādas plakstiem vēroja, kā viņa ēda. Viņa gāja pāri pagalmam, un, ja šo sievu tagad būtu ieraudzījis Ipolits Matvejevičs, viņš nekad tajā nebūtu pazinis Helēnu Boūru, skaisto prokurora sievu, par .kuru tiesas sekretārs reiz dzejā bija teicis, ka viņa esot "skūpstus dāvāt apsološa, kā debešķīga būtne kairinoša". Pie akas madāmu Boūru sveicināja kaimiņš Viktors Mihailcvičs Poļesovs, ģeniālais atslēdznieks inteliģents, kas lēja ūdeni benzīna kannā. Poļesovam bija operas velna seja, ko pirms laišanas uz skatuves rūpīgi nosmērē ar sodrējiem.

Sasveicinājušies kaimiņi sāka runāt par notikumu, kas nodarbināja visu Stargorodu.

Tik tālu nu ir nonākuši, ironiski sacīja Poļesovs, vakar visu pilsētu apskrēju, trīs astotdaļcollu vītņgriezi nevarēju dabūt. Nav un nav! Un vēl taisās tramvaja satiksmi ierīkot.

Helēna Staņislavovna, kurai par trīsastotdaļcollu vītņgriezi bija tāda pati jēga kā par lauksaimniecību Leonardo da Vinči vārdā nosaukto horeogrāfisko kursu klausītājai, kas domā, ka biezpienu iegūst no biezpiena pīrādziņiem, tomēr izteica līdzjūtību:

Kas nu tagad par veikaliem! Tagad ir tikai rindas, bet veikalu nav. Un nosaukumi šiem veikaliem vienkārši šausmīgi. Stargiko!…

Nē, zināt, Helēna Staņislavovna, tas vēl nav nekas! Viņiem palikuši četri "Vispārējās Elektrības kompānijas" [154] motori. nu, tie vēl kaut kā kustēsies, lai gan karosērijas ir īstas grabažas!… Stikli nav iestiprināti gumijās. Es pats redzēju. Viss šķindēs vien… Tumsonība! Bet pārējie motori harkoviešu darbs [155] . viscauri tikai valsts krāsaino metālu rūpniecības darbs. Ne versti nepavilks [156] . Es tos apskatīju…

Ģeniālais atslēdznieks sakaitināts apklusa. Viņa melnā seja spīdēja saulē. Acu baltumi bija dzeltenīgi. Viktors Mihailovičs Poļesovs bija ne vien ģeniāls atslēdznieks, bet arī ģeniāls sliņķis. Starp mehanizētajiem māj amatniekiem, ar kādiem bija pilna visa Stargoroda, viņš bija pats neizmanīgākais un biežāk par citiem negaidīti iekrita. Tam par iemeslu bija viņa pārlieku dedzīgā daba. Tas bija kaismīgs sliņķis. Viņš pastāvīgi meta dzirksteles. Personiskajā darbnīcā, kas atradās Pereļešinskas šķērsielas Nr. 7 otrajā pagalmā, viņu sastapt nebija iespējams. Nodzisusi pārvietojamā ēze vientulīgi stāvēja akmens šķūņa vidū, kakti bija piemētāti ar pārdurtām kamerām, saplēstiem protektoriem "Treugoļņik" [157] , aprūsējušām, tik milzīgām atslēgām, ka ar tām varētu noslēgt pilsētu vārtus, apdauzītām degvielu tvertnēm ar uzrakstiem "Indian" un "Wanderer" [158] , bērnu atsperu ratiņiem, uzr mūžu apklusušu dinamomašīnu, satrūdējušām jēlādas siksnām, eļļas piesūcinātām pakulām, noberztu smilšpapīru, austriešu durkli un veselu kaudzi salauztu, saliektu un saspiestu lūžņu. Pasūtītāji nevarēja sastapt Viktoru Mihailoviču. Viktors Mihailovičš jau kaut kur rosījās. Kad gan lai viņš strādātu? Viņš nevarēja mierīgi noskatīties, ja viņa vai citu pagalmā iebrauca smagais ormanis ar kravu. Poļesovs tūlīt izgāja ārā un, salicis rokas uz muguras, nievājoši vēroja ormaņa darbību. Pēdīgi viņa sirds neizturēja.

Kas tad tā brauc iekšā? viņš šausminādamies sauca. Pagriez!

Ormanis nobijies pagrieza.

Kur tu griez, mūlis tāds? uztraucās Viktors Mihailovičš, pieskriedams pie zirga. Vecos laikos tev būtu cirtuši tādu pliķi, ka tu tūlīt attaptu, kā jāgriež.

Pusstundu tā komandējis, Poļesovs jau taisījās atgriezties darbnīcā, kur gaidīja neizlabots velosipēda sūknis, bet pēkšņi pilsētas mierīgo dzīvi atkal iztraucēja kāds pārpratums. Te uz ielas ar asu galiem saāķējās divi rati, un Viktors Mihailovičš norādīja, kā vislabāk un ātrāk tos atāķēt, te mainīja telegrāfa stabu, un Poļesovs pārbaudīja staba perpendikularitāti pret zemi ar personisku, speciāli no darbnīcas iznestu svērteni; kad tika rīkota iedzīvotāju pilnsapulce, Viktors Mihailovičš stāvēja pagalma vidū un sasauca iedzīvotājus, dauzot pa metāla plāksni; taču piedalīties pašā sapulcē viņam neizdevās. Garām brauca ugunsdzēsēji, un Poļesovs, tauru skaņu satraukts, degdams nemiera ugunīs, skrēja pakaļ ugunsdzēsēju ratiem.

Tomēr lāgiem Viktoru Mihailoviču pārņēma reālās darbības stihija. Uz vairākām dienām viņš pazuda darbnīcā un klusēdams strādāja. Bērni brīvi skraidīja pa pagalmu un klaigāja, cik vien patikās, smagie ormaņi pagalmos grieza pajūgus, kā gribēja, rati uz ielas vispār vairs nesaāķējās, un ugunsdzēsēju rati un katafalki vientuļi ripoja uz ugunsgrēkiem, Viktors Mihailovičš strādāja. Reiz pēc tāda aizrautīga darba viņš kā aunu aiz ragiem izveda pagalmā motociklu, kas bija samontēts no automobiļu, ugunsslāpētāju, velosipēdu un rakstāmmašīnu detaļām. Pusotra zirgspēka motors bija Vanderera, riteņi Dāvidsona [159] , bet pārējās nozīmīgās daļas jau sen zaudējušas firmu. Pie segliem aukliņā piesiets karājās papes plakāts "Mēģinājums". Salasījās pūlis. Ne uz vienu neskatīdamies, Viktors Mihailovičš ar roku sagrieza pedāli. Dzirksteles nebija minūtes desmit. Tad atskanēja dzelzs šmakstināšana, ierīce nodrebēja un ietinās duļķainos dūmos. Viktors Mihailovičš metās seglos, un motocikls, uzņēmis ārprātīgu ātrumu, iznesa viņu pa tuneli ielas vidū un spēji apstājās kā lodes ķerts. Viktors Mihailovičš jau taisījās nokāpt un izrevidēt savu noslēpumaino mašīnu, bet tā pēkšņi deva atpakaļgājienu un, iznesdama savu radītāju pa tuneli, apstājās tanī pašā vietā, kur bija sākusi braucienu pagalma vidū, pikti ievaidējās un eksplodēja. Taisni brīnums, kā Viktors Mihailovičš palika dzīvs, bet no motocikla drupām viņš nākamajā aizrautīga darba periodā izgatavoja stacionāru motoru, kas bija ļoti līdzīgs īstajam, tikai nestrādāja.

Atslēdznieka inteliģenta akadēmiskās darbības kronis bija epopeja ar blakus mājas Nr. 5 vārtiem. Šīs mājas dzīvokļu biedrība noslēdza ar Viktoru Mihailoviču līgumu [160] , pēc kura Poļesovs apņēmās pilnīgi izlabot mājas dzelzs vārtus un nokrāsot tos kādā ekonomiskā krāsā pēc paša ieskatiem. No otras puses, dzīvokļu biedrība apņēmās samaksāt V. M. Poļesovam, kad darbu būs pieņēmusi speciāla komisija, divdesmit vienu rubli septiņdesmit piecas kapeikas. Zīmogmarku naudu ieskaitīja darba izpildītāja rēķinā.

Viktors Mihailovičs kā Simsons [161] aizstiepa vārtus. Darbnīcā viņš ar entuziasmu ķērās pie darba. Divas dienas pagāja, kamēr tos atkniedēja. Vārtus izjauca sastāvdaļās. Čuguna riņķīšus salika bērnu ratiņos; dzelzs stieņus un šķēpus pabāza zem ēvelsola. Vēl dažas dienas pagāja, apskatot bojājumus. Un tad pilsētā atgadījās lielas nepatikšanas: Malkas ielā pārplīsa maģistrālā ūdensvada caurule, un Viktors Mihailovičs nedēļas atlikušās dienas pavadīja avārijas vietā, ironiski smīnēdams, klaigādams uz strādniekiem un ik brīdi ielūkodamies iebrukumā.

Kad Viktora Mihailoviča organizatoriskā kaisle bija daudzmaz nomierinājusies, viņš atkal stājās pie vārtiem, bet bija par vēlu: pagalma bērni jau spēlējās ar mājas Nr. 5 vārtu čuguna riņķīšiem un šķēpiem. Ieraudzījuši saniknoto atslēdznieku, bērni izbailēs pameta spēlītes un aizmuka. Ļoti daudz riņķīšu trūka, un tos atrast neizdevās. Pēc tam Viktora Mihailoviča interese par vārtiem galīgi atsala.

Bet mājā Nr. 5, kas tagad bija visiem pieejama, notika drausmīgas lietas. No bēniņiem zaga slapju veļu, un reiz kādā vakarā no pagalma aiznesa verdošu patvāri. Viktors Mihailovičs personiski piedalījās zagļa ķeršanā, bet zaglis, izstieptajās rokās nesdams verdošo patvāri, no kura skārda dūmeņa rāvās ārā liesmu mēles, tomēr skrēja ļoti strauji un, pagriezdamies atpakaļ, neķītriem vārdiem paļāja visiem priekšā skrejošo Viktoru Mihailoviču. Taču par visiem vairāk dabūja ciest mājas Nr. 5 sētnieks. Viņš pazaudēja savu iknakts peļņu vārtu nebija, nebija ko atvērt, un vēlīnajiem mājā nācējiem nebija iemesla dot sētniekam griveņiku. Sākumā sētnieks ieradās uzzināt, vai vārti drīz būšot samontēti, vēlāk jau lūdzās dieva tā kunga vārdā, bet uz beigām sāka pat draudēt. Dzīvokļu biedrība aizsūtīja Viktoram Mihailovičam rakstisku atgādinājumu. Oda pēc tiesas. Stāvoklis kļuva aizvien saspīlētāks.

Stāvēdami pie akas, zīlniece un atslēdznieks entuziasts turpināja sarunu.

Pie tādiem apstākļiem, kad nav impregnētu gulšņu, Viktors Mihailovičs kliedza, ka skanēja viss pagalms, tas nebūs nekāds tramvajs, bet tīrā nelaime!

Kad reiz tas viss beigsies?! iesaucās Helēna Staņislavovna. Dzīvojam kā mežoņi.

Gala neredz… Jā! Zināt, ko es šodien redzēju? Vorobjaņinovu.

Helēna Staņislavovna atspiedās pret aku, pārsteigumā turēdama paceltu pilnu spaini ar ūdeni.

Es ierodos komunālsaimniecībā pagarināt darbnīcas rentes līgumu, eju pa koridoru. Pēkšņi divi vīri pienāk man klāt. Es skatos tāds kā pazīstams. Tā kā būtu Vorobjaņinova seja. Un jautā: "Sakiet, lūdzu, kāda iestāde šai ēkā bija agrāk?" Es atbildu, ka agrāk šeit bija sieviešu ģimnāzija, bet pēc tam dzīvokļu daļa. "Kam tas jums vajadzīgs?" es jautāju. Bet viņš saka "pateicos" un aiziet tālāk. Tad es skaidri sapratu, ka tas ir pats Vorobjaņinovs. No kurienes viņš šeit radies? Un tas otrs, kas bija viņam līdzi, ārkārtīgi skaists vīrietis. Skaidri redzams bijušais oficieris. Un tad es iedomājos…

Šai brīdī Viktors Mihailovičs pamanīja kaut ko nepatīkamu. Pārtraucis sarunu, viņš paķēra savu kannu un ātri noslēpās aiz atkritumu kastes. Pagalmā lēnām ienāca mājas Nr. 5 sētnieks, apstājies pie akas, viņš ņēmās aplūkot pagalma celtnes. Nekur nemanījis Viktoru Mihailoviču, viņš kļuva bēdīgs.

Atslēdznieka Vitjkas atkal nav? viņš jautāja Helēnai Staņislavovnai.

Ak, es neko nezinu, zīlniece atsaucās, es neko nezinu.

Un neparasti uzbudināta, šļakstinādama ūdeni no spaiņa,

viņa steidzīgi aizgāja uz savu dzīvokli.

Sētnieks noglāstīja akas cementa bloku un aizgāja pie darbnīcas. Divus soļus tālāk aiz izkārtnes

IEEJA

ATSLĒDZNIEKU DARBNĪCĀ

lepojās izkārtne

ATSLĒDZNIEKU DARBNĪCA UN

PRĪMUSU LABOŠANA

zem kuras karājās smaga atslēga. Sētnieks iespēra ar kāju pa atslēgu un naidīgi izsaucās: Uh, mēris tāds!

Sētnieks vēl minūtes trīs pastāvēja pie darbnīcas un, visindīgāko naida jūtu pārņemts, ar troksni noplēsa izkārtni, aiznesa pagalma vidū pie akas un, uzkāpis tai virsū ar abām kājām, sacēla traci.

Zagļi pie jums septītajā numurā dzīvo! sētnieks ārdījās. Visādi salašņas! Septiņgalvainais odžu dzimums! Tādam vēl vidējā izglītība!… Es neskatīšos uz tavu vidējo izglītību!… Mēris nolādētais!…

Šajā laikā septiņgalvainā odze ar vidējo izglītību sēdēja aiz atkritumu kastes uz kannas un garlaikojās.

Ar troksni atvērās logi, un tajos parādījās jautri iedzīvotāji. No ielas pagalmā nesteigdamies ienāca ziņkārīgie. Pamanījis auditoriju, sētnieks vēl vairāk iedegās dusmās.

Atslēdznieks mehāniķis! iesaucās sētnieks. Aristokrātiskais cūka!

Parlamentāros izteicienus sētnieks bagātīgi mija ar necenzētiem vārdiem, kam viņš deva priekšroku. Vājais sieviešu dzimums, gubām pielipis pie palodzēm, ļoti sašuta par sētnieku, bet no logiem nost negāja.

Purnu sašķaidīšu! sētnieks plosījās. Izglītotais!

Kad skandāls sasniedza zenītu, ieradās milicis un klusēdams aizvilka trača cēlēju uz iecirkni. Milicim palīdzēja zeļļi no "Atrsaiņotāja".

Sētnieks padevīgi apķērās milicim ap kaklu un sāka skaļi raudāt.

Briesmas bija garām.

Tad aiz atkritumu kastes pietrūkās kājās iztvīkušais Viktors Mihailovičs. Auditoriju pāršalca čala.

Bezgodis! Viktors Mihailovičs uzsauca svinīgajam gājienam. Bezgodis. Es tev parādīšu! Nelietis!

Rūgti raudošais sētnieks nekā no tā nedzirdēja. Viņu uz rokām ienesa nodaļā. Turp kā lietišķu pierādījumu aizstiepa arī izkārtni "Atslēdznieku darbnīca un prīmusu labošana".

Viktors Mihailovičs vēl ilgi nevarēja nomierināties.

Cūku bērtuļi, viņš teica skatītājiem, diezin ko no sevis iedomājas. Bezgoži!

Rimstieties jel, Viktor Mihailovič! pa logu uzsauca Helēna Staņislavovna. Ienāciet pie manis uz brītiņu.

Viņa nolika Viktoram Mihailovičam priekšā bļodiņu ar kompotu un, staigādama pa istabu, ņēmās iztaujāt.

Nu es taču jums saku, ka tas ir viņš, bez ūsām, bet tomēr viņš, kā iepriekš kliedza Viktors Mihailovičs, es taču viņu ļoti labi pazīstu! Kā izspļauts Vorobjaņinovs!

Klusāk, ak kungs! Kāpēc viņš atbraucis, kā jūs domājat?

Viktora Mihailoviča melnajā sejā iezagās ironisks smīns.

Nu, bet kā jūs domājat?

Viņš iesmējās ar vēl lielāku ironiju.

Katrā ziņā ne jau līgumus ar boļševikiem parakstīt.

Jūs domājat, ka viņam draud briesmas?

Ironijas rezerves, ko Viktors Mihailovičs bija uzkrājis pa desmit revolūcijas gadiem, bija neizsmeļamas. Viņa sejā atspoguļojās dažādas pakāpes skeptisku smīnu sērija.

Kam gan Padomju Krievijā nedraud briesmas, vēl jo vairāk cilvēkam tādā stāvoklī kā Vorobjaņinovs? Ūsas, Helēna Staņislavovna, bez iemesla nenoskuj.

Vai viņš atsūtīts no ārzemēm? jautāja Helēna Staņislavovna, gandrīz vai aizelsdamās.

Bez šaubām, atbildēja ģeniālais atslēdznieks.

Kāds viņam varētu būt mērķis?

Neesiet tāds bērns.

Vienalga. Man vajag viņu redzēt.

Vai jūs zināt, ar ko riskējat?

Ak, vienalga! Pēc desmit gadu ilgas šķiršanās es nevaru netikties ar Ipolitu Matvejeviču.

Viņai patiešām likās, ka liktenis viņus izšķīris tanī laikā, kad viņi viens otru mīlējuši.

No sirds jūs lūdzu, sameklējiet viņu! Uzziniet, kur viņš ir! Jūs visur mēdzat apgrozīties! Jums tas nebūs grūti! Pasakiet, ka vēlos viņu redzēt. Dzirdat?

Papagailis sarkanās apakšbiksēs, snauzdams laktā, izbijās no skaļās sarunas, pagriezās ar galvu uz leju un palika tādā stāvoklī.

Helēna Staņislavovna, atslēdznieks mehāniķis sacīja, paceldamies un piespiezdams roku pie krūtīm, es viņu atradīšu un saistīšos ar viņu.

Varbūt jūs vēl gribētu kompotu? zīlniece jutās aizgrābta. Viktors Mihailovičs apēda kompotu, nolasīja niknu lekciju par

nepareizu papagaiļa būra konstrukciju un atvadījās no Helēnas Staņislavovnas, ieteikdams viņai visu turēt visstingrākā slepenībā.

XIII nodaļa Alfabēts "Dzīves spogulis"

Otrā dienā kompanjoni pārliecinājās, ka turpināt dzīvot sētnieka miteklī nav ērti. Tihons burkšķēja, pavisam apdullis no tā, ka sākumā ieraudzījis kungu ar melnām ūsām, pēc tam ar zaļām ūsām un vispēdīgi pavisam bez ūsām. Nebija, uz kā gulēt. Sētnieka istabā smirdēja pēc pūstošiem mēsliem, šo smaku izplatīja Tihona jaunie velteņi. Vecie velteņi stāvēja kaktā un arī gaisu neozonēja.

Uzskatu atmiņu vakaru par slēgtu, sacīja Ostaps, mums vajag pārcelties uz viesnīcu.

Ipolits Matvejevičs nodrebēja.

To nevar.

Kāpēc tad?

Tur vajadzēs pierakstīties.

Vai jums pase nav kārtībā?

Nē jau, pase ir kārtībā, bet pilsētā manu uzvārdu labi pazīst. Sāksies valodas.

Koncesionāri, domās iegrimuši, klusēja.

Bet vai uzvārds Mihelsons jums patīk? pēkšņi jautāja lieliskais Ostaps.

Kāds Mihelsons? Senators?

Nē, padomju tirdzniecības kalpotāju biedrības [162] loceklis.

Es jūs nesaprotu.

Tas tāpēc, ka jums trūkst tehniskas iemaņas. Neesiet tāda dievgosniņa.

Benders izņēma no zaļajiem svārkiem arodbiedrības biedra karti un iedeva Ipolitam Matvejevičam.

Konrāds Karlovičs Mihelsons, četrdesmit astoņi gadi, bezpartijiskais, neprecējies, arodbiedrības biedrs no 1921. gada, augstākā mērā tikumīga personība, mans labs paziņa, liekas, liels bērnu draugs… Bet jūs varat nedraudzēties ar bērniem to no jums milicija neprasīs [163] .

Ipolits Matvejevičs pietvīka.

Bet vai būs ērti?

Salīdzinot ar mūsu koncesiju, šī rīcība, lai gan paredzēta Kriminālkodeksā, tomēr ir tikai nevainīga bērnu paslēpju spēlīte.

Vorobjaņinovs tomēr sastomījās.

Jūs esat ideālists, Konrād Karlovič. Jums vēl ir laimējies, iedomājieties tikai, ja jums pēkšņi vajadzētu kļūt par kaut kādu Papā-Kristozopulo vai Zlovunovu.

Sekoja drīza piekrišana, un koncesionāri, neatvadījušies no Tihona, izgāja uz ielas.

Viņi apmetās mēbelētās istabās "Sorbonna", kas piederēja Stargorodas komunālsaimniecībai. Ostaps sacēla kājās visu nelielo viesnīcas kalpotāju štatu. Vispirms viņš apskatīja septiņrubļu numurus, bet bija neapmierināts ar to iekārtojumu. Piecrubļu numuru iekārtojums viņam patika jau labāk, bet tepiķi bija tādi kā apdiluši, un sašutumu radīja uzbāzīgā smaka. Trīsrubļu numuros viss bija labi, izņemot gleznas.

Es nevaru dzīvot vienā istabā ar dabas ainavām, Ostaps sacīja.

Vajadzēja apmesties numurā par rubli astoņdesmit. Tur nebija dabas ainavu, nebija tepiķu, istabas iekārta bija tīri spartiska: divas gultas un naktsgaldiņš.

Akmens laikmeta stils, atzinīgi piezīmēja Ostaps. Bet vai aizvēsturiskie dzīvnieki matračos nemājo?

Raugoties, kāda sezona, atbildēja viltīgais apkopējs, ja, piemēram, sanāk kāds guberņas kongress, tad, protams, nav, jo pasažieru ir daudz un pirms tam notiek liela tīrīšana. Bet pārējā laikā tiešām gadās, ka arī iemājo. Ielaužas no kaimiņu "Livādijas" numuriem.

Tanī pašā dienā koncesionāri ieradās Stargorodas komunālsaimniecības nodaļā, kur dabūja visas nepieciešamās ziņas. Izrādījās, ka dzīvokļu daļa bija izformēta 1921. gadā un tās plašais arhīvs apvienots ar Stargorodas komunālsaimniecības nodaļas arhīvu.

Pie darba ķērās lielais kombinators. Pievakarē kompanjoni jau zināja arhīva pārziņa Bartolomeja Korobeiņikova, bijušā pilsētas priekšniecības kancelejas ierēdņa, tagad kantordarbinieka mājas adresi.

Ostaps ietērpās dzīparu vestē, izdauzīja pret gultas galu svārkus, izprasīja no Ipolita Matvejeviča rubli un divdesmit kapeikas reprezentācijai un devās vizītē pie arhivāra. Ipolits Matvejevičs palika "Sorbonnā" un satraukumā staigāja spraugā starp divām gultām. Šajā zaļajā un aukstajā vakarā izšķīrās visa pasākuma liktenis. Ja izdosies dabūt orderu kopijas, pēc kuriem sadalītas no Vorobjaņinova savrupmājas paņemtās mēbeles, tad pasākumu varēja uzskatīt par puslīdz izdevušos. Nākotnē, protams, vēl gaidītu neiedomājamas grūtības, bet pavediens jau būtu rokās.

-Ja tikai dabūtu orderus, čukstēja Ipolits Matvejevičs, vārtīdamies pa gultu, ja tikai būtu orderi!…

Izgulētā matrača atsperes dzēla viņu kā blusas. Viņš to nejuta. Viņš vēl visai miglaini nojauta, kas notiks pēc orderu saņemšanas, bet bija pārliecināts, ka tad viss norisēs labi: "Bet labs," viņam neizgāja no prāta, "labu nemaitā."

Īstenībā ievārījās lielas ziepes. Rožaino sapņu pārņemts, Ipolits Matvejevičs grozījās gultā no vieniem sāniem uz otriem. Atsperes vaidēja zem viņa smaguma.

Ostapam bija jāšķērso visa pilsēta. Korobeiņikovs dzīvoja Gusiščē Stargorodas nomalē.

Tur pa lielākai daļai dzīvoja dzelzceļnieki. Reizēm virs mājām, pa uzbērumu, kas norobežots ar plānu betona žogu, atpakaļgājienā pabrauca garām šņācošas lokomotīves. Māju jumtus uz mirkli apgaismoja lokomotīves kurtuves liesmojošā uguns. Reizēm ripoja tukši vagoni, reizēm sprāga petardes. Starp būdām un pagaidu barakām stiepās garie, vēl neizžuvušie, kooperatīvu celtie ķieģeļu ēku korpusi.

Ostaps pagāja garām mirdzošai salai dzelzceļnieku klubam, pēc papīriša pārbaudīja adresi un apstājās pie arhivāra mājiņas. Benders pagrieza durvju zvanu ar reljefiem burtiem "lūdzu, griezt".

Pēc garas iztaujāšanas, "pie kā viņš nākot" un "kāpēc", durvis atvērās, un viņš atradās tumšā, ar skapjiem piebāztā priekšnamā. Tumsā kāds elpoja Ostapam sejā, bet neko nesacīja.

Kur šeit varētu sastapt pilsoni Korobeiņikovu? jautāja Benders.

Elpojošais cilvēks paņēma Ostapu aiz rokas un ieveda ēdamistabā, ko apgaismoja petrolejas griestu lampa. Ostaps ieraudzīja savā priekšā mazu, ārkārtīgi tīrīgu vecīti ar neparasti lokanu muguru. Nebija šaubu, ka šis večuks ir tas pats pilsonis Korobeiņikovs. Ostaps bez uzaicinājuma paņēma krēslu un apsēdās.

Večuks drosmīgi skatījās viņa patvarīgajās izdarībās un klusēja. Ostaps pirmais laipni uzsāka sarunu:

Es pie jums darīšanās. Vai jūs strādājat Stargorodas komunālsaimniecības nodaļas arhīvā?

Večuka mugura sakustējās un apstiprinoši izliecās.

Bet agrāk jūs strādājāt dzīvokļu daļā?

Es visur esmu strādājis, večuks jautri atsaucās.

Pat pilsētas priekšnieka kancelejā?

To sakot, Ostaps piemīlīgi pasmaidīja. Večuka mugura ilgi izlocījās un pēdīgi apstājās tādā stāvoklī, kas liecināja, ka dienests pilsētas priekšniecībā ir veca lieta un visu atcerēties nemaz nav iespējams.

Bet varbūt jūs tomēr būtu tik laipns un pateiktu, ar ko varu pakalpot? jautāja saimnieks, ar interesi vērodams viesi.

Lūdzu, atbildēja viesis. Es esmu Vorobjaņinova dēls.

Kura Vorobjaņinova? Muižniecības vadoņa?

Tā paša.

Vai viņš vēl dzīvs?

Miris, pilsoni Korobeiņikov. Aizgājis dieva mierā.

Jā, bez sevišķām skumjām sacīja večuks, bēdīgs notikums. Bet, liekas, viņam taču bērnu nebija?

Nebija gan, Ostaps laipni apstiprināja.

Kā tad jūs?…

Nekas. Es no morganātiskām laulībām.

Vai nebūsiet Helēnas Staņislavovnas dēliņš?

-Jā. Tieši tā.

Un kā viņai ar veselību?

Memmīte sen kapā.

Tā, tā, ah, kādas bēdas!

Un vēl ilgi večuks ar asarām acīs līdzjūtīgi skatījās uz Ostapu, kaut gan vēl šodien bija redzējis Helēnu Staņislavovnu tirgū, gaļas rindā.

Visi esam mirstīgi, viņš sacīja, lūk, arī mana vecmāmuļa pārāk ilgi šai saulē… aizķērusies. Bet… tomēr atļaujiet zināt, kādā lietā esat nācis, cienījamais, jūsu vārdu gan nezinu…

Voldemārs, ātri atsaucās Ostaps.

Vladimirs Ipolitovičs? Ļoti labi. Tā. Es jūs klausos, Vladimir Ipolitovič.

Večuks apsēdās pie galda, ko klāja musturota vaska drāna, un ieskatījās Ostapam tieši acīs.

Ostaps ar izmeklētiem vārdiem izteica savas skumjas par vecākiem. Viņš ļoti nožēloja, ka tik vēlu iebrucis ļoti cienījamā arhivāra mājoklī un traucējis viņu ar savu vizīti, bet cerot, ka ļoti cienījamais arhivārs viņam piedošot, kad uzzināšot, kādas jūtas viņu uz to mudinājušas.

Es gribētu, ar neizsakāmu dēla mīlestību nobeidza Ostaps, sameklēt kaut ko no tētuka mēbelēm, lai saglabātu viņa piemiņu. Vai jums nav zināms, kur nodotas tētiņa nama mēbeles?

Sarežģīts uzdevums, padomājis atbildēja večuks, tas ir pa spēkam tikai nodrošinātam cilvēkam… Bet jūs, atvainojiet, ar ko nodarbojaties?

Brīva profesija. Personīga lopkautuve un saldētava Samārā, dibināta pēc arteļa principiem.

Večuks aizdomīgi paskatījās uz jaunā Vorobjaņinova zaļo ietērpu, bet iebildumus necēla.

"Izveicīgs jauns cilvēks," viņš nodomāja.

Ostaps, kas šai brīdī bija beidzis Korobeiņikova novērošanu, nolēma, ka "večuks ir tipisks nelietis".

Tā nu tas ir, sacīja Ostaps.

Tā gan, arhivārs atbildēja, grūti, bet izdarīt var…

Būs vajadzīgi līdzekli? palīdzēja lopkautuves un saldētavas īpašnieks.

Neliela summa…

Tuvāk pie miesas, kā saka Mopasāns. Par ziņām tiks samaksāts…

Nu labi, lieciet galdā septiņdesmit rubļus.

Kāpēc tad tik daudz? Vai auzas tagad dārgas?

Večuks, izlocīdams mugurkaulu, smalkā balstiņā noskandēja:

Atļaujaties jokot…

Piekrītu, tētiņ. Nauda pret orderiem. Kad lai es pie jums pienāku?

Vai nauda jums līdzi?

Ostaps tūlīt uzsita sev pa kabatu.

Tad, lūdzu, kaut vai tūlīt, Korobeiņikovs svinīgi sacīja.

Viņš iededzināja sveci un aizveda Ostapu blakusistabā. Tur

bez gultas, kurā acīmredzot gulēja mājas saimnieks, stāvēja ar grāmatvedības grāmatām piestūķēts rakstāmgalds un garš kancelejas skapis ar vaļējiem plauktiem. Pie plauktu šķautnēm bija pielīmēti drukāti burti A, B, C un tālāk līdz arjergarda burtam Ž. Plauktos atradās ar jaunu auklu pārsieti orderu sainīši.

Oho! Ostaps sajūsmināts izsaucās. Pilnīgs mājas arhīvs.

Pavisam pilnīgs, kautri atbildēja arhivārs. Es, zināt, katram gadījumam… Komunālsaimniecības nodaļai tas nav vajadzīgs, bet man uz vecumdienām var noderēt… Mēs dzīvojam, zināt, kā uz vulkāna… viss kas var notikt… Ļaudis tad metīsies meklēt savas mēbeles, bet kur tās ir, šīs mēbeles? Ače, kur tās ir? Šeit tās ir! Skapī. Un kurš saglabāja, kurš pasargāja? Korobeiņikovs. Tad kungi paldies vecītim pateiks, palīdzēs vecumdienās… Bet man daudz nevajag iedos pa desmitnieciņam par orderīti un paldies par to pašu… Bet bez manis lai pamēģina, tas būs tikpat kā meklēt adatu siena kaudzē. Bez manis neatradīs!

Ostaps ar sajūsmu skatījās uz večuku.

Brīnišķīga kanceleja, viņš sacīja, pilnīga mehanizācija. Jūs esat ists varonis!

Glaimotais arhivārs ņēmās viesi iepazīstināt ar mīļotā darba sīkumiem. Viņš atvēra biezās uzskaites un sadales grāmatas.

Šeit ir viss, viņš sacīja, visa Stargoroda! Visas mēbeles! No kā un kad paņemtas, kam un kad izsniegtas. Bet šī te ir alfabēta grāmata, dzīves spogulis! Kādas mēbeles jūs interesē? Pirmās ģildes tirgoņa Angelova? Lū-ūdzu! Skatieties uz burtu A. Burts A, Ak, Am, An, Angelovs… Kāds numurs? Lūk, 82742. Tagad dod šurp uzskaites grāmatu. Lappuse 142. Kur ir Angelovs? Te ir Angelovs. No Angelova 1918. gada 18. decembrī paņemts: klavieres "Bekker" Nr. 97012, mīkstais ķeblītis pie tām, rakstāmgaldi, divi gabali, drēbju skapji, četri (divi no sarkankoka), skapītis, viens, un tā tālāk… Un kam iedots?… Paskatīsimies sadales grāmatā. Tas pats numurs 82742… izsniegts. Skapītis pilsētas kara komisariātam, drēbju skapji, trīs gabali, bērnu internātam "Cīrulītis"… Un vēl viens drēbju skapis Stargorodas pārtikas komitejas' sekretāra personīgā lietošanā. Bet kur palikušas klavieres? Klavieres aizvestas uz sociālās nodrošināšanas otro namu. Un klavieres tur atrodas līdz šai dienai.

"Es tā kā netiku tur redzējis tādas klavieres," Ostaps nodomāja, atcerējies Aļhena kaunīgo ģīmīti.

Vai, piemēram, pilsētas valdes kancelejas pārvaldniekam Murinam… Tātad jāmeklē burts M. Te ir itin viss. Visa pilsēta. Te ir klavieres, visādas kušetītes, trimo, krēsli, dīvāniņi, pufi, lustras… Servīzes, pat tās arī ir…

-Jā! sacīja Ostaps. Jums vajadzētu uzcelt pieminekli, kas mūžos cildinātu jūsu darbu [164] . tomēr tuvāk pie lietas. Piemēram, burts V.

Lūdzu, burts V, labprāt atsaucās Korobeiņikovs. Tūlīt. Vom, Von, Vorickis, Nr. 48238. Vorobjaņinovs Ipolits Matvejevičs, jūsu tētiņš, lai viņam debesu valstība, bija cilvēks ar plašu dvēseli… Klavieres "Bekker" Nr. 5480009, četras marķētas ķīniešu vāzes, franču rūpnīcas "Sevra" ražojums, astoņi dažāda lieluma Obisonas tepiķi3, gobelēns "Ganu meita", gobelēns "Gans", divi tekiniešu tepiķi, viens Horezmas tepiķis, lāča izbāznis ar bļodu viens, guļamistabas garnitūra divpadsmit priekšmeti, ēdamistabas garnitūra sešpadsmit priekšmeti, viesistabas garnitūračetrpadsmit priekšmeti, riekstkoka, meistara Gambsa darbs…

Bet kam izdots? Ostaps nepacietīgi jautāja.

To mēs tūlīt redzēsim. Lāča izbāznis ar bļodu otrajai milicijas nodaļai. Gobelēns "Gans" Mākslas vērtību fondā. Gobelēns "Ganu meita" ūdensceļu transporta darbinieku klubā. Obisonas, tekiniešu un Horezmas tepiķi Arējās tirdzniecības tautas komisariātā. Guļamistabas garnitūra mednieku biedrībā, ēdamistabas garnitūra Tējnīcu galvenās pārvaldes Stargorodas nodaļā. Viesistabas riekstkoka garnitūra dažādās vietās. Apaļais galds un viens krēsls sociālās nodrošināšanas nodaļas otrajā namā, dīvāns ar izliektu atzveltnidzīvokļu daļas rīcībā (līdz šim laikam stāv priekštelpā, visu pārvalku, nelieši tādi, nospeķojuši) un vēl viens krēsls biedram Gricacujevam kā imperiālistiskā kara invalīdam, izsniegts uz viņa lūguma un dzīvokļu daļas vadītāja b. Burkina rezolūcijas pamata. Desmit krēsli aizsūtīti uz Maskavu uz mēbeļu muzeju [165] saskaņā ar Izglītības tautas komisariāta apkārtrakstu… Ķīniešu vāzes, marķētas…

Cildinu, gavilēdams iesaucās Ostaps, tas ir konģeniāli! Būtu patīkami ieskatīties arī orderos.

Tūlīt, tūlīt tiksim arī pie orderiem. Nr. 48238, burts V.

Arhivārs piegāja pie skapja un, paslējies uz pirkstgaliem, izņēma visai iespaidīga biezuma aktu vākus.

Are. Šeit ir visas jūsu tētiņa mēbeles. Vai jūs vēlaties visus orderus?

Kur nu visus… Tā… Bērnības atmiņas viesistabas garnitūru… Atceros, kā es viesistabā lēkāju pa Horezmas tepiķi un skatījos gobelēnā "Ganu meita"… Skaists bija tas laiks, zelta bērnība!… Tātad ar viesistabas garnitūru mēs, tēvocīt, arī aprobežosimies.

Arhivārs rūpīgi tina vaļā zaļo pasakņu sainīti un meklēja pieprasītos orderus. Korobeiņikovs atlasīja piecus gabalus. Viens orderis par desmit krēsliem, divi pa vienam krēslam, viens par apaļo galdu un viens par gobelēnu "Ganu meita".

Varbūt jums labpatiktos paskatīties. Viss kārtībā. Kur kas atrodas viss zināms. Uz pasakņiem pierakstītas visas adreses un saņēmēja pašrocīgs paraksts. Tā ka, ja rodas vajadzība, neviens nevarēs noliegt. Varbūt vēlaties ģenerālienes Popovas garnitūru? Ļoti laba. Arī Gambsa darbs.

Bet Ostaps, vienīgi vecākus bezgalīgi mīlēdams, paķēra orderus, iebāza dziļi sānkabatā, bet no ģenerālienes garnitūras atsacījās.

Vai var kvītīti izrakstīt? apjautājās arhivārs, veikli izliekdamies.

Var, Benders laipni sacīja, rakstiet, idejiskais cīnītāj.

Tad es rakstīšu.

Sukājiet tik vaļā!

Viņi aizgāja atpakaļ pirmajā istabā. Korobeiņikovs ar kaligrāfisku rokrakstu uzrakstīja kvīti un smaidīdams pasniedza viesim. Galvenais koncesionārs neparasti pieklājīgi paņēma papīrīti ar labās rokas diviem pirkstiem un ielika tanī pašā kabatā, kur jau atradās dārgie orderi.

Nu, visu labu, piemiedzis acis, viņš sacīja, liekas, es jūs stipri iztraucēju. Neuzdrošinos vairāk apgrūtināt ar savu klātbūtni. Sniedziet roku, kancelejas pārvaldniek!

Pārsteigtais arhivārs vārgi paspieda Ostapa pasniegto roku.

Visu labu! Ostaps atkārtoja.

Viņš devās uz izeju.

Korobeiņikovs neko nesaprata. Viņš pat paskatījās uz galdu, vai tikai ciemiņš tur nav atstājis naudu, bet uz galda naudas nebija. Tad arhivārs ļoti klusi jautāja:

Bet nauda?

Kāda nauda? Ostaps pārvaicāja, atvērdams durvis. Jūs, liekas, jautājāt par kaut kādu naudu?

-Jā, protams! Par mēbelēm! Par orderiem!

Draudziņ, nodziedāja Ostaps, jā nudien, zvēru pie nelaiķa tētiņa goda. No visas sirds dotu, bet naudas nav, aizmirsu izņemt no tekošā rēķina.

Večuks nodrebēja un pastiepa uz priekšu savu vārgo ķepu, grasīdamies aizturēt nakts apmeklētāju.

Lēnāk, muļķi, Ostaps draudoši iesaucās, ja tev krievu valodā saka rītā, tas nozīmē rītā. Nu, uz redzi! Rakstiet vēstules!…

Durvis ar troksni aizcirtās. Korobeiņikovs atkal tās atvēra un izskrēja uz ielas, bet Ostapa vairs nebija. Viņš ātri gāja pāri tiltam. Caur viaduktu braucošā lokomotīve apgaismoja viņu ar savām ugunīm un ietīstīja dūmos.

Ledus sakustējies! Ostaps uzsauca mašīnistam. Ledus sakustējies, zvērināto piesēdētāju kungi!

Mašīnists nesaklausīja viņa vārdus un atmeta ar roku, mašīnas riteņi spēcīgāk saraustīja kloķu tērauda elkoņus, un lokomotīve aizdrāzās.

Korobeiņikovs pastāvēja pāris minūšu ledainajā vējā un, neganti lamādamies, atgriezās savā mājelē. Viņu pārņēma nepanesams rūgtums. Viņš nostājās istabas vidū un niknumā ņēmās spārdīt galdu. Palēcās galošveida pelnu trauks ar sarkanu uzrakstu "Treugoļņik", un glāze pieskandināja pie karafes.

Vēl nekad Bartolomeju Korobeiņikovu nebija tik neģēlīgi piekrāpuši. Viņš varēja apkrāpt, ko vien gribētu, bet šeit viņu pašu apveda ap stūri ar tādu ģeniālu vienkāršību, ka viņš vēl ilgi stāvēja, spārdīdams pusdienu galda resnās kājas.

Gusiščē Korobeiņikovu sauca par Bartolomejiču. Pie viņa griezās tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumos. Bartolomejičs ņēma ķīlā mantas un pieprasīja necilvēcīgi augstus procentus. Viņš ar to nodarbojās jau vairākus gadus un vēl ne reizes viņu nebija pieķērusi milicija. Bet tagad viņam paslīdējusi kāja labākajā komercpasākumā, no kura viņš gaidīja lielu peļņu un nodrošinātas vecumdienas.

Ar šo neveiksmi varēja salīdzināt tikai vienu notikumu Bartolomejiča dzīvē.

Pirms kādiem trim gadiem, kad pirmo reizi pēc revolūcijas uzradās medainie subjekti, kas noformēja dzīvības apdrošināšanu, Bartolomejičs nolēma ar Valsts apdrošināšanas palīdzību iegūt bagātību. Viņš apdrošināja savu simtu divus gadus veco vecmāmuļu, cienījamu sievieti, ar kuras vecumu lepojās visa Gusišče, par tūkstoš rubļiem. Večiņa slimoja ar daudzām vecuma kaitēm, tāpēc Bartolomejičam nācās maksāt lielas apdrošināšanas iemaksas. Bartolomejiča aprēķins bija vienkāršs un nekļūdīgs. Vecā ilgi nenodzīvos. Bartolomejičs lēsa, ka viņa nenovilks pat gadu, šajā laikā būtu jāiemaksā kādi sešdesmit rubļi, un garantētā peļņa sanāktu 940 rubļu.

Taču vecenīte kā nemira, tā nemira. Savu simtu trešo gadu viņa nodzīvoja bez jebkādām problēmām. Neapmierinātais Bartolomejičs atjaunoja apdrošināšanu vēl vienam gadam. Simtu ceturtajā gadā večiņa kļuva daudz spēcīgāka viņai uzradās ēstgriba un iztaisnojās labās rokas rādītājpirksts, kuru jau pirms gadiem desmit bija savilkusi podagra. Satrauktais Bartolomejičs pārliecinājās, ka, iztērējot simt divdesmit rubļu vecmāmuļai, viņš nav saņēmis ne kapeiku kā kapitāla procentus. Večiņa negribēja mirt, niķojās, prasīja kafiju un vasarā vienreiz pat aizčāpoja uz Parīzes Komūnas laukumu paklausīties jaunmodīgo izgudrojumu muzikālu radiopārraidi. Bartolomejičs cerēja, ka muzikālais reiss beidzot piebeigs vecenīti, kura tiešām nolikās gultā un trīs dienas nogulēja, nepārtraukti šķaudot. Tomēr organisms izrādījās stiprāks. Vecmāmuļa piecēlās no slimības gultas un pieprasīja ķīseli. Nācās trešo reizi maksāt apdrošināšanas iemaksu. Stāvoklis kļuva neciešams. Večai vajadzēja nomirt, bet viņa nemira. Tūkstoš rubļu mirāža strauji kusa, visi termiņi bija beigušies, apdrošināšanas līgumu vajadzēja pagarināt. Bartolomejiču pārņēma neticība. Draņķīgā veča varēja nodzīvot vēl divdesmit gadus. Apdrošināšanas aģents visādi aplidoja Bartolomejiču, kārdinoši apgalvodams, ka, nedod Dievs, nāksies rīkot vecmāmuļas bēres, Bartolomejičs stāvēja kā klints un apdrošināšanu neatjaunoja.

Viņš nosprieda, ka labāk zaudēt simt astoņdesmit rubļu nekā divsimt četrdesmit, trīssimt, trīssimt sešdesmit, četrsimt divdesmit vai pat četrsimt astoņdesmit, nemaz neskaitot ieguldītā kapitāla procentus.

Arī tagad, turpinot spārdīt galdu, Bartolomejičs aiz ieraduma nebeidza ieklausīties vecmāmuļas krekšķēšanā, kaut arī nekādu labumu no šīs krekšķēšanas viņš vairs iegūt nevarēja.

Vai tas kāds joks! viņš iesaucās, atcerēdamies bojā gājušos orderus. Tagad naudu tikai iepriekš. Un kā es tā varēju kļūdīties? Ar savām rokām atdevu riekstkoka viesistabas garnitūru?… Viens pats gobelēns "Ganu meita", cik tas nemaksā! Roku darbs!

Zvaniņu "lūdzu, griezt" jau sen grieza kāda nedroša roka, un Bartolomeičs vēl nebija paspējis atcerēties, ka ieejas durvis palikušas vaļā, kad priekštelpā atskanēja smagi soļi un skapju labirintos nomaldījusies cilvēka balss iesaucās:

Kur šeit durvis?

Bartolomeičs izgāja priekštelpā, sagrābstīja kādu mēteli (cik varēja sataustīt, drapa) un ieveda ēdamistabā svēto tēvu Fjodoru Vostrikovu.

Piedodiet, jūsu augstsirdība, sacīja svētais tēvs Fjodors.

Pēc desmit minūtēm, kad abi bija izteikuši viens otram aplinku

mājienus un viltības, noskaidrojās, ka pilsonim Korobeiņikovam ir kādas ziņas par Vorobjaņinova mēbelēm un svētais tēvs Fjodors neatsakās par šīm ziņām samaksāt. Un bez tam arhivāram par lielu apmierinājumu apmeklētājs izrādījās bijušā muižniecības priekšnieka miesīgs brālis un dedzīgi vēlējās saglabāt viņa piemiņu, iegūstot riekstkoka garnitūru. Ar šo garnitūru Vorobjaņinova brālim bija saistītas vissiltākās zēnu dienu atmiņas.

Bartolomejs pieprasīja simt rubļu. Apmeklētājs brāļa piemiņu vērtēja ievērojami zemāk ap trīsdesmit rubļiem. Vienojās par piecdesmit.

Naudu gan es palūgšu iemaksāt tūlīt, arhivārs pavēstīja, tādi ir mani noteikumi!

Un tas nekas, ja es maksāšu ar zelta desmitniekiem? strauji sacīja svētais tēvs Fjodors, atplēsdams svārku iedrēbi.

Pieņemšu pēc kursa. Par deviņarpus. Pašreizējais kurss.

Vostrikovs izpurināja no zuteņa piecus dzeltenos, piebēra vēl

divarpus sudrabā un piebīdīja visu kaudzīti arhivāram. Bartolomejičs divas reizes pārskaitīja naudu, sagrāba to saujā, palūdza ciemiņu brītiņu uzkavēties un aizgāja pēc orderiem. Savā slepenajā kancelejā Bartolomejs ilgi nedomāja, atvēris alfabētu dzīves spoguli uz burta P, ātri atrada vajadzīgo numuru un paņēma no plaukta ģenerālienes Popovas orderu sainīti. Attaisījis sainīti, Bartolomejičs izņēma no tā vienu orderi, izdotu b. Brunsam, dzīvojošam Vīnogu ielā 34, par divpadsmit Gambsa fabrikas riekstkoka krēsliem. Brīnīdamies par savu atjautību un prasmi izlocīties, arhivārs iesmējās un aiznesa pircējam orderi.

Visi vienā vietā? sajūsmināti iesaucās pircējs.

Visi kā viens. Visi tur stāv. Brīnišķīga garnitūra. Pirkstiņus aplaizīsiet. Starp citu, ko tur stāstīt! Jūs pats zināt!

Svētais tēvs ilgi un jūsmīgi kratīja arhivāra roku un, neskaitāmas reizes priekštelpā uzgrūzdamies skapjiem, pazuda nakts tumsā.

Bartolomejičs vēl ilgi smējās par piemuļķoto pircēju. Zelta monētas viņš nolika rindā uz galda un ilgi sēdēja, miegaini blenzdams piecās spīdīgās ripiņās.

"Un kāpēc viņus tā pievelk Vorobjaņinova mēbeles?" viņš nodomāja. "Vai prātā jukuši, vai?"

Viņš noģērbās, pavirši pielūdza Dievu, ielikās šaurajā gultiņā un noraizējies aizmiga.

septītā nodaļa

.

XIV NODAļA Ugunīga sieviete dzejnieka sapnis [166]

Aukstums pa nakti bija pazudis bez pēdām. Kļuva tik silts, ka agrīnajiem gājējiem smeldza kājas. Zvirbuļi čivināja kā negudri. Pat vista, izgājusi no virtuves viesnīcas pagalmā, sajuta spēku pieplūdumu un mēģināja pacelties gaisā. Debess bija nosēta ar sīku mākoņu klimpām, no atkritumu kastes plūda vijolīšu un zemnieku zupas smarža. Vējš atpūtās zem karnīzēm. Kaķi valstījās pa jumtu un, acis mīlīgi piemieguši, lūkojās pagalmā, pār kuru skrēja apkopējs Aleksandrs ar netīras veļas klēpi.

"Sorbonnas" gaiteņos modās dzīvība. Uz tramvaja atklāšanas svinībām no apriņķiem bija sabraukuši delegāti. No viesnīcas līnijdroškas2 ar uzrakstu "Sorbonna" izbira vesels pūlis.

Atskanēja skaļi izsaucieni:

Uz pusdienām pierakstieties pie biedrenes Riženkovas! '

Kurš brauks uz ekskursiju muzejā? Nāciet šurp!

Stiepjot līdzi grozus, ceļojuma lādītes un maisiņus, uzmanīgi iedami pa paklājiem, delegāti izklīda pa savām istabām.

Saule sildīja pilnā sparā. Nakts drēgnums izgaroja tikpat ātri kā uz grīdas izliets ēteris. Pacēlās augšup veikalu rievotie dzelzs aizvirtņi. Padomju darbinieki, kas bija izgājuši uz darbu vatētos mēteļos, smaka nost un pogājās vaļā, juzdami pavasara smagumu.

Kooperatīva ielā pārkrautajai Dzirnavu celtniecības automašīnai bija pārlūzusi atspere, un, ieradies notikuma vietā, Viktors Mihailovičs Poļesovs deva padomus.

Ar lietišķu greznību iekārtotā numurā (divas gultas un naktsgaldiņš) atskanēja zirdziska sprauslošana un zviegšana: Ipolits Matvejevičs jautri mazgājās un tīrīja degunu. Lielais kombinators gulēja gultā, aplūkodams kanārijputniņu krāsas puszābaku bojājumus.

Starp citu, viņš sacīja, lūdzu, atdodiet savu parādu!

Ipolits Matvejevičs iznira no dvieļa un paskatījās uz kompanjonu ar izvalbītām acīm bez pensneja.

Ko jūs uz mani blenžat kā zaldāts uz uti? Par ko jūs brīnāties? Parāds? Jā! Jūs man esat parādā naudu. Es vakar aizmirsu jums pateikt, ka par orderiem saskaņā ar jūsu pilnvarām es samaksāju septiņdesmit rubļu. Par ko pievienoju kvīti. Dodiet šurp trīsdesmit piecus rubļus. Koncesionāri, es ceru, izdevumus sedz uz vienlīdzības principiem?

Ipolits Matvejevičs uzlika pensneju, izlasīja kvīti un negribīgi atdeva naudu. Taču pat tas nespēja apēnot viņa prieku. Bagātība bija rokās. Trīsdesmit rubļu puteklītis pagaisa briljantu kalna mirdzumā.

Ipolits Matvejevičs, starojoši smaidīdams, izgāja gaitenī un pastaigājās šurp un turp. Jaunās, dārglietu apmirdzētās dzīves plāni viņu ielīksmoja. "Bet svētais tēvs?" domās viņš ļauni zobojās. "Muļķis paliek muļķis. Neredzēt viņam krēslus kā savas ausis."

Aizgājis līdz gaiteņa galam, Vorobjaņinovs atskatījās. Baltās, saplaisājušās durvis Nr. 13 atvērās, un viņam tieši pretī iznāca svētais tēvs Fjodors zilā krievu kreklā, apjoztā ar melnu, nobružātu auklu, kurai galā karājās kupls pušķis. Viņa labsirdīgā seja staroja laimē. Viņš arī bija iznācis gaitenī pastaigāties. Sāncenši vairākkārt satikās un, uzvaroši paskatījušies viens otrā, turpināja savu ceļu. Gaiteņa galos abi reizē apgriezās un atkal tuvojās viens otram… Ipolita Matvejeviča krūtīs kūsāja sajūsma. Tās pašas jūtas pārņēma arī svēto tēvu Fjodoru. Abus pārņēma žēlums par uzvarēto pretinieku. Pēdīgi piektā gājiena laikā Ipolits Matvejevičs neizturēja.

Sveicināts, tētiņ, viņš neizsakāmi saldi sacīja.

Svētais tēvs Fjodors sakoncentrēja visu viņam piemītošo sarkasmu un atsaucās:

Labrītiņ, Ipolit Matvejevič.

Ienaidnieki aizgāja katrs uz savu pusi. Kad viņu ceļi atkal krustojās, Vorobjaņinovs izmeta:

Vai es jūs nepiekāvu pēdējās tikšanās laikā?

Nē, kāpēc gan, ļoti patīkami bija tikties, atbildēja gavilējošais svētais tēvs Fjodors.

Viņi atkal šķīrās. Svētā tēva triumfējošā fīzionomija sāka uztraukt Ipolitu Matvejeviču.

Dievkalpojumus droši vien vairs nenoturat? nākamās tikšanās laikā viņš jautāja.

Kur nu tagad dievkalpojumi! Draudzes locekļi pa pilsētām izklīduši, dārglietu krātuves meklē.

Iegaumējiet savas dārglietas! Savas!

Es nezinu, kam pieder, bet meklēt meklē.

Ipolits Matvejevičs gribēja pateikt kaut ko riebīgu un šādā nolūkā atvēra pat muti, bet neko nevarēja izdomāt un sakaitināts atgriezās savā numurā. Pēc mirkļa no turienes iznāca Turcijas pavalstnieka dēls Ostaps Benders debeszilā vestē un, mīdams pats uz savu kurpju saitēm, devās pie Vostrikova. Rozes švētā tēva Fjodora vaigos novīta un pārvērtās pelnos.

Uzpērkat vecas mantas? Ostaps bargi noprasīja. Krēslus? Atkritumus? Zābaku krēma bundžiņas?

Ko jūs vēlaties? nočukstēja svētais tēvs Fjodors.

Es vēlos jums pārdot vecas bikses.

Garīdzniekam pār muguru pārskrēja saltas tirpas, un viņš atkāpās.

Ko jūs klusējat kā arhierejs pieņemšanas laikā?

Svētais tēvs Fjodors lēni devās uz savu numuru.

Vecas mantas uzpērkam, jaunas zogam! nokliedza viņam pakaļ Ostaps.

Vostrikovs ierāva galvu plecos un apstājās pie savām durvīm. Ostaps turpināja ņirgāties:

Kā tad paliek ar biksēm, augsti cienījamais baznīcas kalp? Ņemsiet? Vēl dabūnamas vestes piedurknes, kliņģera caurums un sprāguša ēzeļa ausis. Ņemiet vairumā iznāks lētāk. Un krēslos tie nav noslēpti, meklēt nevajag! Nu?!

Aiz baznīcas kalpa muguras aizcirtās durvis.

Apmierinātais Ostaps, ar kurpju saitēm plīkšķinādams pa tepiķi, lēni aizgāja atpakaļ. Kad viņa masīvais stāvs bija pietiekami tālu, svētais tēvs Fjodors žigli pabāza galvu pa durvīm un ilgi aizturētā sašutumā iespiedzās:

Tu pats esi muļķis!

Ko? iesaucās Ostaps, mezdamies atpakaļ, bet durvis jau bija aizslēgtas, un noskrapstēja atslēga.

Ostaps noliecās pie atslēgas cauruma, pielika pie mutes delnu kā ruporu un, skaidri izrunādams vārdus, vaicāja:

Cik maksā opijs tautai [167] ?

Aiz durvīm klusēja.

Tētiņ, jūs esat triviāls cilvēks! Ostaps nokliedza.

Tajā pašā brīdī pa atslēgas caurumu izšāvās un grozījās "Faber" firmas zīmulis, ar kura aso galu svētais tēvs Fjodors centās iedzelt ienaidniekam. Koncesionārs laikā atlēca nost un satvēra zīmuli. Durvju šķirti, ienaidnieki klusēdami sāka vilkt zīmuli katrs uz savu pusi. Uzvarēja jaunība, un zīmulis, pretodamies kā skabarga, lēni izlīda no cauruma. Ar šo trofeju Ostaps atgriezās savā numurā. Kompanjoni kļuva vēl jautrāki.

Un naidnieks ļekas vaļā laiž! [168] ostaps nodziedāja.

Uz zīmuļa šķautnes viņš ar kabatas nazīti iegrieza apvainojošu vārdu, izskrēja koridorā un, iebāzis zīmuli atslēgas ambrazūrā, tūlīt atgriezās.

Draugi izvilka gaismā orderu zaļos pasaknīšus un ņēmās rūpīgi studēt.

Orderis par gobelēnu "Ganu meita", sapņaini sacīja Ipolits Matvejevičs. Es šo gobelēnu nopirku Pēterburgā pie antikvāra.

Pie velna ganu meitu! iesaucās Ostaps, saplēsdams orderi smalkās driskās.

Apaļš galds… Acīmredzot no garnitūras…

Dodiet šurp to galdiņu. Pie velna šo galdu!

Palika divi orderi: viens par 10 krēsliem, izdots Valsts mēbeļu muzejam Maskavā, Ņeskučnija dārzā 11, otrs par vienu krēslu b. Gricacujevam, Stargorodā, Pļehanova ielā 15.

Gādājiet naudu, Ostaps sacīja, varbūt vajadzēs braukt uz Maskavu.

Bet arī šeit taču ir krēsls.

Izredzes viens pret desmit. Tīra matemātika. Jā, un tikai tad, ja pilsonis Gricacujevs ar to nav izkurinājis taupības krāsni.

Nejokojiet tā, nevajag.

Nekas, nekas, līber fater Konrād Karlovič Mihelson, atradīsim! Svēts pienākums! Valkāsim batista autus, ēdīsim Margo krēmu.

Man nezin kāpēc liekas, Ipolits Matvejevičs piezīmēja, ka dārglietām vajag būt tieši šinī krēslā.

Ak! Jums liekas? Kas jums vēl liekas? Nekas? Nu labi. Strādāsim marksistiski. Debesis atstāsim putniem, bet paši pievērsīsimies krēsliem. Mani nomocījusi vēlēšanās jo ātrāk tikties ar imperiālistiskā kara invalīdu pilsoni Gricacujevu Pļehanova ielas piecpadsmitajā numurā. Neatpalieciet, Konrād Karlovič. Plānu sastādīsim ceļā.

Iedams garām svētā tēva Fjodora durvīm, atriebīgais Turcijas pavalstnieka dēls iespēra tajās ar kāju. No numura atskanēja notramdītā konkurenta klusa rūkšana.

Ka tik viņš nesadomātu mums sekot! nobijās Ipolits Matvejevičs.

Pēc šīsdienas ministru tikšanās uz jahtas nekāda tuvināšanās nav iespējama. Viņš no manis baidās.

Draugi atgriezās tikai vakarā. Ipolits Matvejevičs bija noraizējies. Ostaps staroja. Viņam kājās bija jaunas aveņkrāsas kurpes, pie kuru papēžiem bija pieskrūvētas apaļas gumijas, kas savas rievotās virsmas dēļ atgādināja gramofona plates, rūtainas zeķes kā šaha galdiņš ar zaļiem un melniem kvadrātiņiem, krēmkrāsas žokejnīca un puszīda šalle rumāņu stilam raksturīgajās krāsās [169] .

Būt jau tas ir, sacīja Ipolits Matvejevičs, atcerēdamies vizīti pie atraitnes Gricacujevas, bet kā lai dabū? Nopirkt?

Ko nu, Ostaps atbildēja, nemaz jau nerunājot par neracionāliem izdevumiem, tas radīs valodas. Kāpēc vienu krēslu? Kāpēc tieši šo krēslu?…

Ko tad lai dara?

Ostaps ar patiku aplūkoja jauno puszābaku kapes.

Šiki un moderni, viņš sacīja. Ko darīt? Neuztraucieties, priekšsēdētāj, operāciju veikt uzņemos es. Šo apavu priekšā neviens krēsls nenoturēsies.

Nē, vai zināt, Ipolits Matvejevičs kļuva možs, kad jūs sarunājāties ar Gricacujeva kundzi par plūdiem, es apsēdos uz mūsu krēsla un, goda vārds, sajutu zem sevis kaut ko cietu. Tie ir tur, nudien, tur… Nu patiešām, jā nudien, es jūtu.

Neuztraucieties, pilsoni Mihelson.

Krēslu vajag naktī nozagt! Nudien, nozagt!

Tomēr kā muižniecības priekšniekam jums ir pārāk mazs vēriens. Un vai šāda pasākuma tehniku jūs zināt? Varbūt jums čemodānā paslēpts līdzi paņemams nesesers ar mūķīzeru komplektu? Izmetiet to no galvas! Tā ir tipiska pintiķu padarīšana apzagt nabaga atraitni.

Ipolits Matvejevičs atjēdzās.

Gribas taču ātrāk, viņš lūdzoši sacīja.

Ātri tikai blusas ķer, pamācoši piezīmēja Ostaps. Es viņu precēšu.

-Ko?

Madāmu Gricacujevu.

Kāpēc?

Lai mierīgi un bez trača varētu parakņāties pa krēslu.

Bet jūs taču sevi saistīsiet uz mūžu!

Uz visu ko jābūt gatavam koncesijas labā!

Uz visu mūžu…

Ipolits Matvejevičs galīgā izbrīnā noplātīja rokas.

Viņa gludi skūtā kā luterāņu mācītājam seja saviebās. Kļuva redzami zili zobi, kas nebija tīrīti kopš aizbraukšanas dienas no pilsētas N.

Uz visu mūžu! čukstēja Ipolits Matvejevičs. Tas ir liels upuris.

Mūžs, dzīve! sacīja Ostaps. Upuris! Ko jūs zināt par dzīvi un uzupurēšanos? Jūs domājat, tālab, ka jūs izlika no savrupmājas, jūs pazīstat dzīvi? Un, ja jums rekvizēja viltotu ķīniešu vāzi, tad tas ir upuris? Dzīve, zvērināto piesēdētāju kungi, ir sarežģīta būšana, bet, zvērināto piesēdētāju kungi, šī sarežģītā būšana atklājas pavisam vienkārši. Tikai vajag mācēt to atklāt. Kas neprot atklāt, tas ir pagalam. Vai jūs esat dzirdējis par vientuļnieku huzāru?

Ipolits Matvejevičs nebija dzirdējis.

Bulānovs! Vai esat dzirdējis? Par aristokrātiskās Pēterburgas varoni? Tūlīt dzirdēsiet.

Un Ostaps Benders izstāstīja Ipolitam Matvejevičam notikumu, kura dīvainais sākums bija satraucis visu Pēterburgas augstāko sabiedrību, bet tā vēl jo dīvainākais beigu gals pagaisis un pēdējos gados risinājies, pilnīgi neviena nemanīts.

Stāsts par vientuļnieku huzāru

Lepnais huzārs grāfs Aleksejs Bulānovs, kā pareizi pavēstīja Benders, patiešām bija aristokrātiskās Pēterburgas varonis. Lieliskā kavalērista un plītnieka vārdu vienmēr daudzināja Anglijas krastmalas piļu klīrīgie iemītnieki un augstākās sabiedrības avīžu hronika. Ļoti bieži ilustrēto žurnālu lappusēs parādījās skaistuļa huzāra fotoattēls ar tresēm un sīki sprogotu karakulu apšūts mundieris, augsti, pieglausti deniņi un strups, brašs deguns.

Slavas oreols ap grāfa galvu vēstīja, ka viņš piedalījies daudzās slepenās divkaujās, kas liktenīgi beigušās, ka viņam bijuši acīmredzami romāni ar visskaistākajām, nepieejamākajām augstākās sabiedrības dāmām, trakulīgi izlēcieni pret sabiedrībā cienījamām personām un dziļi izbaudīta uzdzīve, kas nenovēršami beidzās ar civilpersonu piekaušanu.

Grāfs bija skaists, jauns, bagāts, laimīgs mīlestībā, laimīgs kāršu spēlē un mantojumu saņemšanā. Viņa radinieki mira bieži, un mantojumi palielināja jau tā milzīgo huzāra bagātību.

Viņam bija asa mēle un varonīga rīcība. Viņš palīdzēja Abesīnijas negusam Menelikam1 karā pret itāliešiem. Viņš sēdēja zem lielajām Abesīnijas zvaigznēm, ietinies baltā burnusā, un skatījās trisverstīgajā [170] apvidus kartē. Lāpu uguns meta kustīgas ēnas uz grāfa nolaizītajiem deniņiem. Pie grāfa kājām sēdēja viņa jaunais draugs abesīniešu zēns Vasjka.J

Sakāvis Itālijas karaļa [171] karaspēku, grāfs atgriezās Pēterburgā kopā ar abesīnieti Vasjku. Pēterburga varoni sagaidīja ar ziediem un šampanieti. Grāfs Aleksejs atkal iegrima bezrūpības baudu atvarā. Par viņu runāja ar divkāršu apbrīnu, sievietes viņa dēļ indējās, vīrieši apskauda. Kad grāfa kariete drāzās pa Miljonu ielu, tās aizmugurē neiztrūkstoši stāvēja abesīnietis, radot garāmgājēju izbrīnu ar savu melno ādu un smuidro augumu.

Un pēkšņi viss beidzās. Grāfs Aleksejs Bulānovs pazuda. Kņaziene Beloruskaja-Baltijskaja [172] , grāfa pēdējā aizraušanās, nebija nomierināma. Grāfa noslēpumainā pazušana sacēla lielu traci. Avizes bija pilnas ar minējumiem, detektīvi rāvās melnās miesās. Bet viss bija veltīgi. Grāfa pēdas nebija sadzenamas.

Kad troksnis jau bija apklusis, no Averkija tuksneša pienāca vēstule, kas visu noskaidroja. Lieliskais grāfs, aristokrātiskās Pēterburgas varonis, XIX gadsimta Belsacars2, bija uzsācis askēta dzīvi. Ziņoja visšausmīgākos sīkumus. Runāja, ka grāfs mūks nēsājot vairāku pudu smagas važas, ka viņš, kas pieradis pie smalkiem franču ēdieniem, tagad pārtiek tikai no kartupeļu mizām. Izcēlās dažādu minējumu virpulis. Stāstīja, ka grāfam parādījusies mirusī māte. Sievietes raudāja. Pie kņazienes Beloruskajas-Baltijskajas parādes durvīm stāvēja kariešu virknes. Kņaziene ar vīru pieņēma līdzjūtības apliecinājumus. Paklīda jaunas baumas. Gaidīja grāfu atgriežamies. Gāja valodas, ka tas esot pārejošs prāta aptumsums uz reliģiska pamata. Apgalvoja, ka grāfs bēdzis no parādiem. Tāpat vēstīja, ka pie visa vainīgs esot nelaimīgs romāns.

Bet patiesībā huzārs bija aizgājis pie mūkiem, lai atklātu dzīves noslēpumu. Viņš vairs neatgriezās. Pamazām viņu aizmirsa. Kņaziene Baltijskaja iepazinās ar itāliešu dziedoni, bet abesīnietis Vasjka aizbrauca uz dzimteni.

Klosterī grāfs Aleksejs Bulānovs, pieņēmis vārdu Jevpla, novārdzināja sevi ar lieliem varoņdarbiem. Viņš patiešām nēsāja važas, bet viņam likās, ka tas nav pietiekami dzīves izzināšanai. Tad viņš sev izgudroja īpašu mūka formas tērpu: augstu mūka cepuri ar nokārušos nagu, kas aizsedza seju, un talāru, kas apgrūtināja kustības. Ar klostera priekšnieka svētību viņš sāka valkāt šo tērpu. Bet ari tas vēl viņam likās par maz. Pazemīguma lepnības pārņemts, viņš devās vientulībā meža zemnīcā un sāka dzīvot ozola zārkā.

Klostera iemītnieki apbrīnoja eremīta Jevplas varoņdarbu. Viņš ēda tikai sausiņus, kuru krājumus atjaunoja ik pa trīs mēnešiem reizi.

Tā pagāja divdesmit gadi. Jevpla uzskatīja savu dzīvi par gudrības apdvestu, pareizu un vienīgi īstu. Dzīvot viņam kļuva neparasti viegli, domas raisījās kristāltīras. Viņš izprata dzīvi un bija pārliecināts, ka citādi dzīvot nevar.

Reiz viņš ar izbrīnu pamanīja, ka tai vietā, kur viņš veselus divdesmit gadus bija pieradis atrast sausiņus, nekā nav. Viņš nekā nebija ēdis četras dienas. Piektajā dienā pie viņa atnāca nepazīstams večuks vīzēs un sacīja, ka zemnieki nodedzinājuši muižu ar visu muižnieku, bet boļševiki mūkus izlikuši no klostera un tur ierīkojuši padomju saimniecību. Atstājis sausiņus, vecis raudādams aizgāja. Askēts nesaprata večuku. Kluss un gaišu domu pārņemts, viņš gulēja zārkā un priecājās par dzīves izpratni. Vecais zemnieks turpināja nest sausiņus.

Tā pagāja vēl daži neviena netraucēti gadi.

Tikai reizi atvērās zemnīcas durvis un tanī ienāca vairāki cilvēki, galvas pieliekuši. Viņi piegāja pie zārka un klusēdami ņēmās aplūkot veci. Tie bija pieauguši cilvēki zābakos ar piešiem, milzīgās galife biksēs un ar mauzeriem pulētās koka makstis. Vecais mūks gulēja zārkā, rokas izstiepis, un ar starojošu skatienu raudzījās ienācējos. Garā un vieglā sirmā bārda aizsedza pusi no zārka. Nepazīstamie sašķindināja piešus, paraustīja plecus un aizgāja, uzmanīgi aiz sevis aizvērdami durvis.

Laiks gāja. Dzīve askēta priekšā atklājās visā tās pilnībā un saldmē. Naktī, kas iestājās pēc tās dienas, kad eremīts bija pilnīgi sapratis, ka viņa izzinībā viss ir skaidrs, viņš negaidot pamodās. Tas viņu izbrīnīja. Viņš naktī nekad nebija pamodies. Prātodams par to, kas viņu pamodinājis, viņš atkal aizmiga un tūlīt atkal pamodās, juzdams, ka stipri deg mugura. Sapratis šīs dedzināšanas cēloni, viņš centās aizmigt, bet nevarēja. Kaut kas viņu traucēja. Viņš nevarēja aizmigt līdz ritam. Nākamajā naktī viņu atkal kaut kas pamodināja. Viņš grozījās līdz rītam, klusi stenēdams un pašam nemanot kasīdams rokas. Dienā piecēlies, viņš nejauši ieskatījās zārkā. Tad viņš visu saprata: pa viņa drūmās gultas stūriem žigli tecēja ķiršu brūnās blaktis. Askētam apšķebinājās dūša.

Tajā pašā dienā atnāca večuks ar sausiņiem. Un raugi, askēts, kas bija klusējis divdesmit piecus gadus, sāka runāt. Viņš lūdza, lai atnesot mazliet petrolejas. Padzirdējis lielā klusētāja runu, zemnieks apstulba. Tomēr, nezin kāpēc kaunēdamies un pudelīti slēpdams, viņš petroleju atnesa. Tikko večuks bija aizgājis, eremīts ar trīcošu roku iesmērēja visas zārka šuves un gropes. Pirmo reizi pēc trīs dienām Jevpla mierīgi aizmiga. Viņu nekas netraucēja. Arī nākamajā dienā viņš zārku iesmērēja ar petroleju. Bet pēc diviem mēnešiem saprata, ka ar petroleju blaktis iznīdēt nevarēs. Naktīs viņš strauji grozījās pa gultu un skaļi lūdza Dievu, bet lūgšanas palīdzēja vēl mazāk nekā petroleja.

Neizsakāmās mokās pagāja pusgads, pirms eremīts atkal vērsās pie večuka. Otrais lūgums večuku pārsteidza vēl vairāk. Askēts lūdza atnest viņam no pilsētas blakšu pulveri "Aragacs". Bet ari "Aragacs" nelīdzēja. Blaktis vairojās neparasti ātri un nežēlīgi koda. Askēta ziedošā veselība, kuru nebija varējusi salauzt divdesmit piecu gadu gavēšana, jūtami pasliktinājās. Sākās drūma, izmisīga dzīve. Zārks eremītam Jevplam šķita riebīgs un neērts. Naktī, klausīdams zemnieka padomam, viņš dedzināja blaktis ar skaliņu. Blaktis mira, bet nepadevās.

Izmēģināja pēdējo līdzekli: brāļu Gliku ražojumu rožainu šķidrumu, kas smaržoja kā saindēts persiks un saucās "Blaktīns". Bet ari tas nelīdzēja. Stāvoklis pasliktinājās. Divus gadus kopš lielās cīņas sākuma eremīts nejauši atskārta, ka pavisam pārstājis domāt par dzīves jēgu, jo cauras dienas noņēmās ar blakšu iznīdēšanu.

Tad viņš saprata, ka ir kļūdījies. Dzīve, tāpat kā pirms divdesmit pieciem gadiem, bija tumša un mīklaina. Aiziet no pasaulīgās trauksmainības nebija izdevies. Dzīvot ar miesu virs zemes, bet ar dvēseli debesīs izrādījās neiespējami.

Tad vecais mūks piecēlās un ņipri izgāja no zemnīcas. Viņš stāvēja ēnaina, zaļa meža vidū. Bija agrs, sauss rudens. Pie pašas zemnīcas no zemes bija izlīdusi vesela saime resnvēderainu baraviku. Sīks putniņš tupēja uz zara un dziedāja solo. Atskanēja garām ejoša vilciena troksnis. Zeme nodrebēja. Dzīve bija brīnišķīga. Vecais mūks neatskatīdamies devās uz priekšu.

Tagad viņš strādā par braucēju Maskavas komunālās saimniecības zirgu transporta bāzē.

Izstāstījis Ipolitam Matvejevičam šo augstākā mērā pamācošo notikumu, Ostaps ar svārku piedurkni notīrīja savas aveņkrāsas kurpes, nosvilpoja tušu un devās prom.

Rīta pusē viņš iedrāzās numurā, noāva kājas, nolika aveņkrāsas apavus uz naktsgaldiņa, glāstīja to spīdīgo ādu un maigā sajūsmā dvesa:

Mani mazie draugi.

Kur jūs bijāt? pamozdamies jautāja Ipolits Matvejevičs.

Pie atraitnes, Ostaps dobji atbildēja.

-Nu?

Ipolits Matvejevičs atbalstījās uz elkoņa.

Un jūs viņu precēsiet?

Ostapa acis iemirdzējās.

Tagad man kā godīgam cilvēkam ir pienākums viņu precēt.

Ipolits Matvejevičs apjucis ieurkšķējās.

Ugunīga sieviete, Ostaps sacīja, dzejnieka sapnis. Provinciāls dabiskums. Centrā tādu subtropu jau sen vairs nav, bet perifērijā vēl var sastapt.

Kad tad būs kāzas?

Parit. Rīt nevar: Pirmais Maijs viss slēgts.

Bet kā tad būs ar mūsu pasākumu? Jūs apprecēsieties… Bet mums varbūt vajadzēs braukt uz Maskavu.

Nu ko jūs uztraucaties? Sēde turpinās.

Bet sieva?

Sieva? Briljanta atraitnīte? Pēdējais jautājums! Pēkšņa aizbraukšana pēc izsaukuma no centra. Neliels iesniegums Mazajā Tautas Komisāru Padomē [173] . atvadu asara [174] un cālis ceļam. Brauksim ar komfortu. Guliet! Rīt mums brīva diena.

XV NODAļA Elpojiet dziļāk, jūs esat uztraukts!

Pirmā maija rītā Viktors Mihailovičs Poļesovs, parastās darbošanās dziņas dīdīts, izskrēja uz ielas un aizdrāzās uz centru. Sākumā viņa dažādie talanti nevarēja atrast pienācīgu nodarbību, jo ļaužu vēl bija maz, svētku tribīnes, ko apsargāja jātnieku milicija, bija tukšas. Bet ap pulksten deviņiem dažādās pilsētas malās ieņurrājās, ieelsās un iesvilpās orķestri. Pa vārtiem izskrēja mājsaimnieces. Atskanēja smiekli un izsmējīgi saucieni no tribīnes gaiņāja prom satraukti rejošu suni.

Mūzikas darbinieku kolonna mīkstās, atliektās apkaklītēs mīklainā kārtā bija iespraukusies dzelzceļnieku gājiena vidū, pinās tiem pa kājām un visus traucēja.

Smagā automašīna, uz kuras bija uzmaukta "Š" sērijas zaļā finiera lokomotīve [175] , visu laiku uzmācās mūzikas darbiniekiem no mugurpuses. Turklāt no pašiem lokomotīves dziļumiem atskanēja oboju un flautu darbiniekiem domāti izsaucieni:

Kur jūsu izrīkotājs? Vai tad jums jāiet pa Sarkanarmijas ielu?! Vai jums acu nav, vai, ielīduši un tagad drūzmējas!

Te mūzikas darbiniekiem par postu iejaucās Viktors Mihailovičs.

Nu, bez šaubām, jums taču vajag nogriezties šeit, šai šķērsielā! Pat svētkus nevar noorganizēt! histēriski klaigāja Poļesovs. Šeit! Šeit! Apbrīnojama nekārtība!

Stargorodas komunālās saimniecības un Dzirnavu celtniecības smagās automašīnas vadāja bērnus. Paši mazākie stāvēja pie automašīnu bortiem, bet augumā lielākie vidū. Nepilngadīgo armija vicināja papīra karodziņus un nevaldāmi smējās.

Rībēja pionieru bungas. Jauniesaucamie izrieza krūtis un centās ieturēt kopsoli. Bija saspiesti, trokšņaini un karsti. Ik brīdi radās ļaužu sablīvējumi un ik brīdi atkal pagaisa. Lai kavētu paši sev laiku, meta gaisā vecīšus un aktīvistus. Vecīši vaimanāja sievišķīgās balsīs. Aktīvisti lidoja klusēdami ar nopietnām sejām. Kādā jautrā kolonnā Viktoru Mihailoviču, kas lauzās cauri uz otru pusi, noturēja par izrīkotāju un ņēmās mest gaisā. Poļesovs kā ķipars kūļāja kājas.

Aiznesa angļu ministra Čemberlena izbāzni, kam atlētisks strādnieks sita ar papes āmuru pa cilindru. Uz cilindra bija uzraksts: "Tautu Savienība"1. Automobilī garām pabrauca trīs komjaunieši frakās un baltos cimdos. Viņi apmulsuši raudzījās pūlī.

Vasjka! sauca no ietves. Buržuj! Atdod bikšturus!

Meitenes dziedāja. Sociālās nodrošināšanas darbinieku pūlī gāja Aļhens ar lielu, sarkanu lenti pie krūtīm un domīgi caur degunu vilka:

Pasaulē tomēr visvarenākā Strādnieku armija Sarkanā!… [176]

Fizkultūrieši pēc komandas kliedza kaut ko nesaprotamu.

Visi gāja, brauca un maršēja uz tramvaju depo, no kurienes tieši pulksten vienos dienā vajadzēja izbraukt pirmajam Stargorodas elektriskajam tramvajam.

Neviens precīzi nezināja, kad sāka būvēt Stargorodas tramvaju.

Reiz, divdesmitajā gadā, kad sākās sestdienas talkas, depo un virvju rūpnīcas strādnieki ar mūziku ieradās Gusiščē un visu dienu raka kaut kādas bedres.

Izraka ļoti daudz dziļu un lielu bedru.

Starp strādājošiem rosījās biedrs inženiera cepurē [177] . Aiz viņa ar raibi krāsotām maikstīm rokās staigāja desmitnieki. Nākamajā sestdienas talkā strādāja tajā pašā vietā. Divas bedres, kas nebija izraktas tur, kur vajag, vajadzēja atkal aizbērt. Biedrs inženiera cepurē kā cāļu māte uzbruka desmitniekiem un prasīja paskaidrojumus. Jaunās bedres raka vēl dziļākas un platākas.

Vēlāk atveda ķieģeļus un ieradās īsti celtniecības strādnieki. Viņi lika pamatus. Pēc tam viss apklusa. Biedrs inženiera cepurē vēl pāris reižu atnāca uz tukšo celtniecības laukumu un ilgi staigāja pa ķieģeļiem apmūrēto bedri, murminādams:

Saimnieciskais aprēķins.

Viņš padauzīja ar nūju pamatus un joza mājup uz pilsētu, apsegdams ar delnām nosalušās ausis.

Inženiera uzvārds bija Treuhovs.

Tramvaja staciju, kuras celtniecība apstājās pie pamatiem, Treuhovs bija iecerējis jau sen, vēl 1912. gadā, bet pilsētas valde projektu noraidīja. Pēc diviem gadiem Treuhovs atjaunoja uzbrukumu pilsētas valdei, bet aizkavēja karš. Pēc kara aizkavēja revolūcija. Tagad kavēja neps, saimnieciskais aprēķins, pašatmaksāšanās\ Pamati pa vasaru aizauga ar puķēm, bet ziemā bērni tur ierīkoja ledus kalniņus.

Treuhovs sapņoja par lielu darbu. Viņam bija apnicis strādāt Stargorodas komunālās saimniecības labiekārtojumu nodaļā, remontēt trotuārus, sastādīt afišu stabu iekārtošanas tāmes. Bet lielu pasākumu nebija. Tramvaja projekts, atkal iesniegts caurskatei, klīda guberņas augstākās instancēs, tika atzīts un neatzīts, pārgāja caurskatei centrā, bet neatkarīgi no atzīšanas vai neatzīšanas pārklājās ar putekļiem, jo ne vienā, ne otrā gadījumā naudu nedeva.

Tas ir barbarisms! kliedza Treuhovs savai sievai. Naudas nav? Bet pārmaksāt pārvadāšanas uzņēmumiem par preču nogādāšanu stacijā ar zirgu transportu nauda ir? Stargorodas ormaņi plēš septiņas ādas! Protams, marodieru monopols! Pamēģini kājām aiziet piecas verstis līdz stacijai un stiept mantas!… Tramvajs atmaksātos sešos gados!

Viņa izbalējušās ūsas dusmīgi nokārās. Seja ar strupo degunu raustījās. Viņš no galda izņēma uz zila papīra pārfotografētos rasējumus un tūkstošo reizi dusmīgi rādīja sievai. Tur bija stacijas, depo un divpadsmit tramvaja līniju plāni.

Nu, velns lai parauj, lai nebūtu divpadsmit. Gan piecietis. Bet trīs līnijas! Bez tām Stargoroda smok nost. Bez tām nekas neiznāks. Nomalē neko būvēt nevarēs, ne arī līdz stacijai nokļūt… Āzija!

Nu, bet kāda tev tur daļa? sieva bija sašutusi. Algu tev nesamazinās un nepalielinās. Paskaties, par ko tu esi pārvērties!…

Treuhovs saniknots izgāja virtuvē zāģēt malku.

Visus mājas saimniecības darbus viņš darīja pats. Viņš konstruēja un pagatavoja bērna šūpuli un veļas mazgājamo mašīnu. Sākumā pats mazgāja veļu, skaidrodams sievai, kā jāapietas ar mašīnu. Vismaz piektā daļa Treuhova algas aizgāja ārzemju tehniskās literatūras abonēšanai. Lai savilktu galus kopā, viņš atmeta smēķēšanu. Pavasarī savā sētsvidū viņš pats uzraka dobes sakņu dārzam, nomēsloja zemi ar ķīmisko mēslojumu un audzēja milzīgi lielus dārzeņus.

Viņš savu projektu aizstiepa arī pie jaunā Stargorodas komunālās saimniecības vadītāja Gavriļina, ko uz Stargorodu bija pārcēluši no Samarkandas. Turkmēnijas saulē iededzis gluži melns, jaunais vadītājs ilgi, bet bez sevišķas intereses klausījās Treuhovā, pavirši pārskatīja visus rasējumus un pēdīgi sacīja:

Bet, lūk, Samarkandā nekādu tramvaju nevajag. Tur visi ar ēzeļiem jāj. Ēzelis maksā trīs rubļi lēta manta. Bet var panest kādus desmit pudus!… Tāds mazs ēzelītis, taisni brīnums!

Tā taču ir Āzija! Treuhovs dusmīgi iesaucās. Ēzelis maksā trīs rubļus, bet gadā apēd trīsdesmit rubļus.

Bet vai jūsu tramvajā daudz varēs izbraukāties par trīsdesmit rubļiem? Trīssimt reizes. Pat ne katru dienu gadā.

Nu tad pasūtiet sev savus ēzeļus! Treuhovs iesaucās un izskrēja no kabineta, aizcirzdams durvis.

No tā laika jaunais vadītājs, tiekoties ar Treuhovu, ieņēmās viņam uzdot zobgalīgus jautājumus:

Nu, kā tad paliek, pasūtīsim ēzeļus vai būvēsim tramvaju?

Gavriļina seja atgādināja labi nomizotu turnepsi. Acis viltīgi

smīnēja.

Pēc pāris mēnešiem Gavriļins izsauca pie sevis inženieri un nopietni sacīja:

Man te tāds plānelis uzmests. Viens man ir skaidrs, ka naudas nav, bet tramvajs nav ēzelis to par trijnieku nevar nopirkt. Tur vajag sagatavot materiālo bāzi. Kā to praktiski atrisināt? Akciju sabiedrība! Un vēl kāda? Aizņēmums! Par procentiem. Pēc cik gadiem tramvajs atmaksāsies?

Trīs pirmās kārtas līnijas sešos gados pēc nodošanas ekspluatācijā.

Nu rēķināsim pēc desmit gadiem. Tālāk akciju sabiedrība. Kas tanī iestāsies? Pārtikas trests [178] , sviesta centrs. virviniekiem tramvajs vajadzīgs? Vajadzīgs! Mēs līdz stacijai laidīsim preču vagonus. Tātad virvinieki! SCTK [179] varbūt nedaudz dos. Nu, guberņas izpildkomiteja dos. Tas jau noteikti. Bet, ja sāksim, Valsts banka un Komunālā banka3 neliegs aizdevumu. Tāds nu ir tas mans plānelis. Piektdien guberņas izpildkomitejas prezidijā par to būs runa. Ja nolems, tālākais jūsu rokās.

Treuhovs līdz vēlai naktij satraukts mazgāja veļu un skaidroja sievai tramvaja transporta priekšrocības salīdzinājumā ar pajūgu transportu.

Piektdienā jautājums tika izlemts labvēlīgi. Un sākās mokas. Akciju sabiedrību organizēja ar lielām grūtībām. SCTK te iestājās, te neiestājās akciju sabiedrībā. Pārtikas trests visādi centās piecpadsmit procentu akciju vietā saņemt tikai desmit.

Pēdīgi visa akciju pakete bija sadalīta, kaut ari neiztika bez sadursmēm. Gavriļinu par uzspiešanu izsauca uz Guberņas Kontrolkomisiju. Galu galā viss beidzās labi. Atlika tikai sākt.

Nu, biedri Treuhov, Gavriļins sacīja, sāc. Kā tu pats domā varēsi uzbūvēt? Jā-ā. Tas nav vis tik viegli kā ēzeli nopirkt.

Treuhovs iegrima darbā. Bija pienācis lielā darba laiks, par ko viņš sapņoja ilgus gadus. Viņš rakstīja tāmes, sastādīja celtniecības plānu, izdarīja pasūtījumus. Grūtības radās tur, kur tās vismazāk gaidīja. Izrādījās, ka pilsētā nebija speciālistu betonētāju un tos vajadzēja aicināt no Ļeņingradas. Gavriļins steidzināja, bet rūpnīcas solīja dot mašīnas tikai pēc pusotra gada. Bet tās bija nepieciešamas vēlākais pēc gada. Līdzēja tikai draudi, ka mašīnas pasūtīs ārzemēs. Pēc tam sākās sīkākas nepatikšanas. Te nevarēja sadabūt vajadzīgā izmēra profilēto dzelzi, te impregnētu gulšņu vietā piedāvāja neimpnegnētus.

Pēdīgi deva visu vajadzīgo, bet Treuhovs, pats aizbraucis uz gulšņu impregnēšanas rūpnīcu, izbrāķēja 60% gulšņu. Čuguna daļas bija dobuļainas. Kokmateriāli bija zaļi. Sliedes bija labas, bet to piegādāšana nokavējās par mēnesi. Gavriļins bieži ieradās stacijas celtniecības laukumā ar vecu fiatu, kas šķaudīja kā apaukstējies. Šeit starp Gavriļinu un Treuhovu iedegās strīdi.

Sākās arī finanšu krīze. Valsts banka samazināja aizdevumu par 40 %. Celtniecībai nepietika naudas. Stāvoklis bija tāds, ka, ja pēc divām nedēļām neienāks nauda, tad nebūs ar ko apmaksāt vekseļus. Pēdējā laikā Treuhovs nakšņoja būvlaukuma kantorī. Uz māju viņš pa tālruni nezvanīja un mājās ieradās tikai sestdien un svētdien. Finansiālās sagrāves vakarā uz kantori ar savu sagrabējušo fiatu atkratījās Gavriļins un sāka kliegt:

Braucam, inženieri, uz saskaņošanas centru, citādi banka mums ubaga tarbu uzkārs kaklā.

Treuhovs tikko paspēja piezvanīt uz mājām. Gavriļins steidzināja kā sasvilis.

Celtnieki Maskavā pavadīja piecas dienas. Centrs bija spiests piekāpties. Aizdevumu atjaunoja iepriekšējos apmēros.

Kamēr būvēja un montēja tramvaju staciju un depo, Stargorodas iedzīvotāji tikai plēsa jokus. Dzejdaris Fedja Rūtainais pat restorānā "Fēnikss" atļāvās izsmiet jaunbūvi pantos.

Sabraukuši precinieki, Jautāja, vai liels būs pūrs. Iētuks viņiem apsolīja Tramvaju man pūrā dot.

Taču, kad sāka likt sliedes un ierīkot vadus pie apaļajiem tramvaja mastiem, pat nelabojamais pesimists Fedja Rūtainais pārmetās frontes otrā pusē un sāka dziedāt citu dziesmu:

Mans elektriskais bērītis Ir labāks nekā ķēvīte. Nu braucu es ar tramvaju Un savu mīļo vizinu.

"Stargorodas Pravdā" ar tramvaja jautājumu nodarbojās visai pilsētai pazīstamais feļetonists Dāņu Princis, kas tagad rakstīja ar pseidonīmu "Spara Rats" [180] . Ne mazāk kā trīs reizes nedēļā Spara Rats sniedza lielu sadzīves aprakstu par celtniecības gaitu. Avīzes trešā lappuse, ko pārplūdināja rakstiņi ar skeptiskiem virsrakstiem "Maz vēl jūtams klubu aromāts", "Vājās vietas", "Pārbaude vajadzīga, bet kāds tai sakars ar spīdošiem panākumiem un garām rindām", "Labi un … slikti", "Par ko mēs priecājamies un par ko ne", "Piespiest izglītības kaitniekus" un "Laiks izbeigt papīru plūdus" sāka aplaimot lasītājus ar Spara Rata saulainajiem, mundrajiem virsrakstiem "Kā ceļam, kā dzīvojam", "Gigants drīz strādās", "Pieticīgais celtnieks" un tālāk tādā pašā garā.

Treuhovs trīsēdams atvēra avīzi un, juzdams riebumu pret visu rakstnieku slaku, lasīja možas rindas par savu personu:

"… Ceļos augšā pa spārēm. Vējš šalc ausīs.

Augšā-viņš, šis neuzkrītošais mūsu varenās tramvaju stacijas celtnieks, šis pēc izskata kalsnais strupdegunis vienkāršā cepurē ar āmuriņiem.

Nāk prātā: "Kur krastā drūmi viļņi šalc, viņš stāja, lielu domu māts."

Raksts beidzās šādi:

"Atvadoties viņš spiež man roku… Aiz manis dun spāres.

Strādnieki tekalē šurp un turp.

Pieeju klāt. Ne mazākas vēsmiņas. Spāres nekustas. Jautāju:

Kā pildāt uzdevumu? Celtnieka inženiera Treuhova

neglītā seja atplaukst… Viņš spiež man roku. Viņš stāsta:

Septiņdesmit procentu darba jau paveikts…"

Kas var aizmirst šīs strādnieku celtnes kūsāšanu, šo mūsu celtnieka neizskatīgo stāvu?

SPARA RATS"

Treuhovu paglāba vienīgi tas, ka avīžu lasīšanai neatlika laika un reizēm izdevās palaist garām b. Spara Rata sacerējumus.

Reiz Treuhovs neizturēja un uzrakstīja rūpīgi pārdomātu, dzēlīgu atsaukumu.

"Protams", viņš rakstīja, "bultas var nosaukt par transmisijām, bet to dara cilvēld, kas nekā nesaprot no celtniecības. Un tāpēc es gribēju piezīmēt b. Spara Ratam, ka spāres dun tikai tad, kad celtne taisās sabrukt. Rakstīt par spārēm tādā garā ir tas pats, kas apgalvot, ka violončells dzemdē bērnus. Ņemiet vērā utt."

Pēc tam nerimtīgais Princis celtnē vairs nerādījās, bet sadzīves apraksti tāpat kā agrāk greznoja trešo lappusi, spilgti izceldamies pelēcīgajā fonā: "Rūsē 15000 rubļu", "Dzīvokļu sarežģījumu kamols", "Materiāli raud" un "Kuriozi un asaras".

Celtniecība tuvojās beigām. Sliedes metināja ar termītmetināšanas paņēmienu, un tās stiepās bez atstarpēm no pašas stacijas līdz lopkautuvēm un no tirgus laukuma līdz kapsētai.

Sākumā tramvaja atklāšanu gribēja pieskaņot Oktobra revolūcijas devītajai gadadienai, bet vagonu rūpnīca, atsaukdamās uz "Armatūru" [181] , laikā neiztaisīja vagonus. Atldāšanu vajadzēja atlikt līdz Pirmajam Maijam. Līdz šai dienai viss bija pilnīgi gatavs.

Koncesionāri, pastaigādamies kopā ar demonstrantiem, nonāca līdz Gusiščei. Tur bija sapulcējusies visa Stargoroda. Jauno depo ēku ieskāva skuju vītņu loki, plandījās karogi, vējš purināja lozungus. Jātnieku milicis aulēkšoja pakaļ pirmajam saldējuma pārdevējam, kas diezin kā bija iekļuvis tukšajā, tramvajnieku ielenktajā lokā. Starp diviem depo vārtiem pacēlās visai niecīga, vēl tukša tribīne ar skaļruni. Tribīnei tuvojās delegāti. Komunālās saimniecības darbinieku un virvju fabrikas apvienotais orķestris izmēģināja savu plaušu spēku. Bungas atradās turpat zemē.

Pa depo gaišo zāli, kur stāvēja desmit salātzaļi vagoni, sanumurēti no 701 līdz 710, slaistījās Maskavas korespondents pūkainā žokejnīcā. Viņam uz krūtīm karājās fotoaparāts, kurā viņš bieži un nopietni ielūkojās. Korespondents meklēja galveno inženieri, lai uzdotu viņam dažus jautājumus par tramvaju būšanām. Lai gan apraksts par tramvaja atklāšanu, ieskaitot pat vēl nerunāto runu konspektus, korespondentam galvā jau bija gatavs, korespondents godīgi turpināja savus meklējumus, atrazdams, ka vienīgais trūkums ir tas, ka nav bufetes.

Beidzot Maskavas viesis atrada galveno inženieri.

Treuhovs, kurš nakti bija pavadījis darbā un no rīta vēl neko nebija ēdis, stāvēja pie vagona № 703, seju ar strupo degunu pavērsis uz augšu. Viņš vēroja, kā notiek bīģefa [182] izmēģināšana. Viņam šķita, ka bīģeļa atspere ir pārāk vaļīga. Uz vagona jumta sēdēja vecākais montieris un sarunājās ar Treuhovu.

Vai šis? -jautāja korespondents, pamājis ar galvu uz Treuhova pusi.

Uzzinājis, ka tas ir viņš, korespondents tūlīt pat palūdza, lai Treuhovs nostājas tuvāk vagonam, un noknipsēja viņu no visām pusēm. Pēdējā fotogrāfija droši vien iznāca slikta, jo Treuhovs pēkšņi palīda zem vagona un sāka tur skaļi klaigāt, pieprasot, lai kāds viņam sniedz paskaidrojumus. Korespondents ķērās klāt tehniķim. Tehniķis apjuka un sāka kaut ko tik sīki izskaidrot, ka korespondents, lai izbeigtu šo ar sarežģītiem tehniskajiem terminiem piesātināto sarunu, nofotografēja tehniķi un aizsteidzās pie tribīnes.

Pūlis dziedāja, klaigāja, grauza sēkliņas, gaidīdams, kad palaidīs tramvaju.

Tribīnē uzkāpa guberņas izpildkomitejas prezidijs. Dāņu Princis šļupstēdams pārmija dažus vārdus ar spalvas brāli. Gaidīja atbraucam Maskavas kinohronikas vīrus.

Biedri! sacīja Gavriļins. Svinīgo mītiņu, veltītu Stargorodas tramvaja atklāšanai, atļaujiet uzskatīt par atklātu.

Misiņa taures salīgojās, nopūtās un trīs reizes pēc kārtas nospēlēja "Internacionāli".

Vārds ziņojumam biedram Gavriļinam! Gavriļins uzsauca.

Dāņu Princis jeb Spara Rats un Maskavas viesis nesarunājušies pierakstīja savās piezīmju grāmatiņās:

"Svinīgo mītiņu atklāja Stargorodas komunālās saimniecības priekšsēdētājs b. Gavriļins ar referātu. Pūlis sastinga uzmanībā."

Abi korespondenti bija pilnīgi dažādi cilvēki. Maskavas korespondents bija neprecējies un jauns. Princis Spara Rats bija lielas ģimenes apgādnieks, jau sen pārsniedzis ceturto gadu desmitu. Viens vienmēr dzīvoja Maskavā, otrs Maskavā nekad nebija bijis. Maskavietis mīlēja alu, Dāņu Spara Rats, izņemot degvīnu, neko citu ne mutē neņēma. Taču, par spīti rakstura, vecuma, ieradumu un audzināšanas dažādībai, savus iespaidus abi žurnālisti izteica vienās un tais pašās nodrāztajās, apnicīgajās, banālajās frāzēs. Viņu zīmuļi iešvīkstējās, un grāmatiņās parādījās jauns ieraksts: "Svētku dienā Stargorodas ielas kļuvušas it kā platākas…"

Gavriļins savu runu iesāka labi un vienkārši:

Tramvaju uzbūvēt, viņš sacīja, tas vis nav tik viegli kā nopirkt ēzeli.

Pūlī pēkšņi atskanēja Ostapa Bendera skaļie smiekli. Viņš prata novērtēt šo frāzi. Sāka smieties arī citi. Atsaucības uzmundrināts, Gavriļins, pats nesaprazdams, kāpēc, pēkšņi sāka runāt par starptautisko stāvokli. [183] viņš vairākas reizes centās ievirzīt savu referātu tramvaja sliedēs, bet ar šausmām manīja, ka nevar to izdarīt. Vārdi paši no sevis pret oratora gribu iznāca ar starptautisku saturu. Pēc Čemberlena, kam Gavriļins veltīja pusstundu, starptautiskajā arēnā parādījās amerikāņu senators Borā [184] . Klausītājiem kļuva gari ģīmji. Korespondenti reizē pierakstīja: "Orators tēlainos izteicienos parādīja mūsu Savienības starptautisko stāvokli…" Iekarsušais Gavriļins slikti atsaucās par rumāņu bajāriem un pārgāja pie Musolini1. Un tikai runas beigās viņš uzvarēja savu otro starptautisko dabu un teica labus, lietišķus vārdus:

Un es domāju tā, biedri, kurš šo tramvaju, kas tagad izbrauks no depo, kurš to ir uzcēlis? Protams, biedri, tas uzcelts, pateicoties tieši jums, pateicoties visiem strādniekiem, kas patiešām strādājuši no visas sirds. Un vēl, biedri, tas uzcelts, pateicoties godīgajam padomju speciālistam galvenajam inženierim Treuhovam, arī viņam paldies!…

Nomeklējās Treuhovu, bet neatrada. Taukvielu centra pārstāvis, kas jau sen dīdījās savā vietā, izlauzās pie tribīnes margām, pamāja ar roku un skaļi sāka runāt par starptautisko stāvokli. Pēc viņa runas abi korespondenti, ieklausīdamies šķidrajā plaukšķināšanā, ātri pierakstīja: "Vētraini aplausi, kas pāriet ovācijās…" Pēc tam viņi prātoja, ka "pāriet ovācijās…" droši vien būs par daudz stipri teikts. Maskavietis saņēmās un ovācijas izsvītroja. Spara Rats nopūtās un atstāja.

Saule ātri ripoja pa nolaideno debesjumu. No tribīnes atskanēja apsveikumi. Orķestris ik brīdi spēlēja tušu. Gaiši zilgoja vakars, bet mītiņš aizvien vēl turpinājās. Ir runātāji, ir klausītāji jau sen juta, ka te kaut kas misējies, ka mītiņš ievilcies, ka pēc iespējas ātrāk jāpāriet pie tramvaja atklāšanas. Bet visi bija pieraduši tā runāt un nevarēja apstāties.

Pēdīgi atrada Treuhovu. Viņš bija galīgi nosmērējies un pirms iziešanas uz tribīnes kantorī ilgi mazgāja seju un rokas.

Vārds galvenajam inženierim biedram Treuhovam! priecīgi pasludināja Gavriļins. Saki nu tu vienu īstu vārdu, es sarunāju pavisam nevajadzīgas lietas, viņš čukstus piebilda.

Treuhovs gribēja pateikt daudz ko. Gan par sestdienas talkām, gan par smago darbu, par visu, kas paveikts un ko vēl varētu paveikt. Bet paveikt varētu daudz: varētu atbrīvot pilsētu no infekciju perēkļa pajūgu tirgus, varētu uzcelt slēgtus stikla korpusus, varētu uzbūvēt pastāvīgu tiltu pagaidu tilta vietā, kuru ik gadus aiznes pavasara ledus, varētu beidzot realizēt milzīgas lopkautuves un saldētavas celtniecības projektu.

Treuhovs atvēra muti un stostīdamies sacīja:

Biedri! Mūsu valsts starptautiskais stāvoklis…

Un tālāk sarunāja tādas visiem zināmas patiesības, ka ļaužu pūlim, kas par starptautisko stāvokli klausījās jau sesto runu, pārskrēja salts pār kauliem. Tikai beidzis, Treuhovs saprata, ka arī viņš ne vārda nav bildis par tramvaju. "Ir gan posts," viņš nodomāja, "mēs absolūti neprotam runāt, absolūti."

Un viņš atcerējās franču komunista runu, ko bija dzirdējis sanāksmē Maskavā. Francūzis runāja par buržuāzisko presi. "Šie spalvas akrobāti," viņš izsaucās, "šie farsa virtuozi, šie rotāciju mašīnu šakāļi…" Pirmo runas daļu francūzis norunāja la tonī, otro daļu do tonī un pēdējo, patētisko mi tonī. Viņa žesti bija apvaldīti un skaisti.

"Bet mēs tikai muldam," nolēma Treuhovs. "Labāk nebūtu runājuši nemaz."

Bija jau pavisam tumšs, kad guberņas izpildkomitejas priekšsēdētājs ar šķērēm pārgrieza sarkano lenti, kas aizsprostoja depo izeju. Strādnieki un sabiedrisko organizāciju pārstāvji trokšņodami sēdās vagonos. Iešķindējās sīki zvaniņi, un pirmais tramvaja vagons, ko vadīja pats Treuhovs, izripoja no depo, apdullinošu izsaucienu un orķestra dvesienu pavadīts.

Apgaismotie vagoni likās vēl žilbinošāki nekā dienā. Visi desmit vagoni zosu gājienā aizslīdēja pa Gusišči; pabraukuši zem dzelzceļa tilta, vagoni jautri devās uz pilsētu un nogriezās pa Lielo Puškina ielu. Otrā vagonā brauca orķestris, un muzikanti, izbāzuši taures pa logiem, spēlēja Budjonnija maršu [185] .

Gavriļins konduktora formas svārkos ar somu plecā, lēkdams no vagona vagonā un mīlīgi smaidīdams, nevietā zvanīja un izsniedza pasažieriem ielūgumus:

SVINĪGS VAKARS, kas notiks

komunālās saimniecības darbinieku klubā ar šādu programmu. 1. maijā 1. Biedra Mosina referāts 9. 00 vakarā 2. Komunālās saimniecības darbinieku

arodbiedrības Goda rakstu izsniegšana 3. Neoficiālā daļa: liels koncerts, ģimenes vakariņas ar bufeti

Uz pēdējā vagona platformas stāvēja Viktors Mihailovičs, nezin kā iekļuvis goda viesu skaitā. Viņš blenza uz motoru. Poļesovam par lielu izbrīnu motors izskatījās lielisks un acīmredzami strādāja kārtīgi. Rūtis nedrebēja. Pamatīgāk tās apskatījis, Viktors Mihailovičs pārliecinājās, ka rūtis tomēr iestiklotas gumijas ietvarā. Viņš jau bija izteicis dažus aizrādījumus vagona vadītājam, un pasažieri Viktoru Mihailoviču uzskatīja par Rietumu tramvaju speciālistu.

Gaisa bremze nedarbojas visai labi, Poļesovs pavēstīja, uzvaroši paskatīdamies uz publiku, nesūknē gaisu.

Kas tev par daļu, atbildēja vagona vadītājs. Gan sūknēs.

Izdarījuši svētku braucienu pa pilsētu, vagoni atgriezās depo,

kur tos gaidīja ļaužu pūlis. Treuhovu urravāja, kad jau dega visas elektriskās spuldzes. Pašūpoja arī Gavriļinu, bet, tā kā viņš svēra kādus sešus pudus un augstu nelidoja, drīz palaida vaļā. Meta gaisā arī b. Mosinu, tehniķus un strādniekus. Otro reizi šai dienā meta gaisā Viktoru Mihailoviču. Tagad viņš vairs netirināja kājas, bet, stingri un nopietni raudzīdamies zvaigžņotajās debesīs, lidoja gaisā un plivinājās nakts tumsā. Noplanējis pēdējo reizi, Poļesovs pamanīja, ka viņu tur aiz kājas un smejas nekrietnus smieklus neviens cits kā bijušais muižniecības priekšnieks Ipolits

Matvejevičs Vorobjaņinovs. Poļesovs laipni atbrīvojās, atgāja mazliet sāņus, bet muižniecības vadoni vairs neizlaida no redzesloka. Pamanījis, ka Ipolits Matvejevičs kopā ar jauno nepazīstamo cilvēku, neapšaubāmi bijušo oficieri, dodas prom, Viktors Mihailovičs tiem uzmanīgi sekoja.

Kad viss jau bija beidzies un Gavriļins savā viegli violetajā fiatā gaidīja vēl arvien rosīgo Treuhovu, lai kopā ar viņu brauktu uz klubu, pie depo vārtiem pieripoja pussmagais fordiņš ar kinohronistiem.

Pirmais no mašīnas veikli izlēca vīrietis divpadsmitstūrainās raga brillēs un elegantā ādas vamzī bez piedurknēm. Vīrietim tieši uz ādamābola zēla smaila, gara bārda. Otrs vīrietis stiepa kinoaparātu, pīdamies garā šallē, šādu stilu Ostaps Benders parasti dēvēja par "šiki un moderni". Pēc tam no fordiņa rausās ārā asistenti, apgaismotāji un meitenes.

Viss bars kliegdams iedrāzās depo.

Uzmanību! sauca bārdainais vamža īpašnieks. Koļa! Uzstādi jupiterus!

Treuhovs piesarka un devās pie nakts viesiem.

Vai jūs esat no kino? viņš jautāja. Kāpēc tad jūs dienā neatbraucāt?

Un kad notiks tramvaja atklāšana?

Tas jau atklāts.

Jā, jā, mēs mazliet aizkavējāmies. Makten laba ainaviņa pagadījās. Milzums darba. Saulriets! Starp citu, mēs arī tagad visu paveiksim. Koļa! Dod gaismu! Ripojošs ritenis! Priekšplānā! Ejoša pūļa kājas priekšplānā. Ļuda! Mīlulīt! Pastaigājieties! Koļa, sākam! Sākam. Ejiet! Ejiet, ejiet, ejiet… Pietiek. Pateicos. Tagad uzņemsim celtnieku. Biedrs Treuhovs? Esiet tik laipns, biedri Treuhov! Nē, ne tā. Trīs ceturtdaļas… Lūk, tā, tā būs oriģinālāk, tramvaja fonā… Koļa! Sākam! Sakiet kaut ko!…

Nu, man patiešām ir neērti!…

Lieliski!… Labi!… Runājiet vēl… Tagad jūs sarunājaties ar pirmo tramvaja pasažieri… Ļuda! Izejiet fokusā. Tā. Elpojiet dziļāk: jūs esat uztraukts!… Koļa! Kājas priekšplānā!… Sākam!… Tā, tā… Liels paldies… Stop!…

No drebošā fiata smagi izkāpa Gavriļins un atnāca pasaukt aizkavējušos draugu. Režisors ar mataino ādamābolu pavisam atplauka.

Koļa! Šurp! Lielisks tips. Strādnieks! Tramvaja pasažieris! Elpojiet dziļāk! Jūs esat satraukts. Jūs agrāk nekad neesat braucis ar tramvaju. Sākam! Elpojiet!

Gavriļins niknumā iešņācās.

Lieliski!… Mīlulīt!… Nāc šurp! Sveiciens no komjauniešiem!… Elpojiet dziļāk! Jūs esat uztraukts… Tā… Lieliski. Koļa, beidzam.

Vai tramvaju neuzņemsiet? kautrīgi ieprasījās Treuhovs.

Redziet, iedīcās ādainais režisors, apgaismošanas apstākļi neļauj. Maskavā vajadzēs uzņemt papildus. Visu labu!

Bars zibenīgi pagaisa.

Nu brauksim, draudziņ, atpūsties, sacīja Gavriļins. Kas tad tev lēcies, esi sācis smēķēt?

Sāku gan, atzinās Treuhovs, neizturēju.

Svinīgajā vakarā Treuhovs izsalcis un sasmēķējies izdzēra trīs glāzītes degvīna un galīgi noreiba. Viņš bučojās ar visiem, un visi bučoja viņu. Viņš gribēja kaut ko sirsnīgu pasacīt savai sievai, bet tikai iesmējās. Vēlāk ilgi kratīja Gavriļina roku un skaidroja:

Tu gan esi savādnieks! Tev vajag iemācīties projektēt dzelzceļa tiltus! Tā ir brīnišķīga zinātne! Un galvenais absolūti vienkārša. Tiltu pār Hudzonu…

Pēc pusstundas viņš bija pilns kā mārks un skandēja pret buržuāzisko presi vērstu filipiku:

Šie farsa akrobāti, spalvas hiēnas! Šie rotāciju mašīnu virtuozi! viņš kliedza.

Sieva viņu aizveda mājās ormaņa ratos.

Es gribu braukt ar tramvaju, viņš sacīja sievai, nu kā tu to nesaproti? Ja ir tramvajs, tas nozīmē, ka ar to vajag braukt… Kāpēc? Pirmkārt, tas ir izdevīgi…

Poļesovs gāja cieši aiz koncesionāriem, ilgi pūlējās saņemt dūšu un, nogaidījis, kad tuvumā neviena nebija, piegāja pie Vorobjaņinova.

Labvakar, kungs, Ipolit Matvejevič! viņš godbijīgi sacīja.

Vorobjaņinovam pārskrēja auksts pār kauliem.

Nav tas gods pazīt, viņš nomurmināja.

Ostaps izrieza krūtis un piegāja pie atslēdznieka inteliģenta.

Nu-nu, viņš teica, ko jūs vēlaties sacīt manam draugam?

Jūs neuztraucieties, Poļesovs čukstēja, raudzīdamies apkārt. Es nāku Helēnas Staņislavovnas uzdevumā…

Kā? Vai tad viņa vēl ir šeit?

Šeit, jā. Un ļoti vēlas jūs redzēt.

Kāpēc? Ostaps jautāja. Bet kas jūs tāds esat?

Es… Jūs, Ipolit Matvejevič, nedomājiet neko sliktu. Jūs mani nepazīstat, bet es jūs atceros ļoti labi.

Es gribētu apmeklēt Helēnu Staņislavovnu, nedroši ieteicās Vorobjaņinovs.

Viņa ļoti, ļoti lūdza, lai jūs viņu apciemotu.

-Jā, bet kā viņa uzzināja, ka esmu šeit?…

Es jūs satiku komunālās saimniecības pārvaldes gaitenī un ilgi domāju: pazīstama seja. Pēc tam atcerējos. Jūs, Ipolit Matvejevič, neuztraucieties! Viss būs pilnīgi slepeni.

Vai pazīstama sieviete? Ostaps lietišķi jautāja.

M-jā, veca paziņa…

Tad varbūt apciemosim viņu un iekodīsim vakariņas pie vecas paziņas? Es, piemēram, neprātīgi gribu rit, bet visas bodes ir ciet.

Varētu gan.

-Tad iesim! Vediet mūs, noslēpumainais svešinieki

Un Viktors Mihailovičs caur māju pagalmiem un ik brīdi atskatīdamies veda kompanjonus uz zīlnieces māju Pereļešinskas šķērsielā.

ASTOTĀ NODAĻA

.

XVI nodaļa Zobena un spīļarkla savienība [186]

Kad sieviete kļūst vecāka, ar viņu var notikt daudz nepatikšanu: var izkrist zobi, nosirmot un kļūt retāki mati, piemesties aizdusa, var uzbrukt korpulence, var pievārēt galējs kalsnums, bet balss viņai nemainās. Tā paliek tāda pati, kāda bija viņai kā ģimnāzistei, līgavai vai jauna nebēdņa mīļākajai.

Tāpēc, kad Poļesovs pieklauvēja pie durvīm un Helēna Staņislavovna jautāja: "Kas tur ir?" Vorobjaņinovs notrīsēja. Viņa mīļākās balss bija tāda pati kā deviņdesmit devītajā gadā pirms Parīzes izstādes atklāšanas [187] . taču, iegājis istabā un gaismā miegdams acis, Ipolits Matvejevičs ieraudzīja, ka no bijušās prokurorienes skaistuma vairs nav palicis ne pēdu.

Kā jūs esat pārvērtusies! viņš neviļus iesaucās.

Vecene metās viņam ap kaklu.

Paldies, viņa sacīja, es zinu, ar ko jūs riskējat, nākdams pie manis. Jūs vēl aizvien esat tas pats augstsirdīgais bruņinieks. Es nevaicāju, kālab jūs esat atbraucis no Parīzes. Redziet, es neesmu ziņkārīga.

Bet es nemaz neesmu atbraucis no Parīzes, Vorobjaņinovs sacīja apjucis.

Mēs ar kolēģu ieradāmies no Berlīnes, Ostaps izlaboja, saspiezdams Ipolita Matvejeviča elkoni, bet par to nav ieteicams runāt.

Ak, cik es esmu laimīga, jūs redzot! zīlniece iespiedzās. Nāciet šeit, šajā istabā… Bet jūs, Viktor Mihailovič, atvainojiet, vai jūs nepienāktu pēc pusstundas?

Oho! Ostaps iesaucās. Pirmā tikšanās! Aizkustinošs brīdis! Atļaujiet arī man pazust. Vai jūs atļautu, viscēlais Viktor Mihailovič, iet jums līdzi?

Atslēdznieks nodrebēja aiz prieka. Abi aizgāja Poļesova dzīvokli, kur Ostaps, sēdēdams uz Pereļešinskas šķērsielas Nr. 5 vārtu atliekām, klāstīja apstulbušajam pašnodarbinātajam mājamatniekam fantasmagoriskas idejas ar dzimtenes glābšanas nokrāsu.

Pēc stundas viņi atgriezās un atrada abus vecos ļautiņus gaužām gurdenus.

Un vai jūs atceraties, Ipolit Matvejevič? sacīja Helēna Staņislavovna.

Un vai jūs atceraties, Helēna Staņislavovna? sacīja Ipolits Matvejevičs.

"Liekas, ir iestājies psiholoģiskais moments, lai ēstu vakariņas," Ostaps nodomāja. Un, pārtraukdams Ipolitu Matvejeviču, kas atcerējās pilsētas valdes vēlēšanas, Ostaps sacīja:

Berlīnē ir savāda ieraža: tur ēd tik vēlu, ka nevar saprast, kas tas ir agras vakariņas vai vēlas pusdienas.

Helēna Staņislavovna satrūkās, novērsa no Ipolita Matvejeviča savu trusenes skatienu un aizslāja uz virtuvi.

Bet tagad darboties, darboties un vēlreiz darboties! Ostaps sacīja, pazeminājis balsi līdz pilnīgas nelegalitātes pakāpei.

Viņš paņēma Poļesovu aiz rokas.

Vai vecene mūs neiegāzīs? Uzticama sieviete?

Poļesovs kā lūgšanā salika rokas.

Kāds ir jūsu politiskais kredo?

Vienmēr ar jums! Poļesovs jūsmīgi atbildēja.

-Jūs, es ceru, esat kirilovietis [188] .

Tieši tā.

Poļesovs izstiepās kā stiga.

Krievija jūs neaizmirsīs! Ostaps nobļāva.

Ipolits Matvejevičs, turēdams rokā saldu pīrādziņu, nesapratnē klausījās Ostapa vārdos, bet pārtraukt viņu nebija iespējams. Ostapu dīdīja nemiers. Lielais kombinators juta iedvesmu un noreibumu pirms pamatīgas šantāžas. [189] Viņš staigāja pa istabu kā pantera.

Tādā satrauktā stāvoklī viņu pārsteidza Helēna Staņislavovna, smagi stiepdama no virtuves patvāri. Ostaps galanti pieskrēja viņai klāt, izņēma no rokām patvāri un nolika uz galda. Patvāris sīca. Ostaps nolēma darboties.

Madam, viņš sacīja, mēs esam laimīgi jūsu personā redzēt…

Viņš nezināja, ko ir laimīgs redzēt Helēnas Staņislavovnas personā. Vajadzēja atsākt no gala. No visiem cara režīma lepnajiem izteicieniem prātā bija palicis tikai šāds "visžēlīgi labpatika pavēlēt". Bet tas nederēja. Tāpēc viņš lietišķi sacīja:

Stingri slepeni! Valsts noslēpums!

Ostaps ar roku norādīja uz Vorobjaņinovu:

Kas, pēc jūsu domām, ir šis varenais sirmgalvis? Nerunājiet, jūs to nevarat zināt. Tas ir domas gigants, krievu demokrātijas tēvs un persona, kas tuvu stāv ķeizaram.

Ipolits Matvejevičs piecēlās visā savā lieliskajā augumā un apjucis paskatījās apkārt. Viņš neko nesaprata, bet, no pieredzes zinādams, ka Ostaps Benders neko nedara tāpat vien, klusēja.

Poļesovu viss notiekošais ārkārtīgi saviļņoja. Viņš stāvēja, pastiepis zodu pret griestiem, tāda cilvēka pozā, kas gatavs soļot ceremoniālmaršā. Helēna Staņislavovna apsēdās uz krēsla, izbailēs raudzīdamās uz Ostapu.

Vai mūsējo pilsētā daudz? Ostaps tieši pavaicāja. Kāds pilsētā noskaņojums?

-Ja viss būtu tā, kā tas nav… ieteicās Viktors Mihailovičs un miglaini klāstīja savas bēdas. Tur bija gan nama Nr. 5 sētnieks, iedomīgais nekrietnelis, gan trīsastotdaļas collu vītņgriezis, gan tramvajs, gan citas lietas.

Labi! Ostaps nodārdināja. Helēna Staņislavovna! Ar jūsu palīdzību mēs gribam saistīties ar pilsētas labākajiem ļaudīm, kurus ļaunais liktenis nodzinis pagrīdē. Ko varētu paaicināt pie jums?

Ko varētu paaicināt? Varbūt Maksimu Petroviču ar sievu?

Bez sievas, izlaboja Ostaps, bez sievas! Jūs būsiet vienīgais patīkamais izņēmums. Ko vēl?

Apspriedē, kur darbīgi piedalījās arī Viktors Mihailovičs, noskaidrojās, ka aicināt var to pašu Maksimu Petroviču Čarušņikovu, bijušo pilsētas domnieku, bet pašreiz brīnišķīgā kārtā pieskaitītu padomju darbinieku pulkam, "Atrsaiņotāja" saimnieku Djadjevu, "Odesas kliņģeru arteļa "Maskavas barankas"" priekšsēdētāju Kisļarski un divus jaunus cilvēkus bez uzvārdiem, bet pilnīgi uzticamus.

Tādā gadījumā lūdzu viņus tūlīt uzaicināt uz mazu apspriedi vislielākajā slepenībā.

Tagad runāja Poļesovs:

Es aizskriešu pie Maksima Petroviča, Nikeša un Vlada, bet jūs, Helēna Staņislavovna, papūlieties un aizejiet uz "Ātrsaiņotāju" un pie Kisļarska.

Poļesovs aizdrāzās. Zīlniece godbijīgi paskatījās uz Ipolitu Matvejeviču un arī aizgāja.

Ko tas nozīmē? piepūtis vaigus, jautāja Ipolits Matvejevičs.

Tas nozīmē, Ostaps atbildēja, ka jūs esat atpalicis cilvēks.

Kāpēc?

Tāpat vien! Atvainojiet manu banālo jautājumu: cik jums ir naudas?

Kādas naudas?

Visādas. Ieskaitot sudrabu un kaparu.

Trīsdesmit pieci rubļi.

Un ar šo naudu jūs taisāties samaksāt visus mūsu pasākuma izdevumus?

Ipolits Matvejevičs klusēja.

Zināt ko, dārgais patron? Man šķiet, ka jūs mani saprotat. Jums vajadzēs kādu stundiņu pabūt par domas gigantu un personu, kas stāv tuvu ķeizaram.

Kādēļ?

Tādēļ, ka mums nepieciešams apgrozības kapitāls. Rīt man kāzas. Es neesmu nekāds nabags. Es šai ievērojamā dienā gribu dzīrot.

Kas tad man jādara? Ipolits Matvejevičs dvesa.

-Jums jāklusē. Laiku pa laikam piepūtiet vaigus, lai izskatītos cienīgāk.

Bet tā taču ir… krāpšana.

Kas to saka? Vai grāfs Tolstojs? Vai varbūt Darvins? Nē. Es to dzirdu no cilvēka mutes, kurš vēl vakar taisījās naktī ielauzties Gricacujevas dzīvoklī un nozagt nabaga atraitnei mēbeles. Neprātojiet! Klusējiet! Un neaizmirstiet piepūst vaigus.

Kāpēc ieķēpāties tādā bīstamā pasākumā? Var taču denuncēt.

Par to nerūpējieties. Kur sliktas šanses, tur es nemaz nezvejoju. Pasākumu noorganizēsim tā, ka neviens nesapratīs. Labāk dzersim tēju.

Kamēr koncesionāri dzēra un ēda, bet papagailis sprakšķināja saulpuķu čaumalas, dzīvoklī ienāca viesi.

Nikešs un Vlads atnāca reizē ar Poļesovu. Viktors Mihailovičs neuzdrošinājās jaunos cilvēkus stādīt priekšā domas gigantam. Abi jaunekļi apsēdās kaktā un ņēmās vērot, kā krievu demokrātijas tēvs ēd aukstu teļa gaļu. Nikešs un Vlads bija pilnīgi nobrieduši nejēgas. Katram no tiem bija ap trīsdesmit gadu. Viņiem acīmredzot ļoti patika, ka paaicināti uz apspriedi.

Bijušais pilsētas domes loceklis Čarušņikovs, resns vecis, ilgi kratīja Ipolita Matvejeviča roku un cieši raudzījās acīs.

Pilsētas ilggadīgie iedzīvotāji dalījās savās atmiņās, kamēr Ostaps tos vērīgi noskatīja. Devis viņiem iespēju izrunāties, Ostaps vērsās pie Čarušņikova:

Kurā pulkā jūs dienējāt?

Čarušņikovs sastomījās.

Es… es, kā sacīt, vispār neesmu dienējis, jo sabiedrība man allaž dāvājusi uzticību, un es tiku ievēlēts.

Vai jūs esat muižnieks?

-Jā. Biju.

-Jūs, es ceru, tāds esat arī tagad? Tikai stipru garu! Būs nepieciešama jūsu palīdzība. Vai Poļesovs jums paskaidroja? Ārvalstis mums sniegs palīdzīgu roku. Viss atkarīgs no sabiedriskās domas. Pilnīgi slepena organizācija. Uzmanību!

Ostaps atšķīra Poļesovu no Nikeša un Vlada un ar īstu bardzību jautāja:

Kurā pulkā dienējāt? Vajadzēs kalpot tēvzemei. Vai jūs esat muižnieki? Ļoti labi. Rietumi mums palīdzēs. Esiet stipri garā! Ieguldījumi pilnīgā slepenībā, tas ir, iemaksas organizācijai. Uzmanību!

Ostaps bija aizrāvies. Pasākums it kā ievirzījās pareizās sliedēs. Kad Helēna Staņislavovna bija viņu iepazīstinājusi ar "Atrsaiņotāja" īpašnieku, Ostaps to paveda sāņus, ieteica būt stipram garā, painteresējās, kurā pulkā viņš dienējis, apsolīja ārzemju atbalstu un organizācijas pilnīgu slepenību. "Ātrsaiņotāja" īpašnieka pirmā vēlēšanās bija pēc iespējas ātrāk bēgt prom no sazvērnieku dzīvokļa. Viņš savu firmu uzskatīja par pārāk solīdu, lai ielaistos riskantā pasākumā. Bet, noskatījis Ostapa veiklo stāvu, viņš sāka šaubīties un apsvērt: "Bet ja nu pēkšņi!… Starp citu, viss ir atkarīgs no tā, ar kādu mērci to liks galdā."

Draudzīgā saruna pie tējas galda kļuva spraigāka. Uzticību iemantojušie svēti glabāja noslēpumu un tērzēja par pilsētas jaunumiem.

Pēdējais atnāca pilsonis Kisļarskis, kas, nebūdams muižnieks un nekad nedienējis gvardes pulkos, no īsās sarunas ar Ostapu tūlīt noskaidroja, kāds ir stāvoklis.

Esiet stiprs garā, Ostaps pamācoši sacīja.

Kisļarskis apsolījās.

Jūs kā privātā kapitāla pārstāvis nevarat palikt kurls pret tautas vaimanām.

Kisļarskis kļuva skumīgs.

Vai jūs zināt, kas te sēž? Ostaps jautāja, norādīdams uz Ipolitu Matvejeviču.

Kā tad, atbildēja Kisļarskis, tas ir Vorobjaņinova kungs.

Tas ir, Ostaps sacīja, domas gigants, krievu demokrātijas tēvs, ķeizaram tuvu stāvoša persona.

"Labākajā gadījumā divi gadi ar stingru izolāciju [190] ," Kisļarskis nodomāja, sākdams trīcēt. "Kādēļ es šeit atnācu?"

Zobena un spīļarkla slepenā savienība! Ostaps draudoši nočukstēja.

"Desmit gadi," Kisļarskim iešāvās prātā.

Starp citu, jūs varat iet prom, bet, es brīdinu, mums ir garas rokas!

"Es tev rādīšu, ķēms tāds," Ostaps nodomāja. "Lētāk par simt rubļiem tu vis prom netiksi."

Kisļarskis kļuva balts kā krīts. Vēl šodien viņš tik garšīgi un mierīgi bija pusdienojis, ēdis vistas šķilvi un buljonu ar riekstiņiem un neko nezināja par briesmīgo "Zobena un spīļarkla savienību". Viņš palika: "garās rokas" uz viņu bija atstājušas nelabu iespaidu.

Pilsoņi! atklādams apspriedi, Ostaps sacīja. Dzīve diktē savus likumus, savus nepielūdzamos likumus. Es jums nestāstlsu par mūsu sanāksmes mērķi, tas jums ir zināms. Svēts mērķis. Visās malās mēs dzirdam vaimanas. Visās mūsu plašās zemes malās sauc pēc palīdzības. Mūsu pienākums ir sniegt palīdzīgu roku, un mēs to sniegsim. Vieni no jums strādā un ēd maizi ar sviestu, citi iet ienesīgā peļņā un ēd sviestmaizi ar ikriem. Kā vieni, tā otri guļ savās gultās un sedzas ar siltām segām. Vienīgi mazi bērni, bezpajumtnieki, atrodas bez uzraudzības. Šie ielas ziedi vai, kā izsakās garīgā darba proletārieši, ziedi uz asfalta, pelnījuši labāku likteni. Mums, zvērināto piesēdētāju kungi, viņiem jāpalīdz. Un mēs, zvērināto piesēdētāju kungi, viņiem palīdzēsim.

Lielā kombinatora runa klausītājos radīja dažādas izjūtas.

Poļesovs nesaprata savu jauno draugu, jauneklīgo gvardu.

"Kādi bērni?" viņš domāja. "Kāpēc bērni?"

Ipolits Matvejevičs pat necentās neko saprast. Viņš jau sen bija atmetis visam ar roku un sēdēja kluss un vaigus piepūtis.

Helēna Staņislavovna kļuva bēdīga.

Nikešs un Vlads padevīgi blenza uz Ostapa debeszilo vesti.

"Ātrsaiņotāja" īpašnieks bija ārkārtīgi apmierināts.

"Skaists sniegums," viņš nolēma, "par tādu mērci var arī naudu dot. Ja izdosies, būs gods un slava! Neizdosies ne mana cūka, ne mana druva. Palīdzēju bērniem, un viss."

Čarušņikovs ar Djadjevu apmainījās zīmīgiem skatieniem un, pienācīgi novērtējis referenta konspiratīvo veiklību, turpināja ripināt pa galdu maizes bumbiņas.

Kisļarskis jutās kā septītajās debesīs.

"Zelta galva," viņš domāja. Kisļarskim šķita, ka viņš vēl nekad nav mīlējis bezpajumtes bērnus tik ļoti kā šinī brīdī.

Biedri! Ostaps turpināja. Nepieciešama tūlītēja palīdzība. Mums jāizrauj bērni no ielas nagiem, un mēs tos izrausim. Palīdzēsim bērniem. Vienmēr jāatceras, ka bērni ir dzīves ziedi. Es lūdzu jūs tūlīt iemaksāt zināmu summiņu, lai palīdzētu bērniem, tikai bērniem un nevienam citam. Vai jūs mani saprotat?

Ostaps no sānu kabatas izvilka apliecību un kvīšu grāmatiņu.

Lūdzu, sākt iemaksas! Ipolits Matvejevičs apliecinās manas pilnvaras.

Ipolits Matvejevičs piepūtās un nolieca galvu. Tagad pat aprobežotais Nikešs ar Vladu un ģeniālais atslēdznieks saprata Ostapa alegorijas būtību.

Kungi, vecuma kārtībā, Ostaps sacīja, sāksim ar cienījamo Maksimu Petroviču.

Cienījamais Maksims Petrovičs nemierīgi sagrozījās un ar mokām iedeva trīsdesmit rubļus.

Kad pienāks labāki laiki, došu vairāk! viņš piebilda.

Labāki laiki pienāks pavisam drīz, Ostaps iesaucās. Starp citu, uz bezpajumtes bērniem, kurus es šai brīdī pārstāvu, tas neattiecas.

Nikešs un Vlads deva astoņus rubļus.

Par maz, jaunie cilvēki.

Jaunie cilvēki pietvīka.

Poļesovs aizskrēja uz mājām un atnesa piecdesmit rubļu.

Bravo, huzār! Ostaps iesaucās. Huzāram vieniniekam ar motoru pirmai reizei tas ir pilnīgi pietiekami. Ko sacīs tirgoņi?

Djadjevs un Kisļarskis ilgi kaulējās un sūdzējās par nivelēšanu [191] . Ostaps palika nepielūdzams:

Paša Ipolita Matvejeviča klātbūtnē uzskatu šo izrunāšanos par lieku.

Ipolits Matvejevičs nolieca galvu. Kupči bērniņu labā ziedoja pa divsimt rubļu.

Pavisam, Ostaps pavēstīja, četri simti astoņdesmit astoņi rubļi. Ek! Trūkst divpadsmit rubļu, lai iznāktu apaļa summiņa.

Helēna Staņislavovna, ilgi stiprinājusies garā, aizgāja uz guļamistabu un atnesa iztrūkstošos divpadsmit rubļus.

Pārējā apspriedes daļa bija sasteigta, un tai vairs nepiemita tik svinīgs raksturs. Ostaps sāka staigāt pa istabu. Helēna Staņislavovna pavisam saduga. Viesi pamazām izklīda, godbijīgi atvadījušies no organizatoriem.

Nākamās apspriedes dienu jums paziņos īpaši, atvadoties sacīja Ostaps, visstingrākais noslēpums. Pasākums par palīdzību bērniem jātur slepenībā… Tas, starp citu, ir jūsu pašu personīgajās interesēs.

Pie šiem vārdiem Kisļarskim gribējās iedot vēl piecdesmit rubļu un vairs nenākt ne uz kādām apspriedēm. Viņš tik tikko atturējās no šā soļa.

Nu, Ostaps sacīja, tad kustēsimies. Jūs, Ipolit Matvejevič, es ceru, izmantosiet Helēnas Staņislavovnas viesmīlību un pārnakšņosiet pie viņas. Starp citu, mums arī konspirācijas nolūkos lietderīgi uz laiku šķirties. Es eju.

Ipolits Matvejevičs izmisīgi mirkšķināja Ostapam ar aci, bet tas izlikās, ka neko nemana, un izgāja uz ielas.

Nogājis vienu kvartālu, viņš atcerējās, ka kabatā atrodas pieci simti godīgi nopelnītu rubļu.

Orman! viņš uzsauca. Ved uz "Fēniksu"!

To var, ormanis atsaucās.

Viņš nesteigdamies pieveda Ostapu pie slēgta restorāna.

Ko tas nozīmē? Slēgts?

Sakarā ar Pirmo Maiju.

Ek, kaut jupis viņus parāvis! Naudas atliku likām, bet nav kur palīksmoties! Nu tad laid uz Pļehanova ielu. Vai zini?

Ostaps nolēma braukt pie savas līgavas.

Bet kā šī iela saucās agrāk? ormanis jautāja.

Nezinu.

Kur tad lai brauc? Es ari nezinu.

Ostaps tomēr lika braukt un meklēt.

Kādas pusotras stundas viņi braukāja naktī pa tukšajām pilsētas ielām, iztaujādami naktssargus un miličus. Kāds milicis ilgi prātoja un pēdīgi pavēstīja, ka Pļehanova iela nebūšot neviena cita kā bijusī Gubernatora iela.

Ak Gubernatora iela! Gubernatora ielu es labi zinu. Divdesmit piecus gadus vadāju pasažierus uz Gubernatora ielu.

Nu tad brauc uz Gubernatora ielu!

Aizbrauca uz Gubernatora ielu, bet tā izrādījās nevis Pļehanova, bet Kārļa Marksa iela.

Saniknotais Ostaps sāka no jauna meklēt nozaudēto ielu. "Un visu nakti neprātīgais, vienalga, kurp to gaita ved," [192] tā arī nevarēja atrast Pļehanova ielu.

Rītausma bāli apgaismoja bagātā cietēja seju, kurš tā arī nedabūja izklaidēties padomju pilsētā.

Ved uz "Sorbonnu"! viņš uzsauca. Kas tu par ormani! Pļehanova ielu nezini!

Atraitnes Gricacujevas pils mirdzēja [193] . Kāzu mielasta galda galā sēdēja sirdskungs Turcijas pavalstnieka dēls. Viņš bija elegants un pilns kā mārks. Viesi čaloja.

Jaunuve vairs nebija jauna. Viņai bija ne mazāk par trīsdesmit pieciem gadiem. Daba bija viņu bagātīgi apveltījusi. Tur bija viss: krūtis kā arbūzi, strups, bet izteiksmīgs deguns, krāšņi vaigi, varens skausts un neticami plata sēžamvieta. Jauno vīru viņa dievināja un bijāt bijājās. Tāpēc vīru viņa sauca nevis vārdā un pat ne tēva vārdā, ko nekad tā arī neuzzināja, bet uzvārdā: biedrs Benders.

Ipolits Matvejevičs atkal sēdēja uz ilgotā krēsla. Visu kāzu mielasta laiku viņš didījās uz tā, mēģinādams sataustīt kādu cietu priekšmetu. Reizēm viņam tas izdevās. Tad Ipolitam Matvejevičam šķita mīļi visi klātesošie, un viņš nevaldāmi kliedza "rūgts".

Ostaps visu laiku teica runas, uzrunas un tostus. Dzēra par tautas izglītību un Uzbekijas irigāciju. Pēc tam viesi sāka izklīst. Ipolits Matvejevičs uzkavējās priekšistabā un iečukstēja Benderam:

Nevelciet garumā! Tie ir tur.

-Jūs esat mantrausis, atbildēja piedzērušais Ostaps, gaidiet mani viesnīcā. Nekur neejiet. Es varu ierasties kuru katru brīdi. Samaksājiet viesnīcas rēķinu. Lai viss būtu sagatavots. Adjē, feldmaršali Novēliet man saldu dusu.

Ipolits Matvejevičs novēlēja un devās uz "Sorbonnu" nervozēt.

Piecos no rīta ieradās Ostaps ar krēslu rokās. Ipolitam Matvejevičam palika mute vaļā. Ostaps nolika krēslu istabas vidū un apsēdās uz tā.

Kā tas jums izdevās? pēdīgi Vorobjaņinovs pavaicāja.

Ļoti vienkārši, kā jau ģimenē. Atraitnīte guļ un redz sapni. Žēl viņu modināt. "Ausmā viņu nemodini." [194] Ak vai! Vajadzēja mīļotajai atstāt zīmīti: "Aizbraucu uz Novohopersku [195] lasīt referātu. Pusdienās negaidi. Tavs Susļiks." Bet krēslu paķēru ēdamistabā. Tramvajs šajās rīta stundās neiet, atpūtos pa ceļam uz krēsla.

Ipolits Matvejevičs ņurdēdams metās pie krēsla.

Klusāk, Ostaps apsauca, vajag darboties bez trokšņa.

Viņš izvilka no dziļās kabatas plakanknaibles, un darbs sākās.

Vai durvis jūs aizslēdzāt? Ostaps jautāja.

Atstūmis nepacietīgo Vorobjaņinovu, Ostaps rūpīgi atplēsa krēslu, cenzdamies nesabojāt puķaino angļu katūnu.

Tāda katūna tagad nav, to vajag saglabāt. Preču bads, neko nevar darīt.

Tas viss noveda Ipolitu Matvejeviču līdz galīgam uzbudinājumam.

Gatavs, Ostaps klusu sacīja.

Viņš pacēla pārsegus un abām rokām sāka čamdīt starp atsperēm. Uz viņa pieres pietūka vēnas.

Nu? Ipolits Matvejevičs dvesa dažādās intonācijās. Nu? Nu?

Ko jūs te nunināt, Ostaps sakaitināts atbildēja, viena iespēja pret vienpadsmit. Un šī iespēja…

Viņš pamatīgi parakņājās krēslā un nobeidza:

Un šī iespēja pagaidām nav mums labvēlīga.

Viņš piecēlās visā augumā un sāka tīrīt ceļus. Ipolits Matvejevičs metās pie krēsla.

Briljantu nebija. Ipolitam Matvejevičam nolaidās rokas. Bet Ostaps bija tikpat mundrs kā agrāk.

Tagad mūsu iespējas kļuvušas lielākas.

Viņš staigāja pa istabu.

Nekas! Šis krēsls atraitnei izmaksāja dārgāk nekā mums.

Ostaps no sānkabatas izvilka zelta brošu ar pērlītēm, zelta

aproci ar tukšu vidu, pusduci apzeltītu karotīšu un tējas sietiņu.

Ipolits Matvejevičs bēdās pat neaptvēra, ka kļuvis par parastas zādzības līdzdalībnieku.

Pretīga padarīšana, Ostaps piezīmēja, bet saprotiet, es taču nevarēju pamest mīļoto sievieti, nesaglabājis par viņu kādu piemiņu. Tomēr laiku zaudēt nedrīkst. Tas ir tikai sākums. Beigas būs Maskavā. Un Valsts mēbeļu muzejs tā vis nav nieka atraitne; tur būs grūtāk!

Kompanjoni pabāza krēsla lūžņus zem gultas un, saskaitījuši naudu (kopā ar ziedojumiem par labu bērniem izrādījās 610 rubļu), brauca uz staciju ķert Maskavas vilcienu.

Bija jābrauc ar ormani cauri visai pilsētai.

Uz Kooperatīva ielas viņi ieraudzīja Poļesovu, kas skrēja pa ietvi kā izbiedēta antilope. Viņam dzinās pakaļ Perelešinska šķērsielas Nr. 5 sētnieks. Pagriežoties ap stūri, koncesionāri pamanīja, ka sētnieks panācis Viktoru Mihailoviču un ņemas to test. Poļesovs kliedza "glābiet!" un "nekrietnelis!".

Pie pašas stacijas, Gusiščē, nācās palaist garām bēru procesiju. Uz kravas mašīnas platformas bija novietots zārks, un aiz mašīnas gāja briesmīgi satriektais Bartolomejičs. Nešpetnā vecmāmuļa bija nomirusi tieši tajā gadā, kad viņš pārtrauca maksāt apdrošināšanas iemaksas.

Līdz vilciena atiešanai abi sēdēja atejā, baidīdamies no tikšanās ar mīļoto sievieti.

Vilciens draugus aiznesa uz trokšņaino centru. Draugi cītīgi skatījās pa logu.

Vilciens drāzās garām Gusiščei.

Pēkšņi Ostaps izsaucās un sagrāba Vorobjaņinovu aiz bicepsa.

Skatieties, skatieties! viņš kliedza. Ātrāk! Aļhens, šis riebeklis!…

Ipolits Matvejevičs paskatījās lejup. Pie uzbēruma zaļoksnējs ūsains puisis vilka rateļus ar rūsganu harmoniju un pieciem logu rāmjiem. Rateļus stūma kaunīga izskata pilsonis pelēcīgā tolstojietī.

Saules stari lauzās cauri mākoņiem. Mirdzēja baznīcu krusti.

Ostaps, skaļi smiedamies, izliecās pa logu un uzbrēca:

Paška! Vai uz uteni brauc?

Paša Emiljevičs pacēla galvu, viņš pamanīja tikai pēdējā vagona buferi un vēl spēcīgāk sāka strādāt ar kājām.

Vai redzējāt? Ostaps priecīgi jautāja. Vareni! Lūk, kā strādā ļaudis!

Ostaps uzklapēja noskumušajam Vorobjaņinovam pa muguru.

Nekas, tētiņ! Nenokariet degunu! Sēde turpinās. Rītvakar mēs būsim Maskavā!

OTRĀ DAĻA MASKAVĀ

.

DEVITA NODAĻA

>

XVII NODAļA Krēslu okeānā

Statistika zina visu. [196]

Precīzi uzskaitīta PSRS aramzemes platība ar sadalījumu melnzemē, smilšmāla un lesa zemē. Visi abu dzimumu pilsoņi rūpīgi ierakstīti biezās grāmatās, ko tik labi pazina Ipolits Matvejevičs, dzimtsarakstu nodaļas grāmatās. Tāpat zināms, cik un kādu pārtiku gada laikā patērē republikas caurmēra pilsonis. Zināms arī tas, cik šāds caurmēra pilsonis vidēji izdzer degvīnu un patērē uzkožamos.

Zināms ari, cik valstī ir mednieku, balerīnu, revolvervirpu, visu sugu suņu, velosipēdu, pieminekļu, meiteņu, bāku un šujmašīnu.

Kāda plaša dzīve, pilna degsmes, kaislību un domu, raugās uz mums no statistikas tabulām!

Kas ir šis sārtvaidzis indivīds, kas sēž pie galdiņa ar salveti uz krūtīm un ar baudu notiesā kūpošu ēsmu? Ap viņu drūzmējas veseli ganāmpulki miniatūru vēršu. Treknās cūkas saspiedušās tabulas stūrī. Speciālā statistikas baseinā plunkšķinās neskaitāms daudzums storu, vēdzeļu un citu zivju. Uz indivīda rokām un galvas tup vistas. Pūkainos mākoņos lidinās mājzosis, pīles un tītari. Zem galda tup divi trusīši. Pie apvāršņa paceļas maizes piramīdas un bābeles torņi. Pasīku ievārījuma cietoksni apskalo piena upe. Pie apvāršņa kā Pizas tornis paslējies varens gurķis. Aiz cietokšņa piparu un sāls vaļņiem pusrotās soļo vīni, degvīni un liķieri. Arjergardā nožēlojamā barā velkas bezalkoholiskie dzērieni: ārrindnieki narzāni, limonādes un šifoni stiepļu tīklos.

Kas tad īsti ir šis sārtvaidzis indivīds nesātīgs izēdājs, iemetējs un dzīves baudītājs? Gargantija, dipsodu karalis? [197] Spēkavīrs Foss?2

Leģendārais zaldāts Jaška Sarkanais Krekls?1 Lukulla? [198]

Tas nav Lukulla. Tas ir Ivans Ivanovičs Sidorovs jeb Sidors Sidorovičs Ivanovs, caurmēra pilsonis, kas savā mūžā vidēji apēd visu tabulā attēloto ēsmu. Tas ir normāls kaloriju un vitamīnu patērētājs, kluss četrdesmitgadīgs vecpuisis, kas strādā valsts galantērijas un trikotāžas veikalā.

No statistikas nekur nevar paglābties. Tai ir precīzas ziņas ne vien par to, cik ir zobārstu, desu pārdotavu, šļirču, sētnieku, kinorežisoru, prostitūtu, salmu jumtu, atraitņu, ormaņu un baznīcas zvanu, bet arī par to, cik valstī statistiķu.

Bet vienu tā nezina. Nezina un nevar uzzināt.

Tā nezina, cik PSRS ir krēslu.

Krēslu ir ļoti daudz.

Pēdējā iedzīvotāju statistiskā skaitīšana atklāja, ka savienotajās republikās ir simt četrdesmit trīs miljoni iedzīvotāju. Ja atņemam nost deviņdesmit miljonus zemnieku, kas priekšroku dod soliem, lāvām un zavoliņiem, bet Austrumos apdilušiem tepiķiem un paklājiem, tad tomēr vēl paliek 53 miljoni cilvēku, kuru mājas dzīvē krēsls ir pirmās nepieciešamības priekšmets. Ja vēl ņemam vērā iespējamās aprēķinu kļūdas un dažu Savienības pilsoņu ieradumu sēdēt starp diviem krēsliem, tad, uz labu laimi samazinājuši kopējo skaitu divas reizes, secināsim, ka krēsliem visā valstī jābūt ne mazāk par divdesmit seši ar pusi miljona. Drošības pēc vēl varam atteikties no sešarpus miljoniem krēslu. Palikušie divdesmit miljoni būs minimālais skaits.

Šajā riekstkoka, ozola, oša, rožkoka, sarkankoka un Karēlijas bērza krēslu okeānā starp egļu un priežu krēsliem romāna varoņiem jāatrod Gambsa darinātais riekstkoka krēsls ar liektām kājiņām, kas savās ar angļu katūnu apvilktajās dzīlēs slēpj madāmas Petuhovas dārglietas.

Romāna varoņi, kuru vienīgais apģērbs bija zeķes, gulēja uz augšējiem plauktiem un bija vēl aizmiguši, kad vilciens uzmanīgi pārbrauca pār Oku un, paātrinājis gaitu, tuvojās Maskavai.

Blāvo Maskavas debesu pamalē krājās viļņaini mākoņi.

Tramvaji pagriezienos kauca tik dabiski, ka šķita: kauc nevis vagons, bet gan pats konduktors, kuru padomju darbaļaudis pārāk stipri piespieduši pie plāksnītes ar uzrakstu "Smēķēt un spļaut aizliegts". Smēķēt un spļaut bija aizliegts, bet grūstīt konduktora vēderu, elpot viņam ausī un piekasīties bez jebkāda iemesla acīmredzot nebija aizliegts. Un visi centās to izmantot. Bija pienācis kritiskais brīdis. Visas pasaulīgās un pārlaicīgās radības steidzās uz darbu.

Sīkie putniņi, kuru spārnus jau klāja pirmie maija putekļi, tērgāja kokos.

Pie Tautību nama tramvaji izsēdināja pilsoņus un atviegloti aiztrauca tālāk.

No trim pusēm Tautību namam tuvojās kalpotāji un nozuda trijās parādes durvīs. Nams izskatījās kā liels, balts piecstāvu kvadrāts, kurā bija izcirsti tūkstošiem logu. Pa stāviem un gaiteņiem staigāja sekretāru, mašīnrakstītāju, lietu pārvaldnieku, apkrautu ekspeditoru, reportieru, kurjeru un dzejnieku kājas. Visa šī kalpotāju tauta nesteidzīgi ķērās pie saviem parastajiem un vajadzīgajiem darbiem, izņēmums bija vienīgi dzejnieki, kuri nesa savus dzejoļus uz resoru žurnālu redakcijām.

Tautību namā bija daudz iestāžu un kalpotāju. Iestāžu bija vairāk, nekā apriņķa pilsētā namu. Otrajā stāvā versti garajā gaitenī bija izvietota lielās dienas avīzes "Darbgalds" redakcija un kantoris

Redakcijas logi izgāja uz iekšpagalmu, kur apkārt sporta laukumam, trenēdamies skriešanā, riņķoja gaišzilās sporta biksītēs un mīkstās kurpēs tērpies fizkultūrietis ar īsi apcirptiem matiem. Viņa vēl iedeguma neskartās baltās kājas zibēja starp kokiem.

Redakcijas istabās notika īsas sadursmes starp līdzstrādniekiem. Tika noskaidrota atvaļinājuma izmantošanas secība. Ar saucieniem: "Samta sezona" pilnīgi visi darbinieki izteica savu vēlmi ņemt atvaļinājumu tikai augustā.

Kad vietējās padomes priekšsēdētājs šo pretenziju dēļ bija jau novests līdz pilnīgam spēku izsīkumam, reportieris Persickis ar nožēlu atrāvās no tālruņa, pa kuru bija uzklausījis informāciju par akcionāru sabiedrības "Mēriņos" [199] sasniegumiem, un paziņoja:

Bet es nebraukšu augustā. Pierakstiet mani jūnijā. Augustā ir malārija.

Tas ir labi, teica priekšsēdētājs.

Taču tūlīt pat visi līdzstrādnieki arī savus atvaļinājumus pārcēla uz jūniju.

Nokaitinātais priekšsēdētājs nometa sarakstu un aizgāja.

Pie Tautību nama ar ormani piebrauca modernais rakstnieks Agafons Šahovs [200] . Pie sienas piestiprinātais spirta termometrs rādīja +18°C, betšahovs bija ģērbies rudens mētelī, baltā šallē, karakula cepurē ar apsarmi un lielās dziļās galošās Agafons Šahovs rūpējās par savu veselību.

Agafona Šahova sejas lielākais greznums bija kotletes veidā apcirpta bārdiņa. Apaļie lašu krāsas vaigi bija daiļi. Acu skatienu gandrīz varētu nosaukt par gudrības pilnu. Rakstniekam tuvojās četrdesmit gadu vecums.

Rakstīt un publicēt savus darbus viņš sāka 15 gadu vecumā, taču tikai aizpogājušajā gadā viņš ieguva lielu slavu. Tas notika tad, kad Agafons Šahovs sāka rakstīt psiholoģiskus romānus un piedāvāt lasītāju spriedumam dažādas problēmas. Lasītāju vīriešu, bet galvenokārt sieviešu acu priekšā aizzibēja problēmas skaistā iesējumā ar atsevišķā lappusē ierakstītiem veltījumiem: "Padomju jaunatnei", "Veltīts Maskavas augstskolu studentiem", "Jaunām meitenēm".

Problēmas bija šādas: dzimums un laulība, laulība un mīlestība, mīlestība un dzimums, dzimums un greizsirdība, greizsirdība un mīlestība, greizsirdība un laulība. Romāni ar nelielu padomju ideoloģijas piešprici bija ļoti pieprasīti. Kopš tā laika Šahovs mēdza bieži izteikties, ka viņu mīl studenti. Tomēr ilgstoši pārtikt tikai no laulības un greizsirdības bija grūti. Kritiķi sāka indīgi šņākt un vērsa rakstnieka uzmanību uz to, ka viņa darbu tematika ir pārāk pieticīga. Šahovs nobijās. Viņš iedziļinājās avīžu slejās. Baiļu pārņemts, viņš sāka rakstīt romānu par pieskaitāmajām izmaksām un triju dienu laikā pat uzrakstīja astoņdesmit lappuses, taču izvērstajā atbildīgā darbinieka mīlas intrigā ar trim kundzītēm nekādi nespēja iestarpināt nevienu vārdu par pieskaitāmo izmaksu samazināšanu. Nācās mest pie malas. Taču bija žēl jau uzrakstīto astoņdesmit lappušu, un Šahovs ātri pievērsās izšķērdēšanas problēmai. Atbildīgo darbinieku pārtaisīja par kasieri, bet kundzītes paturēja. Aprakstot kasieri, Šahovs krietni papūlējās un apveltīja viņu ar Romas imperatora Nērona cienīgām kaislībām.

Romāns divu nedēļu laikā bija gatavs un pēc pusotra mēneša ieraudzīja dienas gaismu.

Izkāpis no ormaņa ratiem pie Tautību nama, Šahovs tīksmi aptaustīja kabatā jauno grāmatu un iegāja pa parādes durvīm. Ejot rakstnieks visu laiku atskatījās uz savu galošu kapēm vai tikai tās nav izdilušas. Viņš piegāja pie lifta režģa un sāka gaidīt. Viņam bija jādodas tikai uz otro stāvu, taču viņš rūpējās par savu veselību, turklāt Tautību nama liftu varēja lietot bez maksas.

Šahovs iegāja žurnāla "Darbgalds" sadzīves nodaļā, kura bieži publicēja viņa darbus, un, ne ar vienu nesasveicinājies, pajautāja:

Vai pie jums šodien maksā? Nu, tas ir labi. Bet kā tad "cienītais kungs" vēl nav visu iztērējis?

Par "cienīto kungu" redakcijā un kantorī sauca kasieri Asokinu. Šahovs viņu bija izmantojis par sava varoņa prototipu, un visa redakcija, ieskaitot pašu Asokinu, to zināja.

Līdzstrādnieki noliedzoši papurināja galvas. Šahovs devās uz kasi saņemt naudu pārstāstu.

Sveicināti, "cienītais kungs", teica rakstnieks. Tu, kā dzirdēju, šodien naudu izmaksā.

Izmaksāju, Agafon Vasiļjevič.

Kasieris izbāza pa lodziņu sarakstu un ķīmisko zīmuli.

Dzirdēju, ka jūs esot jaunu sacerējumu uzrakstījis? Puiši stāstīja.

Uzrakstīju.

Stāsta, ka mani esot aprakstījis?

Tu tur esi pats galvenais.

Kasieris nopriecājās.

Nu tad iedodiet vismaz palasīt, ja jau esat aprakstījis.

Šahovs izvilka tikko nodrukāto grāmatu un ar to pašu zīmuli, ar

kuru bija parakstījies algu sarakstā, ierakstīja titullapā: "Biedram Asokinam, ar draudzīgām jūtām. Agafons Šahovs".

Ņem un lasi! Metiens desmit tūkstoši eksemplāru. Visa Krievija par tevi uzzinās.

Kasieris godbijīgi paņēma grāmatu un ielika to seifa virs naudas paciņām.

XVIII nodaļa Mūka Bertolda Švarca [201] vārdā nosauktā kopmītne

Ipolits Matvejevičs un Ostaps, spiezdamies viens otram virsū, stāvēja pie cietā vagona atvērtā loga un uzmanīgi aplūkoja govis, kas lēnām kāpa lejā no uzbēruma, vēroja egļu dzīvžogu, vasarnīcu rajona staciju dēļu platformas.

Visas ceļa anekdotes jau bija izstāstītas. Otrdienas "Stargorodas Pravda" izlasīta līdz pat sludinājumiem un izraibināta ar tauku plankumiem. Visi cāļi, olas un olīvas apēstas.

Atlicis pats mokošākais ceļa gabals pēdējā stunda pirms Maskavas.

Bikova! teica Ostaps, atskatījies uz paliekošo tālumā staciju. Tūlīt sāksies vasarnīcas.

No retajiem mežu puduriem un birzīm tuvu uzbērumam iznira gaišas vasarnīcas. Starp tām bija īstas koka pilis, kas mirdzināja savas stikla verandas un svaigi krāsotus skārda jumtus. Bija arī vienkāršas apaļkoku mājiņas ar niecīgiem kvadrātveida lodziņiem, īsti vasarnieku slazdi.

Vilciens aiztraucās garām Udeļnajai, tad Malahovkai un visbeidzot Kraskovai.

Skatieties, Vorobjaņinov! iesaucās Ostaps. Redziet divstāvu vasarnīca. Tā ir Medsandarba vasarnīca [202] .

Redzu. Laba vasarnīca.

Iepriekšējā sezonā es tajā dzīvoju. [203] .

Vai tad jūs esat mediķis? izklaidīgi jautāja Vorobjaņinovs.

Es būšu mediķis.

Ipolitu Matvejeviču apmierināja šis dīvainais paskaidrojums.1

Kamēr pasažieri ar lietpratēju skatienu pētīja apvārsni un, pārcilādami saglabājušās atmiņas par kauju pie Kalkas, stāstīja cits citam par Maskavas pagātni un šodienu [204] , Ipolits Matvejevičs neatlaidīgi centās iedomāties, kāds varētu izskatīties Valsts mēbeļu muzejs. Muzejs viņam likās kā vairāku verstu garš gaitenis, pie kura sienām rindās stāv krēsli. Vorobjaņinovs redzēja sevi ātri ejam starp tiem.

Nevar vēl zināt, kā tur būs ar to mēbeļu muzeju. Kā veiksies?

Jums, priekšniek, ir jau laiks ārstēties ar elektrības palīdzību. Nekrītiet histērijā priekšlaikus. Ja jūs vairs nespējat saglabāt mieru, tad vismaz pārdzīvojiet klusēdams.

Neradis cerēto atsaucību, Ipolits Matvejevičs turpināja pārdzīvot klusēdams.

Vilciens uz pārmijām salēcās. Semafori raudzījās uz to, mutes iepletuši. Sliežu ceļi sazarojās. Bija jūtams, ka tuvojas milzīgs dzelzceļmezgls. Zāle izzuda, to nomainīja izdedži. Svilpa manevrējošās lokomotīves. Pārmijnieki pūta taures. Troksnis pēkšņi auga augumā. Vilciens ieripoja gaitenī starp tukšiem vagoniem un, klakšķinādams kā turnikets, skaitīja vagonus.

Balts izotermiskais, Taškentas, steidzami sūtīt atpakaļ, derīgs zivīm un gaļai, aprīkots ar āķiem.

Tumšs ozolkoks, lapegles dēļu apšuvums, vaļīgas atsperes, tērauda vagons tiešajai satiksmei.

Ducis Rjazaņas-Urālu dzelzceļa preču vagonu. Apķēpāti ar krīta zīmēm.

Steidzami sūtīt atpakaļ uz Baku, naftas cisternas.

Visu zemju proletārieši, apvienojieties! M-Kazaņas dzelzceļnieku komitejas1 vagonklubs.

Viens, divi, trīs… Astoņi… Desmit… Platformas ar kokmateriāliem.

Un pēkšņi tālākā nostūrī senaizmirsts veterāns apbružāts "mīksta" vagons [205] ar uzrakstu "deņikina fronte".

Ceļi šķīrās.

Vilciens izripoja no gaiteņa. Saule žilbināja. Gandrīz pie pašas zemes šaudījās pārmijnieku lukturi, kas atgādināja cirvīšus. Vēlās dūmi. Lokomotīve elsodama izpūta sniegbaltu vaigubārdu. Depo aplī valdīja skaļš troksnis. Strādnieki dzina lokomotīvi steliņģī.

Strauji bremzējot, nokrikšķēja vilciena locītavas. Visa apkārtne smilkstēja, un Ipolitam Matvejevičam likās, ka viņš nokļuvis zobu sāpju valstībā. Vilciens pietauvojās pie asfaltēta perona.

Tā bija Maskava. Tā bija Rjazaņas stacija [206] pati svaigākā un jaunākā no visām Maskavas stacijām.

Un nevienā citā no astoņām Maskavas stacijām nav tik plašu un augstu telpu kā Rjazaņas stacijā. Rjazaņas stacijas lielajā uzgaidāmajā zālē viegli varētu novietoties visa Jaroslavļas stacija [207] ar tās pseidokrieviskajām korēm un heraldiskajām vistiņām.

Maskavas stacijas ir pilsētas vārti. Katru dienu šie vārti ielaiž un izlaiž trisdesmit tūkstošus pasažieru. Caur Aleksandra staciju Maskavā ieiet ārzemnieks ar kaučuka zolēm un golfa spēlētāja uzvalkā (platas bikses un biezas vilnas zeķes līdz ceļiem). No Kurskas stacijas Maskavā nokļūst kaukāzietis brūnā jērādas cepurē ar ventilācijas caurumiņiem un varena auguma voldzinieks ar kuplu jo kuplu bārdu. No Oktobra stacijas [208] izlec pusatbildlgs darbinieks ar brlnišķigu cūkādas portfeli. Viņš atbraucis no Ļeņingradas koordinēšanas, saskaņošanas un konkrētas sadarbibas darīšanās. Kijevas un Odesas pārstāvji galvaspilsētā iekļūst caur Brjanskas staciju. Jau Tihonova Klostera stacijā kijevieši sāk nicinoši smīnēt. Viņi lieliski zina, ka Kreščatiks ir vislabākā iela virs zemes. Odesieši stiepj līdzi grozus un plakanas kārbas ar žāvētām skumbrijām. Arī viņiem zināma labākā iela virs zemes. Bet tā nav Kreščatiks, tā ir Lasala, bijusī Deribasova iela. No Saratovas, Atkarskas, Tambovas, Rtiščevas un Kozlovas Maskavā iekļūst caur Paveļeckas staciju. Visniecīgākais ļaužu skaits Maskavā ierodas caur Savelovsku. Tie ir Taldomas kurpnieki, Dmitrova pilsētas iedzīvotāji, Jahromas manufaktūras strādnieki vai sapīcis vasarnieks, kas ziemu un vasaru dzīvo Hļebņikovas stacijā. No šejienes līdz Maskavai vairs nav ilgi ko braukt. Pats lielākais attālums uz šīs līnijas simt trīsdesmit verstis. No Jaroslavļas stacijas galvaspilsētā nokļūst ļaudis, kas iebraukuši no Vladivostokas, Habarovskas, Čitas, no tālām un lielām pilsētām.

Paši savdabīgākie pasažieri ir Rjazaņas stacijā. Tie ir uzbeki baltās muslīna čalmās un puķainos halātos, sarkanbārdainie tadžiki, turkmēņi, hivieši un buhārieši, pār kuru republikām savus starus lej mūžīgā saule.

Koncesionāri ar grūtībām izlauzās līdz izejai un nonāca Kalančevas laukumā. Pa labi no viņiem slējās Jaroslavļas stacijas heraldiskās vistiņas1. Tieši viņiem preti nespodri mirgoja Oktobra stacija, ar eļļas krāsām nokrāsota divos toņos. Tās pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri desmitiem. Jaroslavļas stacijas pulkstenis rādīja tieši desmit. Paskatījušies uz tumšzilo, ar Zodiaka zīmēm rotāto Rjazaņas stacijas pulksteņa ciparnīcu, ceļotāji ievēroja, ka tas rāda bez piecām desmit.

Ļoti izdevīgi šeit norunāt randiņus! Ostaps sacīja. Vienmēr desmit minūtes rezervē.

Kurp tagad brauksim? Uz viesnīcu? jautāja Vorobjaņinovs, nokāpdams no stacijas lieveņa un bailīgi paraudzīdamies atpakaļ.

Šeit viesnīcās, paziņoja Ostaps, apmetas tikai pilsoņi, kas ierodas komandējumā, bet mēs, dārgais biedri, esam atbraukuši privātās darīšanās. Mums nepatīk liekas izmaksas.

Ostaps piegāja pie ormaņa, klusēdams iesēdās ratos un ar plašu žestu aicināja Ipolitu Matvejeviču pievienoties.

Uz Sivcevu Vražeku! viņš teica. Astoņas grivnas.

Ormanis apstulba. Sākās apnicīgs strīds, kurā bieži tika pieminēta auzu cena un atslēga no dzīvokļa, kur nauda glabājas.

Beidzot ormanis skaļi nošmaukstināja ar lūpām. Viņi pabrauca zem tilta, un ceļinieku priekšā pavērās galvaspilsētas diženā panorāma.

Pie Galvenās zinātniskās pārvaldes [209] pūliņu rezultātā restaurētajiem Sarkanajiem vārtiem drūzmējās ar kaļķu javu noķēpājušies krāsotāji ar lielām plaukstām, namdari ar zāģiem, apmetēji un mūrnieki. Viņi bija cieši sablīvējušies Sadovajas un Spaskas ielas stūrī.

Rezervju pils, ieteicās Ipolits Matvejevičs, skatoties uz garu, baltu ēku ar zaļiem iestarpinājumiem Jaunajā Basmannajas ielā.

Arī šajā pilī es strādāju, teica Ostaps. Tā, starp citu, nav pils, bet STK.1 Tur kalpotāji droši vien arī tagad nēsā emaljētas krūšu nozīmes, kuras es izgudroju un izplatīju. Lūk, arīMjasņickas iela. Lieliska iela. Te var kājas atstiept no bada. Jūs taču neēdīsiet pirmajā ēdienā lodīšu gultņus, bet otrajā dzirnakmeņus [210] . Te neko citu nepārdod.

Te arī senāk tā bija. Es labi atceros. Es šeit pasūtīju zibensnovedēju savai Stargorodas mājai.

Kad brauca garām Lubjankas laukumam, Ipolits Matvejevičs stipri satraucās. [211]

Kurp mēs galu galā braucam? viņš jautāja.

Pie labiem cilvēkiem, Ostaps atbildēja, Maskavā viņu ir milzīgi daudz. Un visi man pazīstami.

Un mēs pie viņiem apmetīsimies?

Tā ir kopmītne. Ja ne pie viena, tad pie otra vieta vienmēr atradīsies.

Skvērā iepretī Lielajam teātrim jau rēgojās palmiņa, it kā paziņodama visiem pilsoņiem, ka vasara jau ir sākusies, un tiem, kas vēlas ieelpot svaigu gaisu, vajag nekavējoties aizbraukt vismaz divus tūkstošus verstu tālu projām no šejienes.

Akadēmiskajos teātros vēl turpinājās ziema. Ziemas sezona bija pilnā plaukumā. Uz afišu stabiem bija uzlīmētas afišas par operas "Mīlestība uz trim apelsīniem"1 pirmizrādi, par ievērojamā tenora Dmitrija Smirnova [212] pēdējo koncertu pirms viņš dosies uz ārzefnēm un par visā pasaulē slaveno kapteini ar viņa sešdesmit krokodiliem Valsts pirmajā cirkā.

Ohotnij rjada ielā drūzmējās ļaudis. Uz visām pusēm ar savām preču kastēm uz galvas kā zosis bēguļoja ielu tirgotāji, kam nebija patenta. Aiz viņiem laiskā, sīkā riksitl tipināja milicis. Bezpajumtnieki sēdēja pie asfalta kubla un ar baudu ieelpoja verdošās darvas smaku.

Ohotnij rjada un Tveras ielu krustojumā drudžaini šaudījās rati gan mehāniskie, gan tādi, kurus vilka zirgi. Sētnieki laistīja brauktuves un ietves no tievām kā Krakovas desa šļūtenēm. No Mohovajas ielas puses izbrauca smagi piekrauts vezums ar papirosiem "Mūsu marka"finiera kastēs.

Cienītais! kučieris uzsauca sētniekam. -Aplaisti zirgu!

Sētnieks laipni piekrita un pagrieza ūdens strūklu pret rūsgano

vezumnieku. Zirgs negribīgi apstājās un, stingri atspēries ar priekškājām, ļāva sevi aplaistīt. No rūsgana viņš kļuva par melnu un sāka izskatīties pēc pieminekļa kādam zirgam. Zirgu pajūgi un mehāniskie braucamie apstājās. Aplaistāmais lopiņš stāvēja pašā neērtākajā vietā. Visā Tveras, Ohotnij rjada, Mohovajas ielu garumā un pat Teātra laukumā mašīnas samazināja ātrumu un apstājās. Visapkārt notikuma vietai drūzmējās autobusu rindas. No šoferiem dvesa sakarsis benzīns un dusmas. Mašīnu kabīņu spožās durvis atvērās un no tām atskanēja kliedzieni.

Kāpēc apstājies? sauca no četrām pusēm.

Ļauj zirgu izpeldināt! dusmīgi noburkšķēja kučieris.

Kusties ātrāk, vārna tāda!

Apkārt sastājās milzīgs pūlis.

Kas noticis?

Izveidojās tik liels sastrēgums, ka kustība nebija iespējama pat Lubjankas laukumā. Sētnieks sen jau bija pārtraucis zirga aplaistīšanu, un atsvaidzinātais vezumnieks bija paguvis nožūt un atkal pārklāties ar putekļiem, taču sastrēgums kļuva vēl lielāks. Kučieris nekādi nevarēja izkļūt ārā no šīs putras, un zirgs ar visu vezumu turpināja aizšķērsot ielu.

Koncesionāri atradās šīs vājprātīgās burzmas pašā vidū. Ostaps stāvēja vieglajos ratos kā ugunsdzēsēju priekšnieks, traucoties uz ugunsgrēku, un, nepacietīgi mīņādamies, izteica sardoniskas piezīmes.

Pēc pusstundas kārtība bija atjaunota, un ceļotāji pa Vozdviženkas ielu izbrauca uz Arbata laukumu, tālāk laida pa Prečistenkas bulvāri un, nogriezušies pa labi, apstājās Sivcevo Vražkā.

Griez pa labi, pie parādes durvīm! teica Ostaps. Kāpiet ārā, Konrād Karlovič! Esam atbraukuši.

Kas tā par māju? jautāja Ipolits Matvejevičs.

Ostaps paskatījās uz rožaino namiņu ar mezonīnu un atbildēja:

Mūka Bertolda Švarca vārdā nosauktā studentu ķīmiķu kopmītne.

Vai patiešām mūka vārdā?

Nu es pajokoju, pajokoju. Biedra Semaško [213] vārdā nosauktā.

Kā tas Maskavā mēdz būt ar parastu studentu kopmītni,

studentu ķīmiķu kopmītni jau sen apdzīvoja tādi ļaudis, kam ar ķīmiju bija visai tāls sakars. Studentu skaits bija sarucis. Daļa no viņiem pabeiguši kursu un aizbraukuši darbā, daļa izslēgta par akadēmisku nesekmību. Tieši šī daļa, gadu no gada pieaugot, rožainajā namiņā veidoja kaut ko vidēju starp dzīvokļu kooperatīvu un feodālu miestiņu. Studentu jaunā maiņa veltīgi centās

ielauzties kopmītnē. Bijušie ķīmiķi bija neparasti veikli izgudrotāji un visus uzbrukumus atsita. Namiņam pēdīgi atmeta ar roku. To sāka uzskatīt par bezsaimnieka īpašumu, un tas izzuda no visiem MNĪP [214] plāniem. Namiņa it kā nemaz vairs nebija. Un tomēr tas bija un tajā dzīvoja cilvēki.

Kur tad mēs šeit dzīvosim?noraizējies jautāja Ipolits Matvejevičs, kad koncesionāri uzkāpa pa kāpnītēm otrajā stāvā un iegāja pavisam tumšā gaitenī.

Mezonīnā. Gaisma un gaiss, Ostaps sacīja.

Piepeši tumsā pie Ipolita Matvejeviča elkoņa kaut kas skaļi iešņācās. Ipolits Matvejevičs atsprāga atpakaļ.

Nebīstieties, Ostaps drošināja, tas nav gaitenī. Tas ir aiz sienas. Finieris, kā no fizikas zināms, ir labākais skaņas vadītājs. Uzmanīgāk! Turieties pie manis! Šeit kaut kur jābūt ugunsdrošam skapim.

Kunkstiens, ko tūlīt izdvesa Vorobjaņinovs, atsities ar krūtīm pret asu dzelzs stūri, pierādīja, ka šeit patiešām kaut kur atrodas skapis.

Ko, vai sāp? painteresējās Ostaps. Tas vēl nav nekas. Tās ir fiziskas mokas. Bet cik šeit pārdzīvots morālisku moku, baigi pat atcerēties. Tepat līdzās stāvēja skelets, studenta Ivanopulo personisks īpašums. Viņš to nopirka Suharevkā [215] , bet istabā turēt baidījās. Tā ka apmeklētāji vispirms atsitās pret kasi, bet pēc tam viņiem virsū gāzās skelets. Sievietes grūtnieces bija ļoti neapmierinātas.

Pa kāpnēm, kas vītņveidā veda augšup, kompanjoni nonāca mezonīnā. Mezonīna lielo istabu finiera starpsiena sadalīja garās, divas aršīnas platās strēlēs. Istabas atgādināja skolēnu penāļus, tikai ar to atšķirību, ka bez zīmuļiem un spalvaskātiem šeit mājoja arī cilvēki un prīmusi.

Vai tu, Koļa, esi mājā? klusi jautāja Ostaps, apstājies pie centrālajām durvīm.

Par atbildi visos piecos penāļos iemītnieki sāka rosīties un čalot.

Mājā gan, atbildēja aiz durvīm.

Atkal pie tā dumiķa tik agri atnākuši viesi! čukstēja sievietes balss no galējā kreisā penāļa.

Ļaujiet taču cilvēkam pagulēt! nomurkšķēja penālis Nr. 2.

Trešajā penālī priecīgi čukstēja:

Pie Koļkas no milicijas atnākuši. Par vakardienas stiklu.

Piektais penālis klusēja. Tur šķaudīja prīmuss un skūpstījās

iemītnieki.

Ostaps ar kāju pagrūda durvis. Visa finiera celtne nodrebēja, un koncesionāri ielīda Koļkas spraugā. Aina, kas atklājās Ostapa skatienam un ārēji šķita pilnīgi nevainīga, bija šausmīga. Istabā no mēbelēm atradās tikai sarkani svītrots matracis, kas stāvēja uz diviem ķieģeļiem. Taču nejau tas satrauca Ostapu. Koļkas mēbeles viņš jau sen pazina. Neizbrīnīja viņu arī pats Koļka, kas ar visām kājām sēdēja uz matrača. Bet Koļkam līdzās sēdēja tik debešķīga būtne, ka Ostaps uzreiz sadrūma. Tādas būtnes nekad neder par biedriem nopietnos pasākumos, šādiem darījumiem viņām ir pārlieku debeszilas acis un maigs kakls. Tās ir mīļākās vai, vēl ļaunāk, sievas un mīlamas sievas. Un patiešām Kola šo būtni uzrunāja par Līzu, sacīja tai "tu" un rādīja radziņus.

Ipolits Matvejevičs noņēma savu kastora platmali. Ostaps paaicināja Koļu gaiteni. Tur viņi ilgi sačukstējās.

Lielisks rīts, jaunkundzīt, ieteicās Ipolits Matvejevičs, juzdamies ļoti neērti.

Zilacainā jaunkundzīte iesmējās un bez kāda redzama sakara ar Ipolita Matvejeviča piezīmi sāka stāstīt, kādi muļķi dzīvojot blakus penālī.

Viņi ar nolūku aizdedzina prīmusu, lai nevarētu dzirdēt, ka viņi skūpstās. Bet saprotiet taču, ka tas ir muļķīgi. Mēs visu tāpat dzirdam. Bet viņi gan patiešām sava prīmusa dēļ nekā vairs nedzird. Vēlaties, es jums tūlīt parādīšu. Klausieties!

Un būtne, apguvusi visus prīmusa noslēpumus, skaļi sacīja:

Zverevi ir muļķi!

Aiz sienas bija dzirdama prīmusa ellišķīgā dziesma un skūpstu šmaukstieni.

Redzat? Viņi neko nedzird. Zverevi ir muļķi, stulbeņi un psihopāti. Redziet!…

-Jā, sacīja Ipolits Matvejevičs.

Bet mēs prīmusu neturam. Kam mums tas vajadzīgs? Mēs ejam pusdienot veģetāriešu ēdnīcā, lai gan es esmu pret veģetāriskiem ēdieniem. Bet, kad mēs ar Koļu apprecējāmies, viņš sapņoja par to, kā mēs kopīgi iesim uz veģetāriešu ēdnīcu. Nu, un mēs arī ejam. Man ļoti garšo gaļa. Bet tur dod nūdeļu kotletes. Tikai jūs, lūdzu, neko nesakiet Kolam…

Šai bridi atgriezās Koļa ar Ostapu.

Ko lai dara, ja pie tevis nepavisam nevar apmesties, mēs iesim pie Panteleja.

Pareizi, zēni! iesaucās Koļa. Ejiet pie Ivanopulo! Tas ir pašu puika.

Nāciet pie mums ciemos, sacīja Koļas sieva, mēs ar vīru būsim ļoti priecīgi.

Atkal aicina ciemos! sašuta kreisajā malējā penālī. Vēl viņiem maz viesu!

Bet jūs, muļķi, stulbeņi un psihopāti, turiet muti, nav jūsu darīšana! sacīja Koļas sieva, nepaceļot balsi.

Vai dzirdi, Ivan Andrejevič, satraucās malējā penālī, apvaino tavu sievu, bet tu klusē.

Savas balsis pacēla neredzami komentētāji arī no citiem penāļiem. Vārdu kauja pastiprinājās. Kompanjoni nogāja lejā pie Ivanopulo.

Studenta nebija mājā. Ipolits Matvejevičs uzvilka sērkociņu. Pie durvīm bija piesprausta zīmīte: "Būšu ne ātrāk par deviņiem. Pantelejs."

Nav liela bēda, Ostaps sacīja, es zinu, kur glabājas atslēga.

Viņš pačamdījās zem ugunsdrošās kases, atrada atslēgu un atvēra durvis.

Studenta Ivanopulo istaba bija tieši tikpat liela kā Koļas būcenis, bet toties stūra istaba. Istabai bija viena mūra siena, ar ko students ļoti lepojās. Ipolits Matvejevičs sarūgtināts manīja, ka studentam nav pat matrača.

Lieliski iekārtosimies, Ostaps sacīja, Maskavas apstākļos pilnīgi pieklājīga kubatūra. Ja mēs visi trīs nogulsimies uz grīdas, pat brīva vieta paliks pāri. Bet Pantelejs ir īsts sprukstiņš! Kur viņš licis matraci, interesanti zināt?

Logs izgāja uz šķērsielu. Aiz loga staigāja milicis. Pretējā mājiņā ar gotiskiem tornīšiem bija iekārtojusies mazas valsts sūtniecība. Aiz stiepļu žoga spēlēja tenisu. Lidoja balta bumbiņa. Bija saklausāmi īsi izsaucieni.

Auts, Ostaps sacīja, spēles klase nav augsta. Laiks doties pie miera.

Koncesionāri noklāja uz grīdas avīzes. Ipolits Matvejevičs izvilka mazu spilventiņu, ko vienmēr vadāja sev līdzi, un viņi nolikās gulēt.

Viņi vēl nebija paguvuši labi iekārtoties uz telegrammām un teātru dzīves hronikas, kad blakus istabā trokšņaini atvēra logu un Panteleja kaimiņš izaicinoši uzsauca tenisistiem:

Lai dzīvo Padomju republika! Nost ar im-pe-ri-ā-lis-ma plēsoņām!

Šie kliedzieni turpinājās minūtes desmit. Ostaps izbrīnījās un piecēlās no grīdas.

-Kas tas tāds par plēsoņu kolekcionāru?

Izliecies pa logu, viņš paskatījās pa kreisi un ieraudzīja pie blakus loga divus jaunus cilvēkus. Viņš tūlīt pamanīja, ka jaunie cilvēki kliedz par plēsoņām tikai tad, kad garām viņu logam no sava posteņa pie sūtniecības paiet milicis. Viņš norūpējies raudzījās gan uz jaunajiem cilvēkiem, gan uz sētu, aiz kuras spēlēja tenisu. Viņa stāvoklis tiešām bija grūts. Klaigas par plēsoņām vēl aizvien nerimās, un milicis nesaprata, ko iesākt. No vienas puses, šie kliedzieni bija pilnīgi dabiski un tajos nebija nekā nepieklājīga. Taču, no otras puses, baltās biksēs ģērbušies plēsoņas, kas spēlēja aiz žoga tenisu, varēja izsaucienus attiecināt uz sevi un apvainoties. Nespējot tikt skaidrībā par izveidojušos konjunktūru, milicis lūdzoši skatījās uz jaunajiem cilvēkiem un galu galā metās klāt vezumam, liekot kučierim iegriezt ratus šķērsielā. Diplomātiskie sarežģījumi beidzās ar to, ka pie jaunajiem cilvēkiem atnāca viesi, un visa kompānija sāka skaļi apspriest šaha etīdes risinājumu.

Ostaps atkal nolikās uz telegrammām un aizmiga. Ipolits Matvejevičs jau sen šņāca.

DESMITĀ NODAĻA

.

XIX nodaļa Pilsoņi, cieniet matračus!

Līza, iesim pusdienās!

Man negribas. Es jau vakar pusdienoju.

Es tevi nesaprotu.

Es neiešu ēst viltoto zaķi!

Muļķības!

Es nevaru pārtikt no veģetāriešu cīsiņiem.

Nu tad šodien ēdīsi maizes pudiņu.

Man lāgā negribas.

Ejam! Ēstgriba rodas ēdot.

Rodas vai pāriet?

Rodas.

Nē, pāriet.

Ko tas viss nozīmē?

Runā klusāk. Visu var dzirdēt.

Un jaunie cilvēki pārgāja uz dramatiskiem čukstiem. Pēc divām minūtēm Kola pirmo reizi trīs mēnešu laulības dzīves laikā saprata, ka mīļotā sieviete burkānu, kartupeļu un zirņu cīsiņus mīl daudz mazāk nekā viņš pats.

Tātad tu dod priekšroku draņķīgai gaļai, nevis diētiskai pārtikai? kliedza Koļa, strīda karstumā nemaz neievērodami kaimiņus, kas visu var noklausīties.

Runā taču klusāk! Līza skaļi iesaucās. Un bez tam tu slikti izturies pret mani. Jā! Man garšo gaļa! Pa reizei. Kas tur slikts?

Koļa pārsteigts apklusa. Tādu pavērsienu viņš nebija gaidījis. Gaļa iesistu Koļas budžetā lielu, neaizpildāmu robu. Staigādams gar matraci, uz kura, sarāvusies čokurā, sēdēja piesarkusi Līza, jaunais vīrs izdarīja izmisuma pilnus aprēķinus.

Kopēšana uz pauspapīra rasēšanas birojā "Tehnikas spēks" Koļam Kalačovam pat visizdevīgākajos mēnešos ienesa ne vairāk par četrdesmit rubļiem. Par dzīvokli Koļa nemaksāja. Šai dīvainajā ciematā nebija namu pārvaldnieka, un maksa par dzīvokli te skaitījās abstrakts jēdziens. Desmit rubļu aizgāja par Lizas mācībām piegriešanas un šūšanas kursos ar celtniecības tehnikuma tiesībām. Pusdienas divām personām (viens pirmais ēdiens paplāns borščs un viens otrais ēdiens viltotais zaķis jeb īstās nūdeles), godīgi uz pusēm apēstas veģetāriešu ēdnīcā "Nezodz!" [216] , no laulātā pāra budžeta izplēsa piecpadsmit rubļu mēnesī. Pārējā nauda izkusa nezin kādām vajadzībām. Tas Kolu mulsināja visvairāk. "Kur tā nauda paliek?" viņš domāja, vilkdams ar velci uz debeszilā pauspapīra garu un smalku līniju. Tādos apstākļos pāriet pie gaļas ēdieniem nozīmētu bojāeju. Tādēļ Koļa dedzīgi iesaucās:

Iedomājies tikai locīt iekšā nogalinātu dzīvnieku līķus! Tas ir kanibālisms zem kultūras maskas! No gaļas ceļas visas slimības.

Protams, ar kautru ironiju sacīja Līza, piemēram, angīna.

-Jā, jā, arī angīna! Un kas tur par brīnumu? No mūžīgas gaļas

lietošanas novājinātais organisms nav spējīgs pretoties infekcijai.

Cik tas ir muļķīgi!

Tas nemaz nav muļķīgi. Muļķis ir tas, kas cenšas piebāzt vēderu, nerūpējoties par vitamīniem.

Tu gribi teikt, ka es esmu muļķe?

Tas ir muļķīgi.

-Stulba muļķe?

Lūdzu, liecies mierā! Vai nevari to izbeigt?

Koļa pēkšņi apklusa. Aizvien vairāk un vairāk aizēnodama pliekano un jēlo nūdeļu pudiņu, biezputru un lieso kartupeļu ēdienu fonu, Koļas gara acu priekšā nostājās pamatīga cūkgaļas kotlete. Tā acīmredzot nupat bija nākusi no pannas. Tā vēl čurkstēja, švirkstēja un izplatīja kairinošu smaržu. No kotletes rēgojās ārā kauls kā duelanta pistole.

Saproti taču, Koļa iesaucās, tāda nieka cūkgaļas kotlete saīsina cilvēka dzīvi par veselu nedēļu!

Lai saīsina! sacīja Līza. Viltotais zaķis saīsina par pusgadu. Vakar, kad mēs ēdām burkānu ēdienu, es jutu, ka mirstu. Es tikai negribēju tev sacīt.

Kāpēc tad tu negribēji sacīt?

Man nebija spēka. Es baidījos, ka sākšu raudāt.

Un tagad tu nebaidies?

Tagad man jau viss vienalga.

Līza apraudājās.

Ļevs Tolstojs, trīcošā balsī sacīja Koļa, arī neēda gaļu.

Jā-a, asaras rīdama, atbildēja Līza, grāfs ēda sparģeļus.

Sparģeļi nav gaļa.

Bet, rakstot "Karu un mieru", viņš ēda gaļu! Ēda, ēda, ēda! Un, rakstot "Annu Kareņinu", arī gaļu locīja, locīja, locīja!

Turi muti!

Locīja! Locīja! Locīja!

Un, kad "Kreicera sonāti" rakstīja, arī tad locīja gaļu? Koļa dzēlīgi jautāja.

"Kreicera sonāte" ir maziņa. Būtu pamēģinājis uzrakstīt "Karu un mieru", ēdot vienīgi veģetāros cīsiņus!

Ko tu galu galā man piesienies ar savu Tolstoju?

Es tev piesienos ar Tolstoju? Es? Es jums piesienos ar Tolstoju?

Koļa ari pārgāja uz "jūs". Penāļos skaļi gavilēja. Liza steigšus uzmauca galvā zilu adītu cepurīti.

Kur tu iesi?

Liec mani mierā! Iešu darīšanās.

Un Līza aizskrēja.

"Kur viņa varētu iet?" Koļa nodomāja. Viņš ieklausījās.

Par daudz brīvības sievišķiem dod padomju vara, sacīja kreisajā malējā penālī.

Aizskrēja slīcināties! nolēma trešajā penālī.

Piektais penālis aizdedzināja prīmusu un nodevās dienišķajiem skūpstiem.

Līza satraukta skraidīja pa ielām.

Bija tā svētdienas stunda, kad laimīgie pa Arbata ielu no Smoļenskas tirgus ved matračus un kumodītes.

Jaunlaulātie un padomju vidusslānis ir galvenie atsperu matraču pircēji. Viņi tos ved stāvus un apkampuši ar abām rokām. Jā, kā lai viņi neapkamptu debeszilo, ar lāsainām puķītēm nosēto savas laimes pamatu!

Pilsoņi! Cieniet atsperu matraci ar debeszilām puķītēm! Tas ir ģimenes centrs, dzīvokļa iekārtošanas alfa un omega, visnepieciešamākais un galvenais mājas omulībai, mīlestības bāze, prīmusa tēvs! Cik saldi gulēt, klausoties atsperu demokrātiskajā džinkstēšanā! Kādus brīnišķīgus sapņus redz cilvēks, iemigdams uz matrača rupjā audekla! Kādu cienību bauda katrs matrača īpašnieks!

Cilvēks, kam nav matrača, ir nožēlojams. Viņš neeksistē. Viņš nemaksā nodokļus, viņam nav sievas, paziņas neaizdod naudu "līdz trešdienai", taksometru šoferi sauc pakaļ apvainojošus vārdus, meitenes par viņu zobojas: tās nemīl ideālistus.

Cilvēks, kam nav matrača, pa lielākai daļai raksta dzejoļus:

Pie Burē pulksteņa' maigās šķindas Tīkami šūpuļtīklā dusēt kā zālē. Sniegpārsliņas lido virs akas vindas, Un sapņi kā kovārņi aizlido tālē.

Viņš sacer savus dzejoļus, stāvēdams pie telegrāfa augstajiem galdiem, kavēdams darbīgos matrača īpašniekus nosūtīt telegrammas.

Matracis pārvērš cilvēka dzīvi. Matrača apveidā un atsperēs slēpjas kāds valdzinošs un līdz šim neizpētīts spēks. Atsperu šķindoņas aicināti, pulcējas ļaudis un mantas. Ierodas finanšu aģenti un meitenes. Viņi vēlas draudzēties ar matrača īpašnieku. Finanšu aģents to dara fiskālos nolūkos, no kā labumu gūst valsts, bet meitenes nesavtīgi, pakļaudamās dabas likumiem.

Sākas jaunības plauksme. Finanšu aģents, savācis nodokļus kā bite pavasara ienesumu, priecīgi dūcot, aizlido uz sava iecirkņa stropu. Bet aizejošās meitenes nomaina sieva un prīmuss "Juvel Nr. 1".

Matracis nav piepildāms. Viņš prasa upurus. Naktīs viņš izdveš krītošas bumbas skaņas. Viņam vajadzīga etažere. Viņam vajadzīgs galds ar muļķīgiem postamentiem. Džinkstinot savas atsperes, viņš pieprasa aizkarus, portjeras un virtuves traukus. Viņš neliek cilvēku mierā un saka tam:

Ej! Nopērc velējamo vāli [217] un šūpuļkrēslu!

Man kauns par tevi, cilvēk, tev līdz pat šim laikam nav tepiķa!

Strādā vien! Es drīz tev sagādāšu bērnus! Tev vajadzīga nauda autiņiem un bērnu ratiņiem.

Matracis visu atceras un visu dara pēc sava prāta.

Pat dzejnieks nevar izbēgt no vispārējā likteņa. Lūk, viņš ved no Suhareva tirgus matraci, ar šausmām spiezdamies pie viņa mīkstā vēdera.

Es salauzīšu, dzejniek, tavu iecirtību! saka matracis. Tev vairs nevajadzēs skraidīt uz telegrāfu, lai rakstītu dzejoļus. Jā, un vai vispār ir nozīme tos rakstīt? Strādā! Un saldo vienmēr būs tev labvēlīgs. Padomā par sievu un bērniem.

Man nav sievas! kliedz dzejnieks, atstreipuļodams no atsperīgā skolotāja.

Sieva būs. Un es negalvoju, ka tā būs pati skaistākā meitene pasaulē. Es pat nezinu, vai viņa būs laba. Esi gatavs uz visu. Tev būs bērni.

Es nemīlu bērnus!

Tu tos iemīlēsi!

-Jūs mani baidāt, pilsoni matraci!

Klusē muļķi! Tu visu vēl nemaz nezini! Tu vēl "Maskavas kokā" paņemsi kredītu mēbeļu iegādei. [218]

Es tevi, matraci, nositīšu!

Kucēns tāds! Ja tu to uzdrošināsies darīt, kaimiņi par tevi ziņos namu pārvaldē.

Tā katru svētdienu, matračiem līksmi zvanot, Maskavā apgrozās laimīgie.

Un, protams, ne tikai ar to vien ir brīnišķa Maskavas svētdiena. Svētdiena ir muzeju diena.

Maskavā ir īpaša cilvēku kategorija. Viņi neko nesaprot no glezniecības, neinteresējas par arhitektūru un ir vienaldzīgi pret senatnes pieminekļiem. Šī kategorija apmeklē muzejus vienīgi tāpēc, ka tie atrodas lieliskās celtnēs. Šie ļaudis klīst pa žilbinošajām zālēm, ar skaudību pētīdami apgleznotos griestus, aizskardami to, ko nedrīkst aizskart, un nepārtraukti murmina:

Ek! Kā cilvēki reiz dzīvojuši!

Kas viņiem daļas gar to, ka sienas gleznojis francūzis Pivī de Šavāns1. Viņiem svarīgi uzzināt, cik tas izmaksājis bijušajam savrupmājas īpašniekam. Viņi dodas augšup pa kāpnēm, uz kuru podestiem stāv marmora statujas, un rēķina, cik sulaiņu šeit agrāk bijis, kāda alga maksāta un cik dzeramnaudas saņēmis katrs no tiem. Uz kamīna izvietots porcelāns, bet viņi, nepievērsdami tam nekādu uzmanību, spriež, ka kamīnu kurināt nav izdevīgi, tas patērē pārāk daudz malkas. Ar ozolkoka paneļiem apšūtajā ēdamistabā viņi neapbrīno lieliskos grebumus. Viņus moka viena doma: ko šeit ēdis bijušais saimnieks tirgonis un cik tas izmaksātu pie pašreizējās dārdzības?

Jebkurā muzejā var sastapt šādus cilvēkus. Kamēr ekskursijas mundri soļo no viena šedevra pie otra, tāds īpatnis stāv zāles vidū un, ne uz ko neskatīdamies, skumdams ņurd:

Ek! Kā cilvēki dzīvojuši!

Asaras rīdama, Līza skrēja pa ielu. Domas viņu dzina uz priekšu. Viņa domāja par savu laimīgo un nabadzīgo dzīvi.

"Kaut būtu vēl galds un divi krēsli, tad būtu pavisam labi. Un arī prīmusu galu galā vajag iegādāties. Kaut kā jāiekārtojas."

Viņa sāka iet lēnāk, jo pēkšņi atcerējās stridu ar Koļu. Bez tam viņai ļoti gribējās ēst. Pēkšņi viņu pārņēma naids pret vīru:

Tā vienkārši ir nejēdzība! viņa skaļi sacīja.

Ēst gribējās vēl vairāk.

Labi jau, labi. Es pati zinu, kas man jādara.

Un Līza sarkdama nopirka no tirgones sviestmaizi ar vārītu desu. Lai gan viņa bija ļoti izsalkusi, tomēr ēst uz ielas likās nepieklājīgi. Kā nekā viņa tomēr bija matrača īpašniece un smalki pazina dzīvi. Viņa paskatījās apkārt un iegāja lielas savrupmājas parādes durvīs. Tur, izbaudīdama lielu tīksmi, viņa ņēmās notiesāt sviestmaizi. Vārītā suņa gaļa bija apburoša. Pa parādes durvīm ienāca liela ekskursantu grupa. Iedami garām pie sienas stāvošajai Iizai, ekskursanti lūrēja uz viņu.

"Lai redz!" nolēma saniknotā Līza.

XX NODAļA Mēbeļu muzejs

Līza ar drāniņu noslaucīja muti un nopurināja no blūzes drupatas. Viņai kļuva jautrāk ap sirdi. Viņa stāvēja pie izkārtnes

MĒBEĻU MĀKSLAS MUZEJS

Atgriezties mājās bija neērti. Nebija arī, pie kā aiziet. Kabatā atradās divdesmit kapeiku. Un Līza nolēma sākt patstāvīgu dzīvi ar "Mēbeļu mākslas muzeja" apmeklēšanu. Pārbaudījusi, cik kabatā naudas, Līza iegāja vestibilā.

Tur viņa tūlīt ievēroja vīru ar noplukušu bārdu. Tas stāvēja, pievērsis malahīta kolonnai moku pilnu skatienu, un dvesa caur ūsām:

Cik gan grezni dzīvojuši cilvēki!

Līza ar cieņu paskatījās uz kolonnu un uzgāja augšā.

Mazās, četrstūrainās istabiņās ar tik zemiem griestiem, ka katrs tajās ieejošais cilvēks šķita kā milzis, Līza paklaiņoja kādas desmit minūtes.

Šajās istabās bija izstādītas Pāvila I laika ampīra, dižciltīgā sarkankoka un Karēlijas bērza mēbeles simetriskām formām, brīnišķīgas un kareiviskas. Divi četrstūraini skapji, kuru stikla durvis šķērsoja sakrauti šķēpi, stāvēja pretī rakstāmgaldam. Galds bija milzīgs. Nosēsties aiz tā būtu tikpat kā nosēsties aiz Teātra laukuma, turklāt Lielais teātris ar kolonādi un bronzas zirgu četrinieku, kas velk Apollonu uz "Sarkanās magones" [219] pirmizrādi, uz galda izskatītos kā rakstāmpiederumu komplekts. Tā vismaz šķita Līzai, kas bija audzināta ar burkāniem kā trusītis. Stūros stāvēja krēsli ar augstām atzveltnēm, kuru augšdaļas bija izliektas kā aunu ragi. Saule rotājās uz krēslu persiku krāsas apvalka.

Tādā krēslā tūlīt gribējās apsēsties, bet sēdēt uz tā bija aizliegts.

Līza domās iztēlojās, kā izskatītos neiedomājami dārgais Pāvila I ampīra krēsls līdzās viņas sarkanstrīpainajam matracim. Izskatījās tīri labi. Pie sienas viņa izlasīja plāksnīti ar zinātnisku un ideoloģisku paskaidrojumu par Pāvila I ampīru un, nobēdājusies par to, ka viņai ar Koļu nav istabas šai pilī, nejauši izgāja gaitenī.

Kreisajā pusē no pašas grīdas pacēlās zemi, pusapaļi logi. Pa tiem Līza lejā ieraudzīja milzīgu baltu zāli ar divrindu logiem un kolonnām. Arī zālē bija mēbeles un klīda apmeldētāji. Līza apstājās. Vēl nekad viņa nebija redzējusi šādu zāli.

Izbrīnā sastingusi, Līza ilgi noraudzījās lejā. Pēkšņi viņa pamanīja, ka tur starp krēsliem un rakstāmgaldiem ātri staigā viņās šīs dienas paziņas biedrs Benders un tā pavadonis reprezentablais vecis ar skūto galvu.

Nu tas ir jauki! Līza iesaucās. Nebūs tik garlaicīgi.

Viņa ļoti nopriecājās, skrēja lejā un tūlīt apmaldījās. Viņa

nokļuva sarkanā viesistabā, kur atradās ap četrdesmit priekšmetu. Tās bija riekstkoka mēbeles ar izliektām kājām. No viesistabas nebija izejas. Vajadzēja skriet atpakaļ caur apaļo istabu ar griestu gaismu, mēbelētu, kā likās, tikai ar puķainiem spilveniem.

Viņa skrēja garām itāliešu renesanses brokāta krēsliem, garām holandiešu skapjiem, garām lielai gotiska stila gultai ar baldahīnu uz melnām, vītām kolonnām. Cilvēks šai gultā izskatītos ne lielāks par riekstu. Zāle bija kaut kur zem kājām, varbūt labajā pusē, taču nokļūt tajā bija neiespējami.

Pēdīgi Līza izdzirda ekskursantu čalas; tie neuzmanīgi klausījās vadītāja stāstā, kas atmaskoja Katrīnas II imperiālistiskos nodomus sakarā ar nelaiķes ķeizarienes aizraušanos ar Luija XVI stila mēbelēm. [220]

Tā bija lielā zāle ar kolonnām un daudzajiem logiem. Līza aizgāja uz zāles viņējo galu, kur viņas paziņa biedrs Benders dedzīgi sarunājās ar savu skūto pavadoni.

Pienākdama klāt, Līza saklausīja skanīgu balsi:

Mēbeles šiki un moderni stilā. Bet tas, liekas, nav tas, kas mums vajadzīgs.

Jā, taču šeit acīmredzot ir vēl arī citas zāles. Mums vajag visu sistemātiski aplūkot.

Labdien, sacīja Līza.

Abi pagriezās un uzreiz sarauca pieres.

Labdien, biedri Bender. Labi, ka es jūs atradu. Citādi vienai garlaicigi. Skatīsimies visi kopā.

Koncesionāri saskatījās. Ipolits Matvejevičs pieņēma brašu stāju, lai gan viņam nepatika, ka Līza varētu viņus aizkavēt svarīgajā briljanta mēbeļu meklēšanas darbā.

Mēs esam tipiski provincieši, Benders nepacietīgi iesaucās, bet kā šeit nokļuvāt jūs, maskaviete būdama?

Pilnīgi nejauši. Es sastrīdējos ar Koļu.

Ak tā? piebilda Ipolits Matvejevičs.

Nu, atstāsim šo zāli, Ostaps sacīja.

Bet es to vēl neesmu apskatījusi. Tā ir tāda jauka zālīte.

Sākas! Ostaps iečukstēja Ipolitam Matvejevičam ausī. Un, vērsdamies pie Lizas, piemetināja: Šeit galīgi nav ko skatīties. Pagrimuma stils. Kerenska laikmets.

Te kaut kur, man stāstīja, esot meistara Gambsa mēbeles, ieteicās Ipolits Matvejevičs, labāk dosimies turp.

Līza piekrita un, paņēmusi Vorobjaņinovu zem rokas (viņš tai likās apbrīnojami mīļš zinātnes pārstāvis), devās uz izeju. Par spīti stāvokļa nopietnībai un izšķirošajam bridim dārgumu krātuves meklēšanā, Benders, iedams aiz pārīša, līksmi ķiķināja. Viņu uzjautrināja komanču virsaitis kavaliera lomā.

Līza koncesionārus stipri traucēja. Viņi, tikai acis uzmetuši, tūlīt aptvēra, ka istabā vajadzīgo mēbeļu nav, un neviļus steidzās nākamajā, bet Līza ilgi aizkavējās katrā nodaļā. Viņa skaļi izlasīja visas drukātās zinātniski ideoloģiskās atsauksmes par mēbelēm, izteica trāpīgas piezīmes par apmeklētājiem un ilgi stāvēja pie katra eksponāta. Neviļus un pašai nemanot, viņa visas redzētās mēbeles pielāgoja savai istabai un savām vajadzībām. Gotiskā gulta viņai galīgi nepatika. Tā bija pārlieku liela. Ja Koļam brīnumainā kārtā ari izdotos dabūt trīs kvadrātasu lielu istabu, arī tad šo viduslaiku ložu istabā nevarētu novietot. Tomēr Līza ilgi staigāja ap gultu, ar soļiem mērodama tās patieso platību. Līza jutās ļoti jautri. Viņa nemanīja savu pavadoņu skābos ģīmjus, bet to bruņnieciskie raksturi neļāva pa kaklu pa galvu mesties uz meistara Gambsa istabu.

Pacietīsimies, Ostaps čukstēja, mēbeles nekur neaizbēgs, bet jūs, virsaiti, negrābstieties gar meiteni. Es esmu greizsirdīgs.

Ipolits pašapmierināti pasmaidīja.

Zāles lēni mijās cita aiz citas. Tām nebija gala. Aleksandra laikmeta mēbeles bija izstādītas daudzos komplektos. To samērā nelielie apjomi sajūsmināja Lizu.

Skatieties, skatieties! viņa uzticīgi sauca, satverdama Vorobjaņinovu aiz piedurknes. Redzat šo rakstāmgaldu? Tas brīnišķīgi iederētos mūsu istabā. Vai ne?

Burvīgas mēbeles! Ostaps dusmīgi sacīja. Tikai pagrimuma stilā.

Mēbeles neatstāja uz Ipolitu Matvejeviču gaidīto iespaidu. Tomēr tās bija skaistas. To izsmalcinātais izskats bija pārsteidzošs.

Līza sapņaini teica:

Šajā krēslā varbūt sēdējis Puškins.

-Jūs domājat-Puškins?Ostaps pārjautāja. Es tūlīt uzzināšu.

Ostaps nometās ceļos un paskatījās zem sēdekļa.

Tajā sēdēja O'Henrijs, kad bija ieslodzīts Sing-Singa cietumā'. Vai nu jūs esat apmierināta? Tagad varam droši doties uz nākamo istabu.

Daudzie dīvāni, sekretāri, vitrīnas, skapji, visi stili, visi laikmeti jau bija apskatīti, taču lielas un mazas zāles joprojām sekoja cita citai.

Bet šeit es jau biju, sacīja Līza, ieiedama sarkanajā viesistabā, šeit, es domāju, nav vērts uzkavēties.

Viņai par izbrinu pret mēbelēm vienaldzīgie Lizas pavadoņi nebūt nesteidzās uz priekšu, bet, nonākuši pie durvīm, apstājās kā zemē ierakti.

Ko jūs stāvat? Iesim. Es jau esmu nogurusi.

Pagaidiet, sacīja Ipolits Matvejevičs, atbīdīdams viņas roku, vienu mirklīti.

Lielā istaba bija mēbeļu pārpilna. Gar sienu un ap galdu stāvēja Gambsa krēsli. Dīvānu kaktā ari ielenca krēsli. To liektās kājiņas un ērtās atzveltnes Ipolitam Matvejevičam bija bezgala pazīstamas. Ostaps pētījoši vēroja viņu. Ipolits Matvejevičs piesarka.

-Jūs, jaunkundz, esat nogurusi, viņš sacīja Lizai, piesēdiet šeit un atpūtieties, bet mēs abi mazliet pastaigāsim. Šī, liekas, ir interesanta zāle.

Līzu apsēdināja.

Koncesionāri aizgāja pie loga.

Vai tie ir tie paši? Ostaps jautāja.

Tā kā būtu. Tikai pārvilkti ar citu audumu.

Lieliski, audumu varēja nomainīt.

Vai šeit ir visi krēsli?

Tūlīt es saskaitīšu. Vienu mirklīti…

Vorobjaņinovs ar acim sāka skaitīt krēslus.

Paga, paga, viņš pēdīgi sacīja, divdesmit krēslu. Tas nevar būt. Pavisam te taču jābūt tikai desmit krēsliem.

Nu apskatiet labi! Varbūt tie nav tie krēsli.

Viņi sāka staigāt starp krēsliem.

Nu? Ostaps steidzināja.

Atzveltne tā kā būtu citāda nekā manējiem.

Tātad nav īstie?

Nav vis.

Stulbums. Liekas, es veltīgi esmu ar jums sasējies.

Ipolits Matvejevičs bija pavisam nospiests.

Labi, Ostaps sacīja, sēde turpinās. Krēsls nav adata. Gan atradīsies. Dodiet šurp orderi! Vajadzēs stāties nepatīkamā kontaktā ar muzeja administrāciju. Sēdieties līdzās meitenei un gaidiet. Es tūlīt atgriezīšos. *

Kāpēc jūs esat tik skumīgs? Līza vaicāja. Jūs esat noguris?

Ipolits Matvejevičs klusēja.

Vai jums galva sāp?

-Jā, mazliet. Rūpes, saprotiet. Trūkst sievietes maiguma, tas viss atsaucas uz dzīvesveidu.

Līza vispirms pabrīnījās, bet vēlāk paskatījās uz savu sarunas biedru ar skūto galvu, un tai patiešām kļuva viņa žēl. Vorobjaņinovam bija cietēja acis. Pensnejs nenoslēpa krasos maisiņus zem acīm. Straujā pāreja no mierīgās apriņķa dzimtsarakstu nodaļas darbveža dzīves uz neērto, rūpju pilno briljantu mednieka un avantūrista dzīvi bija atstājusi savas pēdas. Ipolits Matvejevičs bija kļuvis stipri vien vājāks, un viņam lāgiem sāpēja aknas. Bendera bargajā uzraudzībā Ipolits Matvejevičs bija zaudējis savu stāju un seju un pilnīgi pakļāvies Turcijas pavalstnieka dēla varenajam intelektam. Tagad, uz bridi palicis divatā ar apburošo pilsoni Kalačovu, viņš tiecās tai izstāstīt visas savas nedienas un satraukumu, bet viņš neuzdrošinājās to darīt.

-Jā, viņš sacīja, maigi raudzīdamies sarunas biedrē, tā tas ir. Kā tad jūs dzīvojat, Elizabete…

Petrovna. Bet kā jūs sauc?

Viņi nosauca viens otram vārdus un tēva vārdus.

"Mīlas pasaka maigā," [221] Ipolits Matvejevičs nodomāja, raudzīdamies Līzas vientiesīgajā sejiņā. Vecajam muižniecības priekšniekam tik kaisli, tik nevaldāmi iekārojās sievietes maiguma, kura trūkums tik smagi atsaucās uz dzīvesveidu, ka viņš nevilcinādamies paņēma Līzas rociņu savā krunkainajā ķepā un kvēli sāka stāstīt par Eifeļa torni. Viņam gribējās būt bagātam, izšķērdīgam un neatvairāmam. Viņam gribējās valdzināt sabiedrību un, muzicējot orķestrim, atsevišķā kabinetā dzert redereri [222] kopā ar skaistuli no dāmu orķestra. Par ko lai runā ar šo meiteni, kas, bez šaubām, nekā nezina ne par redereriem, ne par dāmu orķestriem un pēc savas dabas nav spējīga pat apjēgt visu šā žanra jaukumu. Taču būt valdzinošam tik ļoti gribējās! Un Ipolits Matvejevičs Lizu apbūra ar stāstiem par Eifeļa torņa celtniecību.

Vai jūs esat zinātnes darbinieks? Līza jautāja.

-Jā, savā ziņā tā ir, atbildēja Ipolits Matvejevičs, juzdams, ka pazīšanās laikā ar Benderu viņš ieguvis sev agrāk neraksturīgu nekaunību.

Cik jums gadu, atvainojiet par jautājumu?

Ar zinātni, ko es šai brīdī pārstāvu, tam nav nekāda sakara.

Ar šo ātro un trāpīgo atbildi Līza bija uzvarēta.

Bet tomēr? Trīsdesmit? Četrdesmit?

Gandrīz. Trīsdesmit astoņi.

Oho! Jūs izskatāties daudz jaunāks.

Ipolits Matvejevičs jutās laimīgs.

Kad jūs man sagādāsiet to prieku atkal ar jums tikties? Ipolits Matvejevičs jautāja, vilkdams vārdus caur degunu.

Bet vai tad jums ir interesanti ar mani sarunāties? Es taču esmu muļķīte.

Jūs? dedzīgi teica Ipolits Matvejevičs. Pat ja man būtu divas dzīves, es tās abas atdotu jums.

Liza ļoti nokaunējās. Viņa dīdījās uz krēsla un jutās neomulīgi.

Kur tas biedrs Benders tik ilgi kavējas? viņa ieteicās smalkā balstiņā.

Sakiet, lūdzu: kad gan? Vorobjaņinovs nepacietīgi jautāja. Kad un kur mēs atkal tiksimies?

Nu, es nezinu. Kad vēlaties.

Vai šodien varētu?

Šodien?

Es jūs lūdzu.

Nu, labi. Lai būtu šodien. Nāciet pie mums!

Nē, labāk satiksimies svaigā gaisā. Tagad tik lielisks laiks. Vai zināt dzejoli: "Maijs šis draiskais, maijs šis burvīgais savas spirgtās ziedoņdvesmas dveš." [223]

Vai tās ir Žarova [224] vārsmas?

M-m… Liekas gan. Tātad šodien? Bet kur?

Kāds jūs esat jocīgs! Kur vēlaties. Varbūt gribat pie ugunsdrošā skapja? Zināt?

Zinu. Gaitenī. Cikos?

Mums nav pulksteņa. Kad satumsīs.

Ipolits Matvejevičs tikko bija paspējis noskūpstīt Līzai roku to viņš izdarīja visai svinīgi, kad atgriezās Ostaps. Ostaps bija ļoti darbīgs.

Piedodiet, mademoiselle, — viņš ātri sacīja, — bet mēs ar draugu jūs nevarēsim pavadīt. Izrādās, mums veicams neliels, bet ļoti svarīgs pasākums. Mums steidzīgi jādodas uz kādu vietu.

Ipolitam Matvejevičam aizrāvās elpa.

Uz redzēšanos, Elizabete Petrovna, viņš steidzīgi sacīja, atvainojiet, atvainojiet, atvainojiet, bet mēs briesmīgi steidzamies.

Un kompanjoni aizskrēja, pamezdami izbrīnījušos Līzu ar Gambsa mēbelēm bagātīgi mēbelētajā istabā.

Ja es nebūtu iejaucies, Ostaps sacīja, kad viņi devās lejā pa kāpnēm, mēs ne velna nebūtu panākuši. Klanieties man līdz zemei! Klanieties, klanieties vien, nebaidieties, galva nenolūzīs! Klausieties! Jūsu mēbelēm nav mākslas vērtības. To vieta nav vis muzejā, bet soda bataljona kazarmās. Vai esat apmierināts ar šādu situāciju?

Kas tā par ņirgāšanos! iesaucās Vorobjaņinovs, kas bija sācis atbrīvoties no Turcijas pavalstnieka dēla varenā intelekta kundzības.

Klusējiet, Ostaps vēsi sacīja, jūs nesaprotat, kas notiek. Ja mēs tūlīt neiegūsim jūsu mēbeles, tad viss pagalam. Nekad jūs tās neredzēsiet. Kantorī man nupat bija smaga saruna ar šīs vēsturiskās atkritumu bedres vadītāju.

Nu un kā? iekliedzās Ipolits Matvejevičs. Ko tad jums vadītājs sacīja?

Pateica visu, kas vajadzīgs. Neuztraucieties! "Sakiet," es viņam jautāju, "kā tas izskaidrojams, ka no Stargorodas pēc ordera atsūtītās mēbeles šeit nav atrodamas?" Es jautāju, protams, laipni, biedriski. "Kas tās par mēbelēm?" viņš atvaicā. "Pie manis muzejā šādi gadījumi nav novēroti." Es viņam tūlīt pabāžu zem deguna orderi. Viņš sāk rakties grāmatās. Meklēja pusstundu un pēdīgi nāk atpakaļ. Nu, kā jūs domājat? Kur ir šīs mēbeles?

Pazudušas? iepīkstējās Vorobjaņinovs.

Iedomājieties, tomēr ne. Iedomājieties, ka tādā varzā tās tomēr saglabājušās. Kā es jums jau sacīju, mākslas vērtības tām nav. Tās iegrūduši noliktavā, un tikai vakar, iegaumējiet, vakar, pēc septiņiem gadiem (tās atradušās noliktavā septiņus gadus!) mēbeles nosūtījuši pārdošanai vairāksolīšanā. Zinātņu Galvenās pārvaldes ūtrupju namā. Un, ja tās nav nopirktas vakar vai šodien no rīta, tās ir mūsu! Vai esat apmierināts?

Ātrāk! iekliedzās Ipolits Matvejevičs.

Ormani! ieaurojās Ostaps.

Nekaulēdamies par maksu, viņi iesēdās pajūgā.

Skūpstiet pateicībā manas kāju pēdas! Nebaidieties, hofmaršal! Vīns, sievietes un kārtis mums nodrošinātas. Tad norēķināsimies arī par debeszilo vesti.

Petrovkas pasāžā, kur atradās ūtrupju zāle, koncesionāri ieskrēja mundri kā ērzeļi. '

Jau pirmajā ūtrupju nama istabā viņi ieraudzīja to, ko tik ilgi bija meklējuši. Visi desmit Ipolita Matvejeviča krēsli stāvēja rindā pie sienas uz savām izliektajām kājiņām. Pat pārvalki nebija kļuvuši nedz tumšāki, nedz izbalojuši, nedz saplīsuši. Krēsli izskatījās svaigi un tīri, it kā nupat būtu atradušies Klaudijas Ivanovnas gādīgajā uzraudzībā.

Vai tie ir īstie? Ostaps jautāja.

Ak dievs, ak dievs, dvesa Ipolits Matvejevičs, īstie, īstie. Tie paši. Šoreiz nav nekādu šaubu.

Drošības pēc pārbaudīsim, Ostaps sacīja, cenzdamies palikt mierīgs.

Viņš piegāja pie pārdevēja:

Sakiet, lūdzu, šie krēsli, liekas, atvesti no mēbeļu muzeja?

-Šie? Šie-jā.

Un tos pārdod?

Pārdod gan.

Kāda cena?

Cenas vēl nav. Tie mums ies vairāksolīšanā.

Ahā. Vai šodien?

Nē. Šodien izsole jau beigusies. Rītā no pulksten pieciem.

Bet tagad tos nepārdod?

Nē. Rītā no pulksten pieciem.

Taču tā uzreiz aiziet no krēsliem nebija iespējams.

Atļaujiet, nošļupstēja Ipolits Matvejevičs, apskatīt. Vai drīkst?

Koncesionāri ilgi aplūkoja krēslus, sēdās tiem virsū, pieklājības pēc apskatīja arī citas mantas. Vorobjaņinovs sēca un visu laiku ar elkoni bikstīja Ostapu.

Dieviniet mani! čukstēja Ostaps. Dieviniet, muižniecības priekšniek.

Ipolits Matvejevičs bija gatavs Ostapu ne tikai dievināt, bet pat skūpstīt viņa aveņkrāsas puszābaku zoles. Ritā, viņš skaitīja, rītā, ritā, rītā. Viņam gribējās dziedāt.

XXI nodaļa Eiropeiskas vēlēšanas

Kamēr draugi nodevās kulturāli izglītojošam dzīvesveidam: apmeklēja muzejus un centās iegūt pēc gaļas noilgojušos dāmu labvēlību, Stargorodā, Pļehanova ielā divkārtējā atraitne Gricacujeva, miesās pilnīga un neaizsargāta sieviete, apspriedās un konspirēja ar savām kaimiņienēm. Visas kopīgi aplūkoja Bendera atstāto zīmīti un pētīja to pat pret gaismu. Taču nekādas ūdenszīmes nebija redzamas, un, pat ja tās būtu bijušas, arī tādā gadījumā iznesīgā Ostapa noslēpumainais krecelējums nekļūtu daudz saprotamāks.

Pagāja trīs dienas. Pie apvāršņa vēl aizvien nekas neparādījās. Neatgriezās ne Benders, ne tējas sietiņš, ne rokassprādze ar tukšo vidu, ne krēsls. Visi šie dzīvie un nedzīvie priekšmeti bija pazuduši vismīklainākā kārtā.

Tad atraitne spēra radikālus soļus. Viņa devās uz "Stargorodas Pravdas" kantori, un tur viņai visai ātri sabrūvēja sludinājumu:

Ļoti lūdzu personas, kas zinātu atrašanās vietu. No mājas aizgājis b. Benders, 25-30 gadu vecs. Ģērbies zaļā uzvalkā, dzeltenās kurpēs un debeszilā vestē. Brūnēts. Atrad. lūdzu paziņot pret pieklājīgu atlīdz. Pļehanova ielā 15, Gricacujevai.

Vai tas ir jūsu dēls? kantorī līdzjūtīgi painteresējās.

Tas ir mans vīrs! aizsegdama seju ar lakatiņu, atbildēja cietēja.

Ak vīrs!

Likumīgs. Un kas tad ir?

Tāpat vien. Jums tomēr vajadzētu griezties milicijā.

Atraitne satrūkās. No milicijas viņai bija bail. Kantoristu aizdomīgo skatienu pavadīta, atraitne aizgāja.

Trīs reizes atskanēja sauciens no "Stargorodas Pravdas" slejām. Bet milzīgā valsts klusēja. Tādas personas neatradās, kas zinātu, kur meklējams brūnētais jauneklis dzeltenos puszābakos. Neviens arī neieradās pēc pieklājīgā atalgojuma. Kaimiņienes trina mēles.

Atraitnes seja ar katru dienu stiepās garāka un garāka. Un dīvaini: vīrs pazibēja kā raķete, aizraudams sev līdzi melnajās debesīs labu krēslu un ģimenes sietiņu, bet atraitne vēl aizvien viņu mīlēja. Kas gan spēj saprast sievietes, sevišķi atraitnes, sirdi?

Stargorodā visi jau bija pieraduši pie tramvaja un bez bailēm kāpa tajā iekšā. Konduktori skaļās, vēl nepagurušās balsīs sauca: "Vietu nav!" un viss noritēja tā, it kā tramvajs pilsētā brauktu jau kopš Vladimira Spožās Saulītes laikiem. Visu grupu invalīdi, sievietes ar bērniem un Viktors Mihailovičs Poļesovs kāpa vagonā no priekšējās platformas. Uz aicinājumu: "Saņemiet biļetes!" Poļesovs augstprātīgi atbildēja: "Gada biļete!" un palika līdzās tramvaja vadītājam. Gada biļetes viņam, protams, nebija un arī nevarēja būt.

Inženieris Treuhovs vadīja jaunu tramvaja līniju izbūvi un rosīgi sarakstījās ar rūpnīcu pārvaldi, mudinot to pasteigties ar vagonu piegādi.

Vorobjaņinova un lielā kombinatora uzturēšanās pilsētā bija atstājusi dziļas pēdas.

Sazvērnieki rūpigi glabāja viņiem uzticēto noslēpumu. Klusēja pat Viktors Mihailovičs, kam tā vien niezēja mēle ar kādu cilvēku parunāties par notikumiem, kuri viņu tik ļoti satrauca. Taču, atceroties Ostapa metāliski salto skatienu un varenos plecus, Poļesovs valdījās. Savu sirdi viņš izkratīja tikai sarunās ar zīlnieci.

Kā jums liekas, Helēna Staņislavovna, viņš vaicāja, kā lai izskaidro mūsu vadītāju prombūtni?

Arī Helēnu Staņislavovnu tas ļoti interesēja, taču viņai nebija nekādu ziņu.

Bet vai jums neliekas, Helēna Staņislavovna, turpināja nemierīgais atslēdznieks, ka viņi pašreiz veic kādu sevišķu uzdevumu?

Zīlniece bija pilnīgi pārliecināta, ka tieši tā tas arī esot. Tādās pašās domās acīmredzot bija arī papagailis sarkanajās apakšbiksēs. Tas skatījās uz Poļesovu ar savu gudro, apaļo aci, it kā teikdams: "Dod sēkliņas, un es tev tūlīt visu izstāstīšu. Viktor, tu būsi gubernators. Tev būs padoti visi atslēdznieki. Bet mājas Nr. 5 sētnieks, tas iedomīgais nekrietnelis, tā arī paliks par sētnieku."

Bet vai jūs, Helēna Staņislavovna, nedomājat, ka mums darbs būtu jāturpina? Nedrīkstam taču sēdēt, rokas klēpī salikuši!

Zīlniece piekrita un vēl piebilda:

Bet Ipolits Matvejevičs ir varonis!

Protams, varonis, Helēna Staņislavovna! Un šis brašais virsnieks, kas bija kopā ar viņu? Saprātīgs cilvēks! Sakiet, ko gribat, Helēna Staņislavovna, bet šo pasākumu nedrīkst atstāt pašplūsmā. Nekādā ziņā nedrīkst.

Un Poļesovs sāka darboties. Viņš regulāri apmeklēja visus slepenās biedrības "Zobens un spīļarkls" biedrus, sevišķi apnikdams Odesas kliņģeru arteļa "Maskavas barankas" piesardzīgajam īpašniekam pilsonim Kisļarskim. Ieraugot Poļesovu, pilsonis Kisļarskis kļuva pelēks kā zeme. Bet runas par to, ka jāsāk darboties, padarīja bailīgo kliņģernieku vai ārprātīgu.

Nedēļas beigās visi sapulcējās Helēnas Staņislavovnas istabā, kur mita arī papagailis. Poļesovs dega nepacietībā.

Tu, Viktor, nepļurksti, viņam teica saprātīgais Djadjevs, ko tu augām dienām bizo pa pilsētu?

Vajag rīkoties! kliedza Poļesovs.

Rīkoties vajag, bet, lūk, klaigāt nav nekādas vajadzības. Es, kungi, domāju tā. Ja Ipolits Matvejevičs ko teicis, tātad tas ir droši. Un jācer, ka gaidīt mums ilgi nevajadzēs. Kā tas viss noritēs, mums nemaz nav jāzina: priekš tā ir militāras personas. Bet mēs esam civili ļaudis pilsētas inteliģences un tirgotāju pārstāvji. Kas mums jādara? Mums jābūt gataviem. Ko mēs esam paveikuši? Vai mums ir savs centrs? Nav. Kas stāsies pilsētas priekšgalā? Nav neviena. Bet tas, kungi, ir pats galvenais. Angļi, mani kungi, šķiet, boļševikus vis neglaudīs. Tas mums ir pirmais ceļrādis. Viss mainīsies, kungi, un ļoti drīz. Dodu savu goda vārdu.

Par to mēs nemaz nešaubāmies, Čarušņikovs uzpūtīgi piebilda.

Un lieliski, ka nešaubāties. Kādas ir jūsu domas, Kisļarska kungs? Un jūsējās, jaunie cilvēki?

Jauno cilvēku izskats nepārprotami pauda, ka pārmaiņām jānāk visai drīz. Bet Kisļarskis, no tirdzniecības firmas "Atrsaiņotājs" priekšnieka vārdiem sapratis, ka viņam nebūs jāņem aktīva līdzdalība bruņotās sadursmēs, iepriecināts piebalsoja.

Bet kas mums tagad jādara? nepacietīgi jautāja Viktors Mihailovičs.

Nesteidzieties, Djadjevs apsauca, ņemiet piemēru no Vorobjaņinova pavadoņa. Kāda veiklība! Kāda piesardzība! Vai jūs manījāt, cik viņš veikli sāka runāt par palīdzību bezpajumtniekiem? Tā arī mums vajag rīkoties. Mēs tikai palīdzam bērniem. Tātad, kungi, izraudzīsim kandidatūras!

Mēs muižniecības priekšnieka amatam iesakām Ipolita Matvejeviča Vorobjaņinova kandidatūru! iesaucās jaunie cilvēki Nikešs un Vlads.

Čarušņikovs nicīgi ieklepojās.

Kur nu! Viņš būs vismaz ministrs. Bet varbūt pat vēl augstāk diktators!

Nu ko jūs, kungi, Djadjevs teica, muižniecības priekšnieks nav tik steidzami vajadzīgs. Par gubernatoru mums vajag domāt, nevis par muižniecības priekšnieku. Sāksim no gubernatora. Es domāju…

Djadjeva kungu! jūsmīgi sauca Poļesovs. Kas gan cits varētu saņemt visas guberņas vadības grožus?

Es jūtos ļoti glaimots par uzticību… Djadjevs dzirās runāt. Bet pēkšņi iejaucās sasarkušais Čarušņikovs.

Šo jautājumu, kungi, viņš sarūgtināts sacīja, vajadzētu apspriest.

Viņš centās neskatīties uz Djadjeva pusi.

"Atrsaiņotāja" īpašnieks lepni raudzījās uz saviem zābakiem, kas bija aplipuši ar ēveļskaidām.

Es neiebilstu, viņš nomurmināja, balsosim. Aizklāti vai atklāti?

Padomju paražas mums nav vajadzīgas, Čarušņikovs aizvainots sacīja, balsosim godīgi, kā eiropieši aizklāti.

Balsoja ar papīrīšiem. Par Djadjevu tika nodotas četras zīmītes, par Čarušņikovu divas. Kāds bija atturējies. Pēc Kisļarska sejas bija redzams, ka tas ir viņš. Viņam negribējās maitāt attiecības ar nākamo gubernatoru, lai tas būtu kas būdams.

Kad Poļesovs, drebēdams aiz satraukuma, pasludināja godīgo, eiropeisko vēlēšanu rezultātus, istabā iestājās mokošs klusums. Uz Čarušņikova pusi centās neskatīties. Neveiksmīgais gubernatora kandidāts sēdēja kā apspļaudīts.

Helēnai Staņislavovnai Čarušņikova bija ļoti žēl. Viņa bija balsojusi par Čarušņikovu.

Otru balsi Čarušņikovs, kam balsošanas būšanās bija bagātīga pieredze, ieguva, balsodams pats par sevi. Labsirdīgā Helēna Staņislavovna tūlīt ierosināja:

Bet par pilsētas galvu es tomēr iesaku ievēlēt mosjē Čarušņikovu.

Kāpēc tad tomēr? ieteicās augstsirdīgais gubernators. Nevis tomēr, bet katrā ziņā viņu un nevienu citu. Čarušņikova kunga sabiedriskā darbība mums labi zināma.

Lūdzam, lūdzam! visi klaigāja.

Tātad uzskatīt ievēlēšanu par apstiprinātu?

Apspļaudītais Čarušņikovs atplauka un sāka pat protestēt:

Nē, nē, kungi, es lūdzu balsot. Par pilsētas galvu jo vairāk vajag nobalsot nekā par gubernatoru. Ja jau jūs, kungi, vēlaties man parādīt tādu uzticību, tad lūdzu, ļoti lūdzu jūs lieciet uz balsošanu!

Tukšajā cukurtraukā sabira papīrīši.

Sešas balsis par, sacīja Poļesovs, un viena atturējusies.

Apsveicu jūs, galvas kungs! teica Kisļarskis, pēc kura sejas varēja redzēt, ka arī šoreiz viņš atturējies. Apsveicu jūs!

Čarušņikovs atplauka.

Atliek tikai iedzert, jūsu augstlabdzimtība, viņš sacīja Djadjevam. Aizteci, Poļesov, uz "Oktobri". Vai nauda ir?

Poļesovs ar roku pamāja noslēpumainu žestu un aizskrēja.

Vēlēšanas uz laiku pārtrauca, un tās turpinājās jau pie vakariņu galda.

Par mācību apgabala kuratoru [225] iecēla bijušo muižnieku ģimnāzijas direktoru, pašreizējo bukinistu Raspopovu.

Viņu ļoti slavēja. Tikai Vlads, iedzēris trīs glāzītes degvīna, pēkšņi cēla iebildumus:

Viņu nedrīkst ievēlēt. Viņš man gala pārbaudījumos loģikā ielika divnieku.

Visi uzklupa Vladam.

Tik izšķirošā bridi, viņu apsauca, nevar domāt par personisko labklājību! Padomājiet par tēvzemi!

Vladu tik ātri saaģitēja, ka pat viņš balsoja par savu mocītāju. Raspopovu ievēlēja vienbalsīgi, vienai atturoties.

Kisļarskim piedāvāja biržas komitejas' priekšsēdētāja amatu. Viņš pret to neko neiebilda, bet balsojot drošības pēc tomēr atturējās.

Neaizmirsdami radus un draugus, viņi ievēlēja: policijas priekšnieku, proves palātas [226] vadītāju, akcīzes, nodokļu un fabriku inspektorus [227] ; aizpildīja apgabala prokurora, priekšsēdētāja, sekretāra u. c. tiesas locekļu vakances, izraudzījās priekšsēdētājus zemstes un tirdzniecības valdēm, bērnu aizgādnības un, beidzot, sīkpilsoņu valdei [228] . Helēnu Staņislavovnu ievēlēja par biedrības "Piena piliens" un "Baltais ziediņš" [229] aizgādni. Nikešu un Vladu, tā kā viņiem trūka pieredzes, iecēla par sevišķu uzdevumu ierēdņiem pie gubernatora.

Pie-iedodiet! pēkšņi iebļāvās Čarušņikovs. Gubernatoram veselus divus ierēdņus! Bet man?

Pilsētas galvam, gubernators maigi teica, pēc štatiem sevišķu uzdevumu ierēdņi nav paredzēti.

Nu, tādā gadījumā sekretāru.

Djadjevs piekrita. Kļuva rosīgāka arī Helēna Staņislavovna.

Vai nevarētu, viņa kautrīgi ieteicās, man te ir kāds jauns cilvēks, ļoti simpātisks un labi audzināts zēns. Čerkasova kundzes dēls… Ļoti, ļoti simpātisks, ļoti spējīgs… Viņš pašreiz ir bez darba. Sastāv uzskaitē darba biržā [230] . Viņam ir pat biļete. Šajās dienās viņu apsolījuši iekārtot arodbiedrībā… Vai jūs viņu nevarētu ņemt pie sevis? Māte būs ļoti pateicīga.

Droši vien, ka varēs, Čarušņikovs žēlsirdīgi sacīja. Kā jūs uz to skatāties, kungi? Nu, labi. Vispār, es domāju, ka tas mums izdosies.

Labs ir, Djadjevs piezīmēja, liekas, vispārējos vilcienos… viss? Tā kā viss būtu izdarīts?

Bet es? pēkšņi atskanēja spiedzoša, satraukta balss.

Visi atskatījās. Kaktā līdzās papagailim galīgi satraukts stāvēja Poļesovs. Viktoram Mihailovičam tumšajos plakstiņos mirdzēja asaras. Visi ļoti nokaunējās. Ciemiņi pēkšņi atskārta, ka dzer Poļesova degvīnu un ka viņš vispār ir viens no galvenajiem Stargorodas nodaļas "Zobens un spiļarkls" organizatoriem.

Helēna Staņislavovna saķēra galvu un izbijusies iekliedzās.

Viktor Mihailovič! visi novaidējās. Dārgais! Mīļais! Nu kā jums nav kauna? Nu kāpēc jūs esat ielīdis kaktā? Tūlīt nāciet šurp!

Poļesovs pienāca. Viņš cieta. Viņš nebija gaidījis no saviem "Zobena un spīļarkla" biedriem tādu nesmalkjūtlbu. Helēna Staņislavovna neizturēja.

Kungi, viņa sacīja, tas ir šausmīgi! Kā jūs varējāt aizmirst mums visiem tik dārgo Viktoru Mihailoviču?

Viņa piecēlās un noskūpstīja atslēdznieku aristokrātu uz nokvēpušās pieres.

Vai tiešām, kungi, Viktors Mihailovičs nav cienīgs būt par mācību apgabala kuratoru vai policijas priekšnieku?

Kā jūs domājat, Viktor Mihailovič? jautāja gubernators. Vai vēlaties būt par kuratoru?

Nu, protams, viņš būs lielisks, humāns kurators! marinētu sēnīti ēzdams un viebdamies, atbalstīja pilsētas galva.

Bet Raspo-opovs? aizvainoti novilka Viktors Mihailovičs. -Jūs taču jau iecēlāt Raspopovu?

-Jā, tik tiešām, kur lai liek Raspopovu?

Vai brandmeistaros, vai?…

Brandmeistaros! pēkšņi satraucās Viktors Mihailovičs. Un tūlīt viņa acu priekšā iznira ugunsdzēsēju rati, uguņu

mirgošana, tauru skaņas un bungu rīboņa. Zibēja cirvji, viļņojās lāpas, zeme pavērās, un melni, lidojoši pūķi viņu aiznesa uz vietu, kur plosījās ugunsgrēks.

Par brandmeistaru? Es gribu būt par brandmeistaru!

Nu lieliski! Apsveicu. Jūs esat brandmeistars. Iedzer, brandmeistar!

Par ugunsdzēsēju družīnas plauksmi! ironiski sacīja biržas komitejas priekšsēdētājs.

Kisļarskim visi bruka virsū.

-Jūs vienmēr esat bijis kreisais! Pazīstam jūs!

Kungi, kas nu es par kreiso?

Zinām, zinām!…

Kreisais!

Visi ebreji ir kreisie.

Nu goda vārds, kungi, šos jokus es nesaprotu.

Kreisais, kreisais, nemaz neliedzieties!

Nakti guļ un sapņo par Miļukovu!

Kadets! Kadets!

Kadeti Somiju pārdeva [231] , pēkšņi ieīdējās Čarušņikovs, no japāņiem ņēma naudu [232] . Armēņu plukatas atbalstīja [233] !

Kisļarskis neizturēja šo nepamatoto apvainojumu straumi. Bāls, spīdošām acīm biržas komitejas priekšsēdētājs ieķērās krēsla atzveltnē un skanīgā balsī sacīja:

Es vienmēr esmu bijis oktobrists [234] un tāds arī palikšu.

Ņēmās noskaidrot, kādai partijai katrs jūt līdzi.

Par visām lietām, kungi, demokrātija, teica Čarušņikovs, mūsu pilsētas pašvaldībai ir jābūt demokrātiskai. Bet bez kadeteļiem. Tie pietiekami mums brūvējuši mēslus septiņpadsmitajā gadā!

Ceru, dzēlīgi painteresējās gubernators, ka starp mums nav tā saucamo sociāldemokrātu?

Kreisāku par oktobristiem, kurus šajā sanāksmē pārstāvēja Kisļarskis, nebija neviena. Čarušņikovs sevi pasludināja par "centru". Galēji labējā flangā stāvēja brandmeistars. Viņš bija tik ļoti labējais, ka pat nezināja, pie kuras partijas pieder.

Valodas ievirzījās par karu.

Ja ne šodien, tad rīt, teica Djadjevs.

Būs karš, noteikti būs.

Ieteicu šo to iegādāties, kamēr vēl nav par vēlu.

Jūs domājat? uztraucās Kisļarskis.

Bet kā jums liekas? Jūs domājat, ka kara laikā varēs kaut ko dabūt? Tūlīt milti no tirgus pazudīs! Sudraba nauda būs kā ūdenī iekritusi, apgrozīsies visādi papīrīši, izlaidīs pastmarkas, kas apgrozībā būs līdzvērtīgas naudai [235] , un visādas tamlīdzīgas blēņas.

Ka būs karš, tas jau nu ir pilnīgi skaidrs.

Man par to jau stāstīja viens ievērojams komunists. Viņš apgalvoja, ka DAPjau esot apņēmīgi pavērsusies kara virzienā. [236]

Jūs darāt, kā zināt, teica Djadjevs, bet es visus savus brīvos līdzekļus ieguldīšu pirmās nepieciešamības priekšmetu iegādei.

Bet kā jums veicas ar manufaktūru?

Manufaktūra pati par sevi, bet tagad kārta cukuram un miltiem. Ieteicu arī jums. Silti ieteicu.

Poļesovs pasmaidīja.

Kā tad boļševiki karos? Ar ko? Sormovas rūpnīcas ražo nevis tankus, bet tīros mēslus! [237] Ar ko viņi karos? Ar vecām šautenēm?

Bet kur ir gaisa flote? Man kāds ievērojams komunists stāstīja, ka viņiem nu, kā jūs domājat, cik viņiem ir aeroplānu?

Kādi divi simti!

Divi simti? Nevis divi simti, bet trīsdesmit divi! Bet Francijai astoņdesmit tūkstošu kaujas lidmašīnu.

Jā-ā… Boļševiki noveduši līdz pēdējam.

Izklīda tikai pēc pusnakts.

Gubernators aizgāja pavadīt pilsētas galvu. Abi gāja pārspīlēti cienīgi.

Gubernators! Čarušņikovs novilka. Nu, kas tu par gubernatoru, ja neesi ģenerālis?

Es būšu civilģenerālis, bet tev skauž, vai ne? Ja gribēšu, ietupināšu tevi tuptūzī. Sēdēsi kā ausainis.

Mani nevar iesēdināt. Es esmu ievēlēts, man dāvāta uzticība.

Par vienu ievēlēto divus neievēlētos dod.

Pa-alūgšu ar mani nejokot! Čarušņikovs pēkšņi iebļāvās, ka visa iela noskanēja.

Ko tu, muļķi, kliedz? jautāja gubernators. Vai gribi milicijā pārnakšņot?

Es nedrīkstu milicijā pārnakšņot, atbildēja pilsētas galva, es esmu padomju kalpotājs…

Mirdzēja zvaigznes. Nakts bija burvīga. Otrajā Padomju ielā turpinājās gubernatora un pilsētas galvas strīds.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

.

XXII nodaļa No Seviljas līdz Grenādai

Piedodiet, bet kur tad ir svētais tēvs Fjodors? Kur palicis Frola un Laura baznīcas apcirptais garīdznieks? Viņš, liekas, taisījās doties uz Vīnogu ielu Nr. 34 pie pilsoņa Brunsa? Kur ir šis apslēpto bagātību meklētājs eņģeļa izskatā, šis niknākais ienaidnieks Ipolitam Matvejevičam Vorobjaņinovam, kas pašreiz dežurē tumšā gaitenī pie ugunsdrošā skapja?

Pazudis svētais tēvs Fjodors. Pats nelabais viņam sagrozījis galvu. Stāsta, ka esot redzēts Popasnajas stacijā uz Doņecas ceļa. Esot skrējis pa peronu ar tējkannu rokā pēc vārīta ūdens…

Svēto tēvu Fjodoru bija pārņēmusi alkatība. Viņam šausmīgi gribējās kļūt bagātam. Viņš joņoja pa Krievzemi, dzīdams pēdas ģenerālienes Popovas garnitūrai, kurā, jāatzīstas, neslēpjas nekādi dārgumi.

Svētais tēvs klaiņo pa Krieviju. Tikai sievai raksta vēstules.

SVĒTĀ TĒVA FJODORA VĒSTULE, AR VIŅA ROKU SARAKSTĪTA HARKOVĀ, STACIJĀ, SAVAI SIEVAI APRIŅĶA PILSĒTĀ N.

Mana drostaliņa, Katerina Aleksandrovna!

Esmu ļoti nogrēkojies tavā priekšā. Pametu tevi, nabadzīti, vienu pašu tādā brīdī.

Mans pienākums tev visu izstāstīt. Tu mani sapratīsi un, cerams, arī piekritīsi man.

Nekādos baznīcas pārveidotājos es, protams, neesmu iestājies un nedomāju iestāties, lai Dievs mani no tā pasargā.

Tagad lasi uzmanīgi. Drīz mēs dzīvosim citādu dzīvi. Atceries, es tev kādreiz tiku stāstījis par sveču fabriku. Mums tā piederēs un varbūt vēl kas vairāk. Un tev vairs nevajadzēs pašai pusdienas gatavot un vēl pusdienotājus turēt. Brauksim uz Samāru un noligsim kalponi.

Zini ko, tikai tu to turi lielā slepenībā, nevienam, pat Marjai Ivanovnai, nestāsti. Es meklēju apslēptas bagātības. Vai atceries nelaiķi Klaudiju Ivanovnu Petuhovu, Vorobjaņinova sievasmāti? Pirms nāves Klaudija Ivanovna man atklāja, ka viņas mājā, Stargorodā, kādā no viesistabas krēsliem (pavisam to ir divpadsmit) esot paslēpti viņas briljanti.

Tikai tu, Katiņ, nedomā, ka esmu kāds zaglis. Šos briljantus viņa novēlēja man un lika pasargāt no Ipolita Matvejeviča, viņas sensenā spīdzinātāja.

Lūk, kāpēc es tevi, nabadzīti, tik pēkšņi pametu.

Neturi uz mani ļaunu prātu.

Es iebraucu Stargorodā, un vai tu vari iedomāties šis vecais sieviešu pavedējs jau priekšā. Kaut kā uzzinājis. Acīmredzot veceni pirms nāves vēl spīdzinājis. Drausmīgs cilvēks! Viņam līdzi braukā kāds kriminālnoziedznieks nolīdzis sev palīgā īstu bandītu. Viņi man uzbruka, gribēja aizraidīt uz viņpasauli. Bet es neesmu ar pliku roku ņemams, nepadevos vis.

Sākumā es nokļuvu uz maldu ceļa. Tikai vienu krēslu atradu Vorobjaņinova mājā (tur tagad labdarības iestāde); nesu šo mēbeli pie sevis uz "Sorbonnas" numuru, un pēkšņi no stūra kāds vīrs, rūkdams kā lauva, metās man virsū un ieķērās krēslā. Gandrīz vai sakāvāmies. Gribēja mani apkaunot. Pēc tam ieskatos vērīgāk Vorobjaņinovs. Noskuvies, iedomājies tikai, pat galva plika, īsts afērists, vecumdienās kritis negodā.

Mēs salauzām krēslu, bet tur nekā nebija. To es sapratu tikai vēlāk, ka esmu nokļuvis uz maldu ceļa. Bet tai mirkli biju ļoti sarūgtināts.

Man bija ļoti sāpīgi, un es tam izvirtulim visu taisnību acis pateicu.

"Kāds kauns," es saku, "vecumdienās, kāda," es saku, "mežonība Krieviju piemeklējusi; lai muižniecības priekšnieks kā lauva kluptu virsū Dieva kalpam un vēl pārmestu bezpartijiskumu! Jūs," es saku, "esat zemisks cilvēks, Klaudijas Ivanovnas spīdzinātājs un svešas mantas mednieks, mantas, kas tagad pieder valstij, nevis jums."

Viņš apkaunējās un no manis aizgāja, droši vien uz prieka māju.

Bet es devos uz savu numuru "Sorbonnā" un sāku apdomāt tālākās darbības plānu. Un es izdomāju to, kas šim skūtajam dulburim nekad ir prātā nebūtu ienācis: es nolēmu atrast to cilvēku, kas sadalījis rekvizētās mēbeles. Iedomājies tikai, Katiņ, ne jau velti es juridiskajā fakultātē esmu mācījies dzīvē tas noderēja. Es atradu šo cilvēku. Jau otrā dienā atradu. Bartolomejičs ir ļoti kārtīgs vecītis. Dzīvo ar savu veco vecmāmuļu, smagā darbā dienišķo maizīti pelnīdams. Viņš man iedeva visus dokumentus. Tiesa, par tādu pakalpojumu nācās atlīdzināt. Esmu palicis bez naudas (bet par to vēlāk). Izrādījās, ka visi divpadsmit viesistabas krēsli no Vorobjaņinova mājas ir nokļuvuši inženiera Brunsa rokās, viņš dzīvojot Vīnogu ielā. Ievēro visus krēslus saņēmis viens cilvēks, ko es nekādi negaidīju (baidījos, ka krēsli būs nokļuvuši dažādās vietās). Es par to ļoti nopriecājos. Bet "Sorbonnā" es atkal satikos ar šo nelieti Vorobjaņinovu. Es viņam kārtīgi sadevu un nežēloju ari viņa draugu, to bandītu. Es ļoti baidījos, ka viņi varētu izokšķerēt manu noslēpumu, un tāpēc paslēpos viesnīcā tik ilgi, līdz viņi aizbrauca.

Brunss, izrādās, no Stargorodas 1923. gadā aizbraucis uz Harkovu, kur iecelts darbā. No sētnieka es izdibināju, ka viņš aizvedis sev līdzi visas mēbeles un ļoti tās saudzējot. Viņš esot, tā stāsta, ļoti nosvērts cilvēks.

Es tagad sēžu Harkovas stacijā un rakstu, raugi, kādā sakarībā. Pirmkārt, es tevi ļoti mīļoju un daudz par tevi domāju, otrkārt, Brunsa šeit vairs nav. Bet tu neskumsti. Brunss, kā es uzzināju, tagad strādā Rostovā, Novorosijskas cementa trestā. Naudas ceļam man pietiek līdz ar nagiem. Pēc stundas braukšu tālāk ar preču un pasažieru vilcienu. Bet tu, mana labiņā, lūdzu aizej pie svaiņa un paņem no viņa piecdesmit rubļus (viņš man ir parādā un solījās atdot) un atsūti uz Rostovu: galvenajā pastā, uz pieprasījumu Fjodoram Johanovičam Vostrikovam. Pārvedumu taupības labad sūti pa pastu. Tas maksās trīsdesmit kapeikas.

Kas labs dzirdams mūsu pilsētā? Kas jauns?

Vai pie tevis ir bijusi Kondratjevna? Svētajam tēvam Kirilam pasaki, ka drīz atgriezīšos: esmu aizbraucis uz Voroņežu pie krustmātes, kas guļ uz nāves gultas. Dzīvo taupīgi. Vai Jevstigņejevs vēl pusdieno? Pasveicini viņu no manis! Saki, ka esmu aizbraucis pie krustmātes.

Kāds pie jums pieturas laiks? Šeit, Harkovā, pilnīgi kā vasarā. Pilsēta trokšņaina Ukrainas republikas centrs. Pēc dzīves provincē liekas, ka esmu nokļuvis ārzemēs.

Izdari sekojošo:

1) manu vasaras talāru nodod tīrīšanā (labāk samaksāt 3 rbļ. par tīrīšanu nekā tērēties, jaunu pērkot), 2) sargi veselību, 3) kad rakstīsi Guļeņkai, it kā starp citu ieminies, ka esmu aizbraucis uz Voroņežu pie krustmātes.

Pasveicini visus no manis. Saki, ka drīz atbraukšu.

Maigi skūpstu, apskauju un dodu savu svētību.

Tavs vīrs Fedja.

Nota bene: diez kur tagad klīst Vorobjaņinovs?

Mīla kaltē cilvēku. Bullis kaislē bauro. Gailis nekur nerod sev mieru. Muižniecības priekšnieks zaudē apetīti.

Pametis Ostapu un studentu Ivanopulo traktieri, Ipolits Matvejevičs ielavījās rožainajā mājiņā un ieņēma pozīciju pie ugunsdrošās kases. Viņš dzirdēja sprauslājam uz Kastīliju aizejošu vilcienu un šļakstinām aizpeldošu tvaikoni.

Alpuhara zelta zaigums Tālē nobālēt jau sāk. [238]

Sirds šūpojās kā pulksteņa pendelis. Ausis džinkstēja.

Ģitāra kad atskan maigi, Mana mīļā, laukā nāc!

Gaiteņos valdīja satraukums. Nekas nespēja atkausēt ugunsdrošā skapja saltumu.

No Seviljas līdz Grenādai Nāk kad vakars, ielas tumst…

Penāļos stenēja gramofoni. Kā bites dūca prīmusi.

Atskan liegas serenādes, Cīņā šķēpu tērauds dun.

Vārdu sakot, Ipolits Matvejevičs līdz neprātam bija iemīlējies Lizā Kalačovā.

Pa gaiteni Ipolitam Matvejevičam pagāja garām daudzi cilvēki, bet viņi oda pēc tabakas vai degvīna, vai aptiekas, vai arīdzan pēc skābiem kāpostiem. Gaiteņa tumsā cilvēkus varēja pazīt tikai pēc smaržas vai gaitas. Līza vēl nebija gājusi garām. Par to Ipolits Matvejevičs bija pārliecināts. Viņa nesmēķēja, nedzēra degvīnu un nenēsāja arīdzan ar dzelzs pakaviem apkaltus zābakus. Joda vai zivju smaka viņai nevarēja piemist. No viņas varēja uzvēsmot vienīgi maiga rīsu biezputras vai ari garšīgi pagatavotu salātu smarža, ar ko Nordmane-Severova kundze1 tik ilgu laiku ēdināja slaveno mākslinieku Iļju Repinu.

Un pēkšņi atskanēja viegli, bikli soļi. Kāds nāca pa gaiteni, uzgrūzdamies tā elastīgajām sienām un saldi purpinādams.

Vai tā esat jūs, Elizabete Petrovna? maigā balstiņā jautāja Ipolits Matvejevičs.

Kāds rupjā balsī norūca:

Sakiet, lūdzu: kur te dzīvo Pfeferkorni? Šeit tumsā ne velna nevar saprast.

Ipolits Matvejevičs izbijies apklusa. Pfeferkornu meklētājs nesaprašanā gaidīja atbildi, bet nesagaidījis aizvilkās tālāk.

Līza atnāca tikai ap pulksten deviņiem. Viņi izgāja uz ielas zem stingi zaļajām vakara debesīm.

Kur tad mēs iesim? jautāja Līza.

Ipolits Matvejevičs paskatījās uz viņas balto, starojošo seju un, kur viņam vajadzēja vienkārši pateikt: "Es esmu šeit, Inezila, zem tava loga stāvu," [239] ņēmās gari un apnicīgi stāstīt par to, ka viņš sen neesot bijis Maskavā un Parīze esot nesalīdzināmi labāka nekā Maskava, kas, lai gudrotu kā gudrodams, tomēr esot un paliekot tikai slikti plānota, liela sādža.

Maskavu es, Elizabete Petrovna, atceros pavisam citādu. Tagad uz katra soļa jūtama skopulība. Bet mēs savā laikā naudu nežēlojām. "Dzīvojam mēs tikai vienreiz" ir tāda dziesmiņa.

Viņi izstaigāja visu Prečistenkas bulvāri un iznāca krastmalā pie Kristus Glābēja katedrāles.

Aiz Maskavas upes tilta no skursteņiem vēlās dūmi kā kuplas sudrablapsu astes. Maskavas apvienības [240] elektriskās stacijas dūmoja kā eskadra. Pāri tiltiem rāpās tramvaji. Upē peldēja laivas. Sērīgi dziedāja harmonikas.

Paņēmusi Ipolitu Matvejeviču zem rokas, Līza viņam izstāstīja visus savus sirdsēstus. Par strīdu ar vīru, par grūto dzīvi starp kaimiņiem bijušajiem ķīmiķiem, kas visu noklausās, un par veģetāro ēdienu vienmuļību.

Ipolits Matvejevičs klausījās un apsvēra. Viņā modās dēmoniski spēki. Acu priekšā tēlojās lieliskas vakariņas. Viņš nosprieda, ka tādu meiteni vajag ar kaut ko pārsteigt.

Iesim uz teātri, ierosināja Ipolits Matvejevičs.

Labāk uz kino, Līza sacīja, kino iznāk lētāk.

O! Kāds tam sakars ar naudu! Tik burvīga nakts un pēkšņi diezin kāda nauda.

Un galīgi atraisījušies dēmoniskie spēki nekaulēdamies iesēdināja pārīti važonī un aizveda uz kino "Ars" [241] . Ipolits Matvejevičs bija lielisks. Viņš paņēma visdārgākās biļetes. Taču nesagaidīja, kamēr seanss beigsies. Līza bija radusi sēdēt lētās vietās, ekrāna tuvumā, un slikti redzēja no dārgās divdesmit ceturtās rindas.

Ipolita Matvejeviča kabatā atradās puse summas, ko koncesionāri bija dabūjuši no Stargorodas sazvērniekiem. Tā no greznības atradušajam Vorobjaņinovam bija liela nauda. Tagad, vieglas mīlas iespējas apskurbināts, viņš gatavojās Lizu apžilbināt ar savu plašo vērienu. Tādam uzdevumam viņš sevi uzskatīja par lieliski sagatavotu. Viņš ar lepnumu atcerējās, cik viegli kādreiz bija iekarojis skaistās Helēnas Boūras sirdi. Viņam piemita prasme viegli un bagātīgi šķiesties ar naudu. Stargorodā viņu daudzināja kā labi audzinātu cilvēku, kas prot risināt sarunas ar jebkuru dāmu. Viņam likās smieklīgi izlietot visu savu vecā režīma spožumu, lai iekarotu mazo padomju meiteni, kas vēl nekā prātīga nebija redzējusi.

Pēc īsas pierunāšanas Ipolits Matvejevičs aizveda Līzu uz "Prāgu", MPBS' pirmklasīgu ēdnīcu "labāko vietu Maskavā*', kā viņam teica Benders.

Labākā vieta Maskavā Līzu pārsteidza ar daudzajiem spoguļiem, gaismu un puķu podiem. Līzai tas bija piedodams, jo viņa vēl nekad nebija apmeklējusi lielus, pirmklasīgus paraugrestorānus. Bet spoguļu zāle pēkšņi pārsteidza arī Ipolitu Matvejeviču. Viņš bija atpalicis, aizmirsis, kā iekārto restorānus. Tagad viņš gaužām apkaunējās par saviem barona zābakiem ar kvadrātveida purniem, par atsevišķi pirktajām pirmskara biksēm un ar sidrabainām zvaigznēm nobārstīto vesti.

Abi apmulsa un palika vaļā mutēm visas šīs raibās publikas priekšā.

Iesim tur, kaktā, ierosināja Vorobjaņinovs, kaut gan pie pašas estrādes, kur orķestris zāģēja "Bajadēras" nodrāzto popūriju, bija brīvi galdiņi.

Juzdama, ka viņai pievērsti visu skatieni, Liza ātri piekrita. Viņai apmulsis sekoja augstākās sabiedrības lauva un sieviešu siržu lauzējs Vorobjaņinovs. Augstākās sabiedrības lauvas izsēdētās bikses nokarājās kā maiss uz viņa vājā dibena. Sieviešu siržu lauzējs uzmeta kūkumu un, lai kaut kā pārvarētu apmulsumu, sāka slaucīt pensneju.

Galdu neviens neapkalpoja. To Ipolits Matvejevičs nebija gaidījis.

Un viņš nevis galanti tērzēja ar savu dāmu, bet gan klusēja, mocījās, bikli klaudzināja ar pelnutrauku pa galdu un nepārtraukti atklepojās. Līza ziņkārīgi skatījās apkārt, klusēšana kļuva arvien nospiedošāka. Bet Ipolits Matvejevičs nespēja izrunāt ne vārda. Viņš bija aizmirsis, ko tādās reizēs mēdz runāt. Viņu stindzināja tas, ka neviens nepienāca pie galdiņa.

Esiet tik laipni! viņš lūdza garāmejošos tautas ēdināšanas darbiniekus [242] .

Acumirklīti! skrienot atsaucās tautas ēdināšanas darbinieki.

Beidzot ēdienkarte tika atnesta. Ipolits Matvejevičs, juzdamies atvieglināts, iedziļinājās tās saturā.

Hm, viņš purpināja, teļa kotletes divi divdesmit piecas, fileja divi divdesmit piecas, degvīns pieci rubļi.

Par pieciem rubļiem lielā karafe, pavēstīja viesmīlis, nepacietīgi lūkodamies apkārt.

"Kas ar mani notiek?" šausminājās Ipolits Matvejevičs. "Es kļūstu smieklīgs."

Lūdzu, ar nosebotu laipnību viņš vērsās pie Līzas, vai jums nelabpatiktos kaut ko izvēlēties? Ko jūs ēdīsiet?

Līzai bija kauns. Viņa redzēja, ar kādu pārākuma apziņu viesmīlis skatījās uz viņas pavadoni, un saprata, ka tas dara kaut ko tā, kā nevajag.

Es nemaz negribu ēst, viņa sacīja drebošā balsī. Jeb varbūt… Sakiet, lūdzu, biedri, vai jums nav kaut kas no veģetāriem ēdieniem?

Viesmīlis sāka mīņāties kā zirgs.

Veģetārus ēdienus negatavojam. Varbūt vienīgi omleti ar šķiņķi.

Tādā gadījumā, izšķīries sacīja Ipolits Matvejevičs, dodiet mums cīsiņus. Jūs taču ēdīsiet cīsiņus, Elizabete Petrovna?

Ēdīšu.

Tātad cīsiņus. Lūk, šos. Par rubli divdesmit piecām. Un pudeli degvīna.

Būs karafītē.

Tad lielo karafi.

Tautas ēdināšanas darbinieks paskatījās uz nevarīgo Lizu ar izbrīnās pilnām acīm.

Ko uzkodīsiet pie degvīna? Vai svaigu kaviāru? Lasi? Vai pīrādziņus?

Ipolita Matvejeviča rīcību vēl aizvien vadīja dzimtsarakstu nodaļas darbvedis.

Nevajag, viņš rupji atbildēja. Cik jums maksā skābi gurķi? Nu labi, dodiet divus.

Viesmīlis aizskrēja, un pie galdiņa atkal iestājās klusums. Pirmā sarunu atsāka Līza:

Es šeit nekad neesmu bijusi. Šeit ir ļoti jauki.

Jā-ā, novilka Ipolits Matvejevičs, aprēķinādams, cik būs jāmaksā par pasūtīto.

"Nekas," viņš domāja, "iedzeršu degvīnu, un viss pāries. Bet tā patiešām kļūst neērti."

Taču, kad bija iedzēris degvīnu un uzkodis gurķi, viņš ne tikai nekļuva jautrāks, bet gluži otrādi, vēl vairāk sadrūma. Līza nedzēra. Saspīlētā atmosfēra neizzuda. Un vēl kā par nelaimi pie galdiņa pienāca kāds cilvēks, kas, mīlīgi skatīdamies uz Līzu, piedāvāja ziedus.

Ipolits Matvejevičs izlikās neredzam ūsaino puķu pārdevēju, bet tas negāja projām. Viņa klātbūtnē runāt mīļus vārdus bija pilnīgi neiespējami.

Uz brīdi paglāba koncerta programma. Uz estrādes iznāca pūpēdim līdzīgs vīrelis vizītsvārkos un lakādas kurpēs.

Nu, lūk, mēs atkal esam satikušies, viņš familiāri sacīja publikai. Mūsu konserta [243] programmas nākamajā numurā jūs klausīsieties slaveno krievu tautas dziesmu izpildītāju, ko jūs labi pazīstat Marjas Birzī [244] , Varvaru Ivanovnu Godļevsku. Varvara Ivanovna!Lūdzu!

Ipolits Matvejevičs dzēra degvīnu un klusēja. Un, tā kā Līza nedzēra un visu laiku lauzās uz mājām, tad vajadzēja pasteigties, lai paspētu izdzert visu karafi.

Kad uz skatuves krokotā samta tolstojietī iznāca kupletists, kas nomainīja Marjas Birzī pazīstamo dziedātāju un sāka dziedāt:

Staigājiet,

Jūs visur klaiņājiet,

It kā jūsu apendicīts

No staigāšanas kļūtu cits,

Staigājiet,

Ta-ra-ra-ra, -

Ipolits Matvejevičs, jau krietni vien iesilis, kopā ar visiem paraugēdnīcas apmeklētājiem, ko pirms stundas viņš vēl bija uzskatījis par rupjiem un skopulīgiem padomju bandītiem, plaukšķināja ar rokām takti un vilka līdzi vārdus:

Staigājiet, Ta-ra-ra-ra…

Viņš bieži pielēca kājās un neatvainojies devās uz ateju. Pie kaimiņu galdiņiem viņu jau sauca par tēvoci un aicināja izdzert kausu alus. Bet viņš negāja. Viņš pēkšņi bija kļuvis lepns un piesardzīgs. Līza apņēmīgi piecēlās no galda:

Es iešu prom. Bet jūs palieciet. Ēs aiziešu viena pati.

Nē, kāpēc? Kā muižnieks es to nedrīkstu pieļaut! Senjor! Rēķinu! Ne-kauņas!…

Šūpodamies uz krēsla, Ipolits Matvejevičs ilgi lūkojās rēķinā. Deviņi rubļi divdesmit kapeikas? viņš murmināja. Varbūt jums vēl iedot atslēgu no dzīvokļa, kur atrodas nauda?

Beidzās ar to, ka, saudzīgi turot zem padusēm, Ipolitu Matvejeviču noveda lejā. Liza nevarēja aizbēgt, jo garderobes numuriņš atradās pie augstākās sabiedrības lauvas.

Jau pirmajā šķērsielā Ipolits Matvejevičs ar plecu uzgūlās Lizai un sāka grābstīties ar rokām. Līza klusēdama atgaiņājās.

Paklausieties! viņa sacīja. Paklausieties! Paklausieties!

Brauksim uz numuru! centās pierunāt Vorobjaņinovs.

Līza ar spēku izrāvās un netēmēdama iekrāmēja sieviešu

pavedējam ar dūri pa degunu. Tūlīt nokrita pensnejs ar zelta kniebi un, pakļuvis zem kvadrātveida baronu zābaka purna, čirkstēdams sašķīda.

Nakts sumināts, Gaiss klusi šņāc… [245]

Līza, asaras rīdama, pa Sudraba šķērsielu skrēja uz mājām. Gvadalkivira skrej un krāc.

Redzesspēju zaudējušais Ipolits Matvejevičs sīkiem solīšiem tipināja uz pretējo pusi, saukdams:

Turiet zagli!

Pēc tam viņš ilgi raudāja un, asaras slaucīdams, nopirka no vecenītes barankas kopā ar visu kurvi. Viņš izgāja Smoļenskas tirgus laukumā, tas bija tukšs un tumšs, tur viņš ilgi staigāja uz priekšu un atpakaļ, sēdams barankas kā sējējs sēklu. Turklāt viņš nepatīkamā balsī bļaustījās:

Staigājiet,

Jūs visur klaiņājiet,

Ta-ra-ra-ra…

Vēlāk Ipolits Matvejevičs sadraudzējās ar kādu pārgalvīgu važoni, izkratīja viņam sirdi un juceklīgi pastāstīja par briljantiem.

-Jautrs kungs! važonis iesaucās.

Ipolits Matvejevičs patiešām jutās jautrs. Acīmredzot viņa jautrībai bija mazliet piedauzīgs raksturs, jo ap pulksten vienpadsmitiem rītā viņš pamodās milicijas nodaļā. No divsimt rubļiem, ar kuriem viņš tik apkaunojoši bija iesācis baudu un izpriecu nakti, kabatā bija palikuši tikai divpadsmit1.

Ipolitam Matvejevičam likās, ka viņš mirst. Sāpēja mugura, smeldza aknas, bet galvā, kā viņam likās, bija uzmaukts svina katls. Bet visšausmīgākais tomēr bija tas, ka viņš pilnīgi neatcerējās, kur un kā varējis iztērēt tik lielu naudu.

Ostaps ilgi izbrīnījies pētīja Ipolita Matvejeviča izkāmējušo stāvu, bet nekā nesacīja. Viņš bija atturīgs un cīņai gatavs.

XXIII nodaļa Eksekūcija

Ūtrupes nams tika atvērts pulksten piecos. Pilsoņu ielaišana mantu apskatei sākās jau no četriem. Draugi ieradās pulksten trijos un veselu stundu apskatīja mašīnbūves izstādi, kas atradās turpat līdzās.

Tā rādās, teica Ostaps, ka jau rītā, ja labi gribam, mēs varam nopirkt šo lokomotīvīti. Žēl, ka cena nav izlikta. Tomēr patīkami, ja ir pašam sava lokomotīve.

Ipolits Matvejevičs cieta. Vienīgi krēsli spēja viņu mierināt.

No tiem viņš atgāja tikai tai mirklī, kad katedrā uzrāpās ūtrupnieks rūtainās "simtgades" biksēs un ar tik kuplu bārdu, ka tā aizsedza visu koverkota tolstojieša priekšu. [246]

Koncesionāri ieņēma vietas ceturtajā rindā pa labi. Ipolits Matvejevičs bija stipri uztraucies. Viņam likās, ka tūlīt pārdos krēslus. Taču tiem bija četrdesmit trešais numurs, un sākumā pārdošanā nāca parastie ūtrupju nieki un krāmi: nepilnas servīzes ar ģerboņiem, mērces trauks, sudraba glāžturis, mākslinieka Petuņina ainava, stikla pērļu rokassomiņa, pilnīgi jauns primusa deglis, Napoleona krūšutēls, linaudekla krūšturi, gobelēns "Mednieks šauj meža pīles" un dažādi citi krikumi.

Vajadzēja paciesties un gaidīt. Gaidīt bija ļoti grūti: visi krēsli bija tepat; mērķis tik tuvu, to jau varēja ar roku aizsniegt.

"Bet kāda te sāktos kņada," Ostaps pie sevis nodomāja, apskatīdams ūtrupes publiku, "ja viņi dabūtu zināt, kādu treknu kumosiņu šodien pārdos ar šiem krēsliem."

Taisnības dieves statuja, pasludināja ūtrupnieks. Bronzas. Pilnīgi vesela. Pieci rubļi. Kas sola vairāk? Sešarpus pa labi, pēdējā rindā septiņi. Astoņi rubļi, pirmajā rindā, vidū. Vidū astoņi rubļi otrreiz. Vidū pirmajā rindā trešoreiz.

Pie pilsoņa pirmajā rindā tūlīt aizsteidzās jaunava ar kvīti, lai saņemtu naudu.

Klaudzēja ūtrupnieka āmuriņš. Pārdeva pelnutrauku, kas lepojies pils istabās, kristāla traukus, porcelāna pūdernīcu.

Laiks vilkās mokoši gausi.

Aleksandra Trešā bronzas krūšutēls. Var noderēt kā prese. Citur gan, liekas, nekur nederēs. Par iepriekš noteikto cenu pārdošanā iet Aleksandra Trešā krūšutēls.

Publika iesmējās.

Nopērciet, muižniecības priekšniek, Ostaps iedzēla, -jums, liekas, tas patīk.

Ipolits Matvejevičs nenovērsa acis no krēsliem un klusēja.

Neviens nevēlas? Aleksandra Trešā bronzas krūšutēls tiek noņemts no solīšanas. Taisnības dieves statuja. Liekas, tāda pati kā nupat nopirktā. Vasilij, parādiet publikai "Taisnības dievi". Pieci rubļi. Kas sola vairāk?

Pirmajā rindā vidū atskanēja sēkšana. Acīmredzot pilsonim gribējās, lai viņam piederētu pilns taisnības dieviešu komplekts.

Pieci rubļi bronzas "Taisnības dieve"!

Seši! pilsonis cieti noteica.

Seši rubļi vidū. Septiņi. Deviņi rubļi, pēdējā rindā pa labi.

Deviņarpus, klusi, paceldams roku, sacīja "Taisnības dieves" cienītājs.

Deviņarpus, vidū. Otrreiz deviņarpus, vidū. Trešoreiz deviņarpus.

Āmuriņš noklaudzēja. Pilsonim pirmajā rindā uzklupa jaunkundze.

Viņš samaksāja un aiztenterēja uz blakusistabu saņemt savu taisnības dievi.

Desmit pils krēsli! ūtrupnieks pēkšņi nosauca.

Kāpēc pils? klusi izsaucās Ipolits Matvejevičs.

Ostaps saskaitās:

Ejiet pie velna! Klausieties un neurķējieties!

Desmit pils krēsli. Riekstkoka. Aleksandra Otrā laikmeta stilā. Pilnīgā kārtībā. Gambsa mēbeļu darbnīcas izstrādājums. Vasilij, nolieciet vienu krēslu zem reflektora.

Vasilijs tik varmācīgi sagrāba krēslu, ka Ipolits Matvejevičs pielēca kājās.

Sēdiet taču, nolādētais idiots, īsta dieva sodība! Ostaps šņāca. Sēdieties, es jums saku!

Ipolitam Matvejevičam sāka drebēt apakšžoklis. Ostaps saspringa. Viņa acis spīdēja.

Desmit riekstkoka krēsli. Astoņdesmit rubļu.

Zāle sarosījās. Pārdeva mantu, kas nepieciešama saimniecībā. Cita pēc citas pacēlās rokas. Ostaps visu mierīgi vēroja.

Kāpēc jūs nesolāt? viņam uzklupa Vorobjaņinovs.

Vācieties prom, zobus sakodis, atbildēja Ostaps.

Simts divdesmit rubļu, aizmugurē. Simt trīsdesmit pieci, turpat. Simt četrdesmit.

Ostaps mierīgi pagriezās ar muguru pret katedru un smīnēdams ņēmās aplūkot savus konkurentus.

Solīšana gāja pilnā sparā. Brīvu vietu vairs nebija. Un tieši Ostapam aiz muguras kāda dāma, aprunājusies ar savu vīru, iekāroja krēslus ("Brīnišķīgi atzveltnes krēsli! Lielisks darbs! Soņa! Tie taču ir pils krēsli!") un pacēla roku.

Simt četrdesmit pieci, piektajā rindā pa labi. Pirmoreiz.

Zāle pamira. Pārāk dārgi.

Simt četrdesmit pieci. Otrreiz.

Ostaps vienaldzīgi aplūkoja karnīzes izveidojumu. Ipolits Matvejevičs, galvu nodūris, sēdēja un trīsēja.

Simt četrdesmit pieci. Trešoreiz.

Un, pirms vēl melnais, lakotais āmuriņš paspēja noklaudzēt uz finiera katedras, Ostaps pagriezās, pastiepa uz augšu roku un paklusām sacīja:

Divsimt.

Visu skatieni pievērsās koncesionāriem. Sportenes, žokenes, naģenes un platmales sakustējās. Ūtrupnieks pacēla garlaikotu seju un paskatījās uz Ostapu.

Divsimt, pirmoreiz, viņš teica, divsimt, ceturtajā rindā pa labi, otrreiz. Vairāk nav solītāju? Divsimt rubļu, riekstkoka garnitūra, desmit pils priekšmeti. Divsimt rubļu trešoreiz, ceturtajā rindā pa labi.

Roka ar āmuriņu sastinga virs katedras.

Maman! Ipolits Matvejevičs skaļi iesaucās.

Ostaps sārts un pašpārliecināts smaidīja. Āmuriņš nokrita, izdodams debešķīgu skaņu.

Pārdots, ūtrupnieks sacīja. Jaunkundzi Ceturtajā rindā pa labi.

Nu, priekšsēdētāj, vai nebija efektīgi? jautāja Ostaps. Interesanti zināt, ko jūs būtu iesācis bez tehniskā vadītāja?

Ipolits Matvejevičs laimīgi norūcās. Viņiem rikšus tuvojās jaunkundze. Vai jūs nopirkāt krēslus?

Mēs paši! ilgi aizcieties, iesaucās Ipolits Matvejevičs.

Mēs, mēs. Kad tos varēs saņemt?

Kad vēlaties. Kaut vai tūlīt!

Ipolita Matvejeviča galvā trakoja "Staigājiet, jūs visur klaiņājiet" meldija. "Mūsu krēsli, mūsu, mūsu, mūsu!" To brēca katra viņa clpsliņa. "Mūsu!" sauca aknas. "Mūsu!" apstiprināja aklā zarna.

Viņš kļuva tik priecīgs, ka pēkšņi visneparastākajās vietās viņam sāka pulsēt asinis. Viss vibrēja, virmoja un sprakšķēja no nedzirdētās laimes. Viņš redzēja vilcienu, kas trauca uz Sanktgothardu. Uz pēdējā vagona vaļējās platformas stāvēja Ipolits Matvejevičs Vorobjaņinovs baltās biksēs un smēķēja cigāru. Uz viņa galvas, ko atkal rotāja mirdzoši sirmi mati, liegi kaisījās ēdelveisi. Ipolits Matvejevičs traucās uz Ēdeni.

Bet kāpēc divsimt trīsdesmit, nevis divsimt? Ipolits Matvejevičs dzirdēja vārdus.

To teica Ostaps, kvīti rokās grozīdams.

Pieskaitīti piecpadsmit procenti komisijas naudas, jaunkundze atbildēja.

Nu, ko lai dara! Ņemiet!

Ostaps izvilka kabatas portfeli, noskaitīja divsimt rubļus un pagriezās pret uzņēmuma galveno direktoru:

Dodiet šurp, dārgumiņ, trīsdesmit rubļus un pasteidzieties vai neredzat kundzīte gaida. Nu?

Ipolits Matvejevičs nemaz nemēģināja meklēt naudu.

Nu? Ko jūs skatāties uz mani kā zaldāts uz uti? Vai aiz laimes prātu esat zaudējis?

Man nav naudas, beidzot nomurmināja Ipolits Matvejevičs.

Kam nav? Ostaps ļoti klusu jautāja.

Man.

Bet divsimt rubļi?

Es… m-m-m… p-pazaudēju.

Ostaps paskatījās uz Vorobjaņinovu un ātri novērtēja viņa nošņurkušo seju, zaļganos vaigus un piepampušos maisiņus zem acīm.

Dodiet naudu! viņš naidīgi čukstēja. Vecais nelietis!

Vai jūs maksāsiet vai ne? jautāja jaunkundze.

Vienu mirklīti, Ostaps iesaucās, burvīgi smaidīdams,

mazs starpgadījums.

Pēkšņi, atguvis valodu, Ipolits Matvejevičs, siekalas šļakstinādams, iejaucās sarunā. [247]

Piedodiet! viņš iebrēcās. Kāpēc komisijas nauda? Mēs nekā nezinām par tādu naudu. Vajag brīdināt. Es atsakos maksāt šos trīsdesmit rubļus.

Labi, jaunkundze kautri sacīja, es tūlīt visu nokārtošu. Paņēmusi kvīti, viņa aizskrēja pie ūtrupnieka un pasacīja tam

dažus vārdus. Ūtrupnieks tūlīt piecēlās. Viņa bārda mirdzēja spēcīgo elektrisko spuldžu gaismā.

Pēc ūtrupju izsoles noteikumiem, viņš skaļi paziņoja,

personai, kas atteikusies maksāt pilnu summu par nopirkto priekšmetu, jāatstāj zāle. Krēslu izsole tiek atcelta.

Pārsteigtie draugi sēdēja kā sasaluši.

Es jūs palūgšu atstāt zāli! ūtrupnieks iesaucās.

Efekts bija milzīgs. Publika ļauni smīnēja. Ostaps tomēr necēlās kājās. Tādus triecienus viņš sen nebija saņēmis.

Es jūs pa-alūg-šu!

Ūtrupnieks nodziedāja tādā balsī, kas necieš iebildumus. Smiekli zālē kļuva skaļāki.

Un viņi izgāja. Reti kāds izgājis no ūtrupju zāles tik ļoti sarūgtināts. Pirmais gāja Vorobjaņinovs. Uzrāvis taisnos, kaulainos plecus, paīsajos svārķeļos un muļķīgajos barona zābakos viņš gāja kā dzērve, juzdams aiz muguras maigo, draudzīgo lielā kombinatora skatienu.

Koncesionāri apstājās istabā, kas atradās blakus ūtrupju zālei. Tagad viņi varēja vērot solīšanu tikai pa stikla durvīm. Ceļš uz turieni viņiem bija slēgts. Ostaps draudzīgi klusēja.

Riebīgi noteikumi, bailīgi ieminējās Ipolits Matvejevičs, pilnīga nejēdzība! Milicijā viņus vajag nosūdzēt.

Ostaps klusēja.

Nē, patiešām, velns zina, kas tas ir! šķendējās Vorobjaņinovs. Darbaļaudīm dīrā vai trīs ādas. Nudien!… Par lietotiem nieka desmit krēsliem prasa divsimt trīsdesmit rubļu. Prātā var sajukt…

-Jā, Ostaps kokaini sacīja.

Vai nav taisnība? pārjautāja Vorobjaņinovs. Prātā var sajukt!

Var gan.

Ostaps piegāja Vorobjaņinovam cieši klāt un, apskatījies apkārt, deva muižniecības vadonim asu, spēcīgu un svešai acij nemanāmu belzienu sānos.

Še tev milicija! Še tev dārgie krēsli visas zemes darbaļaudīm! Še tev nakts pastaigas ar skuķiem! Še tev sirmā bārda! Še tev sātans ribās!

Ipolits Matvejevičs visas eksekūcijas laikā neizdvesa nevienu skaņu.

No malas raugoties, varētu likties, ka godbijīgs dēls sarunājas ar tēvu, tikai tēvs pārāk spēcīgi purina galvu.

Nu, tagad vācies prom!

Ostaps pagriezās ar muguru pret uzņēmuma direktoru un sāka lūkoties ūtrupes zālē. Pēc brīža viņš atskatījās.

Ipolits Matvejevičs vēl arvien stāvēja turpat aiz muguras, nostiepis rokas gar sāniem.

Ak, jūs vēl aizvien esat šeit, sabiedrības dvēsele? Vācieties prom! Nu?

Bie-iedri Bender, Vorobjaņinovs lūdzās. Biedri Bender!

Ej! Ej! Un pie Ivanopulo nenāc! Izdzīšu!

Bie-iedri Bender!

Ostaps vairs neatskatījās. Zālē kaut kas notika, un tas tik loti ieinteresēja Ostapu, ka viņš pavēra durvis un sāka klausītiel

Viss pagalam! viņš nomurmināja.

Kas pagalam? iztapīgi jautāja Vorobjaņinovs.

Krēslus pārdod pa vienam, lūk, kas. Varbūt vēlaties kādu iegādāties? Lūdzu. Es jūs neturu. Tikai šaubos, vai jūs ielaidīs. Un arī ar naudu jums, kā liekas, diezgan plāni.

Šai laikā ūtjrupes zālē notika, lūk, kas: ūtrupnieks, juzdams, ka no publikas izspiest uzreiz divsimt rubļu neizdosies (pārāk liela summa tiem sīkajiem ļautiņiem, kas palikuši zālē), nolēma izsist šos divsimt rubļus pa daļām. Krēsli atkal nāca solīšanā, bet nu jau pa vienam.

Četri pils krēsli. Riekstkoka. Mīkstie. Gambsa izstrādājums. Trīsdesmit rubļu Kas dod vairāk?

Ostaps ātri atguva savu agrāko noteiktību un aukstasinību.

Ei, jūs, dāmu mīluli, stāviet šeit un nekur neaizejiet! Es pēc piecām minūtēm atgriezīšos. Bet jūs te skatieties ar abām, kas un kā. Lai neviens krēsls nepazustu.

Bendera galvā nobrieda plāns, vienīgais reālais plāns šajos smagajos apstākļos, kādos viņi bija nokļuvuši.

Viņš aizskrēja uz Petrovku un devās pie tuvākā asfalta katla.

Jau no desmit asu attāluma viņš ieraudzīja jaunu cilvēku, kurš uzstādīja fotoaparāta trijkāji. Toverī tupēja bezpajumtnieki. Līdzko viņi ieraudzīja, ka viņu cieši kopā saspiedušos grupu grasās nofotografēt, tā tūlīt pat sāka aizstāvēties. Fotoreportierim virsū lidoja darvas pikas. Viņš atlēca malā, velkot aiz sevis upurēšanas traukam līdzīgo trijkāji ar "klap" tipa kameru\ Pārvietojies uz otru ietvi, fotogrāfs mēģināja nofotografēt bezpajumtniekus no attāluma. Tad jaunie skrandaiņi izrāpās no tovera un metās virsū ienaidniekam. Nobijies par savu aparātu, fotogrāfs aizbēga pa Pētera līniju.

No saskrējušā pūļa laiski izspraucās konkurējoša žurnāla fotokorespondents. Bezpajumtnieki skatījās uz viņu bez jebkādām simpātijām, taču pūlis satrauca fotogrāfu kā toreadoru satrauc daiļavu skatieni. Turklāt viņš bija smalks psihologs. Viņš piegāja pie bērniem, iedeva visam baram piecdesmit kapeikas, un jau pēc mirkļa bezpajumtnieki cienīgi sēdēja toverī, bet fotogrāfs uzņēma viņus no visām pusēm.

Mersi, viņš pēc paraduma teica. Gatavs.

Tad lietišķas pārrunas ar bezpajumtniekiem uzsāka Ostaps.

Viņš, kā solījies, atgriezās pie Ipolita Matvejeviča pēc piecām minūtēm. Bezpajumtnieki pilnīgā gatavībā stāvēja pie ūtrupju zāles ieejas.

Pārdod, pārdod, čukstēja Ipolits Matvejevičs, četrus un divus jau pārdeva.

Tas ir jūsu lāča pakalpojums, Ostaps sacīja, priecājieties. Viss bija tikpat kā rokā, saprotiet rokā. Vai jūs to spējat saprast?

Zālē skanēja ķērkstoša balss, ar kādu daba apveltī vienīgi ūtrupniekus, krupjē un stikliniekus.

Pusrublis klāt, pa kreisi. Trešoreiz. Vēl viens pils krēsls. Riekstkoka. Pilnīgā kārtībā. Pusrublis klāt, vidū. Pirmoreiz pusrublis klāt, tieši pretī.

Trīs krēslus pārdeva katru atsevišķi. Ūtrupnieks pieteica pārdošanai pēdējo krēslu. Ostapu smacēja dusmas. Viņš atkal metās virsū Vorobjaņinovam. Viņa apvainojošās piezīmes bija žultaina naida pilnas. Kas to lai zina, cik tālu Ostaps būtu aizgājis savos satīriskajos vingrinājumos, ja viņu neiztraucētu kāds steidzīgs vīrietis, tērpies brūnā Lodzas auduma uzvalkā [248] . Viņš žestikulēja ar tuklajām rokām, pieliecās, lēkāja uz vietas un atsprāga atpakaļ, it kā tenisu spēlēdams.

Sakiet, viņš ātri vaicāja Ostapam, vai šeit patiešām notiek ūtrupe? Jā? Ūtrupe? Un šeit patiešām pārdod mantas? Lieliski!

Nepazīstamais atlēca nost, un viņa sejā atplaiksnījās daudz sīku smaidiņu.

Un patiešām šeit pārdod mantas? Un patiešām var lēti nopirkt? Augsta klase! Ļoti, ļoti! Ah!…

Nepazīstamais, resnās gūžas gorīdams, garām pārsteigtajiem koncesionāriem iedrāzās zālē un tik ātri nopirka pēdējo krēslu, ka Vorobjaņinovs paspēja tikai nokrekšķēties. Nepazīstamais ar kvīti rokās pieskrēja pie letes, kur izsniedza mantas.

Sakiet vai krēslu var tūlīt saņemt? Brīnišķīgi!… Ah!… Ah!…

Nepārtraukti blēdams un visu laiku kustēdamies, nepazīstamais iecēla krēslu ormaņratos un aizlaidās. Viņam pa pēdām skrēja bezpajumtnieks.

Pamazām izklīda un aizbrauca prom visi krēslu jaunie īpašnieki. Tiem pakaļ joņoja nepilngadīgie Ostapa aģenti. Prom devās ari viņš pats. Ipolits Matvejevičs veikli sekoja Ostapam nopakaļus. Šī diena viņam likās kā sapnis. Viss norisinājās ātri un pavisam citādi, nekā cerēja.

Sivcevo Vražkā klavieres, mandolīnas un harmonikas svinēja pavasari. Logi bija atvērti. Palodzes aizpildīja māla puķu podi. Resns vīrs ar kailām, spalvainām krūtīm, bikšturus spīdinādams, stāvēja pie loga un kaisli dziedāja. Gar sienu lēni zagās kaķis. Pārtikas preču stendos kvēloja petrolejas lampas.

Gar sārto mājiņu pastaigājās Kola. Ieraudzījis Ostapu, kas nāca pa priekšu, viņš pieklājīgi ar viņu sasveicinājās un piegāja pie Vorobjaņinova. Ipolits Matvejevičs sirsnīgi viņu sveicināja. Taču Kola nezaudēja laiku.

Labvakar, viņš stingri sacīja un, nespēdams valdīties, iegāza Ipolitam Matvejevičam pa ausi.

To darot, Koļa, pēc Ostapa domām, kurš vēroja šo sadursmi, pateica diezgan banālu frāzi:

Tā dabūs visi, Koļa smalkā balstiņā sacīja, kas uzbruks…

Kam īsti uzbruks, to Koļa nepateica. Viņš pacēlās uz pirkstgaliem un, aizmiedzis acis, cirta pliķi Vorobjaņinovam pa vaigu.

Ipolits Matvejevičs pacēla elkoni, bet neuzdrošinājās pat iepīkstēties.

Pareizi, Ostaps sauca, tagad gāziet pa kaklu. Divreiz. Tā. Nekā nevar darīt. Dažkārt olai nākas pārmācīt mēra sajūtu zaudējušu vistu… Vēl vienu reizīti… Tā. Nekautrējieties! Pa galvu vairāk nesitiet! Tā ir viņa visvārīgākā vieta.

Ja Stargorodas sazvērnieki šai kritiskajā mirklī būtu redzējuši gigantu un krievu demokrātijas tēvu, tad, jādomā, slepenā savienība "Zobens un spīļarkls" izbeigtu savu pastāvēšanu.

Nu, šķiet, ka pietiks, Koļa sacīja, iebāzdams roku kabatā.

Vēl vienu reizīti, lūdzās Ostaps.

Nu velns ar viņu! Citreiz zinās!

Koļa aizgāja. Ostaps uzkāpa pie Ivanopulo un paskatījās lejā. Ipolits Matvejevičs stāvēja iepretī mājai, atspiedies pie sūtniecības čuguna žoga.

Pilsoni Mihelson! Ostaps uzsauca. Konrād Karlovič! Nāciet iekšā! Es atļauju!

Istabā Ipolits Matvejevičs ienāca jau mazliet atžilbis.

Nedzirdēta bezkaunība! viņš dusmīgi sacīja. Es tik tikko savaldījos.

Ai-ai-ai, Ostaps līdzjūtīgi runāja, kāda tagad jaunatne! Šausmīga jaunatne! Apceļ citu sievas! Noplītē svešu naudu… Pilnīgs pagrimums. Un, atcerējies nepazīstamā blēšanu, jautāja: Bet sakiet: kad sit pa galvu, vai patiešām sāp?

Es viņu izaicināšu uz divkauju.

Brīnišķīgi. Varu jums rekomendēt savu paziņu kā speciālistu. Divkauju kodeksu zina no galvas, un viņam pieder divas pirtsslotas, kas piemērotas cīņai ne uz dzīvību, bet uz nāvi. Par sekundantiem var paņemt Ivanopulo un kaimiņu, kas dzīvo pa labi. Viņš ir bijušais Kologrivas pilsētas goda pilsonis [249] un vel līdz šim laikam dižojas ar šo titulu. Bet var arī sarīkot divkauju ar gaļasmašīnām tas ir elegantāk. Katrs ievainojums katrā ziņā nāvējošs. Sakautais ienaidnieks mehāniski pārvēršas kotletē. Vai tas jūs apmierina, muižniecības priekšniek?

Šai mirklī uz ielas atskanēja svilpiens, un Ostaps aizgāja ievākt aģentūras ziņas no bezpajumtniekiem.

Bezpajumtnieki lieliski izpildīja viņiem uzticēto uzdevumu. Četri krēsli bija nokļuvuši Kolumba teātrī. Bezpajumtnieks sīki pastāstīja, kā šos krēslus veduši ar ķerru, kā tos izkrāvuši un pa aktieru ieeju ievilkuši iekšā. Teātra atrašanās vietu Ostaps labi zināja.

Divus krēslus aizveda ar ormani "šika šmare", kā stāstīja otrs jaunais dzinējs. Puika acīmredzot neizcēlās ar lielām gara dāvanām. Varsonofjeva šķērsielu, uz kurieni krēsli aizvesti, viņš zināja, atcerējās pat, ka dzīvokļa numurs septiņpadsmit, bet mājas numuru nekādi nevarēja atcerēties.

Pārāk ātri skrēju, bezpajumtnieks sacīja, izkrita no prāta.

Nesaņemsi naudu, pavēstīja darba devējs.

On-nkulīt!… Bet es tev parādīšu.

Labi! Paliec. Iesim reizē.

Bijušais pilsonis, kā izrādījās, dzīvoja Sadovaja-Spaskas ielā. Ostaps bloknotā pierakstīja precīzu viņa adresi.

Astotais krēsls aizbrauca uz Tautību namu. Puikiņš, kas sekoja šim krēslam, izrādījās veikls okšķeris. Pārvarēdams šķēršļus, kā, piemēram, komandantūru un daudzus kurjerus, viņš ielavījies mājā un pārliecinājies, ka krēslu nopircis redakcijas "Darbgalds" saimniecības pārzinis.

Divu zēnu vēl nebija. Tie atskrēja gandrīz vienlaikus aizelsušies un noguruši.

Kazarmu šķērsielā, pie Dzidrajiem Dīķiem.

Numurs?

Deviņi. Un arī dzīvoklis deviņi. Tur blakus dzīvo tatāri. Sētas mājā. Es viņam krēslu aiznesu. Kājām gājām.

Pēdējais pēdu dzinējs atnesa bēdīgas ziņas. Sākumā viss bijis labi, bet pēc tam viss kļuvis slikti. Pircējs ar krēslu iegājis Oktobra stacijas preču pagalmā, un iespraukties viņam līdzi nekādi nevarējis pie vārtiem stāvējuši dzelzceļa apsardzes strēlnieki [250] .

Laikam kaut kur aizbrauca, bezpajumtnieks nobeidza savu ziņojumu.

Tas Ostapu ļoti satrauca. Karaliski apbalvojis bezpajumtniekus iedevis rubli katram pēdu dzinējam, neskaitot ziņnesi, kas bija aizmirsis Varsonofjeva šķērsielas mājas numuru (viņam bija pavēlēts ierasties otrā dienā labi agri no rīta), tehniskais direktors atgriezās mājās un, neatbildēdams uz jautājumiem, ar ko uzmācās caurkritušais valdes priekšsēdētājs, sāka kombinēt.

Vēl nekas nav zaudēts. Adreses ir, bet, lai iegūtu krēslus, pastāv daudz vecu, pārbaudītu paņēmienu: 1) vienkārša iepazīšanās, 2) mīlestības intriga, 3) iepazīšanās ar ielaušanos, 4) apmaiņa, 5) nauda un 6) nauda [251] . Pēdējais ir visdrošākais. Bet naudas maz.

Ostaps ironiski paskatījās uz Ipolitu Matvejeviču. Lielais kombinators bija atguvis parasto domu svaigumu un garīgo līdzsvaru. Naudu, protams, varēs dabūt. Krājumā vēl bija: glezna "Boļševiki raksta vēstuli Čemberlenam", tējas sietiņš un neaprobežota iespēja turpināt daudzsievības karjeru.

Rūpes sagādāja tikai desmitais krēsls. Šādas tādas pēdas, protams, bija, bet kas nu tās par pēdām izplūdušas un neskaidras.

Nav nemaz tik slikti, Ostaps skaļi sacīja. Ar tādām izredzēm var zvejot. Dodu desmit pret vienu. Sēde turpinās! Vai dzirdat? Jūs! Zvērinātais piesēdētāji

DIVPADSMITĀ NODAĻA

>

XXIV nodaļa Elločka no kanibālu cilts

Viljama Šekspīra lietotais vārdu krājums1 pēc pētnieku aprēķiniem sasniedz apmēram 12 000 vārdu. Nēģera vārdu krājumā no kanibālu cilts Mumbo-Jumbo [252] ir 300 vārdu.

Elločka Ščukina viegli un brīvi iztika ar trīsdesmit vārdiem.

Lūk, vārdi, frāzes un izsauksmes vārdi, ko viņa, rūpīgi atsijājot, izvēlējusies no lielās, bagātās un varenās krievu valodas [253] .

1. Nerunā blēņas.

Ho-ho! (Atkarībā no apstākļiem izsaka ironiju, izbrīnu, sajūsmu, naidu, prieku, nicināšanu un apmierinātību.)

Vienreizēji!

Draņķīgs. (Lietojams visos gadījumos. Piemēram, "draņķīgais Petja atnācis", "draņķīgs laiks", "draņķīgs atgadījums", "draņķīgs kaķis" utt.)

Tumsonība.

Baigi. (Baigais, piemēram, tiekoties ar labu paziņu: "baiga tikšanās".)

Čalītis. (Attiecībā uz visiem pazīstamiem vīriešiem neatkarīgi no vecuma un sabiedriskā stāvokļa.)

Nemāciet mani dzīvot.

Kā puiku. ("Es viņu sukāju kā puiku," kārtis spēlējot. "Es viņam kā puikam aizbāzu muti," acīmredzot sarunā ar dzīvokļa atbildīgo īrnieku.)

Br-r-rinišķīgi.

Resns un smuks. (Lietojami nedzīvu un dzīvu priekšmetu raksturošanai.)

Brauksim ar ormani. (Saka vīram.)

Brauksim ar taksi. (Vīriešu kārtas paziņām.)

Jums visa mugura balta. (Joks.)

Ak tu mūžs!

Ulis. (Mīlināmo vārdu galotne. Piemēram: Mišulis, Zinulis.)

Oho! (Ironija, izbrīna, sajūsma, naids, prieks, nicināšana un apmierinātība.)

Tie pavisam nedaudzie vārdi, kas vēl palika pāri, noderēja par sazināšanās starpposmu starp Elločku un universālveikalu komijiem.

Ja papētītu Elločkas Ščukinas fotogrāfijas, kas karājas virs viņas vīra inženiera Ernesta Pavloviča Ščukina gultas (vienu pretskatā, otru profilā), tad nebūtu grūti pamanīt patīkamo, augstu un apaļu pieri, lielas valgas acis, vismīlīgāko nedaudz uzrautu deguntiņu Maskavas guberņā un smakru ar mazu tušas plankumiņu.

Elločkas augums glaimoja vīriešiem. Viņa bija maziņa, un viņai līdzās pat visnoplukušākie vīreļi likās lieli un spēcīgi vīri.

Kas attiecas uz sevišķām pazīmēm, tad tādu viņai nebija. Elločkai tās arī nemaz nebija vajadzīgas. Viņa bija skaista.

Divsimt rubļi, ko ik mēnesi saņēma viņas vīrs rūpnīcā "Elektrolustra"1, Elločku apvainoja. Tie nekādā ziņā nesekmēja to grandiozo cīņu, ko Elločka veda jau četrus gadus, no tā mirkļa, kopš viņa ieņēma mājsaimnieces, Ščukina sievas sabiedrisko stāvokli. Cīņa risinājās ļoti saspringti. Tā aprija visus materiālos resursus. Ernests Pavlovičs ņēma uz mājām darbu, atteicās no apkalpotājas, pats aizdedzināja prīmusu, iznesa atkritumus un pat cepa kotletes.

Bet viss bija veltīgi. Bīstamais ienaidnieks, ar katru gadu vairāk izputināja saimniecību. Kā jau minēts iepriekš, Elločka pirms četriem gadiem atklāja, ka aiz okeāna viņai ir sāncense. Nelaime Elločku piemeklēja tieši tai laimīgajā vakarā, kad viņa pielaikoja ļoti glītu krepdešīna blūzīti. Šinī tērpā viņa bija dievišķīga.

Ho-ho! viņa iesaucās, ielikdama šai mežonīgajā saucienā apbrīnojami sarežģītas jūtas, kas pārņēma visu viņas būtni.

Vienkāršākos vārdos šīs jūtas varētu izteikt šādā teikumā: "Vīrieši, ieraudzījuši mani šai blūzītē, kļūs vai traki. Sāks trīcēt pie visām miesām. Viņi, mīlestībā šļupstēdami, sekos man kaut vai līdz pasaules malai. Bet es palikšu salta. Vai tad viņi ir manis vērti? Es esmu visskaistākā. Tik elegantas blūzītes nav nevienai visā pasaulē."

Taču krājumā bija tikai trīsdesmit vārdu, un Elločka izvēlējās visizteiksmīgākos no tiem "ho-ho".

Un šai izšķirošajā brīdī pie viņas atnāca Fima Sobaka. Viņa atnesa sev līdzi janvāra salto elpu un franču modes žurnālu. Elločka ilgi aplūkoja pirmo lappusi. Krāšņa fotogrāfija rādīja

1 Rūpnīcas ar šādu nosaukumu Maskavā nebija. Droši vien tā ir alūzija par 1. un 2. fabriku "Elektrolampa", kuras ietilpa Valsts elektrotehniskā tresta sastāvā.

amerikāņu miljardiera Vanderbilda1 meitu vakarkleitā. Tur bija kažokādas un spalvas, zīds un pērles, neparasti viegls piegriezums [254] un prātus reibinoša frizūra. Tas izšķīra visu.

Oho! Elločka pie sevis nodūca.

Tas nozīmēja: "Vai nu es, vai viņa."

Nākamās dienas rīts Elločku jau pārsteidza frizētavā. Šeit viņa pazaudēja savu brīnišķo, melno bizi un matus nokrāsoja sarkanbrūnus. Izdevās pacelties vēl par vienu pakāpienu augstāk pa tām trepēm, kas Elločku tuvināja mirdzošai paradīzei, kur pastaigājas miljardieru meitas, kas nebija mājsaimnieces Ščukinas pazoļu vērtas. Par strādnieku kredītaJ naudu Elločka nopirka suņādu, kas atgādināja bizamžurku. Ar to tika izrotāta vakarkleita.

Misters Ščukins, kas jau sen loloja sapni nopirkt jaunu rasēšanas dēli, mazliet sadrūma.

Ar suņādu apšūtā kleita augstprātīgajai Vanderbildietei deva pirmo trāpīgo triecienu. Pēc tam lepnā amerikāniete saņēma vēl trīs triecienus pēc kārtas. Elločka pie kažoku šuvējas Fimočkas Sobakas nopirka šinšillas palantīnu (krievu zaķis, nogalēts Tulas guberņā), iegādājās Argentīnas filca baložkrāsas cepuri un no vīra jaunajiem svārkiem pašuva sev modernu dāmu žaketi. Miljardiere sagrīļojās, bet viņu acīmredzot izglāba mīlestības jūtu pārpilnais tētiņš Vanderbilds.

Nākamajā modes žurnāla numurā bija ievietoti nolādētās sāncenses četri portreti: 1) sudrablapsās, 2) ar briljanta zvaigzni pierē, 3) lidotājas tērpā (gari lakādas zābaciņi, vissmalkākās spāņu ādas zaļa žakete un ar vidēja lieluma smaragdiem inkrustēti cimdi) un 4) balles tērpā (dārglietu kaskādes un mazliet zīda).

Elločka mobilizēja visus spēkus. "Ietuks Ščukins aizņēmās naudu pašpalīdzības kasē. Vairāk par trīsdesmit rubļiem viņam nedeva. Jaunais, spēcīgais spēku sasprindzinājums pašos pamatos sašķobīja saimniecību. Nācās cīnīties visās dzīves jomās. Nesen bija saņemtas mis fotogrāfijas, kur viņa atradās savā jaunajā pilī Floridā. Arī Elločkai vajadzēja iegādāties jaunas mēbeles. Ūtrupē viņa nopirka divus mīkstos krēslus. (Izdevīgs pirkums! Nekādi nevarēja palaist garām!) Nekā nesakot vīram, Elločka paņēma no iztikas naudas. Līdz piecpadsmitajam palika desmit dienas un četri rubļi.

Elločka šiki veda krēslus pa Varsonofjeva šķērsielu. Vīra nebija mājās. Starp citu, viņš drīz vien ieradās, stiepdams sev līdzi lielu portfeli.

Draņķīgais vīrs pārnācis, Elločka skaidri noteica.

Visus vārdus Elločka izrunāja skaidri, un tie bira no viņas mutes kā zirņi.

Sveicināta, Helēnīt, bet ko tas nozīmē? Kā šie krēsli te radušies?

Ho-ho!

Nē, patiešām?

Br-rīnišķīgi!

Jā. Krēsli ir labi.

Vien-rei-zē-ji!

Vai kāds uzdāvināja?

Oho!

Kā?! Vai tu patiešām nopirki? Kur ņēmi naudu? Vai patiešām no saimniecības naudas? Es taču tev tūkstošreiz esmu teicis…

Ernestuli! Nerunā blēņas!

Nu kā tā var rīkoties?! Mums taču nebūs ko ēst!

Ak tu mūžs!

Bet tas taču nav ciešams! Tu dzīvo pāri mūsu iespējām! -Jokojat!

Jā, jā. Jūs dzīvojat pāri mūsu iespējām…

Nemāciet mani dzīvot!

Nē, parunāsim nopietni. Es saņemu divsimt rubļu…

Baigais!

Kukuļus neņemu, naudu nezogu un viltot to neprotu…

Tumsonība!

Ernests Pavlovičs apklusa.

Zināt ko, viņš pēdīgi sacīja, tā dzīvot nevar.

Ho-ho, sacīja Elločka, apsēzdamās uz jaunā krēsla.

Mums jāšķiras.

Ak tu mūžs!

Mūsu raksturi nesader kopā. Es…

Tu esi resns un smuks čalītis.

Cik reizes esmu tevi lūdzis nesaukt mani par čalīti! -Jokojat!

Un no kurienes tev tas idiotiskais žargons!

Nemāciet mani dzīvot!

Velns ar ārā! iesaucās inženieris. -Jūs runājat blēņas, Ernestuli.

Labāk šķirsimies ar labu.

Oho!

Tu man nekā nepierādīsi. Šis strīds…

Es tevi nosukāšu kā puiku.

Nē, tas ir galīgi neciešami. Tavi argumenti mani nespēj atturēt no tā soļa, ko esmu spiests spert. Es tūlīt iešu pasaukt smago ormani.

-Jokojat!

Mēbeles mēs sadalīsim vienlīdzīgi.

Baigais!

Tu saņemsi simt rubļus mēnesi. Pat simt divdesmit. Istaba paliks tev. Dzīvo, kā tev patīk, bet es tā nevaru…

Vienreizēji, Elločka nicinoši sacīja.

Bet es pārvākšos pie Ivana Aleksejeviča.

Oho!

Viņš aizbrauca uz vasarnīcu un man pa vasaru atstāja visu dzīvokli. Atslēga pie manis… Tikai mēbeļu nav.

Br-rinišķīgi!

Ernests Pavlovičs pēc piecām minūtēm atgriezās kopā ar sētnieku.

Nu, drēbju skapi es neņemšu, tev tas vairāk vajadzīgs, bet rakstāmgaldu, esi tik laba… Un vienu šo krēslu, sētniek, paņemiet. Es ņemšu vienu no šiem diviem krēsliem. Es domāju, ka man uz to ir tiesības?

Ernests Pavlovičs sasēja savas mantas lielā sainī, ietina zābakus avīzē un pagriezās pret durvīm.

Tev visa mugura balta, gramofona balsī sacīja Elločka.

Uz redzēšanos, Helēna!

Viņš gaidīja, ka sieva kaut šai mirklī atturēsies no parastajiem nodrāztajiem vārdeļiem. Elločka arī sajuta brīža svarīgumu. Viņa sasprindzināja visus garīgos spēkus un meklēja šķiršanās brīdim atbilstošus vārdus. Tie ātri atradās:

Brauksi ar taksi? Br-rinišķīgi.

Inženieris kā lavīna drāzās lejā pa kāpnēm.

Vakaru Elločka pavadīja kopā ar Fimu Sobaku. Viņas apsprieda neparasti svarīgu notikumu, kas draudēja sašķobīt pasaules ekonomiku.

Kā rādās, tad turpmāk valkās garus un platus tērpus, teica Fima, kā vista ievilkdama galvu plecos.

Tumsonība.

Un Elločka ar cieņu paskatījās uz Fimu Sobaku. Mademoisellē Sobaku daudzināja kā kulturālu meiteni: viņa lietoja ap simt astoņdesmit vārdu. Turklāt viņa zināja tādu vārdu, kas Elločkai ne sapnī nevarēja ienākt prātā. Tas bija ļoti izteiksmīgs vārds: homoseksuālisms [255] . Fima Sobaka, bez šaubām, bija kulturāla meitene.

Dzīvās pārrunas ievilkās tālu pāri pusnaktij.

Pulksten desmitos no rīta lielais kombinators iegriezās Varsonofjeva šķērsielā. Pa priekšu skrēja vakarējais zēns bezpajumtnieks. Zēns parādīja māju.

Tu nemelo?

Ko jūs, tēvocīt… Lūk, šinīs parādes durvīs.

Benders izsniedza zēnam godīgi nopelnīto rubli.

Vajag pielikt, sacīja zēns, tielēdamies kā ormanis.

Sprāguša ēzeļa ausis. Saņemsi no Puškina. Uz redzēšanos, defektīvais [256] .

Ostaps pieklauvēja pie durvīm, pilnīgi nedomādams par to, ar kādu ieganstu viņš ieies iekšā. Sarunā ar dāmām viņš deva priekšroku iedvesmai.

Oho? jautāja aiz durvīm.

Darīšanās, Ostaps atbildēja.

Durvis atvērās, Ostaps iegāja istabā, ko varēja iekārtot tikai būtne ar dzeņa iztēli. Pie sienām karājās kinoatklātnes, lellītes un Tambovas gobelēni. Šai raibajā fonā, kas ņirbēja acīs, bija grūti pamanīt istabas mazo saimnieci. Tai mugurā bija rītakleitiņa, pašūta no Ernesta Pavloviča tolstojieša un izrotāta ar dīvainu kažokādu.

Ostaps uzreiz saprata, kā jāizturas augstākajā sabiedrībā. Viņš piemiedza acis un atkāpās soli atpakaļ.

Brīnišķīga kažokāda! viņš iesaucās.

-Jokojat! maigi sacīja Elločka. Tā ir Meksikas lēcējpele.

Tas nevar būt. Jūs esat piekrāpta. Jums ir iedevuši daudz labāku kažokādu. Tā ir Šanhajas pantera [257] . Nūja! Pantera! Es to pazīstu pēc nokrāsas. Vai redzat, kā akots saulē dzirkstī!… Smaragds! īsts smaragds!

Elločka Meksikas lēcējpeli pati bija nokrāsojusi ar zaļu akvareļkrāsu, un tāpēc šā rīta apmeklētāja uzslava viņai it sevišķi gāja pie sirds.

Neļaudams saimniecei atjēgties, lielais kombinators pateica visu, ko vien kādreiz bija dzirdējis par kažokādām. Vēlāk valodas ievirzījās par zīdu, un Ostaps solījās burvīgajai saimniecei uzdāvināt dažus simtus zīda kokonu, ko viņam esot atvedis Uzbekijas CIK [258] priekšsēdētājs.

Jūs esat čalītis uz goda, Elločka piezīmēja, apkopodama pirmo iepazīšanās mirkļu rezultātus.

-Jums, protams, ir brīnums par tik agru nepazīstama vīrieša vizīti?

Ho-ho!

Esmu pie jums ieradies kādā delikātā jautājumā.

-Jokojat!

Jūs vakar bijāt ūtrupē un atstājāt uz mani neparastu iespaidu.

Nerunājiet blēņas!

Apžēlojieties! Stāstīt blēņas tik valdzinošai sievietei ir necilvēcīgi.

Baigais!

Saruna turpinājās tādā pašā garā, tomēr atsevišķos gadījumos tā deva lieliskus rezultātus. Bet Ostapa komplimenti ar katru reizi kļuva šķidrāki un īsāki. Viņš pamanīja, ka otra krēsla istabā nav. Vajadzēja sadzīt tam pēdas.

Jaukdams iztaujāšanu ar austrumnieciskiem glaimiem, Ostaps caur puķēm uzzināja visus notikumus, kas vakar bija piemeldējuši Elločku.

"Dīvaini gan," viņš nodomāja, "krēsli kā tarakāni aizlien katrs uz savu pusi."

Mīļo meitenīt, Ostaps pēkšņi sacīja, pārdodiet man šo krēslu. Man tas ļoti patīk. Tikai jūs ar savu sievišķīgo skaistuma izjūtu varējāt izvēlēties tik māksliniecisku priekšmetu. Pārdodiet, meitenīt, un es jums došu septiņus rubļus.

Runājat blēņas, čalīt, Elločka viltīgi atsaucās.

Ho-ho, centās ieskaidrot Ostaps.

"Ar viņu jārīkojas citādi," Ostaps nolēma, "piedāvāsim apmaiņu."

Vai zināt, pašreiz Eiropā un Filadelfijas labākajās aprindās atjaunojuši seno paražu tēju lej glāzē caur sietiņu. Ārkārtīgi efektīgi un ļoti eleganti.

Elločka kļuva uzmanīga.

Pie manis pašreiz atbraucis kāds pazīstams diplomāts no Vīnes un atveda kā dāvanu. Interesanta mantiņa.

-Jādomā, vienreizēja, Elločka kļuva ziņkārīga.

Oho! Ho-ho! Apmainīsimies! Jūs man dosiet krēslu, bet es jums sietiņu. Vai gribat?

Un Ostaps izņēma no kabatas mazu, apzeltītu sietiņu.

Saule kā ola valstījās sietiņā. Pa griestiem lēkāja zaķīši. Pēkšņi iegaismojās istabas tumšais kakts. Uz Elločku šī mantiņa atstāja tikpat neatvairāmu iespaidu, kādu atstāj veca konservbundža uz cilvēkēdāju no Mumbo-Jumbo cilts. Tādos gadījumos cilvēkēdājs bļauj pilnā kaklā, bet Elločka tikai klusi izdvesa:

Ho-ho!

Neļaudams viņai atjēgties, Ostaps nolika sietiņu uz galda, paņēma krēslu un, uzzinājis no burvīgās sievietes viņas vīra adresi, galanti atvadījās.

XXV nodaļa Absolons Vladimirovičs Iznurenkovs

Koncesionāriem bija sācies pļaujas laiks. Ostaps apgalvoja, ka krēslus vajag kalt, kamēr tie vēl karsti. Ipolits Matvejevičs bija amnestēts, kaut gan laiku pa laikam Ostaps tomēr viņu nopratināja:

Un kāda velna pēc es ar jums sapinos? Kālab jūs man īsti esat vajadzīgs? Būtu braucis labāk uz mājām, uz dzimtsarakstu biroju. Tur jūs gaida mirušie un jaundzimušie. Nemokiet mazuļus. Brauciet!

Bet sirdī lielais kombinators bija stipri pieķēries notramdītajam muižniecības priekšniekam. "Bez viņa dzīve nebūtu tik jautra," Ostaps domāja. Un viņš līksmi paskatījās Vorobjaņinovā, kam uz galvas jau bija sazēlusi sidrabaina jaunaudze.

Darba plānā Ipolita Matvejeviča iniciatīvai bija ierādīta ievērojama vieta. Kolīdz bijušais students klusais Ivanopulo bija prom, Benders ņēmās iekalt kompanjonam galvā, kā pa visīsāko ceļu atrast dārglietas.

Rīkoties droši. Nevienu neiztaujāt. Vairāk cinisma. Cilvēkiem tas patīk. Ar trešo personu starpniecību nekā neuzsākt. Muļķu vairs nav. Neviens jums nevilks briljantus no cita kabatas. Bet tikai bez kriminālpārkāpumiem. Kodekss mums ir jācienī [259] .

Un tomēr meklēšanai nebija sevišķu panākumu. Traucēja Kriminālkodekss un milzīgs daudzums buržuāzisku aizspriedumu, kas vēl bija saglabājušies pilsētas iedzīvotājos. Viņi, piemēram, ne acu galā necieta nakts vizītes pa vēdlodziņu. Nācās strādāt tikai legāli.

Tai dienā, kad Ostaps apmeldēja Elločku Ščukinu, studenta Ivanopulo istabā parādījās mēbele. Tā bija pret tējas sietiņu apmainītais krēsls ekspedīcijas trešā trofeja. Jau sen bija garām tas laiks, kad briljantu medības kompanjonos radīja spēcīgas emocijas, kad tie ar nagiem plēsa krēslus un skrāpēja to atsperes.

Pat ja krēslos nekā nav, Ostaps teica, uzskatiet, ka mēs tomēr esam nopelnījuši vismaz desmit tūkstošus. Katrs caurskatītais krēsls palielina mūsu izredzes. Kas par to, ka dāmiņas krēslā nekā nav? Tāpēc jau tas nav jāsalauž. Lai Ivanopulo mēbelē istabu. Mums pašiem arī patīkamāk.

Tai pašā dienā koncesionāri izspurdza no sārtās mājiņas un aizgāja katrs uz savu pusi. Ipolitam Matvejevičam bija uzticēts blējošais svešinieks Sadovoja-Spaska ielā, iedoti divdesmit pieci rubļi dažādiem izdevumiem, stingri pieteikts alus bodēs nespert ne kāju un bez krēsla neatgriezties. Sev lielais kombinators izvēlējās Elločkas vīru.

Ipolits Matvejevičs šķērsoja pilsētu autobusā Nr. 6. Kratīdamies ādas sēdeklī un ar galvu atsizdamies līdz pat karietes lakotajiem griestiem, viņš domāja, kā uzzināt blējošā pilsoņa uzvārdu, ar kādu ieganstu pie viņa ieiet, ko sacīt un kā pāriet pie lietas būtības.

Izkāpis pie Sarkanajiem Vārtiem, viņš pēc Ostapa iedotās adreses atrada vajadzīgo māju un ņēmās staigāt ap to riņķī un apkārt. Ieiet viņš neuzdrošinājās. Tā bija veca, netīra Maskavas viesnīca, nodota dzīvokļu biedrībai, un to apdzīvoja, spriežot pēc mājas apdrupušās fasādes, ļaunprātīgi īres nemaksātāji.

Ipolits Matvejevičs ilgi stāvēja pretim parādes durvīm, piegāja pie tām pavisam tuvu, tur iekala no galvas pie durvīm piesprausto, ar roku rakstīto paziņojumu, kas draudēja ļaunprātīgajiem nemaksātājiem, un, nekā nedomādams, uzkāpa otrajā stāvā. No gaiteņa varēja ieiet atsevišķās istabās. Lēnām, it kā

dodamies pie klases tāfeles, lai pierādītu neiemācītu teorēmu, Ipolits Matvejevičs tuvojās istabai Nr. 41. Uz durvīm vienā piespraudītā, apgriezušies ačgārni, karājās vizītkarte savalkātas iestērķelētas apkaklītes krāsā:

Pilnīgā prāta aptumsumā Ipolits Matvejevičs aizmirsa pieklauvēt un atvēra neaizslēgtās durvis, kā mēnessērdzīgais spēra trīs soļus un atradās istabas vidū.

Piedodiet, viņš sacīja apslāpētā balsī, vai varētu šeit sastapt biedru Iznurenkovu?

Absolons Vladimirovičs neatbildēja. Vorobjaņinovs pacēla galvu un tikai tagad pamanīja, ka istabā neviena nav.

Pēc istabas ārējā izskata nekādi nevarēja noteikt tās saimnieka dzīvesveidu. Skaidrs bija tikai viens, ka viņš ir neprecējies un mājkalpotājas viņam nav. Uz palodzes stāvēja papīrītis ar desu ādiņām. Tahta pie sienas bija piekrauta ar avīzēm. Uz maza plauktiņa stāvēja dažas noputējušas grāmatas. No sienām raudzījās krāsainas runču, kaķīšu un kaķeņu fotogrāfijas. Istabas vidū līdzās netīriem nomestiem puszābakiem stāvēja riekstkoka krēsls. Pie visām mēbelēm, ari pie Stargorodas savrupmājas krēsla karājās aveņkrāsas lakas zīmogi. Bet Ipolits Matvejevičs tam nepievērsa uzmanību. Tai mirklī viņš bija aizmirsis Kriminālkodeksu un Ostapa pamācības un metās pie krēsla.

Šai brīdī avīzes uz tahtas sakustējās. Ipolits Matvejevičs nobijās. Avīzes slīdēja un nokrita uz grīdas. No avīžu apakšas izlīda samiegojies kaķēns. Viņš vienaldzīgi paskatījās uz Ipolitu Matvejeviču un sāka mazgāties, ar ķepiņu aizķerdams ausi, vaidziņu un ūsas.

Fui! Ipolits Matvejevičs nospļāvās un stiepa krēslu uz durvīm. Durvis pašas atvērās. Uz sliekšņa parādījās istabas saimnieks blējošais svešinieks. Viņš bija mētelī, no kura apakšas rēgojās violetas apakšbikses. Rokā viņš turēja bikses.

Par Absolonu Vladimiroviču Iznurenkovu varētu sacīt, ka otra tāda cilvēka nav visā republikā. Republika viņu vērtēja pēc nopelniem. Viņš tai bija ļoti noderīgs. Un tomēr, par spīti tam, viņš nebija slavens, kaut gan savā mākslā bija tāds pats meistars kā Šaļapins dziedāšanā, Gorkijs literatūrā, Kapablanka [260] šahā, Meļņikovs [261] slidskriešanā un kāds ārkārtīgi brūns asīrietis ar ļoti lielu degunu, vīrs, kas ieņēma vislabāko vietu uz Tveras un Kamergerskas ielu stūra zābaku spodrināšanā ar dzeltenu ziedi.

Šaļapins dziedāja. Gorkijs rakstīja lielu romānu [262] . kapablanka gatavojās sacīkstēm ar Aļehinu [263] . Meļņikovs uzstādīja jaunus rekordus. Asīrietis tā nospodrināja pilsoņu puszābakus, ka tie spīdēja kā saule. Absolons Iznurenkovs bārstīja asprātības.

Viņš asprātības nekad nebārstīja bezmērķīgi, tikai skaistu vārdu dēļ. Viņš bija asprātīgs humoristisko žurnālu uzdevumā. Uz saviem pleciem viņš iznesa visatbildīgākās kampaņas, piegādāja tematus zīmējumiem un feļetoniem Maskavas satīrisko žurnālu lielākajai daļai.

Izcili cilvēki ir asprātīgi divreiz mūžā. Šīs asprātības vairo viņu slavu un ieiet vēsturē. Iznurenkovs mēnesī laida klajā ne mazāk kā sešdesmit pirmklasīgas asprātības, ko smaidot atkārtoja visi, un tomēr autors palika nezināms. Ar Iznurenkova asprātībām parakstīja zīmējumus, bet slavas laurus plūca mākslinieks. Mākslinieka vārdu ievietoja virs zīmējuma. Iznurenkova vārda nebija nekur.

Tas ir šausmīgi! viņš kliedza. Nav iespējams parakstīties. Kur lai es parakstos? Zem divām rindiņām?

Un viņš dedzīgi turpināja cīnīties ar sabiedrības ienaidniekiem: ar sliktiem kooperatoriem, izšķērdētājiem, Čemberlenu, birokrātiem. Ar savām asprātībām viņš šaustīja pielīdējus, namu pārvaldniekus, privātuzņēmējus, vadītājus, huligānus, pilsoņus, kas nevēlas pazemināt cenas [264] , un saimnieciskos darbiniekus, kas izvairās no taupības režīma.

Pēc žurnāla iznākšanas šīs asprātības skandēja no cirka arēnas, pārdrukāja vakara avīzēs, neuzrādot pirmavotus, un no estrādes tās publikai sniedza kupletisti.

Iznurenkovs bija iemanījies ar savām asprātībām uzstāties arī tādās nozarēs, kur, likās, vairs nekā smieklīga nevarētu pateikt. Pat no tāda izkaltuša tuksneša kā pašizmaksas nesamērīga paaugstināšana Iznurenkovs prata izspiest ap simt humora šedevru. Heinem būtu nolaidušās rokas, ja viņam liktu pateikt kaut ko smieklīgu un reizē arī sabiedriski noderīgu par nepareizo tarifikāciju kravas pārvadāšanā ar preču vilcieniem. Marks Tvens, saklausījis tādu tematu, laistu ļekas vaļā. Bet Iznurenkovs palika savā postenī.

Viņš tekāja pa redakciju istabām, uzgrūzdamies atkritumu urnām un blēdams. Pēc desmit minūtēm temats jau bija izstrādāts, izdomāts zīmējums un sameistarots virsraksts.

Ieraudzījis savā istabā cilvēku, kas dzīrās nest prom apzīmogoto krēslu, Absolons Vladimirovičs pavicināja ar nupat pie drēbnieka izgludinātajām biksēm, salēcās un iespiedzās:

Jūs esat prātu zaudējis! Es protestēju! Jums nav tiesība. Galu galā eksistē taču kādi likumi! Kaut gan muļķiem tie bijūši nebijuši, bet jūs varbūt vismaz esat dzirdējis, ka mēbeles var stāvēt vēl divas nedēļas!… Es sūdzēšos prokuroram!… Beigu beigās es samaksāšu!

Ipolits Matvejevičs nekustējās ne no vietas, bet Iznurenkovs nometa mēteli un, neatiedams no durvīm, uzvilka bikses savās resnajās Čičikova kājās. Iznurenkovs izskatījās patukls, taču seja viņam bija kalsnēja.

Vorobjaņinovs nešaubījās, ka viņu tūdaļ saķers un vilks uz miliciju. Tāpēc viņš bija ārkārtīgi pārsteigts, kad istabas saimnieks, ticis galā ar savu tualeti, pēkšņi nomierinājās.

Pamēģiniet saprast, saimnieks ieteicās samierinošā balsī, es taču nevaru tam piekrist.

Ipolits Matvejevičs, būdams istabas saimnieka vietā, arī beigu beigās nevarētu piekrist, ka viņam skaidrā dienas laikā zog krēslus. Bet viņš nezināja, ko sacīt, un tāpēc klusēja.

Es tur neesmu vainīgs. Vainīgs ir pats mūzikas trests [265] . jā, es atzīstos. es astoņus mēnešus neesmu maksājis par īrēto pianino, bet es taču to nepārdevu, kaut gan tas bija pilnīgi iespējams. Es rīkojos godīgi, bet viņi kā īsti blēži. Paņēma instrumentu, vēl iesniedza prasību tiesā un aprakstīja mēbeles [266] . Man nekā nedrīkst aprakstīt. Šīs mēbeles ir ražošanas rīki. Un krēsls arī ir ražošanas rīks [267] !

Ipolits Matvejevičs sāka kaut ko apjēgt.

Nolieciet krēslu! pēkšņi iespiedzās Absolons Vladimirovičs. Vai dzirdat? Jūs! Birokrāts tāds!

Ipolits Matvejevičs padevīgi nolika krēslu un iešļupstējās:

Piedodiet, pārpratums, man tāds darbs.

Tagad Iznurenkovs kļuva ārkārtīgi priecīgs. Viņš tekalēja pa istabu un dziedāja: "Allažiņ rītos, kad saule viz logā, pretī man vērās tavs smaidošais vaigs." [268] Viņš nezināja, kur likt savas rokas. Tās viņam šaudījās kā atspoles. Viņš ņēmās siet kaklasaiti un nometa, to nesasējis. Tad paķēra avīzi un, nekā neizlasījis, nosvieda zemē.

Tātad šodien jūs mēbeles neņemsiet? … Labi! … Ah! Ah!

Ipolits Matvejevičs, izmantodams labvēlīgo situāciju, virzījās

uz durvīm.

Pagaidiet! Iznurenkovs pēkšņi iesaucās. Vai jūs kādreiz esat redzējis tādu kaķi? Sakiet, tas taču patiešām ir ārkārtīgi pūkains kaķis, vai ne?

Kaķēns nokļuva Ipolita Matvejeviča trīcošajās rokās.

Augsta klase! murmināja Absolons Vladimirovičs, nezinādams, kā izlietot enerģijas pārpalikumu. Ah!… Ah!…

Viņš pieskrēja pie loga, sasita plaukstas un veikli klanījās divām meitenēm, kas skatījās uz viņu no pretējā nama loga. Viņš mīņājās uz vietas un bārstīja ilgu pilnas nopūtas:

Priekšpilsētas meitenes! Vilinošākais auglis!… Augsta klase!… Ah!… "Allažiņ rītos, kad saule viz logā, pretī man vērās tavs smaidošais vaigs…"

Nu tad es iešu, pilsoni, dumji sacīja koncesijas galvenais direktors.

Pagaidiet, pagaidiet! pēkšņi Iznurenkovs sarosījās. Acumirkli!… Ah!… Bet kaķēns? Vai nav taisnība viņš ir ārkārtīgi pūkains?… Pagaidiet! Es tūlīt!…

Viņš apjucis rakņājās pa kabatām, aizskrēja, atkal atgriezās, nostenējās, paskatījās pa logu, atkal aizskrēja un atkal atgriežas.

Piedodiet, sirsniņ, viņš sacīja Vorobjaņinovam, kas visu šo manipulāciju laiku stāvēja kā zaldāts, rokas gar sāniem nostiepis.

Pie šiem vārdiem viņš iedeva muižniecības priekšniekam pusrubli.

Nē, nē, lūdzu, neatsakieties! Katrs darbs ir jāsamaksā.

Ļoti pateicos, sacīja Ipolits Matvejevičs, brīnīdamies par savu izveicību.

Paldies, dārgumiņ, paldies, sirsniņ!…

Iedams pa gaiteni, Ipolits Matvejevičs dzirdēja, ka Iznurenkova istabā skanēja blēšana, spiegšana, dziedāšana un kaislīgi izsaucieni.

Uz ielas Vorobjaņinovs atcerējās Ostapu un sāka drebēt aiz bailēm.

Ernests Pavlovičs Ščukins lēni staigāja pa tukšo dzīvokli, kuru viņam draugs pa vasaru laipni bija atvēlējis, un apsvēra jautājumu: iet vannā vai neiet.

Trīsistabu dzīvoklītis atradās deviņstāvu namā zem paša jumta. Tajā bez rakstāmgalda un Vorobjaņinova krēsla bija tikai trimo. Saule atstarojās spogulī un nepatīkami svēla acīs. Inženieris atlaidās uz rakstāmgalda, bet tūlīt pielēca kājās. Viss bija sakarsis.

"Iešu nomazgāties," viņš nolēma.

Viņš noģērbās, atdzesējās, paskatījās uz sevi spogulī un devās uz vannas istabu. Dzestrums pārņēma visu augumu. Viņš iekāpa vannā, iesmēla gaišizilā krūzītē ūdeni, aplaistījās un pamatīgi ieziepējās. Visu ķermeni pārklāja ziepju putas, un viņš kļuva līdzīgs vates Jaungada vecim.

Lieliski! Ernests Pavlovičs iesaucās.

Viss bija labi. Kļuva vēsi. Sievas nebija. Nākotnē gaidīja pilnīga brīvība. Inženieris pietupās un atgrieza krānu, lai nomazgātu ziepes. Krāns nogārdzās un lēnām penterēja kaut ko nesaprotamu. Ūdens netecēja. Ernests Pavlovičs krāna caurumā iebāza glumo mazo pirkstiņu. Iztecēja sīka, tieva strūkliņa un vairāk nekā. Ernests Pavlovičs saviebās, izkāpa no vannas, uzmanīgi izceldams vienu kāju aiz otras, un aizgāja pie virtuves krāna. Bet arī tur neko neizdevās izslaukt.

Ernests Pavlovičs ielāčoja istabā un apstājās spoguļa priekšā. Putas koda acīs, mugura niezēja, ziepju putas krita uz parketa. Klausīdamies, vai vannas istabā netek ūdens, Ernests Pavlovičs nolēma pasaukt sētnieku.

"Lai viņš kaut vai ūdeni atnes," nolēma inženieris, berzēdams acis un pamazām saniknodamies, "velns zina, kas te notiek."

Viņš izliecās pa logu. Pagalmā dziļi lejā spēlējās bērni.

Sētniek! iesaucās Ernests Pavlovičs. Sētnieki

Neviens neatsaucās.

Tad Ernests Pavlovičs atcerējās, ka sētnieks dzīvo pie parādes durvīm, patrepē. Viņš nostājās uz aukstajām flizēm un, ar vienu roku pieturēdams durvis, pārliecās pār margu. Kāpņu laukumiņā bija tikai viens dzīvoklis, un Ernestam Pavlovičam nebija ko baidīties, ka viņu kāds varētu ieraudzīt dīvainajā ziepju putu tērpā.

Sētniek! viņš sauca lejup.

Vārds nodunēja un ar troksni aizvēlās pa kāpnēm.

Niek! atbildēja kāpnes.

Sētniek! Sētniek!

Niek-niek! Niek-niek!

Pēkšņi, nepacietīgi mīņājoties, inženierim paslīdēja kāja, un viņš, lai noturētu līdzsvaru, izlaida no rokām durvju rokturi. Siena sāka drebēt

Noklakšķēja amerikāņu slēdzenes vara mēlīte, un durvis aizcirtās. Siena nodrebēja. Ernests Pavlovičs, vēl neaptvēris savu bezizejas stāvokli, pavilka durvju rokturi. Durvis nekustējās.

Inženieris apstulbis paraustīja tās vēl dažas reizes un ar uztraukumā pukstošu sirdi klausījās. Valdīja krēslas pilns klusums kā baznīcā. Pa milzīgā loga daudzkrāsainajiem stikliem tik tikko lauzās iekšā gaisma.

"Ir gan situācija," nodomāja Ernests Pavlovičs.

Velna mātīte! viņš nolamāja durvis.

Apakšā kā petardes sāka dunēt un sprakšķēt cilvēku balsis. Pēc tam kā skaļrunis ierējās istabas šunelis.

Pa kāpnēm stūma augšā bērnu ratiņus.

Ernests Pavlovičs sāka bailīgi staigāt pa kāpņu laukumiņu.

Prātā var sajukt!

Viņam likās, ka tas viss ir pārāk nejēdzīgi, lai notiktu īstenībā. Viņš atkal piegāja pie durvīm un klausījās. Viņš sadzirdēja kaut kādas jaunas skaņas. Sākumā viņam likās, ka pa dzīvokli kāds staigātu.

"Varbūt kāds ir atnācis pa virtuves kāpnēm?" viņš nodomāja, kaut gan zināja, ka virtuves kāpņu durvis ir aizbultētas un dzīvoklī neviens nevar iekļūt.

Vienmuļās skaņas nenoklusa. Inženieris aizturēja elpu. Tad viņš saprata, ka šo troksni rada ūdens šļaksti. Tas acīmredzot gāzās no visiem dzīvokļa krāniem. Ernests Pavlovičs tik tikko nesāka skaļi raudāt.

Stāvoklis bija šausmīgs. Maskavā, pilsētas centrā, devītā stāva kāpņu telpā stāvēja pilnīgi kails pieaudzis, ūsains cilvēks ar augstāko izglītību, notriepies ar žūstošām ziepju putām. Viņam nebija kur iet. Viņš labāk būtu ar mieru iet cietumā nekā tādā izskatā rādīties cilvēkiem. Atlika tikai viens iet bojā. Putas žuva un dedzināja muguru. Uz rokām un sejas tās jau bija sastingušas un atgādināja kraupi, kas savilka ādu kā alauns.

Tā pagāja pusstunda. Inženieris trinās gar kaļķainajām sienām, vaidēja un vairākkārt nesekmīgi mēģināja uzlauzt durvis. Viņš kļuva netīrs un atbaidošs.

Lai tas maksātu ko maksādams, Ščukins nolēma noiet pie sētnieka.

"Citas izejas nav, nē, nav. Tikai paslēpties pie sētnieka!"

Saraustīti elpodams un ar roku aizsegdamies tā, kā to dara vīrieši, kad iet peldēties, Ernests Pavlovičs lēnām sāka zagties gar

margām uz leju. Viņš jau atradās kāpņu laukumiņā starp astoto un devīto stāvu.

Viņa stāvu apgaismoja loga daudzkrāsainie rombi un kvadrāti. Viņš kļuva līdzīgs Arlekīnam, kas noklausās Kolombīnas sarunu ar Pajaco. Viņš jau pagriezās, lai dotos nākamajā kāpņu posmā, kad pēkšņi noskrapstēja apakšējā dzīvokļa durvju atslēga un no dzīvokļa iznāca jaunkundze ar sportistu koferīti. Jaunkundzīte nebija paguvusi ne soli paspert, kad Ernests Pavlovičs jau atradās devītā stāva laukumiņā. Viņš gandrīz vai apdulla no saviem briesmīgi skaļajiem sirds pukstiem.

Tikai pēc pusstundas inženieris bija atguvies un varēja doties jaunā pārgājienā. Šoreiz viņš stingri apņēmās strauji mesties lejā un, absolūti nekam nepievēršot uzmanību, aizskriet līdz ilgotajam sētnieka dzīvoklim.

Tā viņš arī izdarīja. Lēkdams pāri četriem pakāpieniem un kunkstēdams, inženieru un tehniķu sekcijas biroja loceklis aulekšoja lejā. Sestā stāva laukumā viņš uz mirkli apstājās. Tas viņu pazudināja. No apakšas kāds nāca.

Neciešams zeņķis! kāpņu reproduktora daudzkārt pastiprināta, skanēja sievietes balss. Cik reizes es viņam neesmu teikusi!

Ernests Pavlovičs, paklausīdams nevis saprātam, bet gan instinktam, kā suņu vajāts kaķis joza uz devīto stāvu.

Attapies savā ar slapjajām pēdām pielāčotajā laukumiņā, viņš klusi sāka raudāt, plēsdams sev matus un konvulsīvi šūpodamies. Karstas asaras ieurbās ziepju garozā un izdzina tur divas paralēlas līkumotas vadziņas.

Ak kungs! inženieris vaimanāja. Mans dievs! Mans dievs!

Dzīves vairs nebija. Bet tai pašā laikā viņš skaidri dzirdēja pa

ielu garām braucošās smagās automašīnas troksni. Tātad kaut kur vēl kūsāja dzīve!

Viņš vēl vairākkārt mudināja sevi noiet lejā, bet nespēja nervi neizturēja. Viņš bija iekļuvis kapu velvē.

Piebradājuši kā cūkas! viņš izdzirda apakšstāvā kādas vecītes balsi.

Inženieris pieskrēja pie sienas un vairākkārt iebadīja tai ar galvu. Visprātīgākais, protams, būtu kliegt tik ilgi, kamēr kāds atnāk, un tad padoties atnācējam gūstā. Bet Ernests Pavlovičs bija pilnīgi zaudējis domāšanas spējas un, smagi elsodams, kūņājās pa laukumiņu.

Izejas nebija.

TRISPADSMITA NODAĻA

.

XXVI nodaļa Automobilistu klubs

Trīs vakarus no vietas "cienītais kungs" Asokins lasīja Agafona Šahova jauno grāmatu. Ar katru jaunu lappusi kasiera sirds piepildījās ar iedvesmu. Grāmatas varonis bija viņš, kasieris. Par to nebija nekādu šaubu. Asokins sevi atpazina katrā vārdā. Romāna varonim piemita kasiera paradumi, viņš burtiski atkārtoja Asokina izteicienus, valkāja tādu pašu apģērbu militāru formas blūzi sinepju krāsā un platas bikses, kas apsedza puszābaku augstos papēžus. "Cienītā kunga" kases kambarītis bija aprakstīts gandrīz vai fotogrāfiski precīzi. Agafonam Šahovam trūka iztēles. Pat uzvārds bija gandrīz tāds pats-Ažogins. Sākumā "cienītais kungs" bija sajūsmināts. Viņš bija aprakstīts pareizi.

Jebkurš paziņa to sapratīs, lepni teica kasieris.

Taču jau sestā nodaļa, kurā autors mierīgi piedēvēja kasierim piecu tūkstošu rubļu zādzību no kases, "cienītajam kungam" izraisīja nervozus smiekliņus.

Septītajā, astotajā un devītajā nodaļā bija aprakstīta "cienītā kunga" grandiozā uzdzīve ar Venēras priesterienēm viskārdinošākajos zaņķos Kalugas pilsētā, uz kurieni, autora gribas vadīts, bija aizlaidies kasieris. Šajā vakarā Asokins ēdienam pat nepieskārās.

Viņš sēdēja skvērā uz soliņa līdzās elektriskajai laternai un tās sārtajā gaismā lasīja par savu fantastisko dzīvi. Vispirms viņš izbijās, ka par viņa varoņdarbiem uzzinās priekšniecība, bet tad atcerējās, ka nekādus varoņdarbus nav veicis, nomierinājās un izjuta pat zināmu lepnumu par sevi. Galu galā tieši viņu, nevis kādu citu, Agafons Šahovs bija izvēlējies par sava jaunā sensacionālā romāna varoni.

Asokins sajutās daudz pārāks un gudrāks par neveiksmīgo izšķērdētāju, kuru bija attēlojis rakstnieks. Beidzot viņš pat sāka nicināt aizbēgušo kasieri. Pirmām kārtām, romāna varonis bija novērsies no jaukās Nataškas ("augstas krūtis, zaļas acis un stingras gūžas"), lai dotu priekšroku noziedzīgajai kokaīna lietotājai Esmeraldai ("plakanas krūtis, plēsonīgi zobi un aizsmacis balss tembrs"). Romāna varoņa vietā Asokins drīzāk būtu izvēlējies kaut vai vientiesīgo Feņečku ("kuplas krūtis, veselīgs sārtums un stingras gūžas"), nevis to maitu Esmeraldu, kas nodarbojās ar hipesu [269] . Turpmākais "cienītajā kungā" iesvēla vēl lielāku sašutumu.

Viņa dubultnieks zirgu skriešanās sacīkstēs muļķīgi un aprobežoti notrieca divus tūkstošus kroņa naudas. Asokins, protams, nekad tā nebūtu rīkojies. Domājot par tik bērnišķīgu muļķību, Asokins īgni nospļāvās. Tikai vienā ziņā rakstnieks bija spējis Asokinam izdarīt pa prātam aprakstot krogus, vakariņas un visdažādākās uzkodas. Krogi bija aprakstīti lieliski tas bija lietpratēja darbs. Aprakstos bija jūtama jaunības degsme, tur netika nekāda kuņģa katara, no tiem dvesa mīlestība, entuziasms un pievilcīgi literāri sīkumi. Piemēram, lasis bija salīdzināts arKiosā dzimušas jaunas meitenes klēpi. Franču bulvāru un pa pusei nopietnajos krievu romānos bieži pieminētais brīnišķīgais graudainais kaviārs ari netika aizmirsts. Grāmatā bija aprakstīts ne mazāk kā puspuds šīs delikateses. Kaviāru ēda visi galvenie un epizodiskie romāna varoņi. Asokinam iesāpējās sirds. Viņš šo ēdienu nebūtu devis nevienam pats visu apēstu. Šampanieša pudeles, Martela konjaks (labākas firmas romāna autoram nebija zināmas), augļi, "zīda zeķēs ietērpto dāmu kājiņu apaļumi", vecākie oficianti, stērķelēti galdauti, automobiļi un cigāri tas viss bija sajaucies krāšņā kaudzē, no kuras izšķērdētājs izrausās ārā tikai pēdējā nodaļā, lai tūlīt pat dotos uz kriminālmeklēšanas nodaļu un vaļsirdīgi atzītos nodarītajā.

Izlasījis romānu, kurš saucās "Skrejošais vilnis", Asokins nodrebinājās no vakara dzestruma un gāja uz māju gulēt.

Aizmigt viņš nespēja. Dubultnieks bija pārņēmis viņa iztēli. Nākamajā dienā, dodoties projām no kantora, "cienītais kungs" paņēma sev līdzi piecus tūkstošus rubļu tieši tik daudz, cik bija izšķērdējis viņa noziedzīgais dubultnieks. "Cienītais kungs" nolēma naudu iztērēt racionāli: apgūt visas labās Ažogina īpašības un, ņemot vērā viņa kļūmes, izvairīties no romānā aprakstītajām ķibelēm.

Vakarā Pētera Līniju ielas meiču sabiedrībā Asokins apguva labās īpašības un vingrinājās izvairīties no ķibelēm. Pieredzes iegūšana viņam izmaksāja simts rubļu. Rītausmā atskurbušais "cienītais kungs" izgāja Tveras bulvārī un devās virzienā no Puškina pieminekļa uz Timirjazeva pieminekli\

Uz redakciju tajā dienā viņš neaizgāja. Pie kases izveidojās rinda. Reportieris Persickis, kurš bija izlūdzies nelielu avansu un jau pusstundu gaidīja, kad kase sāks darbu, sacēla milzīgu brēku. Tad Asokinam pakaļ aizsūtīja kurjeru. Arī mājās kasiera nebija. Turpmākais notika ļoti ātri: kasi atvēra un pārskaitīja naudu. Pēc tam kantora administrācijas vadītājs devās uz MKP [270] , lai uzrakstītu iesniegumu par kasiera un naudas pazušanu. Sev par lielu pārsteigumu tur viņš satikās ar Asokinu, kurš jau sēdēja komandantūrā aiz barjeras un nemākulīgi, kā jau pieaudzis cilvēks, raudāja. Simts rubļu izšķērdēšana viņu bija tā sabiedējusi, ka viņš nekavējoties aizskrēja izsūdzēt grēkus. 4900 rubļus tajā pašā dienā aiznesa atpakaļ uz kantori, reportieris Persickis dabūja savu avansu, bet Asokinu sakarā arto, ka izšķērdēta bija niecīga summa, nopratināja un palaida brīvībā, liekot parakstīties par neizbraukšanu no pilsētas. Asokins aizgāja uz redakciju un, neuzdrīkstēdamies ne ar vienu runāt, klīda pa garo Tautību nama gaiteni. Grēkā kritušajam kasierim garām aizsoļoja saimniecības pārzinis, velkot sev līdzi izsolē nopirktu mīksto krēslu, lai pasniegtu to redaktoram. Garām steidzās līdzstrādnieki ar avīžrakstu žūkšņiem. Kāds meklēja konfekšu speciālistu nodaļu un, šķiet, meklēja jau sen, jo apjautājās par to pavisam vārgā balsī.

Asokinam jautāja, kur atrodas izeja un kur var iesniegt sludinājumu par dokumentu nozaudēšanu. Kāds jauns cilvēks ar milzīgu portfeli "cienītajam kungam" vairākas reizes uzstājīgi piedāvāja parakstīties uz Lielo Padomju enciklopēdiju dermantīna iesējumā. Vārdu sakot, viņam uzdeva visus tos pašus jautājumus, kurus pa padomju iestāžu gaiteņiem skrejošie pilsoņi uzdod katram, kas vien patrāpās ceļā.

Asokins neatbildēja. Līdzstrādnieki sajuta kaut ko nelabu. Nodaļās paklīda valodas, kas drīz vien apstiprinājās. Asokinu atlaida no darba par kasē pieļautajām nejēdzībām. Piezvanīja Šahovam. Šahovs nopriecājās.

Aha! viņš kliedza klausulē. Precīzi trāpīts! Nu, pasveiciniet "cienīto kungu"! Ko? Neliela summa? Tas nav svarīgi. Svarīgs ir princips!

Taču personīgi atbraukt uz notikuma vietu Šahovs nevarēja. Viņa rakstāmspalvas galā jau trīsēja kārtējā problēma pašnāvības problēma.

Tostarp redakcijā steidzīgi cepa materiālus, lai varētu nodot salikšanai.

No rezerves (materiāli, kas jau salikti, bet nav ievietoti pagājušajā numurā) cēla ārā informācijas un rakstus, skaitīja, cik rindas tie aizņem, sākās parastā tirgošanās par vietām.

Pavisam avīze savās četrās lappusēs varēja ievietot 4400 rindu. Tur vajadzēja ietilpināt visu: telegrammas, rakstus, hroniku, strādnieku korespondentu vēstules, paziņojumus, vienu feļetonu dzejā un divus prozā, karikatūras, fotogrāfijas, speciālas nodaļas: teātra, sporta, šaha dzīve, ievadrakstu un otru ievadrakstu, padomju, partijas un arodbiedrību organizāciju paziņojumus, romāna turpinājumu, mākslinieciskus aprakstus par galvaspilsētas dzīvi, sīkumus ar nosaukumu "No visa pa druskai", populāri zinātniskus rakstus, radio un dažādus gadījuma rakstura materiālus. Pavisam no nodaļām sanāca ap desmit tūkstošu rindu. Tāpēc vietu sadali lappusēs parasti pavadīja dramatiski skati.

Pirmais pie redakcijas sekretāra atskrēja šaha nodaļas vadītājs maestro Sudeikins [271] . Viņš uzdeva pieklājīgu, bet sarūgtinājuma pilnu jautājumu:

Kā? Šodien šaha nebūs?

Nav vietas, atbildēja sekretārs. Garš zemsvītras raksts. Trīssimt rindu.

Bet šodien taču ir sestdiena. Lasītājs gaida svētdienai paredzēto nodaļu. Man ir uzdevumu atbildes, man ir lieliska Neunivako etīde, man, beidzot…

Labi. Cik jūs vēlaties?

Ne mazāk par simt piecdesmit.

Labi. Ja jums ir uzdevumu atbildes, dosim sešdesmit rindu.

Maestro mēģināja izlūgties vēl trīsdesmit rindas, kaut vai Neunivako etīdei (brīnišķīga Tartakovera-Bogoļubova [272] indiešu partija jau gulēja pie viņa vairāk nekā mēnesi), bet viņu atbīdīja nost.

Ienāca reportieris Persickis.

Vai iespaidus par plēnumu [273] vajag dot? viņš jautāja ļoti klusi.

Protams! sekretārs iesaucās. Jau aizvakar taču to norunājām.

Plēnums notiek, Persickis sacīja vēl klusāk, un divas skicītes jau gatavas, bet viņi man nedod vietu.

Kā nedod? Ar ko jūs runājāt? Ko viņi iedomājas, prātā sajukuši, vai?

Sekretārs aizskrēja lamāties. Viņam pakaļ purpinādams slāja Persickis, bet vēl aiz tā skrēja sludinājumu daļas līdzstrādnieki.

Bet mums Sekara šķidrums [274] ! viņi skumjā balsī sauca.

Šķidrumu rīt. Šodien publicējam mūsu pielikumu!

Kāds tur labums no jūsu bezmaksas sludinājumiem, bet par šķidrumu jau saņemta nauda.

Labi, nakts redakcijā noskaidrosim. Nododiet sludinājumus Pašai. Viņa pašreiz tieši brauc uz nakts redakciju.

Sekretārs atsēdās lasīt ievadrakstu. Bet viņu tūlīt atrāva no šīs aizrautīgās nodarbošanās. Bija atnācis mākslinieks.

Ahā, sacīja sekretārs, ļoti labi. Mums te ir temats karikatūrai sakarā ar pēdējām telegrammām no Vācijas.

Es domāju tā, teica mākslinieks. "Tērauda bruņucepure" [275] un Vācijas vispārējais stāvoklis…

Labi. Tad mēģiniet kaut kā sakombinēt un pēc tam parādiet man.

Mākslinieks aizgāja uz savu nodaļu kombinēt. Viņš paņēma gabaliņu vatmaņpapīra un ar zīmuli uzskicēja izkāmējušu suni. Sunim galvā viņš uzlika vācu bruņucepuri ar smailu galu. Bet pēc tam ņēmās sacerēt uzrakstus. Uz dzīvnieka ķermeņa viņš ar drukātiem burtiem uzrakstīja vārdu "Vācija", uz ritenī saliektās astes "Dancigas koridors" [276] , uz žokļiem "sapņi par revanšu", uz kakla siksnas "Dauesa plāns" [277] un uz izkārtās mēles "Štrezemans" [278] . Suņa priekšā mākslinieks nostādīja Puankarē [279] , kas rokā turēja gaļas gabalu. Arī uz gaļas gabala mākslinieks bija iecerējis kaut ko uzrakstīt, bet gaļas gabals bija mazs, un uzrakstam nepietika vietas. Ja tas būtu mazāk apķērīgs cilvēks un nevis avīzes karikatūrists, tas noteikti apjuktu, bet mākslinieks, daudz nedomādams, piezīmēja gaļai klāt kaut ko līdzīgu zāļu pudeles receptei un uz tās sīkiem burtiņiem uzrakstīja: "Francijas priekšlikumi par drošības garantijām." [280] lai puankarē nevarētu samainīt ar kādu citu valsts darbinieku, mākslinieks premjerministram uz vēdera uzrakstīja: "Puankarē". Skice bija gatava.

Uz mākslas nodaļas galdiem atradās ārzemju žurnāli, lielas šķēres, trauciņi ar tušu un baltu krāsu. Uz grīdas mētājās fotogrāfiju apgriezumi: kāda cilvēka plecs, kājas un dabas ainavas gabaliņi.

Pieci mākslinieki kasīja uzņēmumus ar žiletēm, padarīdami tos gaišākus un piedodami tiem asumu, atsevišķas vietas pārkrāsoja ar tušu un balto krāsu, rakstīja otrā pusē uzrakstus un norādīja izmērus: 3 3/4 kvadrāta, 2 slejās un tā tālāk norādījumus, kas nepieciešami cinkogrāfijai.

Redaktora istabā sēdēja ārzemju delegācija. Redakcijas tulks skatījās runājošā ārzemnieka sejā un, vērsdamies pie redaktora, teica:

Biedrs Arno vēlas zināt…

Runāja par padomju avīzes redakcijas struktūru. Kamēr tulks skaidroja redaktoram, ko vēlas zināt biedrs Arno, pats Arno, ģērbies samta sporta biksēs, un visi pārējie ārzemnieki ziņkārīgi aplūkoja sarkano spalvaskātu un spalvu Nr. 86, kas bija ieslieta istabas kaktā. Spalva gandrīz aizsniedza griestus, bet spalvaskāts bija vidēja cilvēka resnumā. Ar šo spalvaskātu varētu arī rakstīt: spalva bija gluži īsta, kaut gan apjomā pārspēja prāvu līdaku.

Oho-ho! smējās ārzemnieki. Kolosāli!

Šo spalvu redakcijai uzdāvināja strādnieku korespondentu kongress.

Redaktors, sēdēdams Vorobjaņinova krēslā, smaidīja un, veikli mādams ar galvu te uz spalvaskāta pusi, te uz ciemiņu pusi, jautri stāstīja par dāvanu.

Klaigāšana sekretariātā turpinājās. Izveicīgais Persickis atnesa Semaško rakstu, un sekretārs steidzīgi izsvītroja šaha nodaļu maketa trešajā lappusē. Maestro Sudeikins vairs necīnījās par Neunivako brīnišķīgo etīdi. Viņš centās saglābt kaut vai uzdevumu atrisinājumus. Pēc cīņas, kas bija daudz spriegāka nekā viņa cīņa ar Kapablanku Sansebastjanas turnīrā [281] , maestro izkaroja vietu uz "Tiesas un sadzīves" rēķina.

Semaško nosūtīja salikšanai. Sekretārs atkal nogrima ievadraksta lasīšanā. Viņš bija nolēmis to izlasīt aiz tīri sportiskas intereses, lai tur plīst vai lūst, jo nebija varējis tam pievērsties jau divas stundas.

Kad viņš bija nokļuvis līdz vietai: "… Taču pēdējā pakta saturs ir tāds, ka, ja Tautu Savienība to reģistrēs, tad nāksies atzīt, ka…" pie viņa pienāca "Tiesa un sadzīve", spalvains vīrs. Sekretārs turpināja lasīt, tīšām neskatīdamies uz "Tiesas un sadzīves" pusi un izdarīdams ievadrakstā nevajadzīgas atzīmes.

"Tiesa un sadzīve" piegāja no galda otras puses un aizvainoti sacīja:

Es nesaprotu.

Nu, nu, sekretārs nomurmināja, cenzdamies novilcināt laiku, kas tad lēcies?

Lieta tāda, ka trešdien "Tiesas un sadzīves" nebija, piektdien "Tiesas un sadzīves" nebija, ceturtdien no rezerves ievietoja tikai par alimentiem, bet sestdien izņem tiesas prāvu, par ko jau sen raksta visās avīzēs, un tikai mēs…

Kur raksta? iekliedzās sekretārs. Es neesmu lasījis.

Rīt būs visās avīzēs, un tikai mēs atkal nokavēsim.

Bet, kad jums uzdeva Čubarovu lietu [282] , ko jūs tad rakstījāt? Ne rindiņas no jums nevarēja izspiest. Es zinu. Jūs par čubar6viešiem rakstījāt vakara avīzē.

Kā jūs to zināt?

Zinu. Man stāstīja.

Tādā gadījumā es zinu, kas jums stāstīja. Jums stāstīja Persickis, tas pats Persickis, kas visas Maskavas acu priekšā izmanto redakcijas aparātu, lai dotu materiālus Ļeņingradai.

Paša! sekretārs klusi sacīja. Pasauciet Persicki.

"Tiesa un sadzīve" indiferenti sēdēja uz palodzes. Aiz viņa muguras bija redzams dārzs, kur čaloja putni un gorodku spēlētāji. "Tiesas un sadzīves" stīvēšanos ar Persicki, Persicka stīvēšanos ar redakciju un redakcijas stīvēšanos ar "Tiesu un sadzīvi" iztirzāja ilgi. Atnāca dažādu nodaļu līdzstrādnieki un sastājās pulciņā. Tieši tagad norisinājās divkauja starp "Tiesu un sadzīvi" un Persicki. Kad konflikts kļuva pārāk ass, sekretārs to izbeidza ar veiklu paņēmienu: izmeta šahu un tā vietā ielika reabilitēto "Tiesu un sadzīvi". Persickim izteica brīdinājumu.

Redakcijā bija viskarstākais darba laiks pulkstenis pieci. Sakarsušās rakstāmmašīnas kūpēja. Darbinieki steigdamies nepatīkamās balsīs diktēja savus rakstus. Vecākā mašīnrakstītāja rājās par neliešiem, kas nemanot iebāzuši savus materiālus ārpus kārtas.

Pa gaiteni soļoja redakcijas dzejnieks, kura stilu raksturoja vārsmas:

Ieklausies, zeme, Kā pamostas upes, No šahtām, Druvām

Un darbgaldiem, No katras Vismazākās Bibliotēkas

Simtbalsu sauciens skan…

Viņš izrādīja sevišķu uzmanību mašīnrakstītājai, kuras slaidās gūžas rosināja viņa dzejiskās jūtas. Viņš to aizveda gaiteņa galā un pie loga starp vietējo komiteju un sieviešu tualeti teica mīlas vārdus, uz kuriem meitene atbildēja:

Man šodien jāstrādā virsstundas, un es esmu ļoti aizņemta.

Tas nozīmēja, ka viņa mīl citu.

Tad dzejnieks devās uz mājām un sacerēja dvēseliskus dzejoļus.

Kā vilina tavs aizmiglotais skatiens!

Un tālās kalnu smailes acu priekšā vīd.

Tavs lūpu sārtums, slaidais stāvs un smaržu dvesma…

Ak, tevis dēļ es spētu arī mirt…

Dzejnieks pinās pa kājām un pie visiem paziņām vērsās ar apbrīnojami vienmuļu lūgumu:

Iedodiet desmit kapeikas tramvajam!

Pēc šis summas viņš iemaldījās ari strādnieku korespondentu daļā. Pagrozījies starp galdiem, pie kuriem sēdēja vēstuļu lasītāji, un aptaustījis korespondenču kaudzes, dzejnieks atsāka savus centienus. Vēstuļu lasītāji, šie visdrūmākie cilvēki redakcijā (tos par tādiem bija padarījusi nepieciešamība dienā izlasīt simt vēstuļu, ko rakstījušas rokas, kuras vairāk radušas rīkoties ar cirvi, krāsotāja otu vai ķerru nekā ar spalvu), klusēja.

Dzejnieks apmeklēja arī ekspedīciju un galu galā ieklīda kantorī. Bet tur viņš ne vien nedabūja desmit kapeikas, bet viņam pat uzbruka komjaunietis Avdotjevs: lai dzejnieks iestājoties automobilistu pulciņā. Bija iecerēts savākt naudu, nopirkt vecu automobili no "kapsētas", izremontēt to redakcijas šofera vadībā, bet pēc tam pamatīgi apgūt praksē automobiļa vadīšanas mākslu. Dzejnieka iemīlējušos dvēseli ietina benzīna tvaiki. Viņš spēra divus soļus sānis un, uzņēmis trešo ātrumu, pazuda no redzesloka.

Avdotjevs nemaz nezaudēja drosmi. Viņš ticēja automobiļu idejas uzvarai. Sekretariātā šo cīņu viņš izcīnīja viltus ceļā. Un tieši tāpēc sekretāram neizdevās izlasīt ievadrakstu līdz galam.

Klausies, Aleksandr Josifovič. Paga, ir ļoti nopietna lieta, Avdotjevs sacīja, sēzdamies uz sekretāra galda. Pie mums ir nodibinājies automobilistu klubs. Automobiļa vēl nav, bet mēs gribam to nopirkt. Vai redakcija mums nevarētu aizdot piecsimt rubļu uz astoņiem mēnešiem?

Vari nepūlēties.

Kā? Tu domā, ka tas ir neauglīgs darbs?

Nevis domāju, bet zinu. Cik tad jūsu pulciņā ir biedru?

Jau iestājušies ļoti daudzi.

Pulciņā pagaidām bija tikai organizators viens pats, taču Avdotjevs to nevienam neizpauda.

Par piecsimt rubļiem mēs "kapsētā" nopirksim mašīnu. Jegorovs jau nolūkojis. Remonts, viņš saka, maksāšot ne vairāk par piecsimt rubļiem. Pavisam tūkstotis. Un es domāju savervēt divdesmit cilvēku, pa pussimtniekam no katra. Tas būs lieliski!

Iemācīsimies vadīt mašīnu! Jegorovs būs mūsu šefs. Un pēc trim mēnešiem ap augustu mēs visi protam vadīt, mašīna ir, un katrs pēc kārtas brauc, kur vien patīk. Var pat doties īstā ceļojumā!… Tu labāk nevaibsties! Tā ir pilnīgi reāla lieta.

Bet kur piecsimt rubļu mašīnas pirkšanai?

Uz procentiem aizdos pašpalīdzības kase. Atmaksāsim. Nu kā, vai tevi pierakstīt?

Bet sekretārs jau bija ar papliku pauri, daudz strādāja, pilnīgi atradās ģimenes un dzīvokļa varā, mīlēja pēc pusdienām pagulēt uz dīvāna un pirms aizmigšanas palasīt "Pravdu". Viņš padomāja un atteicās.

Nu, Avdotjevs sacīja, veco zēn! Es tev vēl parādīšu klasi… Vēl tu redzēsi, kā mēs ar puišiem braukāsim ar mašīnu aiz taviem logiem. Tīšām taurēsim, lai neļautu tev aizmigt!

Avdotjevs gāja pie katra galda un atkārtoja savas kvēlās runas. Večos, par kādiem viņš uzskatīja visus darbiniekus, vecākus par divdesmit gadiem, viņa vārdi radīja apšaubāmu efektu. Tie taisīja skābu ģīmi un izvairīdamies atrunājās ar to, ka jau esot bērnu draugi un regulāri maksājot divdesmit kapeikas gadā labdarīgam pasākumam palīdzībai nabaga mazulīšiem. Viņi, atklāti runājot, būtu ar mieru iestāties jaunajā klubā, bet…

Kas par "bet"? kliedza Avdotjevs. Ja automobilis jau būtu nopirkts? Jā? Ja jums par piecpadsmit kapeikām gadā noliktu uz galda zilu sešcilindru "pakardu", bet benzīnu un smēreļļas ņemtu uz valdības rēķina?!

Lasies vien, lasies prom! atrunājās "vecie zēni". Pašreiz gatavojam pēdējos materiālus, tu mums traucē strādāt!

Šķita, ka Avdotjeva iecere ir cietusi pilnīgu fiasko. Automobiļu ideja dzisa un kūpēja. Beidzot atradās jaunā pasākuma pionieris. Persickis atsprāga no telefona, ka nobrīkšķēja vien, uzklausīja Avdotjevu un sacīja:

-Droša lieta. Es pierakstos. Cik cilvēki jau ir pieteikušies?

Persickim Avdotjevs nemeloja.

Tev nav pareiza pieeja, Persickis teica, dod lapu. Sāksim no gala.

Un Persickis kopā ar Avdotjevu sāka visus apstaigāt no jauna.

Tu, vecais matraci, Persickis teica zilacainam jauneklim, šim nolūkam pat nauda nav jādod. Vai tev ir divdesmit septītā gada aizņēmumu obligācijas [283] ? Par kādu summu? Par piecdesmit? Jo labāk. Tu atdod tās obligācijas mūsu klubam. No obligācijām veidosies kapitāls. Ap augustu mēs varēsim realizēt visas obligācijas un nopirkt automobili.

Bet ja mana obligācija laimē? aizstāvējās jauneklis.

Kādu summu tu vēlies laimēt?

Piecdesmit tūkstošus.

Par šiem piecdesmit tūkstošiem nopirksim automobiļus. Un, ja es laimēšu, darīsim tāpat. Un, ja Avdotjevs, arī tāpat. Vārdu sakot, lai kura obligācija laimētu, naudu izlietosim mašīnām. Vai tagad tu saprati? Savādnieks! Ar personisko mašīnu brauksi pa Gruzijas Kara ceļu! Kalni! Saprati, muļķi tāds!… Bet aiz tevis personīgās mašīnās trauksies "Tiesa un sadzīve", hronika, informācijas daļa un tā dāmiņa, zini, kura raksta par kino… Nu? Nu? Samīlēsies vēl!…

Ikviens obligāciju īpašnieks sirds dziļumos netic laimēšanas iespējai. Toties viņš ļoti greizsirdīgi izturas pret savu kaimiņu un paziņu obligācijām. Viņš vairāk nekā no uguns baidās no tā, ka tie varētu laimēt, bet viņš, mūžīgais neveiksminieks, atkal paliks tukšā. Tāpēc cerības uz kāda redakcijas darbinieka laimestu neatvairāmi grūda obligāciju īpašniekus jaunā kluba apkampienos.

Mulsināja tikai bažas, ko darīt, ja nelaimēs neviena obligācija. Bet tas nezin kāpēc likās neticami, un bez tam automobilistu klubs nekā nezaudēja: no obligāciju izveidotā kapitāla viena "kapsētas" mašīna bija nodrošināta.

Piecās minūtēs iestājās divdesmit cilvēku. Kad pasākums bija vainagojies panākumiem, izdzirdis par automobilistu kluba vilinošajām perspektīvām, ieradās sekretārs.

Nu, zēni, viņš sacīja, vai neierakstīties arī man?

Ieraksties, vecīt, kāpēc gan ne, atbildēja Avdotjevs, tikai pameklē citu vietu. Mums par nožēlošanu ir jau pilns komplekts un jaunu biedru uzņemšana pārtraukta līdz tūkstoš deviņi simti divdesmit devītajam gadam. Bet tu labāk ieraksties bērnu draugos. Lēti un mierīgi. Divdesmit kapeikas gadā, un nekur nav jābrauc.

Sekretārs sastomījās, atcerējies, ka viņš tik tiešām jau labi gados, nopūtās un aizgāja izlasīt līdz galam aizraujošo ievadrakstu.

Sakiet, lūdzu, biedri, viņu gaitenī apturēja kāds skaistulis, pēc izskata čerkess, kur šeit atrodas laikraksta "Darbgalds" redakcija?

Tas bija lielais kombinators.

XXVII NODAļA Saruna ar kailo inženieri

Pirms Ostaps Benders parādījās redakcijā, bija atgadījusies vesela virkne svarigu notikumu.

Nesaticis Ernestu Pavloviču dienā (dzīvoklis bija slēgts, un saimnieks acīmredzot atradās darbā), lielais kombinators nolēma pie viņa iegriezties vēlāk, bet pagaidām klaiņoja pa pilsētu. Slāpdams pēc darbības, viņš šķērsoja ielas, uzkavējās laukumos, pamirkšķināja miličiem, palīdzēja dāmām iekāpt autobusos un vispār izturējās tā, it kā visa Maskava ar tās pieminekļiem, tramvajiem, Maskavas lauksaimniecības produktu pārstrādes tresta ielu tirgotājiem [284] , bazniciņām, stacijām un afišu stabiem būtu ieradusies pie viņa rautā. Viņš uzkavējās starp viesiem, mīļi aprunājās ar tiem un katram atrada siltu vārdu. Tāda milziga viesu skaita uzņemšana lielo kombinatoru mazliet nogurdināja. Un bez tam pulkstenis jau rādija pāri sešiem un laiks bija doties pie inženiera Ščukina.

Taču liktenis lēma tā, ka pirms tikšanās ar Ernestu Pavloviču Ostaps uz pāris stundām aizkavējās, lai parakstītu sīku protokolu.

Teātra laukumā lielais kombinators pakļuva zem zirga. Pilnīgi negaidot viņam uzdrāzās virsū nevainīgs, balts lopiņš un pagrūda ar savām kaulainajām krūtīm. Benders, sviedriem noplūdis, pakrita. Bija ļoti karsts. Baltais lopiņš skaļi lūdza piedošanu. Ostaps steidzīgi pielēca kājās. Viņa spēcīgais augums nebija dabūjis nekādus miesas bojājumus. Bet tālab jo vairāk bija iemesls sacelt skandālu.

Viesmīlīgo un laipno Maskavas saimnieku vairs nevarēja pazīt. Viņš gāzelēdamies piegāja pie apjukušā vecīša ormaņa un iezvēla viņam ar dūri pa vatēto muguru. Vecītis varonīgi panesa sodu. Atskrēja milicis.

Es pieprasu protokolu! Ostaps satraukts kliedza.

Viņa balsī ieskanējās tāda cilvēka satraukums, kas apvainots savās vissvētākajās jūtās. Un, stāvēdams pie Mazā teātra sienas, tai pašā vietā, kur vēlāk tiks uzcelts piemineklis lielajam krievu dramaturgam Ostrovskim [285] , Ostaps parakstīja protokolu, pūlēdamies neskatīties uz savu ienaidnieku ormani, un sniedza mazu interviju pieskrējušajam Persickim. Persickis nenicināja melno darbu. Viņš rūpīgi pierakstīja bloknotā cietušā uzvārdu un vārdu un aizskrēja tālāk.

Ostaps lepni devās ceļā. Arvien vēl pārdzīvodams baltā zirga uzbrukumu un izjuzdams nosebotu nožēlu, ka nepaguva ormanim sadot arī pa kaklu, Ostaps, lēkdams pa diviem pakāpieniem, sasniedza Ščukina mājas septīto stāvu. Šeit viņam uz galvas uzkrita smaga pile. Viņš paskatījās uz augšu. No augšējā laukumiņa viņam tieši acīs iešļācās neliels, netīrs ūdenskritumiņš.

"Par tādiem jokiem jādod pa purnu," Ostaps nolēma.

Viņš drāzās augšā. Pie Ščukina dzīvokļa durvīm ar muguru pret viņu sēdēja kails, ar baltām ēdēm noklāts vīrs. Viņš sēdēja tieši uz flīžu grīdas un, saķēris galvu, šūpojās uz vienu un otru pusi.

Ap kailo cilvēku pludoja ūdens, kas tecēja pa dzīvokļa durvju šķirbām.

O-o-o, stenēja kailais, o-o-o…

Sakiet vai jūs šeit lejat ūdeni? Ostaps īgni jautāja. Vai šī ir kāda vannas istaba? Jūs esat prātā jucis!

Inženieris neizteiksmīgi paskatījās uz Ostapu un klusi iešņukstējās.

Paklausieties, pilsoni, vai nebūtu labāk, ja jūs nevis raudātu, bet ietu uz pirti? Paskatieties, kāds jūs esat! Mats matā īsts pikadors!

Atslēga, zobus klabinādams, šņukstēja inženieris.

Kas par atslēgu? Ostaps jautāja.

Dzī-ī-īvok-kļa atslēga.

Dzīvokļa, kur atrodas nauda?

Kailais cilvēks apbrīnojami ātri žagojās.

Ostapu nekas nespēja samulsināt. Viņš sāka aptvert, kas noticis. Un, kad beidzot visu saprata, viņš tik tikko nenovēlās pār margām aiz smiekliem, pret kuriem cīnīties būtu bijis veltīgi.

Tātad jūs netiekat dzīvoklī? Bet tas taču tik vienkārši!

Cenzdamies nenotraipīties gar kailo, Ostaps piegāja pie durvīm, iebāza amerikāņu atslēgas caurumā lielā pirksta garo, dzelteno nagu un uzmanīgi sāka to grozīt no labās puses uz kreiso un no augšas uz leju.

Durvis klusi atvērās [286] , un kailais, priecīgi izsaukdamies, ieskrēja pārpludinātajā dzīvoklī.

Šņāca krāni. Ūdens ēdamistabā veidoja atvaru. Guļamistabā bija rāms dīķis, pa kuru kā gulbji rāmi peldēja ritakurpes. Kā rāms zivju bariņš kaktā drūzmējās papirosu gali.

Vorobjaņinova krēsls stāvēja ēdamistabā, kur ūdens straume bija visspēcīgākā. Ap visām četrām krēsla kājiņām ņirbēja balti vilnīši. Krēsls viegli drebēja, un likās, tas grasījās aizpeldēt no sava vajātāja. Ostaps apsēdās uz tā un pievilka kājas. Atguvies Ernests Pavlovičs ar saucienu "pardon! pardon!" aizgrieza krānus, nomazgājās un nostājās Bendera priekšā kails līdz jostasvietai, slapjās, līdz ceļiem uzlocītās biksēs.

-Jūs mani izglābāt! viņš satraukti kliedza. Atvainojiet, es jums nevaru paspiest roku, esmu viscaur slapjš. Jūs zināt, es tik tikko prātā nesajuku.

Acīmredzot uz to pusi gan bija.

Es atrados šausmīgā stāvoklī.

Un Ernests Pavlovičs, vēlreiz pārdzīvodams šausmīgo notikumu, te sadrūmis, te nervozi smiedamies, lielajam kombinatoram sīki jo sīki izstāstīja par nelaimi, kas viņu bija piemeklējusi.

-Ja negadītos jūs, es aizietu bojā, inženieris nobeidza savu stāstu.

Jā, sacīja Ostaps, man reiz tāpat gadījās. Pat mazliet ļaunāk.

Inženieri pašreiz tik ļoti interesēja viss, kam sakars ar līdzīgiem notikumiem, ka viņš pat nometa spaini, ar kuru smēla ūdeni, un sāka ārkārtīgi uzmanīgi klausīties.

Gadījās tieši tāpat kā jums, iesāka Benders, tikai tas notika ziemā un nevis Maskavā, bet Mirgorodā deviņpadsmitajā gadā, tādā jautrā starpbrīdī starp Mahno un Tjutjuņņiku1. Es dzīvoju kādā ģimenē. Šausmīgi hoholi! Tipiski privātīpašnieki: vienstāva mājiņa, vesels lēvenis dažādu grabažu. Man jums jāsaka, kas attiecas uz kanalizāciju un pārējām ērtībām, tad Mirgorodā bija tikai atkritumu bedres. Nu, un es izskrēju vienreiz naktī sniegā vienā apakšveļā; no saaukstēšanās es nebaidījos: viens mirklis un gatavs. Izskrēju un mehāniski aizcirtu aiz sevis durvis. Sals ap divdesmit grādu. Es klauvēju neatver. Uz vietas nevar stāvēt: nosalsi! Klauvēju un skraidu, klauvēju un skraidu neatver. Un galvenais, iekšā, sātani, neviens neguļ. Baiga nakts. Suņi kauc. Kaut kur šauj. Bet es skraidu pa sniega kupenām vasaras apakšbiksēs. Veselu stundu klauvēju. Gandrīz vai nobeidzos. Un kālab, pēc jūsu domām, viņi neatvēra? Mantu slēpa, kerenkas šuva spilvenos. Domāja, ka ieradusies kratīšana. Es viņus pēc tam gandrīz vai nositu.

Inženieris to visu ļoti labi saprata.

Jā, Ostaps sacīja, tātad jūs esat inženieris Ščukins?

Es pats. Tikai jūs, lūdzams, nevienam nestāstiet. Neērti, nudien.

0, lūdzu! Entre-nous, tкte-а-tкte [287] . Zem četrām acīm, kā saka franči. Bet es pie jums, biedri Ščukin, ierados darīšanās.

Būšu ārkārtīgi priecīgs, ja varēšu jums pakalpot.

Grand mērci\ Nieka lieta. Jūsu laulātā draudzene lūdza, lai es ienākot pie jums un paņemot šo krēslu. Viņa teica, ka tas esot nepieciešams, lai būtu pāris. Bet jums viņa taisās atsūtīt atzveltnes krēslu.

-Jā, lūdzu! iesaucās Ernests Pavlovičs. Es esmu ļoti priecīgs. Kāpēc jums tā pūlēties? Es varu aiznest pats. Jau šodien pat.

Nē, kāpēc! Man tas ir tīrais nieks. Es netālu dzīvoju, man tas nav grūti.

Inženieris sarosījās un pavadīja lielo kombinatoru līdz pašam slieksnim, ko pārkāpt viņš tomēr neuzdrošinājās, kaut gan atslēga jau ar gudru ziņu bija iebāzta slapjo bikšu kabatā.

Bijušajam studentam Ivanopulo tika uzdāvināts vēl viens krēsls. Tā apšuvums, tiesa, bija mazliet bojāts, bet tomēr tas bija lielisks krēsls un turklāt uz mata tāds pats kā pirmais.

Ostapu neuztrauca neveiksme ar šo krēslu, ceturto pēc kārtas. Viņš pazina visus likteņa trikus.

"Laime," viņš sprieda, "vienmēr atnāk pēdējā brīdī. Ja jums pie Smoļenskas tirgus vajag iekāpt 4. tramvajā, bet tur bez ceturtā brauc arī piektais, septiņpadsmitais, piecpadsmitais, trīsdesmitais, trīsdesmit pirmais, B, G un vēl ir divu maršrutu autobusi, tad varat ticēt, ka vispirms nāks G,pēc tam viens pēc otra divi piecpadsmitie, kas vispār ir nenormāli, pēc tam septiņpadsmitais, trīsdesmitais, daudzi B, vēl viens G, trīsdesmit pirmais, piektais un atkal B. Un tad, kad jums jau sāks likties, ka ceturtā numura nemaz nav, tas, piebāzts pilns ar cilvēkiem, lēnā gaitā tuvosies no Brjanskas stacijas puses. Taču prasmīgam tramvaja pasažierim nemaz nav grūti iespraukties vagonā. Nepieciešams vienīgi, lai tramvajs pienāktu. Toties ja jums vajadzīgs piecpadsmitais tramvajs, tad varat nešaubīties: vispirms pienāks daudz dažādu citu tramvaju, pat veseli astoņi draņķa ceturtie, bet piecpadsmitais, kurš vēl nesen gāja ik pēc piecām minūtēm, parādīsies ne biežāk kā reizi dienā. Nezaudējiet cerību, un jūs to sagaidīsiet!"

Viņa prāta secinājumu stingrajā sistēmā, kuras pamatā bija nejaušība, kā tumšs mākonis rēgojās tas krēsls, kas iepeldēja Oktobra stacijas preču pagalma dziļumos. Domas par šo krēslu bija nepatikamas un uzvēdīja mokošas šaubas.

Lielais kombinators bija tādā pašā stāvoklī kā ruletes spēlmanis, kas liek tikai uz numuriem, viens no tās sugas ļaudīm, kas tūlīt vēlas laimēt trīsdesmit sešas reizes vairāk nekā paša likme. Stāvoklis bija vēl sliktāks: koncesionāri spēlēja tādu ruleti, kur no divpadsmit numuriem uz vienpadsmit krīt zero. Un turklāt divpadsmitais numurs pazudis no redzesloka, atradās velns zina kur un, iespējams, slēpa sevī brīnišķīgo laimestu.

Šo bēdīgo pārdomu virkni pārrāva galvenā direktora atnākšana. Jau viņa izskats vien Ostapā radīja nepatīkamas jūtas.

Oho! sacīja tehniskais vadītājs. Es redzu, ka jums ir panākumi. Tikai nejokojiet ar mani. Kāpēc jūs atstājāt krēslu aiz durvīm? Lai paņirgātos par mani?

Biedri Bender, nomurmināja muižniecības priekšnieks.

Ai, kāpēc jūs spēlējat uz maniem nerviem! Nesiet to ātrāk šurp, nesiet! Jūs redzat, ka jaunais krēsls, uz kura es sēžu, daudzkārt pavairo jūsu ieguvuma vērtību.

Ostaps pašķieba galvu uz sāniem un piemiedza acis.

Nemokiet bērnu, viņš beidzot norūca, kur ir krēsls? Kāpēc jūs to neatnesāt?

Ipolita Matvejeviča juceklīgo ziņojumu vairākkārt pārtrauca starpsaucieni, ironiski aplausi un āķīgi jautājumi. Vorobjaņinovs nobeidza savu ziņojumu, visai auditorijai nevaldāmi smejoties.

Bet manas instrukcijas? Ostaps bargi jautāja. Cik reizes es jums esmu teicis, ka zagt ir grēks! Jau toreiz, kad jūs Stargorodā gribējāt apzagt manu sievu, Gricacujeva kundzi, es sapratu, ka jums ir sīka kriminālista raksturs. Varat būt drošs, ka jūs nekad nenomušīs. Vislielākais, pie kā var novest šīs jūsu spējas, ir seši mēneši bez stingras izolācijas. Domu gigantam un krievu demokrātijas tēvam tāds mērogs nav nekāds lielais, un, lūk, rezultāti.

Krēsls, kas jums jau bija rokās, izslīdējis. Tas vēl nebūtu nekas, jūs samaitājāt viegli veicamu pasākumu! Pamēģiniet tur ieras'ties otrreiz. Jums šis pats Absolons galvu noraus. Jūsu laime, ka izpalīdzēja šis idiotiskais gadījums, citādi jūs jau tupētu aiz restēm un veltīgi gaidītu no manis pienesumus. Nekādus pienesumus es jums nepiegādāšu, to ņemiet vērā. Kas man daļas gar Hekati [288] ? Jūs man galu galā neesat ne māte, ne māsa, ne arī mīļākā [289] .

Ipolits Matvejevičs, apzinādamies savu niecīgumu, stāvēja, galvu nodūris.

Zināt ko, dārgais, es redzu, ka mūsu kopējam darbam nav nekādas jēgas. Katrā ziņā sastrādāt ar tik nekulturālu kompanjonu kā jūs man par četrdesmit procentiem liekas pilnīgs absurds. Gribot negribot es esmu spiests izvirzīt jaunus noteikumus.

Ipolits Matvejevičs ievilka elpu. Līdz šim viņš centās neelpot. .

Jā, mans vecais draugs, jūs slimojat ar organizatorisku nespēku un bāluma kaiti. Atbilstoši tam samazinās jūsu pajas. Saku jums godīgi, vai vēlaties divdesmit procentus?

Ipolits Matvejevičs kategoriski purināja galvu.

Kāpēc tad jūs negribat? Par maz?

M-maz.

Bet tas taču ir trīsdesmit tūkstoši rubļu! Cik tad jūs vēlaties?

Esmu ar mieru par četrdesmit.

Laupīšana gaišā dienas laikā! Ostaps iesaucās, atdarinādams muižniecības priekšnieka intonāciju vēsturiskā līguma noslēgšanas laikā sētnieka dzīvoklī. Jums nepietiek ar trīsdesmit tūkstošiem? Jums vēl vajadzīga dzīvokļa atslēga?!

Jums vajadzīga dzīvokļa atslēga, nevis man, nošļupstēja Ipolits Matvejevičs.

Ņemiet divdesmit, kamēr nav par vēlu, es vēl varu pārdomāt. Izmantojiet apstākli, ka man ir labs garastāvoklis.

Vorobjaņinovs sen jau bija zaudējis to pašapmierinātā cilvēka izturēšanos, ar kādu viņš savā laikā uzsāka briljantu meklēšanu. Viņš piekrita.

Ledus, kas sakustējās jau sētnieka dzīvoklī, ledus, kas brīkšķēja, sprakšķēja un atsitās pret granīta krastmalu, jau sen bija sadrupis un izkusis. Ledus vairs nebija. Bija plaši palu ūdeņi, kas nevērīgi rāva līdzi Ipolitu Matvejeviču, mētādami no vienas puses uz otru, gan iebelzdami viņam ar baļķi, gan piespiezdami pie krēsliem, gan aiznesdami prom no krēsliem. Ipolits Matvejevičs sajuta neizsakāmas bailes. Viss viņu biedēja. Upē peldēja atkritumi, naftas plankumi, salauztas vistu kūtis, sprāgušas zivis un kāda šausmīga platmale. Varbūt tā bija svētā tēva Fjodora platmale, pīļknābainā naģene, ko Rostovā vējš tam norāvis no galvas? Kas zina! Ceļam gals nebija saskatāms. Pie krasta nepiestāja, bet peldēt pret straumi bijušajam muižniecības priekšniekam nebija ne spēka, ne gribas.

Straume viņu nesa piedzīvojumu atklātajā jūrā.

XXVIII NODAļA Divas vizītes

Tāpat kā no autiņiem iztīts mazulītis ne mirkli nepaliek mierā, savelk un atver savas rožainās dūrītes, kustina kājiņas, groza micītē ieģērbto galviņu, kas tik liela kā prāvs antonovkas ābols, un no mutes izpūš burbulīšus, tā arī Absolons Iznurenkovs atradās mūžīgā nemiera stāvoklī. Viņš kustināja tuklās kājeles, grozīja skūto zodiņu, bezgala stenēja un ar savām spalvainajām rokām taisīja tādus žestus, it kā vingrotu ar gumijas apli.

Viņš dzīvoja rūpju pilnu dzīvi kā neievērojams apdrošināšanas aģents, kas apdrošina pret ugunsgrēku, kaut gan nebija aģents, visās vietās ieradās un kaut ko piedāvāja, traukdamies pa ielu kā izbiedēta vista, ātri un skaļi purpināja, it kā aprēķinādams ar skārdu apjumtās mūra ēkas apdrošināšanas maksu. Viņa dzīves un darbības būtība bija tā, ka viņš organiski nespēja ilgāk par vienu minūti koncentrēt uzmanību pie kāda pasākuma, priekšmeta vai domas.

Ja asprātība nepatika un par to tūlīt nesmējās, Iznurenkovs necentās redaktoru pārliecināt, kā citi to dara, ka asprātība ir laba un, lai to pilnīgi novērtētu, vajag tikai mazliet padomāt. Viņš tūdaļ piedāvāja citu asprātību.

Kas slikti, tas slikti, viņš piekrita, tas ir jāsaprot.

Veikalos Absolons Vladimirovičs radīja īstu jucekli, tik pēkšņi viņš parādījās un pazuda pārsteigto komiju acīm, tik ekspansīvi pirka šokolādes kārbiņu, ka pārdevēja cerēja saņemt vismaz trīsdesmit rubļu. Bet Iznurenkovs, piedejodams pie kases un nemitīgi raustīdams kaklasaiti, it kā tā viņu žņaugtu, nometa uz stikla plāksnītes saņurcītu trijnieku un, pateicīgi blēdams, aizskrēja.

Ja šis cilvēks spētu apvaldīt savu raksturu kaut vai uz divām stundām, notiktu visneparastākās lietas: varbūt Iznurenkovs apsēstos pie galda un uzrakstītu lielisku stāstu vai arī lūgumu pašpalīdzības kasei par neatmaksājama pabalsta izsniegšanu, vai jaunu paragrāfu likumam par apdzīvojamās platības izmantošanu, vai grāmatu "Gaumīgas ģērbšanās un labas uzvešanās māksla".

Bet tas nebija viņa spēkos. Trakojošās kājas viņu nesa prom, no kustīgajām rokām kā bulta izlidoja zīmulis, un domas šaudījās.

Iznurenkovs skraidīja pa istabu, un mēbelēm piesietie zīmogi drebēja kā auskari dejojošai čigānietei. Krēslā sēdēja viegli sasmīdināma priekšpilsētas meitene.

Ah, ah, izsaucās Absolons Vladimirovičs, debešķīgi, debešķīgi! "Tu, karalien, ar saviem skatiem pie dzīru galda apburt spēj…" [290] ah, ah! augsta klase!… jūs esat karaliene Margo [291] .

Nekā no tā nesaprazdama, priekšpilsētas karaliene cienīgi smējās.

Nu ēdiet šokolādi, nu, es jūs lūdzu!… Ah, ah!… Burvīgi!

Viņš ik mirkli skūpstīja karalienei rokas, jūsmoja par viņas

pieticīgo apģērbu, sēdināja klēpī kaķi un glaimīgi jautāja:

Vai nav taisnība, viņš ir līdzīgs papagailim? Lauva! Lauva! īsts Lauva! Sakiet viņš taču patiešām ir ārkārtīgi pūkains?… Bet aste! Aste! Tā taču patiešām ir varena aste, vai ne? Ah!

Kaķis ielidoja kaktā, un Absolons Vladimirovičs, rokas piespiedis pie tuklajām, baltajām krūtīm, kādam klanījās pie loga. Pēkšņi viņa ņiprajā galvā noknakšķēja kāds vārstulis, un viņš sāka izaicinoši zoboties par savas viešņas fiziskajām un garīgajām īpašībām.

Sakiet: vai šī broša patiešām ir no stikla? Ah! Ah! Kāds mirdzums!… Jūs mani esat apžilbinājusi, goda vārds! Bet sakiet vai Parīze tiešām ir liela pilsēta? Vai patiešām tur atrodas Eifeļa tornis?… Ah! Ah!… Kādas rokas!… Kāds deguns! Ah!…

Viņš neapskāva meiteni. Viņam pietika ar komplimentiem. Un viņš runāja bez mitas. Vārdu straumi pārtrauca pēkšņā Ostapa ierašanās.

Lielais kombinators grozīja rokās papīra lapu un bargi jautāja:

Vai šeit dzīvo Iznurenkovs? Vai jūs pats tas esat?

Absolons Vladimirovičs satraukti ielūkojās apmeklētāja ledainajā sejā. No tā acīm viņš centās nolasīt, kādas pretenzijas tagad uzstādīs. Vai tas būs sods par tramvajā izsisto logu, pavēste no Tautas tiesas par dzīvokļa īres nemaksāšanu vai parakstu vākšanu neredzīgo žurnālam.

Ko tas nozīmē, biedri, Benders sausi sacīja, kur tas redzēts izdzīt valsts kurjeru.

Kādu kurjeru? šausminājās Iznurenkovs.

Pats zināt kādu. Tūlīt vedīšu prom mēbeles. Palūgšu jūs, pilsone, atbrīvot krēslu.

Pilsone, kurai nupat lasīja priekšā visliriskāko dzejnieku vārsmas, piecēlās no savas vietas.

Nē! Sēdiet! kliedza Iznurenkovs, aizstādamies krēslam priekšā. Viņiem nav tiesību.

Par tiesībām, pilsoni, labāk klusējiet. Jābūt apzinīgam. Atbrīvojiet mēbeli! Likumus vajag ievērot.

Pie šiem vārdiem Ostaps paķēra krēslu un pakratīja to gaisā.

Vedīšu prom mēbeles! Ostaps stingri paziņoja.

Nē, nevedīsiet!

Kā tad nevedīšu, Ostaps iesmējās, iziedams ar krēslu gaitenī. '

Absolons noskūpstīja karalienei roku un, galvu nodūris, metās

pakaļ bargajam tiesnesim. Tas jau kāpa lejā pa trepēm.

Bet es saku, ka jums nav tiesību. Pēc likuma mēbeles var stāvēt divas nedēļas, bet tās ir stāvējušas tikai trīs dienas! Varbūt es vēl samaksāšu!

Iznurenkovs lidinājās ap Ostapu kā bite. Abi strīdēdamies izgāja uz ielas. Absolons Vladimirovičs skrēja līdzi krēslam līdz pašam ielas stūrim. Šeit viņš ieraudzīja zvirbuļus, kas lēkāja ap mēslu čupu. Viņš paskatījās uz tiem ar apskaidrotu skatienu, kaut ko nomurmināja, sasita plaukstas un, gardi smiedamies, noteica:

Augsta klase! Ah! Ah!…

Aizrāvies ar temata izstrādāšanu, Iznurenkovs līksmi pagriezās atpakaļ un palēkdamies skrēja mājup. Par krēslu viņš atcerējās tikai mājās, atradis priekšpilsētas meiteni stāvam istabas vidū.

Ostaps krēslu aizveda ar ormani.

Mācieties, viņš sacīja Ipolitam Matvejevičam, krēsls paņemts ar kailām rokām. Par velti. Jūs sapratāt?

Ivanopulo istabas iekārtojumu papildināja vēl viens krēsls. Pēc krēsla uzšķēršanas Ipolits Matvejevičs sadrūma.

Izredzes kļūst arvien lielākas, Ostaps sacīja, bet naudas nav ne kapeikas. Sakiet: vai jūsu nelaiķe sievasmāte nemēdza jokot?

Nu kas tad ir?

Varbūt nekādu briljantu nemaz nav?

Ipolits Matvejevičs tik enerģiski savicināja rokas, ka svārķeļi savilkās uz augšu.

Tādā gadījumā viss ir vislabākajā kārtībā. Cerēsim, ka Ivanopulo īpašums palielināsies vairs tikai par vienu krēslu.

Pārjums, biedri Bender, šodien avīzēs rakstīja, glaimojoši sacīja Ipolits Matvejevičs.

Ostaps sarauca pieri.

Viņam nepatika, ka prese saceļ troksni ap viņa vārdu.

Ko jūs melšat? Kādā avīzē?

Ipolits Matvejevičs svinīgi izpleta avīzi "Darbgalds".

Lūk, šeit. Nodaļā "Dienas raibumi".

Ostaps mazliet nomierinājās, jo baidījās tikai no tādiem rakstiem, ko ievietoja atmaskojošajās nodaļās "Mūsu dzelonis" un "Ļaundarus pie tiesas". Un patiešām nodaļā "Dienas raibumi" nonparela burtiem bija iespiests:

PAKĻUVA ZEM ZIRGA Vakar Sverdlova laukumā zem ormaņa zirga Nr. 8974 pak|uva

pils. 0. Benders. Cietušais tika cauri ar vieglām izbailēm.

Ormanis tika cauri ar vieglām izbailēm, nevis es, īgni piezīmēja 0. Benders. Idioti! Raksta, raksta un paši nezina, ko raksta. Ak! Tas ir "Darbgalds". Ļoti, ļoti patīkami. Vai jūs zināt, Vorobjaņinov, ka šo rakstu varbūt ir rakstījuši, sēdēdami uz mūsu krēsla? Amizants gadījums!

Lielais kombinators kļuva domīgs.

Iemesls redakcijas apmeklēšanai bija atrasts.

Uzzinājis no sekretāra, ka visas istabas pa labi un pa kreisi līdz pašam gaiteņa galam ir redakcijas telpas, Ostaps sataisīja glupu ģīmi un uzsāka redakcijas telpu apskati: viņam vajadzēja uzzināt, kurā istabā atrodas krēsls.

Viņš ielīda vietējās komitejas telpās, kur jau sparīgi noritēja jauno automobilistu sēde, bet, uzreiz pamanījis, ka krēsla tur nav, pārceļoja uz blakus telpām. Kantorī viņš izlikās, ka gaida rezolūciju, strādnieku korespondentu nodaļā vaicāja, kur šeit saskaņā ar sludinājumu pārdod makulatūru; sekretariātā noskaidroja abonēšanas noteikumus, bet feļetonistu istabā jautāja, kur pieņem sludinājumus par dokumentu nozaudēšanu.

Tā viņš nokļuva līdz redaktoram, kas, sēdēdams uz koncesijas krēsla, skaļi runāja pa telefonu, pie auss piespiedis klausuli.

Ostapam bija nepieciešams laiks, lai vērīgi izpētītu apvidu.

Jūsu avīzē, biedri redaktor, par mani sarakstīti pēdējie meli, Benders sacīja.

Tostarp viņš pamanīja, ka istabas logs iziet uz iekšējo pagalmu.

Kas par meliem? jautāja redaktors.

Ostaps ilgi locīja vaļā "Darbgalda" eksemplāru. Atskatījies uz durvīm, viņš tanīs pamanīja amerikāņu atslēgu. Ja durvīs izgrieztu nelielu stikla gabaliņu, tad viegli varētu iebāzt roku un attaisīt atslēgu no iekšpuses.

Redaktors izlasīja Ostapa parādīto rakstu.

Kur tad jūs, biedri, šeit saskatāt apmelojumu?

Kā nu ne! Bet šis teiciens: "Cietušais tika cauri ar vieglām izbailēm."

Nesaprotu.

Ostaps mīlīgi raudzījās uz redaktoru un krēslu.

Es lai nobītos no kaut kāda ormaņa! Visas pasaules priekšā esat mani apkaunojuši vajag dot atsaukumu.

Zināt ko, pilsoni, redaktors sacīja, neviens jūs nav apkaunojis, un par tādiem sīkumiem mēs atsaukumus nedodam.

Nu vienalga, es to tā neatstāšu, Ostaps teica, iziedams no kabineta.

Viņš jau bija paguvis apskatīt visu nepieciešamo.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

.

XXIX nodaļa Brīnišķīgais iepriekšējās izmeklēšanas groziņš

Stargorodas efemērā "Zobens un spīļarkls" nodaļa reizē ar "Atrsaiņotāja" jaunekļiem nostājās milzīgi garā rindā pie "Maizes izstrādājumu" miltu stenda.

Garāmgājēji apstājās.

Pēc kā stāv rinda? jautāja pilsoņi.

Apnicīgās rindās pie veikaliem aizvien atradīsies kāds cilvēks, kura daiļrunība ir jo lielāka, jo tālāk viņš stāv no veikala durvīm. Bet tālāk par visiem stāvēja Poļesovs.

Nu tad gan esam nodzīvojušies, teica brandmeistars, drīz visi no lopu raušiem vien pārtiksim. Pat divdesmitajā gadā bija labāk. Miltu pilsētā pietiks tikai četrām dienām.

Pilsoņi neticīgi skrullēja ūsas, strīdējās ar Poļesovu un atsaucās uz "Stargorodas Pravdu".

Tikpat viegli, kā divreiz divi ir četri, pierādījuši Poļesovam, ka miltu pilsētā, cik uziet, un ka nav ko celt paniku, pilsoņi skrēja uz mājām, paņēma visu naudu un pievienojās miltu rindai.

"Atrsaiņotāja" jaunekļi, izpirkuši stendā visus miltus, pārgāja pie pārtikas precēm un izveidoja tur tējas un cukura rindu.

Divu dienu laikā Stargorodā iestājās pārtikas un rūpniecības preču krīze.

Valsts un kooperatīvie veikali dienas produktu rezervi pārdeva divu stundu laikā un pieprasīja papildu pievedumu. Visur stāvēja rindas. Izbeidzās putraimi, saulespuķu eļļa, petroleja, raugs, maize un piens.

Guberņas izpildkomitejā ārkārtas sanāksmē noskaidrojās, ka pārdoti divu nedēļu krājumi.

Kooperācijas un valsts tirdzniecības pārstāvji ierosināja līdz pārtikas sūtījumu saņemšanai, kuri jau atradās ceļā, ierobežot preču daudzumu un vienam pircējam pārdot ne vairāk kā mārciņu cukura un piecas mārciņas miltu.

Otrā dienā jau bija izgudrota pretinde.

Pirmais cukura rindā stāvēja Aļhens. Aiz viņa tā sieva Sašhena, Paša Emiljevičs, četri Jakovļeviči un visas piecpadsmit apgādājamās vecenītes tualdenora tērpos.

Izsūknējis no Stargiko veikala puspudu cukura, Aļhens veda. savu rindu pie nākamā kooperatīva, pa ceļam sunīdams Pašu Emiljeviču, kas jau bija paspējis aprīt viņam izsniegto mārciņu smalkā cukura. Paša uzbēra cukura kaudzīti uz delnas un meta iekšā savā platajā rīklē. Aļhens rosījās visu dienu. Lai samazinātu nožuvuma un nobiruma tiesu, viņš izņēma Pašu Emiljeviču no rindas un iekārtoja viņu pie iepirkumu nogādāšanas tirgū. Tur Aļhens bikli nodarbojās ar samangotā cukura, miltu un markizeta' atpakaļpārdošanu privāttirgotājiem.

Poļesovs rindās stāvēja galvenokārt principa dēļ. Naudas viņam nebija, un viņš tā kā tā neko nevarēja nopirkt. Viņš klīda no vienas rindas uz otru, ieklausījās sarunās, izmeta dzēlīgas piezīmes, noslēpumaini savilka uzacis un pareģoja nākotni. Sekas šiem pareģojumiem bija tādas, ka pilsētu pārpludināja baumas par pagrīdes organizācijas atbraukšanu no Zobenājiem un Spīļāriem.

Gubernators Djadjevs vienā dienā nopelnīja desmit tūkstošus. Cik daudz nopelnīja biržas komitejas priekšsēdētājs Kisļarskis, to nezināja pat viņa sieva.

Doma par to, ka viņš pieder pie slepenās biedrības, Kisļarskim nedeva miera. Pilsētā klīstošās baumas viņu galīgi nobiedēja. Pārlaidis bezmiega nakti, biržas komitejas priekšsēdētājs nāca pie domām, ka tikai vaļsirdīga atzīšanās var mazināt viņa sodu.

Klausies, Henrieta, viņš sacīja sievai, ir laiks aiznest manufaktūru pie svaiņa.

Un kas tad ir, vai tevi var saņemt ciet? jautāja Henrieta Kisļarska.

Var gan. Ja valstī nav tirdzniecības brīvības, tad taču jāpienāk tādam brīdim, kad mani iesēdinās?

Ko tad lai es daru, sagatavot tev veļu? Ir gan man posta liktenis! Mūžīgi gādāt pienesumus. Un kāpēc tu negribi kļūt par padomju kalpotāju? Svainis taču iestājies arodbiedrībā, un kas viņam vainas?! Bet šim noteikti jābūt sarkanajam tirgonim!

Henrieta nezināja, ka liktenis viņas vīru paaugstinājis par biržas komitejas priekšsēdētāju. Tāpēc tai sirds bija mierīga.

Varbūt es vairs šonakt neatgriežos, Kisļarskis sacīja, tad tu rit nāc ar pienesumu. Tikai, lūdzu, nenes vareņikus. Kas par patiku ēst aukstus vareņikus?

Varbūt tu paņemsi sev līdzi prīmusu?

Tā jau tev atļaus kamerā turēt prīmusu! Padod manu grozu!

Kisļarskim bija īpašs iepriekšējās izmeklēšanas grozs. Tas bija

speciāli pagatavots un visai universāls grozs. Pilnīgi izvērsts tas kļuva par gultu, pusizvērsts par galdiņu; bez tam tas aizstāja skapi: tur bija plauktiņi, āķīši un atvilktnes. Sieva universālajā grozā ielika aukstas vakariņas un tīru veļu.

Mani nevajag pavadīt, sacīja dzīvē daudz pieredzējušais vīrs. Ja atnāk Rubens pēc naudas, saki, ka naudas nav. Uz redzēšanos! Rubens var pagaidīt.

Un Kisļarskis cienīgi izgāja uz ielas, aiz roktura nesdams iepriekšējās izmeklēšanas grozu.

Uz kurieni jūs dosities, pilsoni Kisļarski? uzsauca Poļesovs.

Viņš stāvēja pie telegrāfa staba un klaigāja, mudinādams sakaru dienesta strādnieku, kas, ar dzelzs nagiem ķerdamies stabā, rāpās pie izolatoriem.

Eju atzīties, atbildēja Kisļarskis.

Kādā grēkā?

Zobenā un spīļarklā.

Viktors Mihailovičs zaudēja valodu. Bet Kisļarskis, izgāzis savu olveida vēderiņu, apjoztu ar platu vasarnieka jostu, kam bija piešūta pulksteņkabatiņa, lēnām devās uz guberņas prokuratūru.

Viktors Mihailovičs sasita spārnus un aizlidoja pie Djadjeva.

Kisļarskis ir provokators! kliedza brandmeistars. Nupat aizgāja denuncēt. Viņš vēl ir redzams.

Kā? Un arī grozs viņam līdzi? šausminājās Stargorodas gubernators.

-Jā-

Djadjevs noskūpstīja sievu, uzsauca, ja atnakšot Rubens, naudu viņam lai nedodot, un pa galvu pa kaklu izskrēja uz ielas. Viktors Mihailovičs pagorījās, pakladzināja kā vista, kas olu izdējusi, un aizskrēja pie Vlada un Nikeša.

Pa to laiku pilsonis Kisļarskis pastaigas solī tuvojās guberņas prokuratūrai. Ceļā viņš satika Rubeņu un ilgi ar viņu runājās.

Bet kā tad būs ar naudu? Rubens jautāja.

Pēc naudas aizejiet pie sievas.

Bet kāpēc jūs ar grozu? aizdomīgi painteresējās Rubens.

Eju uz pirti.

Nu tad vēlu jums labi nopērties.

Kisļarskis iegāja Stargorodas patērētāju biedrības konditorejā, bijušajā "Bonbons de Varsovie"\ izdzēra glāzi kafijas un apēda vienu pīrādziņu. Bija laiks doties grēkos atzīties. Biržas komitejas priekšsēdētājs pārkāpa guberņas prokuratūras pieņemamās telpas slieksni. Tur neviena nebija. Kisļarskis piegāja pie durvīm ar uzrakstu "Guberņas prokurors" un viegli pieklauvēja.

Iekšā! atbildēja Kisļarskim labi pazīstamā prokurora balss.

Kisļarskis iegāja un pārsteigts apstājās. Viņa olveida vēderiņš

uzreiz saruka un sakrunkojās kā datele. Tas, ko viņš ieraudzīja, bija kaut kas pilnīgi negaidīts.

Rakstāmgaldu, aiz kura sēdēja prokurors, ielenca varenās "Zobens un spīļarkls" organizācijas biedri. Spriežot pēc žestiem un raudulīgām balsīm, tie bija atzinušies visos savos grēkos.

Te viņš ir, iesaucās Djadjevs, pats galvenais oktobrists!

Pirmkārt, Kisļarskis sacīja, nolikdams uz grīdas savu grozu un tuvodamies galdam, pirmkārt, es neesmu oktobrists, otrkārt es vienmēr esmu simpatizējis padomju varai, un, treškārt, galvenais vaininieks esmu nevis es, bet biedrs Čarušņikovs, kura adrese…

Sarkanarmijas! iekliedzās Djadjevs.

Numur trīs! korī pavēstīja Vlads un Nikešs.

Sētā un pa kreisi, papildināja Viktors Mihailovičs, es varu parādīt.

Pēc divdesmit minūtēm atveda Čarušņikovu, kas vispirms deklarēja, ka nevienu no kabinetā esošajiem nekad savā mūžā neesot redzējis. Un tūdaļ, pat elpu neatņēmis, viņš denuncēja Helēnu Staņislavovnu, Ipolitu Matvejeviču un viņa noslēpumaino pavadoni.

Tikai kamerā, pārmainījis veļu un izstiepies uz sava groza, biržas komitejas priekšsēdētājs jutās atvieglots un mierīgs.

Acīmredzami bezcerīgajā "Zobena un spīļarkla" lietā notika izmeklēšana. Par vienīgo svarīgo personu prokurors uzskatīja aizbēgušo Vorobjaņinovu, kurš, bez šaubām, bija saistīts ar Parīzes emigrāciju.

Gricacujeva-Bendera kundze krīzes laikā bija paguvusi nodrošināt savu bodeli ar pārtikas produktiem un rūpniecības precēm vismaz uz četriem mēnešiem. Nomierinājusies viņa atkal sāka skumt pēc sava jaunā laulātā drauga, kas svīda Tautas Komisāru Mazās Padomes sēdēs. Zīlnieces apmeklēšana nedeva nekādu mierinājumu.

Helēna Staņislavovna, uztraukusies par visa Stargorodas areopāga nozušanu, lika kārtis neciešami nevīžīgi. Kārtis rādīja te'pasaules bojāeju, te algas palielināšanu, te tikšanos ar vīru kroņa mājā kāda nelabvēlīga cilvēka pīķa kunga klātbūtnē.

Jā, un ari pati zīlēšana beidzās ļoti dīvaini. Atnāca aģenti pīķa kungi un aizveda pareģotāju uz kroņa māju pie prokurora.

Palikusi vienatnē ar papagaili, atraitne apjukumā jau taisījās iet prom, kad pēkšņi papagailis iecirta ar knābi pa būri un pirmoreiz mūžā sāka runāt cilvēka balsī.

Tik tālu nonākuši, viņš sardoniski sacīja un izrāva no azotes vienu spalvu.

Gricacujeva-Bendera kundze, šausmu pārņemta, metās uz durvīm.

Viņu pavadīja kvēla, juceklīga runa. Senatnīgo putnu tik ļoti. bija satraucis aģentu apciemojums un saimnieces aizvešana uz kroņa māju, ka tas sāka izkliegt visus viņam zināmos vārdus. Vislielāko vietu viņa repertuārā ieņēma Viktors Mihailovičs Poļesovs.

Ja mums būtu tā, kā nav, putns saērcināts sacīja.

Un, apgriezies uz laktiņas ar galvu uz leju, pamirkšķināja ar aci pie durvīm sastingušajai atraitnei, it kā teikdams: "Nu, kā jums tas patīk, atraitnīt?"

Māmulīt, ievaidējās atraitne.

Kurā pulkā esat dienējis? jautāja papagailis Bendera balsī.

Kr-r-r-r-ahs… Eiropa mums palīdzēs.

Pēc atraitnes aizbēgšanas papagailis sakārtoja savu krūtažu un pateica vārdus, ko trīsdesmit gadus nesekmīgi bija mēģinājuši izdabūt no viņa cilvēki:

Papagailis ir muļķis!

Atraitne skrēja pa ielu un skaļi vaimanāja. Bet mājās viņu gaidīja večuks, kustīgs kā ūdenszāle.

Tas bija pēc vecmāmuļas nāves galīgi izkāmējušais Bartolomejičs.

Esmu ieradies sakarā ar sludinājumu, Bartolomejičs sacīja,

gaidu jau divas stundas, jaunkundzīt.

Asa priekšnojautas bulta iedūrās Gricacujevas sirdi.

Ai! iedziedājās atraitne. Izmocijusies mana sirsniņa.

Liekas no jums aizgājis pilsonis Benders? Jūs devāt sludinājumu avīzē?

Atraitne novēlās uz miltu maisiem.

Cik jums vāji organismi, medaini sacīja Bartolomejičs. Es vispirms gribētu noskaidrot par atlīdzību…

Ak!… Ņemiet visu! Man tagad nekā nav žēl! vaimanāja atraitne.

Tātad man ir zināma jūsu dēliņa 0. Bendera atrašanās vieta. Kā jūs man to atlīdzināsiet?

Ņemiet visu! atraitne atkārtoja.

Divdesmit rubļu, sausi sacīja Bartolomejičs.

Atraitne piecēlās kājās. Viņa bija novārtījusies ar miltiem. Piebirušās skropstas ātri mirkšķinājās.

Cik? viņa pārjautāja.

Piecpadsmit rubļu, Bartolomejičs nolaida cenu.

Viņš juta, ka būs grūti no šīs nelaimīgās sievietes izspiest pat trīs rubļus.

Mīdama kājām maisus, atraitne ņēma vecīti priekšā, piesaucot par lieciniekiem visus debess spēkus, un ar to palīdzību izplēsa cietu cenu.

Nu, Dievs ar jums, lai paliek pieci rubļi. Tikai naudu palūgšu tūlīt. Tāds ir mans nosacījums.

Bartolomejičs izņēma no piezīmju grāmatiņas divus avīžu izgriezumus un, neizlaizdams tos no rokām, sāka lasīt:

Atļausiet izskatīt visu pēc kārtas. Tātad jūs rakstījāt: "Ļoti lūdzu… no mājas aizgājis biedrs Benders… zaļš uzvalks, dzeltenas kurpes, debeszila veste…" Vai pareizi? Tā tas rakstīts "Stargorodas Pravdā". Bet skatiet, ko raksta par jūsu dēliņu galvaspilsētas avīzes. Lūdzu… "Pakļuvis zem zirga…" Jūs, kundzīt, neraizējieties, klausieties tālāk… "Pakļuvis zem zirga…" Dzīvs taču, dzīvs! Es jums saku, dzīvs. Vai tad es par mirušu naudu ņemtu?

Tātad: "Pakļuvis zem zirga. Vakar Sverdlova laukumā zem ormaņa zirga Nr. 8974 pakļuva pilsonis O. Benders. Cietušais tika cauri ar vieglām izbailēm…" Tātad šos dokumentiņus es nododu jums, bet jūs man tūlīt naudiņu. Tāds nu reiz ir mans nosacījums.

Atraitne raudādama atdeva naudu. Vīrs, viņas mīļais vīrs dzeltenās kurpēs gulēja uz tālās Maskavas zemes, un uguni sprauslojošs ormaņa zirgs spārdīja ar kājām viņa debeszilās, dzīparotās krūtis.

Bartolomejiča jūtīgā sirds apmierinājās ar pieklājīgo atalgojumu. Viņš aizgāja, paskaidrodams atraitnei, ka sīkākas ziņas par savu vīru viņa katrā ziņā atradīšot avīzes "Darbgalds" redakcijā, kur, protams, esot zināms itin viss, kas notiek pasaulē.

Pēc briesmīgā trieciena, ko Bartolomejičam sagādāja vecmāmuļas kaunpilnā nāve, viņš sāka piepelnīties ar suņiem. Viņš izpētīja sludinājumus Stargorodas avīzē. Izpētījis, piemēram, šādus sludinājumus:

Pazudis brūns vācu pointers, krūtis, ķepas, kakla siksna pelēkas.

Piesavin. nav pieļauj.

Nogād. uz Kooperatīva ielu 17, dzīv. 2.

un tam līdzās citu, kurā varēja nojaust slēptu nolūku:

Pieklīd. tumši dzelt, nezin, šķirnes kuce.

Pēc trim dienām uzskat. par savu.

Pereļeš. šķērsiela 6.

Bartolomejičs apstaigāja sludinājumu iesniedzējus un, pārliecinājies par to, ka tā ir viena un tā pati kuce, ziņoja īpašniekam par pazudušā suņa atrašanās vietu vēl pirms pagāja trīs dienas. Tas viņam deva neregulārus un negarantētus ienākumus, taču pēc grandiozo plānu sabrukuma arī striķītis varēja izrādīties noderīgs.1

SVĒTA TEVA FJODORA VĒSTULE, RAKSTĪTA ROSTOVĀ, ŪDENS SILDĪTAVĀ "PIENA CEĻŠ" SAVAI SIEVAI APRIŅĶA PILSĒTĀ N.

Mana mīļā Katja! Mani piemeklējis jauns trieciens, bet par to vēlāk. Naudu saņēmu īstā laikā, par ko tev sirsnīgi pateicos. Kolīdz iebraucu Rostovā, tūlīt skrēju pēc norādītās adreses. Novorosijskas cementa trests ir visai liels uzņēmums, tur inženieri Brunsu neviens nepazina. Es jau kritu galīgā izsamisēšanā, bet mani uzvedināja uz pareizām domām.

"Ejiet," man saka, "uz personāldaļu, lai paskatās reģistrā." Aizgāju uz personāla daļu. Palūdzu. "Jā," man saka, "strādāja gan pie mums tāds, bija atbildīgā darbā, bet tikai, saka, pagājušajā gadā viņš no mums aizgāja. Viņu aizvilināja uz Baku, uz Āzijas naftas trestu [292] kā speciālistu drošības tehnikas jautājumos."

Mīļo dūjiņ, mans ceļojums nav tik īss, kā mēs to bijām domājuši. Tu raksti, ka nauda ejot uz beigām. Nekā nevar darīt, Katerina Aleksandrovna. Ilgi vairs nebūs jāgaida. Bruņojies ar pacietību un ar Dieva palīgu, pārdod manu diagonālauduma [293] studenta tērpu. Mūs sagaida vēl lielāki izdevumi. Esi gatava uz visu.

Dārdzība Rostovā ir šausmīga. Par numuru viesnīcā samaksāju 2 rbļ. 25 kap. Līdz Baku naudas pietiks. No turienes, ja būs panākumi, es telegrafēšu.

Šeit pieturas karsts laiks. Mēteli nesu uz rokas. Viesnīcā baidos atstāt tā tik skaties, vēl nozags. Ļaudis šeit manīgi.

Rostovā man nepatīk. Pēc iedzīvotāju skaita un ģeogrāfiskā stāvokļa tā ievērojami atpaliek no Harkovas. Bet tas nekas, cienmātiņ, gan Dievs dos un mēs vēl abi aizbrauksim uz Maskavu. Tad tu redzēsi, tā ir gaužām līdzīga Vakareiropas pilsētām. Bet pēc tam uzsāksim dzīvi Samārā, savas fabriciņas tuvumā.

Vai Vorobjaņinovs vēl nav atgriezies? Diezin kur viņš tagad siro? Vai Jevstigņejevs vēl pusdieno? Kāds izskatās mans 'talārs pēc tīrīšanas? Visiem mūsu paziņām uzturi pārliecību, ka es sēžu pie slimās krustmātes nāves cisām. Guļeņkai uzraksti to pašu.

Jā! Gandrīz vai pavisam aizmirsu tev pastāstīt par šausmīgo atgadījumu, kas šodien ar mani notika.

Priecādamies par kluso Donu, es stāvēju pie tilta un biju aizsapņojies par mūsu gaidāmo pārticību. Pēkšņi sacēlās vējš un iepūta upē tava brāļa maiznieka naģeni. Es tikai rokas noplātīju. Atkal lieki izdevumi: nopirku angļu žokejnīcu par 2 rbļ. 50 kap. Savam brālim maizniekam par notikušo nekā nestāsti. Pārliecini viņu, ka es esmu Voroņežā.

Sliktāk ir ar veļu. Vakarā mazgāju, bet no rīta, ja nav izžuvusi, velku mugurā mitru. Pašreizējā karstumā tas ir pat patīkami.

Bučoju un glāstu tevi.

Mūžīgi tavs virs Fedja.

XXX NODAļA Vistiņa un Klusā okeāna gailītis

Reportieris Persickis sparīgi gatavojās slavenā matemātiķa īzāka Ņūtona divsimtgadu jubilejai.

Ņūtonu es ņemu uz sevi. Dodiet tikai vietu, viņš paziņoja.

Jūs, Persicki, pielūkojiet! Apstrādājiet Ņūtonu cilvēcīgi!

Neraizējieties! Viss būs kārtībā.

Lai neiziet tā, kā bija ar Lomonosovu. "Sarkanajā dziedniekā" bija ievietota Lomonosova mazmazmeita pioniere, turpretī mums…

Tā nebija mana vaina. Vai gan tik atbildīgu darbu jums vajadzēja uzticēt rudajam Ivanovam? Tā ka pats vien esat vainīgs.

Nu un ko tad jūs tagad atnesīsiet?

Kā ko? Rakstu no Galvenās zinātnes pārvaldes, man tur ir nejau tādas vien pazīšanās kā Ivanovam. Biogrāfiju paņemsim no Brokhauza. Toties portrets būs lielisks. Visi steigsies paņemt portretu no tā paša Brokhauza, taču man būs kaut kas oriģinālāks. "Starptautiskajā grāmatā" es noskatīju tādu gravīriņu!… Tikai avansu vajadzēs!… Nu tad es eju pēc Ņūtona!

Bet vai Ņūtonu fotografēt nevajadzēs? -jautāja sarunas beigās pienākušais fotogrāfs.

Persickis brīdinoši pamāja, it kā sacīdams: saglabājiet mieru, skatieties visi, ko es tagad darīšu! Visi sekretariāta darbinieki kļuva uzmanīgi.

Kā? Vai tad jūs vēl līdz šim neesat nofotograjējis Ņūtonu? Persickis uzklupa fotogrāfam.

Fotogrāfs, drošs paliek drošs, sāka taisnoties.

Pamēģiniet jūs viņu noķert! viņš augstprātīgi teica.

Labs fotogrāfs būtu noķēris! uzkliedza Persickis.

Ko tad lai dara, vajag fotografēt vai nevajag?

-Skaidrs, ka vajag! Un pasteidzieties! Droši vien tur jau drūzmējas no visām redakcijām!

Fotogrāfs pārlika pār plecu aparātu un grabošo statīvu.

Viņš pašlaik ir "Šujmašīnu trestā" [294] . Neaizmirstiet Ņūtons, īzāks, tēva vārdu neatceros. Nofotografējiet sakarā ar jubileju. Un lūdzu nejau pie darba. Jums visi sēž pie galda un lasa papīrīšus. Nofotografējiet ejot. Vai arī kopā ar ģimeni.

-Kad man izsniegs ārzemju plates, tad arī fotografēšu ejošu. Nu tad es eju.

Pasteidzieties! Ir jau pāri pieciem.

Fotogrāfs aizsteidzās bildēt dižo matemātiķi par godu viņa divsimt gadu jubilejai, bet redakcijas darbinieki sāka smieties dažādās balsīs.

Jautrība sita augstu vilni, kad ienāca Stjopa no "Zinātnes un dzīves". Aiz viņa tenterēja kupla pilsone.

Paklausieties, Persicki, Stjopa sacīja, šī pilsone atnākusi pie jums darīšanās. Nāciet šurp, pilsone, šis biedrs jums visu paskaidros.

Stjopa smīnēdams aizskrēja.

Nu? jautāja Persickis. Ko jūs vēlaties?

Gricacujeva kundze (tā bija viņa) uzmeta reportierim sapņainu skatienu un klusēdama pasniedza papīrīti.

Tā, sacīja Persickis, … pakļuva zem zirga… tika cauri ar vieglām izbailēm… Ko jūs vēlaties?

Adresi, lūdzoši izdvesa atraitne, vai nevarētu uzzināt adresi?

Kādu adresi?

0. Bendera.

Kā lai es to zinu?

Bet tas biedrs teica, ka jūs zinot.

Es nekā nezinu. Griezieties adrešu galdā.

Bet varbūt, biedri, jūs viņu atceraties? Dzeltenos puszābakos.

Man pašam ir dzelteni puszābaki. Maskavā vēl divsimt tūkstošu cilvēku staigā dzeltenos puszābakos. Varbūt jūs gribat uzzināt arī viņu adreses? Tad lūdzu. Es atsacīšos no visiem darbiem un nodošos tikai šim pasākumam. Pēc pusgada jums visas adreses būs zināmas. Es esmu aizņemts, pilsone.

Taču atraitne, juzdama pret Persicki dziļu cieņu, staigāja viņam līdzi pa koridoru un, grabinādama sastērķelētos apakšsvārkus, atkārtoja savus lūgumus.

"Nelietīgais Stjopa," Persickis nodomāja. "Nu paga, puisīt, es tev uzlaidīšu perpetuum mobile izgudrotāju, tad tu man padancosi!"

Nu ko lai es daru? uzbudināti jautāja Persickis, pagriezdamies pret atraitni.Kā es varu zināt pilsoņa 0. Bendera adresi?

Kas tad es esmu zirgs, kas viņam uzskrēja virsū, vai? Jeb ormanis, kam viņš manu acu priekšā iegāza pa muguru?…

Atraitne mīklaini ņurdēja, no tā varēja saprast tikai vārdus "biedri" un "ļoti jūs".

Darbs Tautību namā jau beidzās. Cilvēki pameta kancelejas un gaiteņus. Tikai rakstāmmašīna kaut kur vēl klaudzināja pēdējo lappusi.

Pardon, kundze, jūs taču redzat, ka esmu aizņemts!

Ar šiem vārdiem Persickis noslēpās atejā. Pabijis tur desmit minūtes, viņš līksms iznāca ārā. Gricacujeva pacietīgi grabināja savus lindrakus divu gaiteņu stūri. Persickim tuvojoties, viņa atkal mācās virsū.

Reportieris pārskaitās.

Zināt ko, cienītā, viņš sacīja, lai notiek, es jums pateikšu, kur atrodas jūsu 0. Benders. Ejiet taisni pa gaiteni, tad pagriezieties pa labi un atkal ejiet taisni. Tur būs durvis. Jautājiet pēc Čerepeņikova. Viņš noteikti zinās.

Un Persickis, apmierināts ar savu izdomu, tik ātri nozuda, ka sastērķelētā atraitnīte nepaguva pajautāt nekādas papildu ziņas.

Sakārtojusi lindrakus, Gricacujeva kundze aizgāja pa gaiteni.

Tautību nama gaiteņi bija tik gari un šauri, ka gājēji negribot paātrināja soli. Pēc ikviena pretimnācēja varēja spriest, cik daudz viņš ir nogājis. Ja viņš gāja tikai mazliet paātrinātā solī, tad tas nozīmēja, ka pārgājiens tikko sākts. Tie, kas bija izstaigājuši divus vai trīs gaiteņus, pārgāja uz vidēja tempa rikšiem. Bet dažkārt gadījās redzēt arī tādu cilvēku, kas skrēja pilnā sparā: tas atradās piektā gaiteņa stadijā. Pilsonis, pārvarējis astoņus gaiteņus, viegli varēja sacensties ar putnu, sacīkšu zirgu un pasaules čempionu skrējēju Nurmi [295] .

Pagriezusies pa labi, Gricacujeva kundze sāka skriet. Parkets krakšķēja. Viņai pretī ātri nāca kāds tumšmatis debeszilā vestē un aveņkrāsas zābakos. Pēc Ostapa sejas varēja redzēt, ka viņš Tautību namu apmeklē tik vēlā vakara stundā, kādu ārkārtēju koncesijas darīšanu mudināts. Acīmredzot tehniskā vadītāja plānos neietilpa tikšanās ar mīļoto.

Ieraudzījis atraitnīti, Benders pagriezās un neatskatīdamies devās atpakaļ.

Biedri Bender, atraitne sajūsmā iekliedzās, uz kurieni jūs?

Lielais kombinators paātrināja soli. Neatpalika arī atraitne.

Pagaidiet, uzklausiet, ko es sacīšu, viņa lūdzās.

Bet vārdi neaizsniedza Ostapa dzirdi. Viņa ausīs jau dziedāja un svilpa vējš. Viņš drāzās ar ceturtā gaiteņa ātrumu, aizauļoja garām iekšējo dzelzs kāpņu šahtām. Savai mīļotajai viņš pameta tikai atbalsis, ko viņai ilgi atkārtoja kāpņu telpas.

Nu pateicos, Ostaps burkšķēja, sēdēdams piektajā stāvā, atradusi randiņam īsto laiku. Kas šeit atsūtījis šo ugunīgo dāmiņu? Laiks likvidēt koncesijas Maskavas nodaļu, citādi pie manis vēl var ierasties mājamatnieks ar motoru.

Pa to laiku Gricacujeva kundze, kuru no Ostapa šķīra trīs stāvi, tūkstoš durvju un ducis gaiteņu, ar apakšsvārku malu noslaucīja sakarsušo seju un uzsāka meklēšanu. Sākumā viņa vēlējās jo ātrāk sameklēt vīru un izskaidroties ar viņu. Gaiteņos iedegās blāvas spuldzes, visas spuldzes, visi gaiteņi un visas durvis bija vienādas. Atraitnei kļuva baigi. Viņai gribējās tikt ārā.

Pakļaudamās gaiteņu progresijai, viņa skrēja arvien ātrāk un ātrāk. Pēc pusstundas vairs nebija iespējams apstāties. Prezidiju, sekretariātu, vietējo komiteju, orgnodaļu un redakciju durvis dunēdamas joņoja garām viņas masīvā stāva abām pusēm.

Skriedama viņa ar saviem stīvajiem, grabošajiem lindrakiem apgāza atkritumu urnas. Tās kā kastroļi šķindēdami ripoja viņai pakaļ. Gaiteņu kaktos virpuļoja viesuļvētra. Klaudzēja vaļējie vēdlodziņi. Ar šablonu palīdzību uz sienām uzmālētie rādītājpirksti durstīja nabaga ceļinieci.

Beidzot Gricacujeva nokļuva iekšējo kāpņu laukumiņā. Tur bija tumšs, bet atraitne, pārvarēdama bailes, noskrēja lejā un parāva stikla durvis. Tās bija aizslēgtas. Atraitne metās atpakaļ. Bet arī tās durvis, pa kurām viņa nupat iznāca, kāda gādīga roka jau bija aizslēgusi.

Maskavā mēdz noslēgt durvis.

Tūkstošiem parādes durvju no iekšpuses aiznaglotas ar dēļiem, un simtiem tūkstošu pilsoņu savos dzīvokļos iekļūst pa sētas kāpnēm. Sen pagājis astoņpadsmitais gads, jau sen miglains kļuvis jēdziens "uzbrukums dzīvoklim", atcelta māju apsardze [296] , ko drošības labad organizēja paši iemītnieki, tiek risināta satiksmes problēma, celtas milzīgas elektrostacijas, zinātnē izdarīti milzu atklājumi, bet nav neviena cilvēka, kas ziedotu savu dzīvi noslēgto durvju problēmas atrisināšanai. Kurš būs tas cilvēks, kas atrisinās kino, teātru un cirku durvju problēmu?

Trim tūkstošiem cilvēku desmit minūšu laikā ir jāieiet cirkā pa vienām vienīgām durvīm, kam atvērta tikai viena puse. Pārējās desmit durvis, kas speciāli paredzētas liela cilvēku pūļa vajadzībām, noslēgtas. Kas zina, kāpēc tās noslēgtas? Iespējams, ka pirms divdesmit gadiem no cirka zirgu staļļa nozagts skolots ērzelis, un kopš tā laika direkcija bailēs aizsprosto visas ērtās ieejas un izejas. Var arī gadīties, ka slaveno gaisa karali kādreiz ķēris caurvējš, un noslēgtās durvis ir tikai karaļa saceltā skandāla atskaņas.

No teātriem un kino publiku izlaiž nelielās grupās, it kā lai novērstu drūzmēšanos. Izvairīties no drūzmēšanās gan ir ļoti viegli vajag tikai atvērt visas durvis. Taču administrācija neatver vis durvis, bet lieto spēku. Vietu ierādītāji, sadevušies rokās, izveido dzīvu barjeru un tādā veidā notur publiku aplenkumā ne mazāk par pusstundu. Bet durvis, šis visu apmekletāju sapnis, kas noslēgtas vēl Pāvila Pirmā laikā, paliek slēgtas vēl šobaltdien.

Piecpadsmit tūkstoši futbola cienitāju, sajūsmināti par Maskavas izlases komandas brašo spēli, lai tiktu tramvajā, spiesti līst pa spraugu, kas ir tik šaura, ka viens pats viegli bruņots karavīrs spētu šeit aizturēt četrdesmit tūkstoši lielu barbaru armiju, ko turklāt vēl pastiprinātu divi pārbīdāmie kaujas torņi [297] .

Sporta stadionam nav jumta, bet vārti ir vairāki. Tomēr atvērti tikai vieni vārtiņi. Iekšā var tikt, vienīgi izlaužot vārtus. Pēc visām lielākām sacensībām tos ari izlauž. Taču, rūpējoties par svētās tradīcijas saglabāšanu, tos katrreiz rūpīgi atjauno un cieši noslēdz.

Ja vairs galīgi nav nekādas iespējas ielikt durvis (tas notiek tādos gadījumos, kad nav stenderes, kur tās piekārt), tad izmanto citus visdažādākā veida šķēršļus.

Barjeras.

Aizsprostus.

Apgāztus solus.

Brīdinošus uzrakstus.

Virves.

Barjeras ir lielā cieņā iestādēs.

Tās aizliek priekšā, lai netiktu klāt pie vajadzīgā darbinieka. Apmeklētājs kā tīģeris staigā gar barjeru, cenzdamies pievērst sev uzmanību. Bet tas ne vienmēr izdodas. Var gadīties, ka apmeklētājs atnesis vērtīgu izgudrojumu! Vai arī tas vienkārši grib samaksāt ienākuma nodokli! Bet barjera izjauca izgudrojums palika nezināms, nodoklis nesamaksāts.

Aizsprostus izmanto uz ielām.

Pavasari tos noliek uz visdzīvākās ielas, it kā lai norobežotu vietu, kur labo ietvi. Un vienā mirklī trokšņainā iela kļūst tukša. Gājēji tuvojas savam mērķim pa citām ielām. Viņiem ik dienas jāmēro lieks kilometrs, taču viņus neatstāj spārnotās cerības.

Vasara aiziet. Vīst lapas [298] . Bet aizsprosts arvien vēl stāv. Ietve nav izlabota. Iela tukša [299] .

Ar apgāztiem dārza soliem aizsprosto ieejas Maskavas skvēros, kas tikai celtnieku neciešamās nevīžības dēļ nav apgādāti ar stipriem vārtiem.

Par brīdinošiem uzrakstiem varētu sarakstīt veselu grāmatu, bet tas pašreiz neietilpst autoru plānos.

Uzraksti mēdz būt divējāda veida: tieši un netieši.

Par tiešajiem var uzskatīt šādus:

IEIET AIZLIEGTS NEPIEDEROŠĀM PERSONĀM IEEJA AIZLIEGTA

IEEJAS NAV

Tādus uzrakstus dažkārt izkar pie to iestāžu durvīm, kuras publika apmeklē sevišķi intensīvi.

Netiešie uzraksti ir daudz briesmīgāki. Tie neaizliedz ieiet, bet reti kāds pārdrošnieks tomēr riskēs izmantot savas tiesības. Lūk, kādi ir šie apkaunojošie uzraksti:

BEZ PIETEIKŠANĀS NEPIEŅEM

NEPIEŅEM

AR SAVU APMEKLĒJUMU TU AIZŅEMTU CILVĒKU ATRAUJ NO DARBA

TAUPI CITU CILVĒKU LAIKU

Kur nevar nolikt barjeras vai aizsprostus, nevar apgāzt solus vai izkārt brīdinošus uzrakstus, tur nostiepj virves. Tās nostiepj, kur pavēl iedvesma, pat visneiedomājamākās vietās. Ja tās nostieptas cilvēka krūšu augstumā, tad var tikt cauri ar vieglām izbailēm un nervoziem smiekliem. Bet, ja nu virve nostiepta potīšu augstumā, tā var sakropļot cilvēku.

Pie velna ar durvīm! Pie velna visas rindas pie teātru ieejām! Atļaujiet ieiet bez pieteikšanās! Lūdzam noņemt nolaidīgu namu pārvaldnieku izliktos aizsprostus pie izjauktas ietves! Nost ar apgāztiem soliem! Nolieciet tos savās vietās! Skvērā patīkami pasēdēt tieši naktī. Tad gaiss ir tīrs un galvā mostas gudras domas!

Ne jau par to domāja Gricacujeva kundze, sēdēdama kāpnēs pie aizslēgtajām stikla durvīm Tautību nama pašā vidū. Viņa domāja par savu atraitnes likteni un, paretam iesnauzdamās, gaidīja rītu.

No apgaismotā gaiteņa stikla durvīm uz atraitni krita elektrisko plafonu dzeltenā gaisma. Pa kāpņu telpas logu iekšā lauzās pelēcīga rīta gaisma.

Visapkārt valdīja klusums, kad rīts vēl ir spirgts un tīrs. Šai mirklī Gricacujeva saklausīja gaitenī soļus. Atraitne žigli piecēlās un pielipa pie durvju stikla. Gaiteņa galā pazibēja debeszila veste. Aveņkrāsas puszābaki bija notriepti ar kaļķiem. Stikla durvīm tuvojās Turcijas pavalstnieka vieglprātīgais dēls, purinādams no svārkiem putekļus.

Susliciņ! atraitne iesaucās. Su-u-usliciņ!

Viņa neizsakāmi maigi dvašoja uz durvju stiklu. Stikls norasoja un atplauka varavīksnes krāsās. Miglā un varavīksnēs plaiksnījās debeszili un varavīkšņaini rēgi.

Ostaps nedzirdēja atraitnes dūdošanu. Viņš kasīja muguru un noraizējies grozīja galvu. Vēl mirklis un viņš būtu pazudis pagriezienā.

Iestenēdamās "Biedri Bender!" nabaga laulātā draudzene ņēmās spēcīgi bungot pa stiklu. Lielais kombinators atskatījās.

Ahā, viņš sacīja, redzēdams, ka viņus šķir slēgtas durvis, -jūs ari esat šeit?

Šeit, šeit, atraitne priecīgi sauca.

Apskauj taču mani, mana laime, mēs tik ļoti sen neesam redzējušies, aicināja tehniskais direktors.

Atraitne saknosījās. Viņa lēkāja aiz durvīm kā ķivulis būrītī. Naktī apklusušie lindraki atkal sāka grabēt. Ostaps iepleta rokas.

Mana Gvinejas vistiņa [300] , nu kāpēc tu nenāc? Tavs Klusā okeāna gailītis [301] tik ļoti noguris Mazās Tautas Komisāru Padomes sēdēs.

Atraitnei trūka fantāzijas.

Susliciņ, viņa sacīja jau piekto reizi. Atveriet man durvis, biedri Bender!

Rāmāk, meitenīt! Sievieti daiļo pieticība. Kādēļ tā lēkāt?

Atraitne bezgala cieta.

Nu kāpēc jūs mokāties? Ostaps jautāja. Kas jūs traucē dzīvot?

Pats aizbrauca, un pats vēl prasa!

Un atraitne sāka raudāt.

Noslaukiet savas actiņas, pilsone. Katra jūsu asariņa ir molekula kosmosā.

Bet es gaidīju, gaidīju, tirdzniecību pārtraucu. Atbraucu pie jums, biedri Bender…

Nu, un kā jums tagad labi klājas kāpnēs? Caurvējš nevelk?

Atraitne lēnām sāka iekarst kā liels klostera patvāris. Laulības pārkāpējs! viņa drebēdama izdvesa. Ostapam vēl bija mazliet brīva laika. Viņš sita knipjus un, ritmiski līgodamies, klusi nodziedāja:

Jā, meiču sirsniņās, Tur mājo velnēns mazs Bēgt vari nezin kur, Tas tevi nagos tur. Jā, jā, šīs sievietes, Šīs velna sievietes Pats sātans par prieku sev Radījis ir tās. [302]

Kaut tu izputētu! atraitne novēlēja, kad deja bija beigusies. Vīra dāvāto rokassprādzi nozagi. Un kāpēc tu paņēmi krēslu?

Jūs, liekas, sākat aizskart konkrētas personības? Ostaps salti piezīmēja.

Nozagi, nozagi! atraitne kala vienu un to pašu.

Zināt ko, meitenīt: par visām reizēm lieciet aiz auss, ka Ostaps Benders nekad nekā nav zadzis.

Bet kas paņēma tējas sietiņu?

Ak tējas sietiņu! No jūsu grūti realizējamā fonda? Un to jūs uzskatāt par zādzību? Tādā gadījumā mums ir diametrāli pretēji uzskati par dzīvi.

Nočiepi gan, atraitne dūdoja.

Tātad, ja jauns, veselīgs cilvēks ir aizņēmies no provinces vecmāmiņas sliktās veselības dēļ viņai nevajadzīgu virtuves piederumu, tad tas nozīmē, ka viņš ir zaglis? Vai tā lai jūs saprot?

Zaglis, zaglis!

Tādā gadījumā mums vajadzēs šķirties. Es piekrītu laulības šķiršanai.

Atraitne gāzās virsū durvīm. Nodrebēja stikli.

Ostaps saprata, ka laiks pazust.

Nav laika sabučoties, viņš sacīja, ardievu, mīļotā! Mēs pabraucām viens otram garām kā kuģi jūrā. [303]

Palīgā! atraitne iebrēcās.

Bet Ostaps jau bija gaiteņa galā. Viņš uzkāpa uz palodzes, smagi nolēca uz mitrās, naktī salijušās zemes un pazuda mirgojošajos fizkultūriešu dārzos.

Atraitnes kliedzienu pamodināts, atnāca sargs. Viņš izlaida cietumnieci, piedraudēdams uzlikt sodu.

XXXI NODAļA Gavriliādes autors [304]

Kad Gricacujeva kundze atstāja neviesmīlīgo kancelejas nometni, uz Tautību namu jau plūda visvienkāršāko rangu kalpotāji: kurjeri, ienākošo un izejošo rakstu kārtotājas jaunkundzītes [305] , maiņas telefonistes, rēķinvežu jauneklīgie palīgi un nodroses pusaudži [306] .

Reizē ar viņiem gāja Ņikifors Luņķis, ļoti jauns cilvēks ar auna frizūru un bezbailīgu skatienu.

Nejēgas, tiepšas un tie, kas Tautību namu apmeklēja pirmo reizi, gāja pa galveno ieeju. Ņikifors Luņķis iekļuva namā pa ambulanci. Tautību namā viņš bija savs cilvēks un zināja vistuvākos ceļus uz oāzēm, kur resoru žurnālu plato lapu ēnā burbuļoja dzidrie honorāra avoti. [307]

Vispirms Ņikifors Luņķis devās uz bufeti. Niķelētā kase nospēlēja matčišu un izmeta trīs čekus. Noplēsis glāzei papīru, ar ko tā bija pārsegta, Ņikifors apēda karsti raudzētu pienu, pēc tam puķu

dobītei līdzīgu krēma kūku. To visu noskaloja ar tēju. Tad Luņķis nesteigdamies apstaigāja savus īpašumus. [308]

Pirmo viņš apmeklēja mednieku mēnešraksta "Gerasims un Mumu" redakciju. Biedrs Naperņikovs vēl nebija ieradies, un Ņikifors Luņķis devās uz "Higroskopisko vēstnesi", farmācijas darbinieku ruporu, ko viņi izdeva katru nedēļu, lai uzturētu sakarus ar ārpasauli.

Labrīt, Ņikifors sacīja. Es uzrakstīju lieliskus dzejoļus.

Par ko? jautāja literārās lappuses vadītājs. Par kādu tematu? Jūs taču zināt, Trubecki [309] , ka mēs savā žurnālā…

Vadītājs pakustināja pirkstus, lai precīzāk izteiktu "Higroskopiskā vēstneša" būtību.

Trubeckis-Luņķis paskatījās uz savām baltajām nātna maisauduma [310] biksēm, izrieza krūtis un melodiskā balsī sacīja:

"Balāde par gangrēnu".

Tas ir interesanti, piezīmēja higroskopiskā persona. Jau sen laiks populārā veidā izskaidrot profilakses idejas.

Luņķis nekavējoties nodeklamēja:

Gavrilu moka gangrēna, Gavrila ar to sasirga… [311]

Tālāk tādā pašā bravūrigā četrpēdu jambā viņš stāstīja par Gavrilu, kas savas tumsonības dēļ nav laikā aizgājis uz aptieku un nomiris tikai tālab, ka netika noziedis brūcīti ar jodu.

Jums ir panākumi, Trubecki, redaktors piekrita, tikai gribētos vēl vairāk… Jūs saprotat?

Viņš pakustināja pirkstus, bet drausmīgo balādi tomēr paņēma, apsolīdams samaksāt otrdien.

Žurnālā "Morzista ikdiena" Luņķi sagaidīja viesmīlīgi.

Labi, ka jūs atnācāt, Trubecki. Mums tieši vajadzīgs dzejolis. Tikai par sadzīvi, sadzīvi un sadzīvi. Nekādu liriku. Vai saprotat, Trubecki? Kaut ko no pasta darbinieku dzīves un reizē ar to, jūs saprotat?…

Vakar es tieši daudz domāju par pasta darbinieku dzīvi. Un uzrakstīju poēmu par šo tēmu. Nosaukums "Pēdējā vēstule". Lūdzu…

Gavrila bija pastnieks brašs, Gavrila pastu iznēsāja…

Stāsts par Gavrilu aizņēma septiņdesmit divas rindas. Dzejoļa beigās pastnieks Gavrila, kaut arī fašista lodes ķerts, tomēr nogādā vēstuli adresātam. [312]

Kur tad tas notika? Luņķim vaicāja.

Jautājums bija pilnīgi vietā. PSRS nav fašistu, ārzemēs nav Gavrilu, sakaru dienesta darbinieku, arodbiedrības biedru.

Kas par jautājumu? Luņķis iesaucās. Tas, protams, notiek pie mums, bet fašists ir pārģērbies.

Zināt ko, Trubecki, labāk uzrakstiet mums par radio.

Bet kāpēc jūs negribat pastnieku?

Lai pastāv. Mēs to pieņemam rezervei.

Sadrūmušais Ņikifors Luņķis-Trubeckis atkal devās pie "Gerasima un Mumu". Naperņikovs jau sēdēja aiz sava augstā galda. Pie sienas karājās stipri palielināts Turgeņeva portrets, rakstnieks bija attēlots pensnejā, mednieka zābakos un ar divstobreni uz rokas. Līdzās Naperņikovam stāvēja Luņķa konkurents dzejnieks no piepilsētas.

Sākās vecā dziesma par Gavrilu, bet tikai ar medniecisku novirzienu. Daiļdarba nosaukums bija "Malumednieka lūgšana".

Gavrila slēpnī gaida zaķi, Gavrila zaķi nošāva.

Ļoti labi! sacīja labsirdīgais Naperņikovs. Jūs, Trubecki, šai dzejolī esat pārspējis pašu Entihu1. Tikai vēl vajag šo to palabot. Pirmais ar visām saknēm izraujiet "lūgšanu".

Un arī zaķi, sacīja konkurents.

Kāpēc tad zaķi? Naperņikovs brīnījās.

Tāpēc, ka nav sezona.

Dzirdat, Trubecki, nomainiet arī zaķi.

Poēma pēc pārstrādāšanas saucās "Mācība malumedniekam", un zaķus nomainīja slokas. Vēlāk izrādījās, ka arī slokas vasarā nešauj.

Galīgajā variantā dzejolis skanēja šādi:

Gavrila slēpnī gaida putnu, Gavrila putnu nošāva… utt.

Ieturējis ēdnīcā brokastis, Luņķis atkal ķērās pie darba. Baltās bikses vien zibēja tumšajos gaiteņos. Viņš staigāja pa redakcijām un pārdeva savu daudzpusīgo Gavrilu.

"Kooperatīva fleitā" Gavrilu iesniedza ar nosaukumu "Eola fleita".

Gavrila bija komijs brašs, Gavrila fleitu pārdeva…

Biezā žurnāla "Mežs nav mums svešs" vientieši nopirka no Luņķa nelielu poēmu "Mežmalā". Tā sākās šādi:

Gavrila staigā biezā mežā, Gavrila nocērt bambusu.

Gavrilas pēdējā tās dienas nodarbošanās bija maizes cepšana. Viņš atrada sev vietu redakcijā "Klaipa darbinieks". Poēmai bija garš un skumīgs nosaukums "Par maizi, produkcijas kvalitāti un par mīļoto meiteni" [313] . poēma bija veltīta noslēpumainai meitenei Hinai Čļekai [314] . Sākums ka vienmer bija episks:

Gavrila bija cepējs brašs, Gavrila klaipu izcepa…

Veltījumu pēc delikātas cīņas izmeta.

Taču visbēdīgākais bija tas, ka Luņķim nekur nedeva naudu. Vieni solīja dot otrdien, otri ceturtdien vai piektdien, trešie pēc divām nedēļām. Vajadzēja aizņemties naudu ienaidnieka nometnē tur, kur Luņķa darbus nekad neiespieda.

Luņķis no piektā stāva nonāca otrajā un iegāja "Darbgalda" sekretariātā. Kā par nelaimi viņš uzskrēja virsū darbarūķim Persickim.

Ahā! iesaucās Persickis. Sluņķis!

Paklausieties, Ņikifors Luņķis sacīja, pazeminādams balsi, aizdodiet man trīs rubļus. Es no "Gerasima un Mumu" saņemšu veselu kaudzi naudas.

Pusrubli es jums varu dot. Pagaidiet, es tūlīt atnākšu. Un Persickis atgriezās, vezdams līdzi kādus desmit "Darbgalda" līdzstrādniekus.

Izraisījās vispārēja saruna.

Nu, kā veicas ar tirdzniecību? Persickis prašņāja.

Es uzrakstīju lieliskus dzejoļus!

Par Gavrilu? Kaut ko no zemnieku dzīves? "Gavrila rītā agri ara, Gavrila arklu dievina"?

Ko nu Gavrila! Tā taču ir haltūra! aizstāvējās Luņķis. Es uzrakstīju par Kaukāzu.

Bet vai jūs esat bijis Kaukāzā?

Pēc divām nedēļām braukšu.

Vai jums nemaz nav bail, Sluņķi? Tur taču ir šakāļi!

Tas nu gan mani nebiedē! Kaukāzā tie taču nav indīgi!

Pēc šīs atbildes visi kļuva uzmanīgi.

Sakiet, Sluņķi, Persickis jautāja, kādi, pēc jūsu domām, izskatās šakāļi?

Es taču zinu, kādi, liecieties mierā!

Nu, ja zināt, tad pasakiet!

Nu, tādi… čūskām līdzīgi.

-Jā, jā, jums kā vienmēr taisnība. Pēc jūsu domām, savvaļas kazas seglus taču pasniedz galdā kopā ar kāpšļiem.

Es to nemūžam neesmu teicis! kliedza Trubeckis.

Tiesa, jūs tā neteicāt. Jūs rakstījāt. Man Naperņikovs teica, ka jūs esot mēģinājis viņam iesmērēt tādus pantiņus "Gerasimā un Mumu", it kā mednieku piedzīvojumu stāstu. Sakiet godīgi, Sluņķi: kāpēc jūs rakstāt par tādām lietām, ko savā mūžā neesat redzējis un par ko jums nav ne mazākās jēgas? Kāpēc jūsu dzejolī "Kantons" peņuārs ir balles kleita? Kāpēc?

-Jūs esat mietpilsonis, Luņķis lielīgi sacīja.

Kāpēc dzejolī "Budjonnija balvas izcīņa zirgu skriešanās sacīkstēs" žokejs savelk paugas un pēc tam sēžas uz bukas? Vai jūs kādreiz esat redzējis paugas?

Esmu.

Nu pasakiet, kādas tās izskatās!

Lieciet mani mierā! Jūs esat jucis!

Un buku esat redzējis? Zirgu skriešanās sacīkstēs esat bijis?

Obligāti visur nav jābūt! kliedza Luņķis. Puškins rakstīja dzejoļus par Turciju, lai gan Turcijā nekad nebija bijis.

Ak jā, Erzeruma taču atrodas Tulas guberņā.

Luņķis sarkasmu nesaprata. Viņš dedzīgi turpināja:

Puškins rakstīja pēc materiāliem. Viņš izlasīja Pugačova dumpja vēsturi un pēc tam rakstīja. [315] Bet man par zirgu skriešanās sacīkstēm visu pastāstīja Entihs [316] .

Pēc šīs virtuozās aizstāvēšanās Persickis aizvilka pretojošos Luņķi uz blakusistabu. Skatītāji viņiem sekoja. Tur pie sienas karājās liels avīžu izgriezums ar sēru apmali [317] .

Jūs sacerējāt šo aprakstu "Kapteiņa komandtiltiņā"?

Rakstīju gan.

-Tas, liekas, ir jūsu pirmais mēģinājums prozā? Apsveicu jūs! "Viļņi vēlās pāri molam un strauji kā domkrats gāzās lejup…".1 Nu gan jūs "Kapteiņa komandtiltiņam" esat izdarījis lāča pakalpojumu! "Tiltiņš" tagad jūs ilgi neaizmirsīs, Sluņķi!

Kas tad ir noticis?

Noticis tas, ka… Vai jūs zināt, kas ir domkrats?

Nu, protams, ka zinu, lieciet mani mierā…

Kāds, pēc jūsu domām, domkrats izskatās? Pasakiet saviem vārdiem!

Tāds… Vārdu sakot, kas gāžas lejup.

Domkrats gāžas lejup. Iegaumējiet labi! Domkrats strauji gāžas lejup! Pagaidiet, Sluņķi, es jums tūlīt atnesīšu pusrubli. Nelaidiet viņu prom!

Bet arī šoreiz pusrublis vēl palika neiedots. Persickis no izziņu biroja atstiepa Brokhauza divdesmit pirmo sējumu no Domicija līdz Jevreinovai. Starp DomicijuLielmēklenburgas Šverīnes hercogistes cietoksni un Domeli Beļģijas un Nīderlandes upi sameklēja vajadzīgo vārdu.

Klausieties! "Domkrats (vāc. Daumkraft) viena no mašīnām, ko lieto lielu smagumu pacelšanai. Parastais, visvienkāršākais D., ko lieto ekipāžu pacelšanai utt., sastāv no kustīga zobstieņa, to paceļ vai nolaiž ar zobratu, ko griež ar kloķa palīdzību…" Un tā tālāk, un tā joprojām. "1879. g. Džons Diksons un četri strādnieki, strādādami ar četriem hidrauliskiem D„ uzstādīja obelisku, kas pazīstams ar nosaukumu "Kleopatras adatas"." Un šai ierīcei, pēc jūsu domām, piemīt īpašība strauji gāzties? Tātad Brokhauzs ar Efronu ir krāpuši cilvēci veselus piecdesmit gadus? Kāpēc jūs nemācāties, bet nodarbojaties ar haltūru? Atbildiet!

Man vajadzīga nauda.

Bet jums tomēr tās nekad nav. Jūs taču mūžīgi sirojat, meklēdams pusrubli.

Es nopirku mēbeles un pārsniedzu sava budžeta iespējas.

Un daudz mēbeļu jūs nopirkāt? Jums par haltūru maksā tieši tik, cik tā vērta, grašus!

Labi graši! Es ūtrupē nopirku tik brīnišķu krēslu…

Vai čūskai līdzīgu?

Nē. Tas nāk no pils apartamentiem. Bet mani piemeklēja nelaime. Vakar naktī es pārnāku mājās…

No Hinas Čļekas? vienā balsī iesaucās klātesošie.

Hina!… Ar Hinu es jau sen vairs nedzīvoju. Es atgriezos no Majakovska disputa. [318] Ieeju istabā. Logs vaļā. Ne Huntova, ne Ibrahima mājās nav. Es tūlīt jutu, ka noticis kas nelabs.

Ai-ai-ai! Ui-ui-ui! Persickis sacīja, aizsegdams seju ar rokām. Es jūtu, biedri, ka Sluņķim nozaguši viņa labāko "šedevru" "Gavrila sētnieks bija brašs, Gavrila ielas slaucīja".

Ļaujiet man pateikt. Apbrīnojams huligānisms! Manā istabā ielīduši kaut kādi nelieši un krēslam saārdījuši visu pārvelkamo drēbi. Varbūt kāds aizdos piecnieku remontam?

Remonta vajadzībām saceriet jaunu Gavrilu. Es jums sākumu varu pat priekšā pateikt. Pagaidiet, pagaidiet… Tūlīt… Lūdzu: "Gavrila krēslu nopērk tirgū, Gavrilam krēsls bija slikts." Ātrāk pierakstiet. To var izdevīgi pārdot "Kumodes balsij" [319] … Ek jūs, Trubecki, Trubecki!… Jā, starp citu, Sluņķi, kāpēc jūs esat Trubeckis? Kāpēc jums nevarētu būt vēl labāks pseidonīms? Piemēram, Dolgorukijs! Ņikifors Dolgorukijs! Vai arīdzan Ņikifors Valuā [320] ? Vai vēl labāk: pilsonis Ņikifors Sumarokovs-Elstons? Jums varētu pagadīties laba slaucama gotiņa, "Germumā" iespiestu trīs dzejoļus uzreiz, un izeja no stāvokļa būtu lieliska. Vienu murgojumu parakstītu ar Sumarkova vārdu, otru makulatūru ar Elstona, bet trešo ar Jusupova vārdu [321] . Ek jūs, haltūristi…

Turiet viņu, biedri! Es viņam pastāstīšu brīnišķīgu atgadījumu. Jūs, Luņķi, klausieties! Ar jūsu profesiju tas būs noderīgi.

Pa gaiteni staigāja līdzstrādnieki, ēzdami lielas kā vīzes sviestmaizes. Bija brokastu pārtraukums. Nodroses pusaudži staigāja pāros. No istabas istabā skrēja Avdotjevs, aicinot automobiļu draugus uz ārkārtas sapulci. Taču gandrīz visi automobiļu draugi sēdēja sekretariātā un klausījās Persickī, kurš stāstīja par notikumu, par kuru bija dzirdējis mākslinieku sabiedrībā.

Lūk, šis stāsts.

Stāsts par nelaimīgu mīlestību

Ļeņingradā, Vasilija salā, Otrajā līnijā dzīvoja trūcīga meitene ar lielām gaišzilām acīm. Viņu sauca parKlotildi.

Meitenei patika lasīt Šilleru oriģinālvalodā, sapņot, sēžot uz aizžogojuma margām Ņevas krastmalā un ēst pusdienās viegli apceptu bifšteku.

Taču meitene bija trūcīga. Šillera darbu bija ļoti daudz, bet gaļas nebija nemaz. Varbūt tāpēc un arī tāpēc, ka bija baltās naktis, Klotilde iemīlējās.

Cilvēks, kurš pārsteidza viņu ar savu skaistumu, bija tēlnieks. Viņa darbnīca atradās pie Jaunās Holandes1.

Sēžot uz palodzes, jaunie cilvēki skatījās uz melno kanālu un skūpstījās. Kanāla ūdenī peldēja zvaigznes, bet varbūt arīgondolas. Tā vismaz šķita Klotildei.

Paskaties, Vasja, teica meitene, Tā ir Venēcija! Zaļgana gaisma spīd aiz melnas marmora pils.

Vasja nenoņēma savu roku no meitenes pleca. Zaļganās debesis sārtojās, pēc tam kļuva dzeltenīgas, bet iemīlējušies jaunieši turpināja sēdēt uz palodzes.

Saki, Vasja, jautāja Klotilde, vai māksla ir mūžīga?

Mūžīga, atbildēja Vasja, cilvēks nomirst, izmainās klimats, tiek atklātas jaunas planētas, dinastijas iet bojā, bet māksla paliek nesatricināma. Tā ir mūžīga.

Jā, teica meitene. Mikelandželo…

Jā, atkārtoja Vasja, ieelpodams viņas matu aromātu. Prāksitels!…

Kanova!…

Benvenuto Čellīnil…

Un atkal debesīs klaiņoja zvaigznes, tās grima kanāla ūdenī un pret rītu baloja blāvas kā diloņslimnieces.

Mīlētāji nepameta savu palodzi. Gaļas bija pavisam maz. Taču viņu sirdis sildīja ģēniju vārdi.

Dienā tēlnieks strādāja. Viņš veidoja krūšutēlu. Bet viņa darbu klāja biezs noslēpumainības plīvurs. Darba stundās Klotilde neiegāja darbnīcā. Velti viņa lūdzās:

Vasja, ļauj paskatīties, kā tu radi!

Viņš palika nepielūdzams. Norādot uz krūšutēlu, kas bija pārsegts ar mitru audeklu, viņš tai teica:

Vēl nav pienācis laiks, Klotilde, vēl nav pienācis laiks. Laime, slava un nauda mūs gaida priekštelpā. Lai vēl pagaida!

Trīsuļoja zvaigznes…

Reiz laimīgajai meitenei uzdāvināja kontramarku uz kino. Izrādīja filmu "Kad sirdij jāapklust". Klotilde sēdēja pirmajā rindā, pavisam tuvu ekrānam. Meitene bija audzināta Šillera darbu un iecienītās desas garā, un viss redzētais viņu ļoti saviļņoja.

"Tēlnieks Hanss veidoja krūšutēlus. Slava viņam tuvojās milzu soļiem. Viņa sieva bija apburoša. Taču viņi sastrīdējās. Daiļā sieviete dusmās sasita ar āmuru krūšutēlu tēlnieka Hansa dižo mākslas darbu, kura radīšanai viņš bija veltījis trīs gadus. Slava un bagātība tika nosista ar āmuru. Hansa bēdām nebija robežu. Viņš pakārās, taču viņa sieva jau dziļi nožēloja izdarīto un paguva viņu laikus izņemt no cilpas. Pēc tam viņa steigšus nometa savas drēbes.

Veido mani! viņa iesaucās. Pasaulē nav skaistāka ķermeņa par manējo.

Ak! atbildēja Hanss. Cik gan akls es esmu bijis!

Un, iedvesmas pārņemts, viņš radīja sievas statuju. Tā bija tik skaista statuja, ka visu pasauli pārņēma prieka trīsas. Hanss un viņa daiļā sieva kļuva slaveni un dzīvoja laimīgi līdz kapa malai."

Klotilde gāja uz Vasjas darbnīcu. Viņas dvēselē bija īsts juceklis. Šillers un Gēte, zvaigznes un marmors, samts un skrandas\

Vasja! viņa pasauca.

Viņš bija darbnīcā. Viņš veidoja savu brīnišķīgo mākslas darbu tolstojiešu kreklā ģērbta cilvēka ar garām ūsām krūšutēlu.

Ir visa mūsu dzīve cīņa! [322] dungoja tēlnieks, piešķirot skulptūrai pēdējo slīpējumu.

Tajā pašā mirklī krūšutēlu trāpīja drausmīgs trieciens, un tas dārdēdams sašķīda gabalos. Klotilde bija padarījusi savu darbu. Pastiepdama Vasjam ar ģipsi notraipīto roku, viņa lepni teica:

Notīriet manus nagus!

Un tad viņa pārsteigta apklusa. Viņas dzirde uztvēra savādas skaņas. Viņa saprata, kas notiek: dižais tēlnieks raudāja par sasisto meistardarbu.

No rīta Klotilde atnāca, lai pabeigtu iesākto darbu: izņemtu satriekto Vasju no cilpas, nomestu savu apģērbu un teiktu:

Veido mani, Vasja, pasaulē nav skaistāka ķermeņa par manējo!

Vasja nekarājās cilpā. Viņš sēdēja uz augsta ķebļa, pagriezis

muguru pret ienākušo Klotildi, un kaut ko darīja.

Taču meitene neapjuka. Viņa nometa savu apģērbu, no aukstuma viņas ķermenis pārklājās ar zosādu, un, klabinot zobus, viņa iesaucās:

Veido mani, Vasja, pasaulē nav skaistāka ķermeņa par manējo!

Vasja pagriezās. Dziesmiņas vārdi sastinga viņa lūpās.

Un tad Klotilde ieraudzīja, ko viņš bija darījis.

Viņš veidoja brīnišķīgu krūšutēlu cilvēku ar garām ūsām tolstojiešu kreklā. Uz galda stāvēja fotogrāfija. Vasja piešķīra skulptūrai pēdējo slīpējumu.

Ko tu dari? -jautāja Klotilde.

Es veidoju kooperatīvā veikaliņa nr. 28 vadītāja krūšutēlu.

Es taču vakar to sasitu! nomurmināja Klotilde. Kāpēc tu nepakāries? Tu taču teici, ka māksla ir mūžīga. Es iznīcināju tavu mūžīgo mākslu. Kāpēc gan tu, cilvēk, vēl esi dzīvs?

Mūžīgais ir un paliek mūžīgs, atbildēja Vasja, bet pasūtījums taču ir jāizpilda. Kā tu domā?

Vasja bija normāls vidusmēra haltūrists.

Bet Klotilde bija pārāk daudz lasījusi Šilleru.

Tad nu, Luņķi, nebiedējiet Hinočku Čļeku ar savu meistarību. Viņa ir maiga sieviete. Viņa tic jūsu talantam. Šķiet, neviens cits tam netic. Taču ja jūs vēl mēnesi skraidīsiet uz "Gigroskopiskajiem vēstnešiem", tad arī Hina Čļeka no jums novērsīsies. Starp citu, pusrubli es jums nedošu. Ejiet projām, Luņķi!

PIECPADSMITĀ NODAĻA

9

.

XXXII nodaļa Varenā kopa jeb Zelta meklētāji

Kā jau varēja sagaidīt, stāsts par Klotildi Luņķa auna dvēselē neizraisīja nekādas emocijas.

Ar kliedzieniem: "Bandītu upuris", "Laupītāji aizbēguši" un "Redaktora kabineta noslēpums" istabā ieskrēja Stjopa.

Persicki, viņš teica, ej ātrāk uz notikuma vietu un raksti rubrikai "Kas noticis vakar". Sensacionāls notikums piecās rindiņās petitā!…

Izrādījās, ka, ienācis savā istabā, redaktors atrada milzīgo spalvaskātu ar 86. numura rakstāmspalvu mētājamies uz grīdas. Spalva bija iedūrusies dīvāna kājā. Bet jaunais, izpārdošanā nopirktais redaktora krēsls izskatījās tā, it kā to būtu saknābājušas vārnas. Viss apšuvums bija saplēsts, polsterējums izmētāts uz grīdas, un atsperes izlīdušas uz augšu kā čūskas, kas gatavojas uzbrukt.

Sīka zādzība, teica Persickis, -ja padzirdēsim vēl par trijām zādzībām, uzrakstīsim trīs rindiņas.

Tur jau tā lieta, ka šī nav zādzība. Nekas nav nozagts. Uz galda bija nolikti trīs rubļi, un pat tie nav paņemti. Vienīgi krēsls sabojāts.

Gluži kā Luņķim, -piebilda Persickis, izskatās, ka Luņķis nav melojis.

Redzat paši, lepni teica Luņķis, dodiet pusrubli!

Atnesa vakardienas avīzi. Persickis sāka to pētīt.

Parasts lasītājs avīzi lasa. Žurnālists vispirms to aplūko kā gleznu. Viņu interesē kompozīcija.

Es to tā nebūtu aplauzis, teica Persickis, mūsu lasītājs nav sagatavots amerikāniskajam aplauzumam… Protams, Čemberlena karikatūra… Apraksts par Suhareva torni… Sluņķi, būtu labāk arī jūs kaut ko par Suhareva tirgu uzrakstījis tā ir jauna tēma gadā tikai četrdesmit tai veltītus aprakstus drukā… Tālāk…

Persickis ar vieglu nicinājumu sāka lasīt notikumu hroniku, kas, pēc viņa subjektīvā viedokļa, nebija talantīgi uzrakstīta.

Simt gadu vecs materiāls!… Šis izšķērdētājs mums jau bija aprakstīts… Neizdevusies zādzība Kolumba teātrī! E-ē, biedri, bet te ir kaut kas jauns… Klausieties!

Neizdevusies zādzība Kolumba teātrī

Divi nezināmi ļaundari iekļuva Kolumba teātra rekvizītu noliktavā un aiznesa četrus senlaicīgus krēslus. Pagalmā ļaundarus pamanīja naktssargs un mēģināja viņus aizturēt, taču tie pameta krēslus un aizbēga. Jāatzīmē, ka krēsli bija speciāli nopirkti Gogoļa lugas "Precības"jaunajam iestudējumam.

Nē, te tiešām kaut kas ir. Tā ir kaut kāda jauna krēslu zagļu sekta.

Maniaki!

Nu, tas nav tik vienkārši. Viņi darbojas diezgan loģiski. Apmeklēja Sluņķi, mūs, teātri.

Jā!… Ķeblīšu cienītāji!…

Viņi kaut ko meklē, biedri.

Pēkšņi Ņikifora Luņķa sejas izteiksme izmainījās. Viņš klusītēm izgāja no istabas un aizskrēja pa gaiteni. Pēc piecām minūtēm tramvajs, līgani šūpodamies, aizveda viņu Pokrova vārtu virzienā.

Luņķis mitinājās mājā nr. 9 Kazarmu šķērsielā kopā ar diviem jauniem cilvēkiem, kuri valkāja mīkstas platmales. Luņķis valkāja kapteiņa naģeni ar ūdeņu valdnieka Neptūna ģerboni. Luņķa istaba bija caurstaigājama. Aiz sienas dzīvoja kupla tatāru ģimene.

Kad Luņķis iegāja savā aplupušajā istabā, Huntovs sēdēja uz palodzes un šķirstīja teātru uzziņu grāmatu.

Šis cilvēks bija ļoti atbilstošs savam laikmetam.

Laikmets prasīja dzeju, un Huntovs to sacerēja lielā daudzumā.

Mainījās gaume. Mainījās prasības. Laikmetam un laikabiedriem bija vajadzīgs romāns par varonību pilsoņu kara laikā. Un Huntovs rakstīja romānus par varonību.

Pēc tam radās nepieciešamība pēc sadzīviska rakstura garstāstiem. Laikmetīgais Huntovs sāka rakstīt gar stāstus.

Laikmets prasīja daudz ko, taču no Huntova nezin kāpēc neko neņēma.

Tagad laikmets prasīja lugu. Tāpēc Huntovs sēdēja uz palodzes un šķirstīja teātru uzziņu grāmatu. Varētu sagaidīt, ka cilvēks, kas grasās rakstīt lugu, sāks pētīt, kādi tikumi piemīt tam sociālajam slānim piederīgajiem cilvēkiem, ko viņš ir iecerējis parādīt uz skatuves. Varētu domāt, ka iecerētās lugas autors sāks izplānot sižetu, apdomās darbojošos personu raksturus, izprātos, kādus qui pro quo [323] parādīt uz skatuves. Taču Huntovs sāka no otra gala ar aritmētiskiem aprēķiniem. Viņš vadījās no skatītāju zāles plāna un aprēķināja vidējo bruto ieņēmumu par izrādi katrā teātrī. Viņa apaļā patīkamā seja vaikstījās no piepūles, uzacis pacēlās augšup un nolaidās lejup.

Huntovs ātri rakstīja piezīmju grāmatiņā skaitļu stabiņus viņš sareizināja vietu skaitu ar biļešu vidējo cenu, turklāt katru aprēķinu veica divas reizes: vienreiz ņemot vērā paaugstinātas biļešu cenas, otrreiz parastās.

Vietu skaita un biļešu cenu ziņā Maskavas izrāžu uzņēmumu priekšgalā bija Lielais Akadēmiskais teātris. Huntovs ar lielu nožēlu novērsās no tā. Lai iekļūtu Lielajā teātrī, vajadzēja sacerēt operu vai baletu. Un Huntovs izvēlējās pašu izdevīgāko teātri, Maskavas Akadēmisko Dailes teātri. Viņš domāja, ka Kačalovs un Moskvins Staņislavska vadībā gūs labus ieņēmumus. Huntovs aprēķināja autora honorāra procentus. Pēc viņa aprēķiniem sezonas laikā lugu vajadzēja izrādīt vismaz simts reizes. "Turbinu dienas" taču rāda, viņš domāja. [324] Honorārs sanāktu liels. Vēl nekad liktenis Huntovam nebija solījis tik lielu peļņu.

Atlika tikai uzrakstīt lugu. Taču tas Huntovu satrauca vismazāk. Skatītāji ir muļķi, viņš domāja.

Sižets uz goda! pavēstīja Luņķis, piegājis klāt cilvēkam, kas vienmēr soļoja kopsolī ar laikmetu.

' Lugu "Turbinu dienas" iestudēja J. Sudakovs (1890-1969) K. Staņislavska vadibā, turklāt tā laika "zvaigznes" V. Kačalovs (1875-1948) un I. Moskvins (1874-1946) izrādē nebija nodarbināti, un to zināja visi teātra cienītāji. Iespējams, pieminot teātra "zvaigžņu" vārdus kopā ar populāras lugas izrādi, autori dod mājienu par konfliktu teātrī: trupas veterāni, tā dēvētie "vecīši", kuriem pieskaitīja arī Kačalovu, Moskvinu un Staņislavski, visiem spēkiem pretojās padomju lugu iekļaušanai repertuārā, bet "jaunieši", kas pulcējās ap V. Ņemiroviču-Dančenko, pieprasīja repertuāra atjaunināšanu ar "mūsdienīgām izrādēm". Bulgakova lugas iestudējums, kuru bija akceptējis pats Staņislavskis, tika plānots kā kārtējais kompromiss, lai novērstu trupas šķelšanos, taču kļuva par "jauniešu" triumfa apliecinājumu. Starp citu, arī romāna autoru simpātijas bija "jauniešu" pusē. 1927. gada 9.-13. maijā Maskavā noritēja partijas 1. Vissavienības apspriede par teātra politikas jautājumiem, un tajā tika pieņemtas rezolūcijas par nepieciešamību "veidot saudzīgu attieksmi pret vecajiem akadēmiskajiem teātriem" un "cīnīties par padomju dramaturģijas radīšanu". Tātad romāna autori norāda uz konkrētu iemeslu, kāpēc sāka aktivizēties Luņķa kaimiņa dramaturga konjunktūras noslieces.

Huntovam sižets bija vajadzīgs, un viņš mundri apvaicājās:

Kāds sižets?

Meistarisks, atbildēja Luņķis

Laikmetīgais vīrietis jau sagatavojās pierakstīt Luņķa sacīto, taču daudzveidīgā Gavrilas autoram piemita iedzimts aizdomīgums, un viņš apklusa.

Nu! Saki taču!

Tu nozagsi!

Vai es tev bieži esmu zadzis sižetus?

Bet garstāsts par komjaunieti, kurš vinnēja simts tūkstošus rubļu?'

Jā, bet to taču noraidīja.

Ko gan no tevis pieņem! Es varu uzrakstīt lielisku poēmu.

Nu, beidz muļķoties! Pastāsti!

Bet vai tu nenozagsi?

Goda vārds, nē.

Sižets uz goda. Saproti, šāds notikums. Padomju izgudrotājs izgudro nāves staru un rasējumus paslēpj krēslā. Un nomirst. Sieva neko nav zinājusi un pārdod krēslus. Bet fašisti to uzzina un sāk meklēt krēslus. Ari komjaunietis uzzina par krēsliem un sākas cīņa.1 Te var tādu intrigu savērpt!…

Huntovs sāka skraidīt pa istabu, mezdams lokus apkārt izārdītajam Vorobjaņinova krēslam.

Tu atdosi šo sižetu man.

Nu, pieņemsim.

Luņķi! Tu neizjūti sižetu! Tas nav sižets poēmai. Tas ir sižets lugai.

Vienalga. Tā nav tava darīšana. Sižets ir mans.

Tādā gadījumā es uzrakstīšu lugu ātrāk, nekā tu pagūsi uzrakstīt savas poēmas virsrakstu.

Strīdu, kas iedegās starp jaunajiem cilvēkiem, pārtrauca Ibrahima atnākšana.

Tas bija cilvēks, ar kuru viegli varēja atrast kopīgu valodu, kustīgs un jautrs. Viņš bija tukls. Apkaklīte viņam žņaudza kaklu. Uz sejas, kakla un rokām ņirbēja vasaras raibumi. Mati bija olu kulteņa krāsā. No mutes plūda dūmu mutuļi. Ibrahims smēķēja cigārus "Figaro": divi cigāri maksāja 25 kapeikas. Viņš bija ģērbies no buraudekla šūtā vizītsvārkiem līdzīgā žaketē, no tās kabatām rēgojās laukā sarullētas nošu lapas. Galvā viņam bija pakausī atstumta groziņam līdzīga audekla cepurite. Ibrahims bija viscaur noplūdis netīriem sviedriem.

Par ko strīdaties? viņš jautāja griezīgā balsī.

Komponists Ibrahims pārtika no savas māsas žēlastības dāvanām. Viņa sūtīja viņam no Varšavas jaunus fokstrotus. Ibrahims tos pārrakstīja uz nošu papīra, nomainīja nosaukumu [325] "Mīlestība okeānā" pārtapa par "Ambrozio" vai "Flirts metro" par "Singapūras naktīm" un, pievienojis notīm Huntova dzeju, realizēja tās muzikālajā sektorā.

Par ko tad strīdaties? viņš atkārtoja.

Ķildnieki vērsās pie Ibrahima pēc objektīva sprieduma. Sižets par fašistiem tika pārstāstīts vēlreiz.

Poēmu vajag rakstīt, skandināja Luņķis-Trubeckis.

Lugu! kliedz Huntovs.

Taču Ibrahims rīkojās kā zvērinātais piesēdētājs Bībelē. Viņš vienā mirklī izšķīra strīdu.

Operu, elsdams teica Ibrahims. Te iznāks īsta opera ar baletu, kora dziedājumiem un lieliskām solo ārijām.

Viņam piebalsoja Huntovs. Viņš tūlīt atcerējās lielos ieņēmumus no biļešu pārdošanas Lielajā teātrī. Luņķis pretojās, un viņu pūlējās iekārdināt ar stāstiem par to, kāds būs ieguvums. Huntovs sita ar plaukstu pa uzziņu krājumu un sauca skaitļus, kas pilnībā apgāza visus līdzšinējos Luņķa priekšstatus par bagātību.

Sākās radošo pienākumu sadale. Scenārija uzrakstīšanu un prozas apdari uzņēmās Huntovs. Dzejoļu sacerēšanu atvēlēja Luņķim. Uzrakstīt mūziku vajadzēja Ibrahimam. Nolēma sākt rakstīt šeit un nekavējoties.

Huntovs apsēdās uz sabojātā krēsla un skaidrā rokrakstā uzrakstīja papīra lapas augšā: "Pirmais cēliens".

Klau, draugi, teica Ibrahims, kamēr jūs tur uzkricelēsiet, aprakstiet man galvenās darbojošās personas. Es sagatavošu dažus motīvus. Tas ir pilnīgi nepieciešams.

Zelta meklētāji sāka izstrādāt darbojošos personu raksturus Sanāca apmēram šādas personas:

Ugolino -fašistu ordeņa lielmestrs (bass) Alfonsīna viņa meita (koloratūrsoprāns) b. Mitins padomju izgudrotājs (baritons) Sforca -fašistu princis [326] (tenors)

Gavrila padomju komjaunietis (pārģērbies mecosoprāns) Ņina komjauniete, popa meita (liriskais soprāns) (Fašisti, kandžas tecinātāji, kapelāni, karavīri, majordomi, tehniķi, sicīlieši, laboranti, Mitina ēna, pionieri u. c.)

Es, teica Ibrahims, kuram pavērās lieliskas perspektīvas, pagaidām uzrakstīšu kapelānu kori un sicīliešu dejas. Bet jūs rakstiet pirmo cēlienu! Vairāk āriju un duetu.

Bet kā mēs nosauksim operu? -jautāja Luņķis.

Taču šajā brīdī priekšistabā atskanēja pakavu klaboņa pa satrūdējušo parketu, klusa zviegšana un iedzīvotāju rāšanās. Durvis uz zelta meklētāju istabu atvērās, un kaimiņš Šarinovs ieveda vāju, izkāmējušu zirgu ar garu asti un iesirmu purnu.

Hou! Šarinovs uzkliedza zirgam. Nu-ū, ka tevi…

Zirgs satrūkās, pagriezās un uzgrūdās ar krustiem Luņķim.

Zelta meklētāji bija tik pārsteigti, ka baiļu pārņemti piespiedās

sienai. Šarinovs vilka zirgu uz savu istabu, no kuras izskrēja vesels bars zaļganu tatāru bērneļu. Zirgs iespītējās un piespēra kāju. Parketa dēlītis izlēca no savas vietas un virpuļodams izlidoja pa atvērto logu.

Fatima! iebrēcās Šarinovs briesmīgā balsī. Stum no mugurpuses!

No visas mājas zelta meklētāju istabā saskrēja iedzīvotāji. Luņķis auroja necilvēciskā balsī. Ibrahims ironiski svilpoja "Ambroziju". Huntovs vicināja lapu ar darbojošos personu sarakstu. Zirgs satraukti šķielēja apkārt un negāja.

Hou! gurdeni teica Šarinovs. O-o-o, ak tu velns!

Taču tad zelta meklētāji atjēdzās un pieprasīja paskaidrojumus. Atnāca mājas pārvaldnieks un sētnieks.

Ko jūs darāt? -jautāja pārvaldnieks. Kur tad tas ir redzēts? Kā drīkst ievest zirgu dzīvoklī?

Šarinovs pēkšņi noskaitās.

Kas tev par daļu? Nopirku zirgu. Kur lai lieku? Sētā nozags.

Tūlīt pat vediet projām zirgu! histēriski kliedza mājas pārvaldnieks. Ja jums vajadzīga zirga gaļa, pērciet to musulmaņu gaļas bodē!

Gaļas bodē ir dārgi, teica Šarimovs. Hou! Tu!… Nolāpītā!… Fatima!…

Zirgs pakāpās atpakaļ un beidzot sāka iet turp, kur viņu veda.

Es jums to neatļauju, teica pārvaldnieks. Jūs atbildēsiet tiesas priekšā.

Tomēr neveiksminieks Šarinovs, nepārtraukti skubinādams, aizveda zirgu uz savu istabu un piesēja pie loga roktura. Pēc brīža atskrēja Fatima ar lielu vieglu siena klēpi.

Kā gan mēs dzīvosim, ja līdzās atrodas zirgs? Mēs rakstām operu, mums tas traucēs! vaimanāja Luņķis.

Neraizējieties, aizejot teica mājas pārvaldnieks, strādājiet!

Zelta meklētāji, ieklausoties pakavu klaboņā, atkal ķērās pie darba.

Kā tad mēs nosauksim operu? -jautāja Luņķis.

Ierosinu nosaukt par "Dzelzs rozi".

Kāds gan te sakars ar rozi?

Nu, var jau arī savādāk. Piemēram, "Ugolino šķēps".

Tas arī nav mūsdienīgi.

Kā tad lai nosaucam?

Un viņi vienojās par lielisku intriģējošu nosaukumu "Nāves stars". Zem virsraksta "Pirmais cēliens" Huntovs ar stingru roku uzrakstīja: "Agrs rīts. Uz skatuves attēlota iela Maskavā, nebeidzama automobiļu, autobusu un tramvaju straume. Ielu krustojumā stāv vieglā mētelī ģērbies Ugolino. Kopā ar viņu irSforca…"

Sforca pidžamā, ieteica Luņķis.

Netraucē, muļķi! Labāk raksti Mitina ariozo pantiņus! Pa ielu pidžamā nestaigā!

Un Huntovs turpināja rakstīt: "Kopā ar viņu ir Sforca komjaunieša uzvalkā…"

Tālāka rakstīšana nesanāca. Mājas pārvaldnieks ar diviem miličiem sāka izvest zirgu no Šarinova istabas.

Fatima! kliedza Šarinovs. Turi, Fatima!

Luņķis paķēra nogaida baltmaizes klaipu un nedroši uzsita arto pa zirga kaulainajiem krustiem.

Velc! auroja mājas pārvaldnieks.

Zirgs kulstīja asti pa kreisi un pa labi. Miliči stenēja. Fatima ar tatāru puišeļiem apķērās zirga kārnajiem ceļiem. Pilsonis Šarinovs bezcerīgi kliedza: "Hou!"

Zelta meklētāji devās palīgā likuma sargiem, un viss krāšņais bars ar troksni izvēlās priekšistabā.

Tukšajā istabā vēdīja cirka zirgu staļļa aromāts. Pēkšņa vēja brāzma satvēra uz galda atstātās operas libreta lapas, un tās kopā ar salmiem sāka lidināties pa istabu. Biedra Mitina ariozo uzlidoja līdz pat griestiem. Kapelānu koris un sicīliešu dejas iedīgļi virpuļoja uz palodzes.

No kāpnēm skanēja klaigas un riebuma pilni zviedzieni. Zelta meklētāji, miliči un mājas administrācijas pārstāvji sasprindzināja pēdējos spēkus. Pievarējuši ietiepīgo dzīvnieku, līdzautori savāca izkaisītās lapas un turpināja rakstīt bez labojumiem.

XXXIII nodaļa Kolumba teātrī

Ipolits Matvejevičs pamazām kļuva par pielīdēju. Kad viņš raudzījās Ostapā, viņa acis ieguva gaišzilu žandarmisku nokrāsu. [327]

Ivanopulo istabā bija tik karsts, ka izžuvušie Vorobjaņinova krēsli sprakšķēja kā malka kamīnā. Nolicis pagalvī debeszilo vesti, lielais kombinators atpūtās.

Ipolits Matvejevičs skatījās ārā pa logu. Tur pa līkumotajām šķērsielām garām sīkajiem Maskavas dārziem aizauļoja ģerboņkariete. Hs melnajā lakojumā pārmijus atspoguļojās garāmejošie sveicinātāji: kavaliergvards ar vara galvu, pilsētas dāmas un balti, pūkaini mākonīši. Ar pakaviem rībinādami bruģi, zirgi aizrāva karieti garām Ipolitam Matvejevičam. Dziļi vīlies, viņš novērsās.

Uz karietes bija ģerbonis MKS [328] , tā bija paredzēta atkritumu vešanai, un uz tās dēļu sienām nekas neatspoguļojās.

Uz bukas sēdēja brašs večuks ar sirmu, kuplu bārdu. Ja Ipolits Matvejevičs zinātu, ka kučieris nav neviens cits kā grāfs Aleksejs Bulānovs, slavenais huzārs askēts, viņš droši vien būtu to apturējis, lai kopīgi atcerētos vecos labos laikus.

Grāfs Aleksejs Bulānovs bija stipri noraizējies. Ar pātagu mudinādams zirgus, viņš skumji domāja par birokrātismu, kas kā tārps grauž asenizācijas apakšnodaļu, kuras vainas dēļ grāfam jau veselu pusgadu neizsniedz ģenerālajā līgumā paredzēto specpriekšautu [329] .

Klausieties, pēkšņi lielais kombinators pavaicāja, kā jūs bērnībā sauca?

Kādēļ jums tas vajadzīgs?

Tāpat vien. Nezinu, kā lai jūs saucu. Saukt par Vorobjaņinovu apnicis, bet par Ipolitu Matvejeviču pārāk dzedri. Kā tad jūs sauca? Ipa?

Kisa, pavīpsnādams atbildēja Ipolits Matvejevičs.

Konģeniāli. Tātad, ziniet ko, Kisa, paskatieties, lūdzu, kas man te uz muguras. Sāp starp lāpstiņām.

Ostaps pārvilka pār galvu kovboja kreklu. Kisas Vorobjaņinova skatienam pavērās nomales Anteja [330] platā mugura, tā bija apburoša mugura, tikai mazliet netīra.

Oho, Ipolits Matvejevičs iesaucās, kaut kāds sarkanums.

Lielajam kombinatoram starp lāpstiņām kā naftas plankumi

virs ūdens lāsmoja dīvainu apveidu zilumi.

Goda vārds, tas ir cipars astoņi! iesaucās Vorobjaņinovs. Pirmo reizi mūžā redzu tādu zilumu.

Bet cita cipara tur nav? Ostaps mierīgi jautāja.

It kā vēl būtu burts R.

-Jautājumu vairāk nav. Viss skaidrs. Nolādētais spalvaskāts! Redziet, Kisa, kā es ciešu, kādās briesmās nokļūstu jūsu krēslu dēļ! Šīs aritmētiskās zīmes manī iegravēja paškrītošs spalvaskāts ar astoņdesmit sestā numura spalvu. Turklāt vēl jāpiezīmē, ka nolādētais spalvaskāts man uzkrita uz muguras tieši tai mirklī, kad biju iebāzis rokas redaktora krēslā.

Bet es arī… Es arī dabūju ciest! viņu steidzīgi pārtrauca Kisa.

Kad tad? Vai tad, kad vazājāties ar svešu sievu? Cik atceros, šīs vēlīnās suņu tēviņa lustes jums beidzās ne pārāk veiksmīgi! Vai varbūt divkaujas laikā ar aizvainoto Koļu?

Nu nē, atvainojiet, miesas bojājumus es dabūju darbā!

-Ak! Vai tas bija toreiz, kad mēs stratēģisku apsvērumu dēļ atkāpāmies no Kolumba teātra?

Jā, jā… Kad sargs mums dzinās pakaļ.

Tātad jūs uzskatāt, ka kritiens no sētas ir varoņdarbs?

Es sasitu celi pret bruģi.

Neraizējieties! Tagad celtniecībai ir tāds vēriens, ka bruģi drīz salabos.

Ipolits Matvejevičs naski uzrotīja kreiso bikšu staru un neizpratnē sastinga. Uz dzeltenīgā ceļgala nebija ne mazāko savainojuma pazīmju.

Cik neglīti, ka no tik jauna cilvēka jāklausās meli, skumjā balsī teica Ostaps. Nāksies, Kisa, ielikt jums četrinieku uzvedībā un izsaukt vecākus!… Un jūs neko lāga neprotat darīt. Kāpēc mums nācās bēgt no teātra? Jūs esat vainīgs! Velns jums lika stāvēt sardzē [331] kā sargkareivim un nekustēties no vietas. To jūs, protams, darījāt, lai piesaistītu apkārtējo uzmanību. Bet jūs, neko jūs lāgā neprotat. Kas sagandēja pasākumu ar Iznurenkova krēslu, ka man jūsu vietā vajadzēja izstrēbt to putru? Par ūtrupi es vispār nerunāju. Atradis īsto laiku pāroties! Jūsu vecumā pāroties ir vienkārši kaitīgi! Saudzējiet savu veselību!… Mācieties no manis! Atraitnes krēslu dabūjām, pateicoties man. Ščukinu divus krēslus arī es dabūju. Iznurenkova krēslu beigu beigās es aizstiepu! Uz redakciju un pie Luņķa gāju es! Un tikai vienu vienīgu krēslu jūs apstrādājāt līdz galīgai uzvarai un ari tad ar mūsu svētā ienaidnieka arhibīskapa palīdzību.

Ipolits Matvejevičs, juzdamies vainīgs, norullēja uz leju bikšu staru. Lielais kombinators sāka attīstīt turpmāko plānu.

Klusām švīkādams pa grīdu basās kājas, tehniskais direktors soļoja pa istabu un strostēja padevīgo Kisu.

Oktobra stacijas preču pagalmā ienirušais krēsls vēl arvien skaitījās tumšs plankums koncesijas darba spīdošajā plānā. Četri krēsli Kolumba teātrī bija drošs ieguvums. Bet teātris gatavojās braucienam pa Volgu ar laimestu tirāžas tvaikoni "Skrjabins" [332] un šodien, sezonu slēdzot, sniedza pēdējo pirmizrādi "Precības". Vajadzēja izlemt vai nu palikt Maskavā un Kalančovas laukuma plašumos meklēt zudušo krēslu, vai arī kopā ar trupu doties viesizrāžu turnejā. Ostaps vairāk sliecās uz pēdējā varianta pusi.

Bet varbūt šķirsimies? Ostaps jautāja. Es braukšu ar teātri, bet jūs palieciet un sadzeniet krēslam pēdas preču stacijā.

Taču Kisa tik bailīgi mirkšķināja sirmās skropstas, ka Ostaps neturpināja.

No diviem zaķiem, viņš sacīja, izvēlas to, kas treknāks. Brauksim abi. Bet izdevumi būs lieli. Nauda vajadzīga. Man palikuši sešdesmit rubļi. Cik jums? Ak, es biju pavisam aizmirsis! Jūsu gados meitenes mīla dārgi maksā! Nolemju: šodien mēs ejam uz "Precību" pirmizrādi. Neaizmirstiet uzvilkt fraku. Ja krēsli vēl nav pārdoti sociālās apdrošināšanas parādu segšanai, tad rīt pat mēs izbraucam. Iegaumējiet, Vorobjaņinov, sākas komēdijas "Manas sievasmātes dārglietas" pēdējais cēliens. Tuvojas finita la commedia [333] , Vorobjaņinov! Nepūtiet tik smagi, mans vecais draugs! Uz priekšu rampas gaismā! Ai, mana jaunība! Ai, aizkulišu smarža!

Cik daudz atmiņu! Kādas intrigas! Cik talanta es savā laikā esmu ielicis Hamleta lomā [334] ! Vārdu sakot sēde turpinās!

Ievērojot taupību, uz teātri gāja kājām. Kaut gan vēl bija gluži gaišs, tomēr lukturi jau bārstīja citrondzeltenu gaismu. Visu acu priekšā dila pavasaris. Putekļi to dzina prom no laukumiem, karsts vējiņš pavasarim lika atkāpties šķērsielās. Tur večiņas vēl apmīļoja šo skaistulīti un pagalmos kopā ar viņu dzēra tēju pie apaļiem galdiem. Bet pavasara mūžs bija galā ļaudīs viņu nelaida. Taču pavasarim tik loti gribējās nokļūt pie Puškina pieminekļa, kur jau pastaigājās jauni cilvēki raibās žokenēs, stabulīšu biksēs [335] , kaklasaitēs "suņa prieks" [336] un "džimmi" [337] kurpītēs.

Jaunkundzes, nobārstījušās ar violetu pūderi, cierēja starp Maskavas patērētāju biedrības templi un kooperatīvu "Komunārs" (starp bij. Fiļipovu un bij. Jeļisejevu [338] ). Jaunkundzes skaļi lamājās. Šai stundā gājēji palēnināja soļus, bet ne jau tāpēc vien, ka Tveras iela kļuva par šauru. Maskavas zirgi nebija labāki par Stargorodas zirgiem. Tie tāpat tīšām klaudzināja ar pakaviem pa koka klucīšu bruģi. Velosipēdisti klusām brauca no Tomska' stadiona, no pirmajām lielākajām starppilsētu sacīkstēm. Saldējuma pārdevējs, stumdams savu zaļo kasti, kas rībēja kā maija pērkons, bailīgi šķielēja uz milici, bet milicis, saistīts pie luksofora, ar ko regulēja kustību ielās, nebija bīstams.

Visā šajā burzmā lēni soļoja divi draugi. Ik uz soļa varēja krist kārdinājumā. Sīkās ēstuvēs visu gājēju acu priekšā mežonīgie kalnieši cepa Kāras, Kaukāza un fileja šašlikus. Pret gaišajām debesīm cēlās karsti un kodīgi dūmi. No dzertuvēm, kroģeļiem un kino "Lielais Mēmais" [339] plūda stīgu orķestra mūzika. Tramvaja pieturā uzbudināti tarkšķēja skaļrunis:

…Jauns muižnieks dzejnieks Ļenskis ir iemīlējies muižnieka meitā Olgā Larinā. Jevgeņijs Oņegins, lai pakaitinātu draugu, liekulīgi aplido Olgu. Paklausieties uvertīru. Pieslēdzamies skatītāju zālei…

Ska/runis ātri pabeidza instrumentu uzskaņošanu, skanīgi uzsita ar diriģenta nūjiņu pa pulti un uzgāza pūlim, kas gaidīja tramvaju, uvertīras pirmās taktis. Ar mokpilnu vaidu pienāca tramvajs numur 6. Priekškars jau bija pacēlies, vecā Larina, padevīgi skatīdamās uz diriģenta nūjiņu un trallinādama: "Jo tāpēc dots ir paradums", būrās ap ievārījuma traukiem, bet tramvajs vēl aizvien nespēja atrauties no uzbrūkošā pūļa. Rēkdams un kaukdams, tas sāka kustēties tikai tad, kad atskanēja duets "Vai dzirdējāt".

Bija jau vēls.

Vajadzēja pasteigties. Draugi iegāja Kolumba teātra dunošajā vestibilā.

Vorobjaņinovs tūlīt metās pie kases un iepazinās ar vietu cenām.

Tomēr, viņš sacīja, ārkārtīgi dārgi. Sešpadsmitā rindā trīs rubļi.

Kā es neciešu, Ostaps piezīmēja, šos mietpilsoņus, provinciālos pintiķus! Kur jūs lienat? Vai tad jūs neredzat, ka tā ir kase?

Nu, kur tad lai lien? Bez biļetes taču nelaidis.

Kisa, jūs esat banāls. Katrā labiekārtotā teātri ir divi lodziņi. Pie kases lodziņa griežas tikai iemīlējušies un bagāti mantinieki. Pārējie pilsoņi (viņu, kā redzat, lielum lielais vairākums) griežas tieši pie administratora lodziņa.

Un patiešām, pie kases lodziņa stāvēja kādi pieci vienkārši ģērbušies cilvēki. Iespējams, ka tie bija bagāti mantinieki vai iemīlējušies. Toties pie administratora lodziņa valdīja rosība. Tur stāvēja raiba publika. Jauni cilvēki moderna piegriezuma žaketēs un biksēs, kādas provincietim var tikai sapni parādīties, droši vicināja zīmītes, ko tiem bija izrakstījuši pazīstami režisori, aktieri, redakcijas, teātra kostīmu pārzinis, rajona milicijas priekšnieks un citas personas, kuras cieši saistītas ar teātri [340] , kā, piemēram, teātra un kinokritiķu asociācijas biedri, biedrības "Nabaga māšu asaras" biedri, skolas padomes "Cirka eksperimentālā darbnīca" [341] un kaut kāda "FORTINBRASA pie UMSLOGOPASA" [342] darbinieki. Kādi astoņi cilvēki stāvēja ar Espera Ekleroviča zīmītēm.

Ostaps iespiedās rindā, izgrūstīja fortinbrasiešus un, saukdams "Man tikai izziņu, vai tad jūs neredzat, ka es pat galošas neesmu novilcis!" izlauzās līdz lodziņam un paskatījās iekšā.

Administrators rāvās melnās miesās. Viņa tauko seju klāja mirdzošas briljanta sviedru lāsītes. Ik brīdi viņu traucēja telefons un zvanīja ar tādu neatlaidību kā tramvajs, kas laužas cauri Smoļenskas tirgum.

Jā! viņš kliedza. Jā! Jā! Astoņos trīsdesmit!

Viņš ar troksni pakāra klausuli, lai tūlīt atkal to paķertu.

Jā! Kolumba teātris! Ak tā esat jūs, Segidilja Markovna?'Ir, ir, protams, ir. Partera loža!… bet Buka nebūs? Kāpēc? Gripa? Ko jūs sakāt? Nu, labi!… Jā, jā, uz redzēšanos, Segidilja Markovna…

Kolumba teātris!!! Nē! Šodien nekādas caurlaides neder! Jā, bet ko es varu darīt? Maskavas padome aizliedza!…

Kolumba teātris!!! Kā-ā? Mihails Grigorjevičs? Pasakiet Mihailam Grigorjevičam, ka Kolumba teātrī viņu dienu un nakti gaida vieta trešajā rindā līdzās ejai…

Ostapam blakus burzguļoja un drebinājās vīrietis ar tuklu seju. Viņa uzacis nepārtraukti cilājās uz augšu un leju.

Kāda man tur daļa! viņam teica administrators.

Huntovs (tas bija savam laikmetam atbilstošais cilvēks), atmetis lepnību, ātri nomurmināja lūgumu piešķirt viņam kontramarku.

Nav iespējams! teica administrators. Saprotiet pats Maskavas padome!

Jā, stomījās Huntovs, bet Ļeņingradas dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrības Maskavas nodaļa1 saskaņoja ar Pāvelu Fjodoroviču…

-Nevaru, nekādi nevaru… Nākamais!

Atļaujiet, Jakov Menelajevič, man taču Ļeņingradas dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrības Maskavas nodaļā…

Nu, ko lai es ar jums daru?… Nē, nedošu! Ko jums, biedri?

Huntovs, sajutis, ka administrators sācis svārstīties, ņēmās atkal

tarkšķēt:

Saprotiet taču, Jakov Menelajevič, Ļeņingradas dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrības Maskavas noda…

To administrators vairs nespēja izturēt. Visam ir sava robeža. Nolaužot zīmuļus un ķeroties pie tālruņa klausules, Menelajevičs atrada Huntovam vietu pie pašas lustras.

Ātrāk, viņš Ostapam uzsauca, jūsu zīmīti!

Divas vietas, Ostaps klusi sacīja, parterā.

-Kam?

Man!

Bet kas jūs tāds esat, ka man jums jādod divas vietas?

Es domāju, ka jūs tomēr mani pazīstat.

Nepazīstu vis.

Taču nepazīstamā skatiens bija tik nevainīgs, tik skaidrs, ka administratora roka pati piešķīra Ostapam divas vietas vienpadsmitajā rindā.

Nāk te visādi, administrators sacīja kārtējam umslopogasam, paraustīdams plecus, kas to lai zina, kas viņi tādi! Varbūt no Tautas Izglītības komisariāta? Liekas, es viņu esmu redzējis Tautas Izglītības komisariātā. Kur es viņu esmu redzējis?

Un, mehāniski izsniegdams laimīgajiem teātra un kinokritiķiem caurlaides, Jakovs Menelajevičs nomierinājies joprojām centās atcerēties, kur viņš redzējis šīs skaidrās acis.

Kad visas caurlaides bija izsniegtas un foajē valdīja puskrēsla, Jakovs Menelajevičs beidzot atcerējās: šīs skaidrās acis, šo drošo skatienu viņš bija redzējis Taganskas cietumā 1922. gadā, kad ari pats tur sēdēja kādas nieka lietas dēļ [343] .

Kolumba teātris bija izvietojies savrupnamā. Tā skatītāju zāle bija neliela, foajē neproporcionāli milzīgi, smēķētāju istaba atradās būcenītī zem kāpnēm. Griestu gleznojumā bija attēlotas mitoloģiskas medības. Teātris bija jauns un tik vērienīgi aizrāvās ar pārdrošiem eksperimentiem, ka tam pārtrauca piešķirt subsīdijas. Teātris pastāvēja otro gadu un pārtika galvenokārt no vasaras viesizrāžu ieņēmumiem.

No vienpadsmitās rindas, kur sēdēja koncesionāri, atskanēja smiekli. Ostapam patika muzikālā priekšspēle, ko orķestris izpildīja uz pudelēm, Esmarha krūzēm1, saksofoniem un lielām kara bungām. Iesvilpās flauta, un priekškars, ielaizdams zālē dzestru vēsmu, pašķīrās.

Vorobjaņinovu, kas bija pieradis pie "Precību" klasiskās interpretācijas [344] , ļoti pārsteidza tas, ka uz skatuves nebija Podkoļesina.

Pārlaidis acis skatuvei, Ipolits Matvejevičs ieraudzīja no griestiem nokārušos saules spektra pamatkrāsās nokrāsotus finiera taisnstūrus. Nebija ne durvju, ne zilu muslīna logu aizkaru. Zem daudzkrāsainajiem taisnstūriem dejoja dāmiņas lielās, no melna kartona izgrieztās cepurēs. Pudeļu vaidi izsauca uz skatuves Podkoļesinu, kas, jādams uz Stepana, iedrāzās pūlī. Podkoļesins bija ietērpies kamerkunga mundierī. Izdzenājis dāmiņas ar vārdiem, kādu lugā nemaz nebija, Podkoļesins brēca:

Stepa-an!

Vienlaikus viņš palēca sānis un sastinga dīvainā pozā. Iedārdējās Esmarha krūzes.

Stepa-a-an!! atkārtoja Podkoļesins, izdarīdams jaunu lēcienu.

Bet, tā kā Stepans, kas stāvēja turpat līdzās, ģērbies panteras ādā, neatsaucās, Podkoļesins traģiskā balsī jautāja:

Kāpēc tu klusē kā Tautu Savienība?

Briesmīgi es no Čemberlena esu izsabijies, atbildēja Stepans, ādu kasīdams.

Varēja manīt, ka Stepans Podkoļesinu atbīdīs otrajā vietā un pats kļūs par galveno personu laikmetam pielāgotajā lugā.

Nu, vai drēbnieks jau šuj svārkus?

Lēciens, sitiens pa Esmarha krūzēm, Stepans ar grūtībām nostājās uz rokām un tādā stāvoklī atbildēja:

-Šuj!

Orķestris nospēlēja popūriju no "Čio-čio-sanas". Visu šo laiku Stepans stāvēja uz rokām. Viņa seja pieplūda asinīm.

Paklau, Podkoļesins jautāja, vai drēbnieks neprašņāja, kālab lielkungs šuj no tik labas vadmalas?

Stepans, kas tagad jau sēdēja orķestrī un apkampa diriģentu, atbildēja:

Nē, neprašņāja. Vai tad viņš ir Anglijas parlamenta deputāts?

Bet vai drēbnieks nejautāja, sak, kā tur īsti ir, vai lielkungs netaisās precēties?

Drēbnieks jautāja, sak, vai lielkungs nevēlas maksāt alimentus.

Pēc šiem vārdiem nodzisa gaisma un publika sāka dauzīt ar kājām. Dauzīja tik ilgi, kamēr no skatuves atskanēja Podkoļesina balss:

Pilsoņi! Neuztraucieties! Gaismu nodzēsām tīšām, jo tā ir paredzēts lugas darbības norisē. To prasa ārējais ietērps.

Publika padevās. Gaisma tā ari neiedegās līdz pat cēliena beigām. Pilnīgā tumsā dunēja bungas. Ar lukturiem rokās pār skatuvi gāja karavīru grupa viesnīcu šveicaru tērpos. Vēlāk acīmredzot uz kamieļa atjāja Kočkarevs. Par to visu var spriest no šāda dialoga:

Fu, kā tu mani nobiedēji! Un vēl uz kamieļa atjājis!

Ak, tad tomēr pamanīji, lai gan tāda elles tumsa?! Bet es gribēju tev pasniegt kamieļpienu!

Starpbrīdī koncesionāri izlasīja afišu.

Precības Teksts N. V. Gogoļa Dzejas M. Šeršeļafamova Literārā montāža -1. Antiohijska Muzikālais pavadījums H. Ivanova Izrādes autors Nik. Sestrins Rekvizīti Simbijeviča-Sindijeviča. Gaisma Platons Plaščuks. Skaņu ietērps Galkina, Palkina, Malkina, Čalkina un Zalkinda. Grims KRULT darbnīcas. Parūkas Fomas Kočuras. Mēbeles Belzacara vārdā nosauktās FORTINBRASA pie UMSLOPOGASA kokapstrādāšanas darbnīcas. Akrobātikas instruktors Žoržeta Tiraspoļskiha. Hidrauliskā spiede montiera Mečņikova vadībā. Afiša salikta, aplauzta un iespiesta KRULT FRS [345] skolā.

Kā jums patīk? bikli iejautājās Ipolits Matvejevičs.

Bet jums?

Ļoti interesanti, tikai Stepans tāds jocīgs.

Bet man nepatika, Ostaps sacīja, it sevišķi tas, ka viņu mēbeles ir no kaut kādas VOGOPASA darbnīcas [346] . vai tik nav pielāgojuši mūsu krēslus savām vajadzībām?

Šīs bažas izrādījās veltīgas. Otrā cēliena sākumā nēģeri cilindros visus četrus krēslus iznesa uz skatuves. Bildināšanas aina skatītāju zālē radīja visdzīvāko interesi. Tai mirklī, kad pa stiepli, kas bija nostiepta pār visu zāli, sāka laisties lejā Agafja Tihonovna, baigais H. Ivanova orķestris sacēla tādu troksni, ka no tā vien Agafjai Tihonovnai vajadzēja ievelties publikā. Taču Agafja uz skatuves izturējās lieliski. Viņa bija tērpusies miesaskrāsas triko, galvu rotāja vīriešu katliņš. Balansēdama ar zaļu lietussargu, kur lepojās uzraksts "Es vēlos iegūt Podkoļesinu", Agafja gāja pa stiepli, un no apakšas visiem bija redzami viņas netīrie papēži. No stieples viņa nolēca tieši uz krēsla. Vienlaikus visi nēģeri, Podkoļesins, Koškarevs baleta kostīmā un savedēja tramvaja vadītāja formas tērpā iztaisīja atmuguriski salto. Pēc tam visi piecas minūtes atvilka elpu, un, lai to slēptu, atkal tika nodzēsta gaisma.

Precinieki bija ļoti komiski, it sevišķi Olkultenis. Viņa vietā uz skatuves pannā iznesa lielu olu kulteni. Jūrniekam bija piestiprināts masts ar burām.

Veltīgi tirgonis Starikovs kliedza, ka viņu žņaudzot patents un nolīdzināšanas nodoklis. Viņš Agafjai Tihonovnai nepatika. Agafja apprecējās ar Stepanu. Abi tūlīt ņēmās notiesāt olu kulteni, ko viņiem pasniedza par sulaini pārvērties Podkoļesins. Kočkarevs ar Teklu nodziedāja kuplejas par Čemberlenu un par alimentiem, ko britu ministrs piedzen no Vācijas. Uz Esmarha krūzēm nospēlēja noslēguma maršu. Un priekškars, gaisu saviļņodams, aizvērās.

Es ar izrādi esmu apmierināts, Ostaps sacīja, krēsli ir veseli. Bet mēs nedrīkstam kavēties. Ja Agafja Tihonovna lcatru dienu uz viņiem lēkās, tiem nebūs ilgs mūžs.

Jauni cilvēki modernās žaketēs grūstīdamies un smiedamies iedziļinājās rekvizītu un skaņu noformējuma niansēs.

Kāpnēs atskanēja Huntova augstprātīgi laipnā balss.

Jā. Es rakstu operu. Ļeņingradas dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrības Maskavas nodaļā man teica…

Un aizejošā publika vēl ilgi dzirdēja savam laikmetam atbilstošā cilvēka bungu rībināšanu.

Vai jūs piekrītat, ka Ļeņingradas dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrības Maskavas nodaļa…

Nu, Ostaps sacīja, jums, Kislt, laiks doties uz čuču muižu. Rit no rīta jāstājas biļešu rindā. Teātris pulksten septiņos vakarā izbrauc ar ātro vilcienu uz Ņižņiju. Tātad jūs ņemat divas sēdvietas kopējā vagonā līdz Ņižņijai, Kurskas stacijā. Nav liela nelaime, pasēdēsim. Tikai viena nakts.

Otrā dienā viss Kolumba teātris sēdēja Kurskas stacijas bufetē. Simbijevičs-Sindijevičs, darījis visu iespējamo, lai dekorācijas un rekvizīti tiktu nosūtīti ar šo pašu vilcienu, sēdēja pie galdiņa un mielojās. Saslapinājis ūsas alū, viņš satraukti jautāja montierim:

Kā tu domā, vai hidrauliskā spiede ceļā nesalūzls?

Taisni nelaime ar to spiedi, Mečņikovs atbildēja, tā mums vajadzīga tikai piecas minūtes, bet jāvadā līdzi visu vasaru.

Bet vai tad ar "laikmetu prožektoru" lugā "Ideoloģijas pulveritis" tev bija vieglāk?

Protams, ka vieglāk. Prožektors, lai gan bija lielāks, toties ne tik trausls.

Pie blakus galdiņa sēdēja Agafja Tihonovna, jauna meitene ar spēcīgām un slaikām kājām. Ap viņu lidinājās teatrālās skaņas Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds.

Jūs vakar nepieskaņojāt takti manam solim, sūdzējās Agafja Tihonovna, tā es varu vēl nokrist.

Teatrālās skaņas klaigāja:

Ko lai dara! Divas krūzes saplīsa!

Kur tu tagad rausi ārzemju Esmarha krūzi? kliedza Galkins.

Ieejiet valsts medicīnas preču veikalos. Ne tikai Esmarha krūzes nav, pat termometru nevar nopirkt! atbalstīja Palkins.

Vai tad jūs uz termometriem ari spēlējat? [347] šausminājās meitene.

Uz termometriem mēs nespēlējam, piezīmēja Zalkinds, bet šo pašu nolādēto krūžu dēļ var vai slims palikt gadās, ka jāmēra temperatūra.

Uzveduma autors un galvenais režisors Nik. Sestrins ar sievu pastaigājās pa peronu. Podkoļesins ar Kočkarevu bija iemetuši pa trim glāzītēm un tagad, cenzdamies viens otru pārspēt, lakstojās ap Žoržetu Tiraspoļskihu.

Koncesionāri, ieradušies divas stundas pirms vilciena atiešanas, jau piekto reizi gāja apkārt stacijas skvēram.

Ipolitam Matvejevičam reiba galva. Krēslu medībās bija iestājies izšķirošs brīdis. Pār sakarsēto bruģi stiepās garas ēnas. Uz valgajām, sasvīdušajām sejām gūlās putekļi. Piebrauca vieglie pajūgi. Oda pēc benzīna. īrētās mašīnas izsēdināja pasažierus. Tos sagaidīt izskrēja Jermaki Timofejeviči, viņi aiznesa čemodānus, saulē mirdzēja viņu ovālie numuriņi. Cilvēkus savā varā bija sagrābusi tālo ceļojumu mūza.

Nu, iesim ari mēs, Ostaps sacīja.

Ipolits Matvejevičs padevīgi piekrita. Te viņš aci pret aci saskrējās ar zārku meistaru Bezenčuku.

Bezenčuk! viņš iesaucās galīgi izbrīnījies. Kā tu te nokļuvi?

Bezenčuks noņēma cepuri un priekā apstulba.

Vorobjaņinova kungs! viņš kliedza. Lai godināts dārgais viesis!

Nu, kā veicas?

Slikti, atbildēja zārku meistars.

Kas tad lēcies?

Meklēju klientu. Klients nenāk.

Vai "Nimfa" noņem klientus?

Kur tad nu tā! Vai tad tā var ar mani sacensties? Nav nekādu iespēju. Pēc jūsu sievasmātes tikai viens vienīgs "Pjērs un Konstantīns" atstiepa kājas.

Ko tu saki? Vai patiešām nomira?

-Nomira, Ipolit Matvejevič. Savus dienesta pienākumus pildot, nomira. Skuva bārdu mūsu aptiekāram Leopoldam un atstiepa kājas. Cilvēki stāsta, ka iekšās esot kaut kas pārtrūcis, bet es domāju tā, ka nelaiķis saelpojās aptiekāra zāļu smaku un neizturēja.

Ai-ai-ai, murmināja Ipolits Matvejevičs, ai-ai-ai! Nu, un tu viņu tātad ari apglabāji?

Es ari apglabāju. Kas tad cits? Vai tad "Nimfa", kaut viņu jupis, spēj dot bārkstis?

Tātad tomēr pieveici?

Pieveicu gan. Tikai pēc tam mani ieklapēja. Gandrīz vai garu izlaidu. Milicija paglāba. Divas dienas nogulēju, ar spirtu ārstējos.

Rīvējies?

Mums rīvēties nav nekādas nozīmes.

Bet kāds vējš tevi uz šejieni atpūtis?

Preci atvedu.

Kādu preci?

Savu preci. Pazīstams vagona pavadonis palīdzēja par velti atvest pasta vāģī. Caur pazīšanos.

Ipolits Matvejevičs tikai tagad pamanīja, ka netālu no Bezenčuka nokrauta zārku grēda. Daži zārki bija ar bārkstīm, citi bez. Vienu no tiem Ipolits Matvejevičs tūlīt pazina. Tas bija liels, noputējis ozola zārks no Bezenčuka skatloga.

Astoņi gabali, Bezenčuks pašapmierināti sacīja, visi kā viens. Kā zemenītes.

Bet kam te tava prece vajadzīga? Te savu meistaru gana.

Bet tīps?

Kāds tīps?

Epidēmija. Man Prūsis sacīja, ka Maskavā tīps plosoties, ka neesot kur ļaudis apglabāt. Visu būvmateriālu izlietojuši. Un es nolēmu uzlabot savu veikala stāvokli.

Ostaps, ziņkārīgi noklausījies šo sarunu, iejaucās starpā:

Paklausies, tēvocīt, Parīzē plosās tīfs, nevis šeit.

Parīzē?

Nūjā. Brauc uz Parīzi. Tur būs vesels lērums glabājamo! Tiesa gan, būs zināmas grūtības ar vīzu, bet tu, tēvocīt, neskumsti. Ja tu iepatiksies Briānam, tev neklāsies slikti: tu iekārtosies par leibzārcinieku pie Parīzes municipalitātes. Bet šeit pietiek pašiem savu zārcinieku.

Bezenčuks bikli paskatījās apkārt. Patiešām, uz laukuma, par spīti Prūša apgalvojumiem, līķi nemētājās, visi cilvēki mundri turējās kājās un daži pat smējās.

Vilciens jau sen bija aizvedis kā koncesionārus, tā Kolumba teātri un arī pārējo publiku, bet Bezenčuks, galīgi apjucis, vēl aizvien stāvēja pie saviem zārkiem. Tumsā viņa acīs gailēja dzeltena, kvēla uguns.

TREŠĀ DAĻA MADĀMAS PETUHOVAS DĀRGLIETAS

.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

»

XXXIV NODAļA Volgas nakts burvība

Pa kreisi no Volgas Valsts upju kuģniecības pasažieru piestātnes zem uzraksta "Pietauvo pie riņķiem, saudzē režģus, nepieskaries pie sienas!" stāvēja lielais kombinators ar savu draugu un tuvāko palīgu Kisu Vorobjaņinovu.

Tvaikoņu vaimanas biedēja muižniecības vadoni. Pēdējā laikā viņš bija kļuvis bailīgs kā trusis. Negulētā nakts pasta vilciena Maskava-Ņižņijnovgoroda cietajā vagonā Ipolita Matvejeviča sejā bija atstājusi ēnas, plankumus un putekļainas grumbas.

Virs piestātnes plīvoja karogi. Kuģu dūmeņi vēla dūmus, cirtainus kā puķu kāposti. Pašreiz krāva kuģi "Antons Rubinšteins", kas stāvēja pie piestātnes Nr. 2. Krāvēji iecirta savus dzelzs nagus [348] kokvilnas baķos, piestātnē militārā kaujas ierindā stāvēja čuguna podi, zemē gulēja jēlādas, stiepļu skrituļi, kastes ar logu stikliem, kūlīšsējēju auklu kamoli, dzirnakmeņi, divkrāsainas izģindušas lauksaimniecības mašīnas, koka dakšas, ar rupju audeklu apšūti grozi ar pirmajiem saldajiem ķiršiem un siļķu mucas.

Pie piestātnes Nr. 2 stāvēja kuģis "Parīzes komūna". Pēc saraksta tam vajadzēja doties lejup pa upi tikai pulksten sešos vakarā, taču arī tagad, kaut gan vēl nebija pat vienpadsmit, pa baltajiem tīrajiem klājiem pastaigājās pasažieri, kas tajā rītā bija atbraukuši no Maskavas.

"Skrjabina" nebija. Tas ļoti satrauca Ipolitu Matvejeviču.

Ko jūs uztraucaties? Ostaps jautāja. Pieņemsim, ka "Skrjabins" ir šeit. Nu, bet kā jūs uz tā nokļūsiet? Ja pat mums būtu nauda biļešu pirkšanai, ari tad nekas neiznāktu. Šis kuģis pasažierus neuzņem.

Ostaps vēl vilcienā bija paguvis aprunāties ar hidrauliskās spiedes pārzini montieri Mečņikovu un visu no viņa uzzinājis. Tvaikonim "Skrjabins", ko īrēja Finanšu Tautas komisariāts, vajadzēja braukt no Ņižņijas līdz Caricinai, pa ceļam apstājoties visās piestātnēs un izdarot valsts aizņēmuma izlozes. Šai nolūkā no Maskavas izbrauca vesela iestāde: izlozes komisija, kanceleja, pūtēju orķestris, balalaikas virtuozs, radioinženieris, kinooperators, centrālo laikrakstu korespondenti un Kolumba teātris. Teātrim pa ceļam vajadzēja sniegt izrādes, kas popularizētu valsts aizņēmuma ideju. Līdz Caricinai teātris atradās pilnīgā izlozes komisijas apgādē, bet pēc tam gatavojās pats uz savu roku ar "Precībām" doties lielā viesizrāžu turnejā pa Kaukāzu un Krimu.

"Skrjabins" kavējās. Solīja, ka tas pienākšot tikai pievakarē no līča, kur tika izdarīti pēdējie sagatavošanas darbi. Tāpēc viss aparāts, kas bija ieradies no Maskavas, gaidot kuģi, izvietojās piestātnē kā nometnē.

Maigas meitenes ar koferīšiem un portplediem sēdēja uz stiepļu skrituļiem un, sargādamas savus undervudus, piesardzīgi vēroja, ko dara uzāķētāji. Uz dzirnakmena bija nometies kāds pilsonis ar violetu spānieša bārdiņu. Sev uz ceļiem viņš bija nolicis veselu kaudzīti emaljētu plāksnīšu. Uz virsējās ziņkārīgākie varēja lasīt:

SAVSTARPĒJO NORĒĶINU DAĻA

Rakstāmgaldi ar atvilktnēm un citi galdi, mazliet vienkāršāki, bija sakrauti cits uz cita. Gar aizzīmogoto, ugunsdrošo skapi staigāja sargs. TASS korespondents jau bija iekārtojies piestātnes malā un, izkāris kājas aiz borta, makšķerēja zivis. Zivis nekodās, un korespondents neapmierināti krekšķēja, mainīdams ēsmu. "Darbgalda" pārstāvis Persickis ar Ceisa binokli, kas astoņkārtigi palielināja, vēroja tirgus teritoriju, pēc tam pamīņājās, noskaidroja, ka līdz "Skrjabina" pienākšanai vēl atlikušas kādas piecas stundas, un ar Kremļa "elevatoru" aizbrauca uz pilsētu\ Piecu stundu laikā varēja savākt lielu daudzumu materiālu uzrakstīt aprakstu par pilsētu, par Bonča-Brujeviča radio laboratoriju2 un par plūdu sekām3.

Hidrauliskās preses paēnā uz Vorobjaņinova krēsla sēdēja AgaJja Tihonovna un flirtēja ar balalaikas virtuozu, korekta izskata jaunekli ar eiropieša stāju. Virtuozs šajā radnieciskajā sabiedrībā jutās lieliski. Viņš graciozi sēdēja uz viena no Vorobjaņinova krēsliem, nemaz nepievērsdams uzmanību tam, ka Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds bija spiesti piecatā iztikt tikai ar diviem krēsliem.

Gar krēsliem kā šakāļi staigāja koncesionāri. Ostaps bija īpaši sašutis par balalaikas virtuozu.

Kas tas par ķivuli?-viņš čukstēja Ipolitam Matvejevičam. Jebkurš muļķis sēž uz mūsu krēsliem. Un tas viss notiek tikai jūsu banālās suņu tēviņa lustēšanās dēļ.

Ko jūs man piesienaties? činkstēja Vorobjaņinovs. Es pat tādu izteicienu nezinu suņu tēviņa lustēšanās.

Veltīgi gan. Suņu tēviņa lustēšanās nozīmē jaunas meitenes aplidošanu ar neķītriem nolūkiem. Jūsu liegšanās ir veltīga. Liza man visu izstāstīja. Par to visa Maskava smejas. Visi zina par jūsu suņu tēviņa lustēšanos.

Kompanjoni, klusu lamādamies, staigāja apkārt krēsliem.

Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds apsprieda nākotnes prognozes. Malkins neticēja, ka aizņēmuma obligāciju tirāžas brauciena pusdienu kvalitāte būs laba.

Kontraktā, viņš teica, vajadzēja norādīt ēdienu skaitu un kaloriju daudzumu. Patiesībā mūs vajadzētu pielīdzināt metalurģijas strādniekiem ne mazāk par 4000 kalorijām pusdienās.

Galkina un Palkina uzskati bija optimistiskāki.

Toties kaviārs šeit ir lēts, viņi paziņoja, un zivis arī.

Un lielisks gaiss! iesaucās Čalkins. īsts jūras gaiss!

-Jo vairāk tāpēc, teica kārnais kā pātaga Zalkinds. Tādā gaisā nepārtraukti gribas ēst. Man jau tagad gribas.

Līdz Caricinai mums nekas nedraud. Gan jau ēdinās.

Un kas notiks Kaukāzā? Ja Sestrins jau tagad sev sagrābis divdesmit markas'.

-Bet mums katram pa pusotrai markai. Un ja vēl luga izgāzīsies…

-Jā. Piecpadsmit kapeikas dienā varēsim nopelnīt.

Balalaikas virtuozs ielūdza Agafju Tihonovnu uz "Parīzes komūnu" pusdienās.

Bet vai mūs laidīs?

Protams, laidīs. Piestātnēs virtuve no td vien pārtiek. Te ir ļoti labas un lētas pusdienas.

Skaņu ietērps smagi nopūtās un devās uz traktieri "Plosts". Koncesionāri manāmi atdzīvojās.

Varbūt riskēsim? pēkšņi teica Ostaps, negribot tuvodamies krēsliem. Jūs divus, es divus, un laižamies! Ko? Labi gan būtu, velns parāvis!

Viņš pavērās apkārt. Skriet nāktos pa uzbērumu līdz Ziemassvētku ielai, kas bija pilna ar pajūgiem. Arī izlauzties cauri uzāķētāju pūlim nenāktos viegli. Turklāt Kočkarevs ar Podkoļesinu rēgojās tepat netālu. Viņi, protams, saceltu milzīgu brēku, pamanot uzbrukumu mēbelēm, kas it kā esot izgatavotas Belzacara vārdā nosauktajās FORTINBRASA mēbeļu darbnīcās pie UMSLOPOGASA. Ostaps sadrūma.

Nāksies braukt! Taču kā? Sliktākajā gadījumā varētu iekāpt "Parīzes komūnā", aizbraukt līdz Caricinai un tur sagaidīt trupu, bet nauda, nauda! Ak, Kisa, Kisa, kaut velns jūs būtu parāvis! Vai jūs vismaz esat sapratis, cik banāls esat?

Kompanjoni nolēma vismaz pasēdēt uz krēsliem. Viņi dīdījās uz atsperēm un pārsēdās no krēsla uz krēslu. Ipolits Matvejevičs nemierīgi trinās uz sēdekļa.

Likteņa ironija! teica Ostaps. Nabaga miljonāri! Vai jūs neko nesataustījāt?

Podkoļesins arKočkarevu piegāja pie iestādes kurjera un, mādami ar galvām uz koncesionāru pusi, apjautājās, kas tie tādi ir, ka atļaujas apsēsties uz priekšmetiskā noformējuma.

Tūlīt mūs padzīs! nosprieda Ostaps.

Pienāca sargs.

No kādas nodaļas jūs, biedri, esat?

-No savstarpējo norēķinu nodaļas, teica vērīgais Ostaps.

Taču arī tas nelīdzēja. Kurjers aizgāja un tūlīt pat atgriezās kopā ar biedru Ludvigu. Biedrs Ludvigs padzina koncesionārus no krēsliem un aizskrēja uz piestātni, kurai, griežoties pret straumi, jau tuvojās tvaikonis "Skrjabins". Pie bortiem tam bija piestiprinātas finiera plāksnes ar spilgtās krāsās uzmālētām milzīgām obligācijām.

Kuģis ierēcās, atdarinādams mamuta vai kāda cita dzīvnieka kliedzienu, kas aizvēsturiskos laikos aizstāja tvaikoņa sirēnu.'

Finansiāli teatrālā nometne atdzīvojās. No pilsētas pa laipām skrēja lejā izlozes darbinieki. Putekļu mākonī tinies, uz tvaikoņa pusi vēlās resnais Platons Plaščuks. Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds izskrēja no krodziņa "Plosts". Ap ugunsdrošo skapi jau noņēmās uzāķētāji. Akrobātikas instruktore Žoržeta Tiraspoļskiha sportiskā solī uzskrēja pa kāpnēm. Simbijevičs-Sindijevičs, norūpējies par dekorācijām un rekvizītiem, stiepa rokas kā lūgšanā te pret Kremļa torņiem, te pret kapteini, kas stāvēja uz sava tiltiņa. Kinooperators nesa savu aparātu, pacēlis augstu virs pūļa galvām, un jau iedams pieprasīja, lai viņam piešķirtu četrvietīgu kajīti laboratorijas ierīkošanai.

Šajā vispārējā kņadā Ipolits Matvejevičs piezagās pie krēsliem un, būdams ārkārtīgi uztraukts, vienu krēslu sāka vilkt sānis.

Nolieciet krēslu! Benders uzbrēca. Ko jūs gribat darīt, prātā esat jucis, vai? Vienu krēslu paņemsim, bet pārējos pazaudēsim uz visiem laikiem. Būtu labāk padomājis, kā nokļūt uz kuģa.

Apjozušies ar misiņa taurēm, piestātni pārsoļoja muzikanti. Viņi ar riebumu skatījās uz saksofoniem, fleksatoniem [349] , alus pudelēm un esmarha krūzēm, ar ko bija bruņojušies teātra mūzikas meistari.

Klizmas kompānija! teica klarnetists, panācis vareno piecnieku.

Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds neko neatbildēja, taču sirds dziļumos sāka perināt domas par atriebību.

Izlozes ratus atveda forda furgoniņā. Tā bija sarežģīta konstrukcija, ko veidoja seši mirdzoši, grozāmi misiņa un stikla cilindri. Laimesratu novietošana kuģa apakšējā klājā prasīja daudz laika.

Solu dipoņa un lamāšanās turpinājās līdz vēlam vakaram. Kolumbieši, aizvainoti par to, ka viņus iekārtoja otrajā klasē, dedzīgi uzklupa izrādes autoram un režisoram Nik. Sestrinam.

Kāpēc vajag tā uztraukties, ņurdēja Nik. Sestrins, lieliskas kajītes, biedri. Es uzskatu, ka viss ir kārtībā.

Tā jūs uzskatāt tāpēc, uzbudināti iebrēcās Galkins, ka pats esat iekārtojies pirmajā klasē.

Galkin! draudīgi teica režisors.

Ko "Galkin"?

Jūs jau sākat uzkūdīt!

Es? Bet Palkins? Bet Malkins? Bet Čalkins un Zalkinds jums varbūt nepateiks to pašu? Un galu galā, kur tad mēs lai mēģinām?

Un visa varenā kopa vienbalsīgi pieprasīja atsevišķu kajīti mēģinājumiem un arī izmaksāt kaut nedaudz naudas avansā.

Ejiet pie velna! kliedza Nik. Sestrins. Tādā brīdī viņi vēl piesienas ar savām pretenzijām!

Un nepaskaidrojis, kādā tādā brīdī, izrādes autors pārliecās pār bortu un iesaucās:

Simbijē-ēvič!

Sindijē-ēvič!

Simbijē-ēvič!

Mura! Vai jūs neredzējāt Simbijēviču-Sindijēviču?

Izlozes zālē iekārtoja estrādi, pie sienām pienagloja plakātus un lozungus, nolika koka solus apmeklētājiem un savienoja elektriskos vadus ar laimes ratiem. Rakstāmgaldus novietoja kuģa pakaļgalā, bet no mašīnrakstītāju kajītes atskanēja smiekli, kas mijās ar rakstāmmašīnu klaboņu. Bālais cilvēks ar violeto spānieša bārdiņu staigāja pa visu kuģi un uz attiecīgām durvīm izkāra savas emaljētās plāksnītes:

SAVSTARPĒJO NORĒĶINU DAĻA PERSONĀLĀ DAĻA

VISPĀRĒJĀ KANCELEJA

RAKSTĀMMAŠĪNU BIROJS

Pie lielākām plāksnītēm cilvēks ar spānieša bārdiņu piesprauda vēl mazākas plāksnītes:

BEZ VAJADZĪBAS NETRAUCĒT

NEPIEŅEM

NEPIEDEROŠĀM PERSONĀM IEEJA AIZLIEGTA IZZIŅAS IZSNIEDZ REĢISTRATŪRĀ

Pirmās klases salonā iekārtoja naudaszīmju un bonu izstādi1. Tas pēkšņi ļoti saniknoja Galkinu, Palkinu, Malkinu, Čalkinu un Zalkindu.

Kur tad mēs pusdienosim? viņi uztraucās. Un ja uznāk lietus?

Vai, žēlojās Nik. Sestrins savam palīgam, es vairs nevaru… Kā tu domā, Serjoža, vai mēs neiztiktu bez mūzikas meistariem?

Kas jums nāk prātā, Nikolaj Konstantinovič! Aktieri pieraduši pie ritma.

Pēkšņi sacēlās jauna brēka. Varenā kopa bija izokšķerējusi, ka visus četrus krēslus izrādes autors iestiepis savā kajītē.

Nu jā, kopa ironizēja, mēs lai mēģinām, sēdēdami uz klučiem, bet uz četriem krēsliem sēdēs Nikolajs Konstantinovičs ar savu sievu Gusti, kurai nav nekā kopēja ar mūsu kolektīvu. [350] Varbūt ari mēs vēlamies ņemt līdzi savas sievas!

No krasta laimes kuģi ļauni vēroja lielais kombinators. Ipolita Matvejeviča solīdais stāvs atgādināja skulptūru "Elku dieva izmisums".

Koncesionāru ausis sasniedza jauns, spēcīgs kliedzienu vilnis.

Kāpēc jūs man to agrāk neteicāt?! kliedza komisijas loceklis.

Kā es to varēju zināt, ka viņš saslimis.

-Velns zina, kas te notiek. Tad brauciet uz Rabi [351] un pieprasiet, lai mums steidzīgi atsūta kādu mākslinieku.

Kur tad lai es braucu? Tagad pulkstenis jau seši. Rabis sen darbu beidzis. Un arī kuģis pēc pusstundas atiet.

Tādā gadījumā varēsiet pats zīmēt. Ja esat uzņēmies atbildību par kuģa dekorēšanu, tad esiet tik labs un tieciet galā, kā zināt.

Ostaps jau skrēja pa kāpnēm augšā, ar elkoņiem atgrūzdams uzāķētājus, jaunkundzes un parastos ziņkārīgos. Pie ieejas viņu aizturēja:

Caurlaidi!

Biedri! Benders sauca. Jūs! Jūs! Resnīti! Tas, kuram vajadzīgs mākslinieks!

Pēc piecām minūtēm lielais kombinators jau sēdēja laimes kuģa saimniecības pārziņa resnīša baltajā kajītē un vienojās par darba noteikumiem.

Tātad, biedri, resnitis teica, mēs no jums prasīsim sekojošo: māksliniecisko plakātu un uzrakstu zīmējumus, kā arī, lai jūs pabeigtu transparenta izgatavošanu. Mūsu mākslinieks to iesāka taisīt un saslima. Mēs viņu atstājām šeit slimnīcā. Un, protams, jūsu ziņā arī mākslinieciskās puses vispārējā uzraudzība. Vai jūs to varat apņemties? Turklāt brīdinu darba būs daudz.

-Jā, to es varu apņemties. Tādus darbus esmu izpildījis.

Un jūs tūlīt varat braukt mums līdzi?

Tas būs pagrūtāk, bet es pacentīšos.

No saimniecības pārziņa pleciem novēlās liela un smaga nasta. Sajuzdams bērnišķīgu prieku, resnis ar starojošu skatienu lūkojās jaunajā māksliniekā.

Kādi ir jūsu noteikumi? Ostaps droši jautāja. Ņemiet vērā, es neesmu nekāds apbedīšanas kantoris.

Gabaldarba apmaksa. Pēc Rabja likmēm.

Ostaps saviebās, tas no viņa prasīja lielu piepūli.

Un bez tam vēl bezmaksas uzturs, resnītis steidzīgi piebilda, un atsevišķa kajīte.

Kādā klasē?

Otrajā. Kaut gan var arī pirmajā. Es jums to izkārtošu.

Bet biļete atceļam?

Uz jūsu rēķina. Mums nav kredīta.

Nu labi, Ostaps nopūzdamies sacīja, es piekrītu. Bet man līdzi ir puika, asistents.

Puikam gan nekā nevaru solīt. Viņam nav paredzēts kredīts. Uz sava rēķina lūdzu. Lai dzīvo jūsu kajītē.

Nu, lai notiek pēc jūsu prāta. Puika ir nadzīgs. Pieradis pie spartiešu dzīvesveida.

Vai ēdināšanu viņam nodrošināsiet?

Lai iet uz virtuvi. Tad jau redzēsim.

Ostaps saņēma caurlaidi sev un nadzīgajam puikam, ielika kabatā kajītes atslēgu un izgāja uz kuģa sakarsušā klāja. Sajūtot delnā atslēgu, viņš jutās ārkārtīgi apmierināts. Tas notika pirmo reizi visā viņa vētrainās dzīves laikā.

Bija atslēga un dzīvoklis. Nebija tikai naudas. Bet tā atradās turpat līdzās krēslos. Lielais kombinators, sabāzis rokas bikšu kabatās, pastaigājās gar bortu, šķietami nepievērsdams uzmanību krastā palikušajam Vorobjaņinovam.

Ipolits Matvejevičs sākumā klusēdams māja, bet vēlāk iedrošinājās pat iepīkstēties. Taču Benders palika kurls. Pagriezies ar muguru pret koncesijas priekšsēdētāju, viņš uzmanīgi sekoja hidrauliskās spiedes nolaišanas procedūrai kuģa kravas telpās.

Veica pēdējos priekšdarbus pirms kuģa atiešanas. Agafja Tihonovna saukta arī par Muru -, klaudzinādama ar ķegļiem līdzīgajām kājiņām, skrēja no kajītes uz kuģa pakaļgalu, skatījās ūdenī, skaļi izteica savu sajūsmu balalaikas virtuozam un ar savu izturēšanos radīja apmulsumu izlozes uzņēmuma cienījamo darbinieku vidū.

Tvaikonis iesvilpās otrreiz. Drausmīgās skaņas sadrebināja mākoņus. Saule kļuva purpursarkana un novēlās aiz apvāršņa. Augšā pilsētā iedegās spuldzes un lukturi. No tirgus laukuma Počajevas gravā atskanēja gramofonu ķērkšana, tie sacentās pēdējo pircēju priekšā. Apdullināts un vientuļš Ipolits Matvejevičs kaut ko kliedza, bet viņu neviens nedzirdēja. Vinčas žvadzoņa noslāpēja visas pārējās skaņas.

Ostapam Benderam patika efekti. Un tikai pirms trešā svilpiena, kad Ipolits Matvejevičs vairs nešaubījās, ka atstāts likteņa varā, Ostaps viņu ievēroja:

Ko tad jūs stāvat kā saderēta līgava'? Es domāju, ka jūs jau sen esat uz kuģa. Tūlīt noņems kāpnes! Skrieniet ātrāk! Palaidiet šo pilsoni! Te būs caurlaide.

Ipolits Matvejevičs, gandrīz raudādams, uzskrēja uz kuģa.

Vai šis ir tas jūsu puika? saimniecības pārzinis aizdomīgi jautāja.

Jā, puika, Ostaps sacīja, vai tad slikts? Tipisks puika. Kas var apgalvot, ka tā ir meitene, lai pirmais man met ar akmeni!

Resnītis sadrūmis aizgāja.

Nu, Kisa, Ostaps piezīmēja, rīt no rīta jāķeras pie darba. Ceru, ka jūs pratīsiet krāsas atšķaidīt. Un iegaumējiet: es esmu mākslinieks, beidzis VMATEDA [352] , bet jūs mans palīgs. Ja jūs domājat, ka tas tā nav, tad skrieniet ātrāk atpakaļ uz krastu.

Tvaikoņa pakaļgalā vērpās zaļi melnas putas. Kuģis nodrebēja, nošķindēja misiņa šķīvji, flautas, kornetes, tromboni, basi nospēlēja brīnišķīgu maršu, un pilsēta griezdamās un līgodamās pārcēlās uz kreiso bortu. Joprojām vēl drebēdams, kuģis iepeldēja straumē un ātri ieslīdēja tumsā. Aizmugurē šūpojās zvaigznes, spuldzes un ostas daudzkrāsainie signāli. Pēc brīža kuģis jau bija aizpeldējis tik tālu, ka pilsētas uguņi šķita kā gaisā sastingušas raķešu dzirkstis.

Vēl atskanēja strādājošo undervudu klaboņa, bet daba un Volga ņēma virsroku. Visus tvaikoņa "Skrjabins" pasažierus pārņēma svētlaime. Izlozes komisijas locekļi sapņaini strēba tēju. Vietējās komitejas pirmajā sēdē, kas notika kuģa priekšgalā, valdīja maigs noskaņojums. Tik valdzinoši šalkoja siltais vējš, tik maigi plunkšķinājās gar bortiem ūdentiņš, tik ātri kuģim garām paslīdēja tumšie krastu silueti, ka vietējās komitejas priekšsēdētājs, visādi godājams cilvēks, pavēris muti, lai teiktu runu par to, kā būs jāstrādā šajos neparastajos apstākļos, visiem un ari pašam negaidot sāka dziedāt:

Kuģis aizpeld tālu Volga, Volga, Volga, māmuliņ…

Un pārējie drūmie sēdes dalībnieki nodimdināja piedziedājumu:

Ceri-Iņi zied… [353]

Rezolūciju pēc vietējās komitejas priekšsēdētāja referāta tā ari nepieņēma. Ieskanējās pianīns. Muzikālo pavadījumu pārzinis H. Ivanovs, izjuzdams maigumu pret visiem, no instrumenta izvilināja visliriskākās melodijas. Balalaikas virtuozs tekāja pakaļ Muročkai un, neatrazdams mīlas izteikšanai pats savus vārdus, murmināja romances vārsmas:

-Jel neaizej! Jo tavi skūpsti kvēli, es maigā kaislē nepagurstu vēl. Un kalnu aizās migla klīst tik vēli, tur zvaigžņu pērles mūžam kvēlot kvēl… [354]

Simbijevičs-Sindijevičs, ieķēries kuģa margās, vēroja debess bezgaligo plašumu. "Precību" skatuviskais ietērps salīdzinājumā ar šo plašumu viņam likās šausmīga cūcība. Viņš ar riebumu paskatījās uz savām rokām, kas bija piedalījušās dedzīgi klasiskās komēdijas skatuviskā ietērpa darināšanā.

Un tai brīdī, kad sapņainās ilgas bija sasniegušas savu visaugstāko pakāpi, Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds, novietojušies kuģa pakaļgalā, nodārdināja savus aptiekas un alus piederumus. Tas bija mēģinājums. Mirāža uzreiz pagaisa. Agafja Tihonovna nožāvājās un, nepievērsdama uzmanību nopūtu virtuozam, aizgāja gulēt. Vietējās komitejas vīru sirdīs atkal ierunājās ģenerāllīgums, un tie ķērās pie rezolūcijas sacerēšanas. Simbijevičs-Sindijevičs pēc rūpīgām pārdomām secināja, ka "Precību" ietērps nav nemaz tik slikts. Kāda ērcīga balss no tumsas sauca Žoržetu Tiraspoļskihu uz apspriedi pie režisora. Sādžās rēja suņi. Kļuva vēsi.

Pirmās klases kajītē Ostaps, gulēdams ar visiem zābakiem uz ādas dīvāna un domīgi vērodams ar zaļu buraudeklu apvilktu korķa jostu, pratināja Ipolitu Matvejeviču:

Jūs protat zīmēt? Ļoti žēl. Es diemžēl ari neprotu.

Viņš mirkli padomāja un turpināja:

Un burtus jūs protat zīmēt? Arī neprotat? Pavisam slikti! Bet mēs taču esam nokļuvuši šeit kā mākslinieki! Nu, kādas pāris dienas te varēs nodauzīties, bet pēc tam mūs padzīs. Šajās divās dienās jāpagūst izdarīt visu mums nepieciešamo. Stāvoklis mazliet sarežģījies. Es uzzināju, ka krēsli atrodas režisora kajītē. Bet ari tas galu galā nav nemaz tik briesmīgi. Svarīgi ir tas, ka mēs atrodamies uz kuģa. Kamēr vēl neesam izmesti, ir jāapskata visi krēsli. Šodien jau par vēlu. Režisors guļ savā kajītē.

XXXV NODAļA Nešķīstais pāris

No rīta pirmais uz klāja iznāca reportieris Persickis. Viņš jau bija paspējis noskaloties dušā un desmit minūtes veltīt rīta vingrošanai.

Cilvēki vēl gulēja, bet uz upes dzīve ritēja tāpat kā dienā. Peldēja plosti milzīgi baļķu klāji ar mājiņām. Mazs, pikts velkonītis, uz kura riteņa apvalka lokveidā bija uzrakstīts tā vārds "Vētru pavēlnieks", vilka trīs rindā saāķētas naftas liellaivas. Garām aizsteidzās no lejas nākošais ātrais pasta kuģītis "Sarkanā Latvija". "Skrjabins" aizgāja garām bagarēšanas mašīnu karavānai un, ar svītrotu kārti mērīdams dziļumu, meta loku, pagriezdamies pret straumi.

Persickis pielika pie acīm binokli un sāka vērot piestātni.

Barmino, viņš izlasīja piestātnes nosaukumu.

Pasažieri jau cēlās augšā. Uz "Barmino" piestātni aizlidoja atsvariņš ar auklu. Ar šis aukliņas palīdzību piestātnes puiši pievilka sev klāt resno pietauvošanas virvi.

Dzenskrūve sāka griezties uz pretējo pusi. Upē virmoja skrūvju sakultas putas. "Skrjabins" nodrebēja no spēcīgajiem dzenskrūves grūdieniem un ar visu sānu pieplaka pie piestātnes. Bija vēl agrs. Tāpēc izlozi nolēma sākt pulksten desmitos.

Darbs uz "Skrjabina", tāpat kā uz sauszemes, sākās tieši deviņos. Neviens nebija mainījis savas ieražas. Tie, kas uz sauszemes mēdza kavēt darbu, kavēja arī šeit, kaut gan pārnakšņoja turpat iestādē. Finanšu Tautas komisariāta ceļojošie darbinieki ātri piemērojās jaunajiem dzīves apstākļiem. Kurjeri uzposa kajītes tikpat vienaldzīgi, kā uzposa kancelejas Maskavā. Apkopējas iznēsāja tēju, skraidīja ar papīrīšiem no reģistratūras uz personālo daļu, nemaz nebrīnīdamās par to, ka personālā daļa atrodas kuģa pakaļgalā, bet reģistratūra kuģa priekšgalā. Savstarpējo norēķinu kajītē kā kastaņetes skanēja skaitāmie kauliņi un čirkstēja aritmometri. Zem kapteiņa komandtiltiņa kādu bāra.

Lielais kombinators uz kuģa augšējā klāja, apdedzinādams basās pēdas, staigāja ap garu, šauru kumača strēmeli, krāsodams uz tās lozungu, kura tekstu viņš nepārtraukti pārbaudīja pēc papīrīša:

"Visi uz izlozi! Ikvienam darba cilvēkam lai kabatā būtu valsts aizņēmuma obligācija."

Lielais kombinators pūlējās no visas sirds, taču dotību trūkums bija acīmredzams. Uzraksts sliecās uz leju, un kumača strēmele, šķiet, bija neglābjami samaitāta. Tad Ostaps ar zēna Kisas palīdzību apgrieza audumu uz otru pusi un sāka atkal krāsot. Tagad viņš bija uzmanīgāks. Pirms burtu uztriepšanas viņš ar krītamu aukliņu novilka divas paralēlas līnijas un, klusi lamādams nevainīgo Vorobjaņinovu, stājās pie vārdu zīmēšanas.

Ipolits Matvejevičs apzinīgi pildīja puikas pienākumus. Viņš skrēja lejā pēc karsta ūdens, kausēja līmi, šķaudīdams bēra spainī krāsas un iztapīgi skatījās acīs prasīgajam māksliniekam.1 Gatavo un apžuvušo lozungu koncesionāri nonesa lejā un piestiprināja pie borta. Garām gāja kapteinis, mierīgs cilvēks ar nokarenām Zaporožjes kazaka ūsām, apstājās un nogrozīja galvu.

Tas nu gan nekur neder, viņš teica, kāpēc jāsit ar naglām pie margām? Par kādu naudu mēs pēc jums lai remontējam kuģi?

Kapteinis bija nomākts. Vēl nekad viņa kuģī nebija karājušās plāksnītes "Bez vajadzības netraucēt" un "Nepieņem", nekad uz klāja nebija noliktas rakstāmmašīnas, nekad ar Esmarha krūzēm nespēlēja mūziku, un tikai šo trauku izskats vien kapteinim radīja ledainu sašutumu.

No kajītes iznāca samiegojies kinooperators Polkans. Viņš ilgi meklēja labāko vietu savam aparātam, vērojot horizontu un novērsies no pūļa, kas jau bija sapulcējies piestātnē, un safotografeja kādus desmit metrus kadru ar personāla daļas vadītāju. Vadītājs, vēlēdamies izskatīties pēc iespējas dabiskāk, mēģināja nepiespiesti pastaigāties aparāta priekšā, taču Polkans tam pretojās.

-Jūs, biedri, neizejiet ārpus fokusa. Stāviet uz vietas! Un rokas, lūdzu, nekustiniet!

Vadītājs sakrustoja rokas uz krūtīm un šādā monumentālā pozā tika nofotografēts. Pēc tam Polkans aizgāja uz savu laboratoriju.

Resnītis, kas bija Ostapu nolīdzis, noskrēja krastā un no turienes aplūkoja jaunā mākslinieka darbu. Lozunga burti bija nevienādi un mazliet sagāzušies katrs uz savu pusi. Resnītis nodomāja, ka jaunais pašpārliecinātais mākslinieks būtu varējis papūlēties vairāk, taču izejas nebija nācās ar to samierināties.

Pusdesmitos krastā izkāpa pūtēju orķestris un spēlēja brašus maršus. Izdzirdējuši mūziku, no visas Barminas saskrēja bērni, iznākuši no ābeļu dārziem, viņiem sekoja vīri un sievas. Orķestris dārdināja tik ilgi, kamēr krastā izkāpa izlozes komisijas locekļi.

Sākās mītiņš. No Korobkova tējnīcas [355] lieveņa atskanēja referāta pirmie vārdi par starptautisko stāvokli.

Kolumbieši uz sapulci blenza no kuģa. Viņi redzēja baltus sieviešu lakatiņus, sievas, kas piesardzīgi stāvēja patālāk no lieveņa, nekustīgu vīru pūli, kas klausījās runātājā, un pašu runātāju, kas laiku pa laikam žestikulēja. Pēc tam atkal spēlēja mūzika. Orķestris pagriezās un, nepārtraukdams spēlēšanu, tuvojās kāpnēm. Tam pakaļ gāzās vesels pūlis.

Vienu mirklīti! no kuģa sauca resnītis. Tūlīt mēs, biedri, izlozēsim aizņēmuma obligāciju laimestus. Visi drīkst piedalīties. Tāpēc aicinām visus uz kuģi. Izlozes noslēgumā notiks koncerts. Tāpēc lūdzu pēc izlozes neizklīst, bet sapulcēties krastā un no turienes skatīties. Aktieri uzstāsies uz klāja!

Orķestris atkal sāka spēlēt, visi grūstīdamies metās uz kuģi un nokāpa dzestrajā izložu zālē. Izlozes komisija un tajā iekļautie Barminas ciema pārstāvji izvietojās estrādē. Komisijas locekļi to izdarīja ar pašcieņu, kas bija izveidojusies ieraduma rezultātā, jo viņiem bieži nācās piedalīties šāda veida ceremonijās. Savukārt ciema pārstāvji (viņi bija divi), ģērbušies zili svītrainos kreklos un vīzēs, ar tik nopietnu izskatu, it kā dotos kult labību, aizgāja līdz galdam un apsēdās malā.

Lūdzu SZI [356] pārstāvi, teica komisijas priekšsēdētājs, -pārbaudīt zīmogus, ar kuriem aizzīmogota izlozes mašīna.

SZI pārstāvis noliecās, ar roku uzmanīgi aptaustīja zīmogus un paziņoja:

Zīmogi ir pilnīgā kārtībā!

Tie, kas vēlas, var pārliecināties, vai zīmogi ir neskarti.

Pēc apskates no publikas vidus uzaicināja bērnu.

Lūk, biedri, bērns visu acu priekšā izņems no šiem sešiem cilindriem pa vienai biļetei. Uz katras no tām ir viens cipars. ]fisi seši cipari kopā izveido tās obligācijas numuru, kas būs laimējusi. Tagad, biedri, sāksim divdesmit rubļu laimestu izlozi. Tie, kam ir obligācijas, lai seko līdzi. Tie, kuriem obligāciju nav, var tās iegādāties tepat uz kuģa.

Kase sāka griezties, mirdzinot savus stikla lodziņus, pēc tam apstājās. Baskājains zēns ar sastingušu sejas izteiksmi iebāza roku visos cilindros pēc kārtas, izņēma no tiem papirosiem līdzīgus sarullētus papīriņus un atdeva tos komisijas locekļiem.

Laimējušas ir obligācijas numur 0703418 visas piecas sērijas.

Kase griezās, tad lēni apstājās. Zēns bāza cilindros roku, tika

nosaukti laimējušo obligāciju numuri, barminieši uzmanīgi skatījās un klausījās, bet skaņu noformētāji, kurus bija uzbudinājis izlozes process, sameta naudu, kopīgi nopirka vienu obligāciju un pēc katra nosauktā skaitļa atviegloti nopūtās:

Paldies Dievam, tas nav mūsu numurs!

Par ko jūs tā priecājaties? brīnījās Nik. Sestrins. Jūs taču neesat laimējuši!

Kāda jēga saņemt divdesmit rubļus! atsaucās varenā kopa. Šī pati obligācija var laimēt piecdesmit tūkstošus. Skaidrs aprēķins.

Paklausieties, draugi, teica režisors, līdz lielajiem laimestiem vēl ilgi jāgaida, tāpēc jums te nav ko darīt. Ejiet un gatavojieties uzstāties!

Uz īsu brītiņu atskrēja Ostaps, pārliecinājās, ka visi kuģa apdzīvotāji sēž izlozes zālē, un, noteicis: "Elektrība plus bērna nevainība [357] ir firmas pilnīga godīguma garantija", atkal aizskrēja atpakaļ uz klāju.

Vorobjaņinov, viņš čukstēja, man jums ir steidzīgs uzdevums mākslas nozarē. Nostājieties pie pirmās klases izejas un stāviet! Ja kāds tuvojas, skaļi dziediet!

Vecis apjuka.

Ko tad lai es dziedu?

Nu saprotams, ne jau "Dievs, sargi ķeizaru!". Kaut ko kaismīgu "Abolīti" vai arī "Meitenes sirsniņu". Bet brīdinu: ja jūs laikā nesāksiet dziedāt savu āriju!… Tas jums nebūs Eksperimentālais teātris! Galvu noraušu.

Lielais kombinators, šļūkdams ar kailajiem papēžiem, izskrēja ar ķiršu krāsas paneļiem apšūtajā gaitenī. Vienu mirkli lielais spogulis gaiteņa galā atspoguļoja viņa stāvu. Ostaps lasīja durvju plāksnīti:

NIK. SESTRINS Teātra "Kolumbs" režisors

Attēls no spoguļa pazuda. Bet pēc brītiņa tur atkal parādījās lielais kombinators. Rokās viņš turēja krēslu ar izliektām kājiņām. Viņš skrēja pa gaiteni, palēninājis soli, iznāca uz klāja un, saskatījies ar Ipolitu Matvejeviču, nesa krēslu augšā pie stūres vīra kabīnes. Stiklotā kabīne bija tukša. Ostaps aizstiepa krēslu uz kuģa pakaļgalu un pamācošā balsī sacīja:

Līdz naktij krēsls stāvēs šeit. Es visu esmu izdomājis. Šeit, izņemot mūs, gandrīz neviens nenāk. Noslēpsim krēslu zem plakātiem, bet, kad satumsīs, mierīgi iepazīsimies ar tā saturu.

Pēc mirkļa krēsls nozuda zem finiera plāksnēm un plakātu audumiem.

Ipolitu Matvejeviču atkal pārņēma zelta drudzis.

Bet kāpēc gan to nevarētu nest uz mūsu kajīti? viņš nepacietīgi jautāja. Mēs to tūlīt uzšķērstu. Un, ja atrastu briljantus, tad uz krastu prom…

Bet ja nu neatrastu? Ko tad iesākt? Kur to likt? Jeb varbūt aiznest atpakaļ pilsonim Sestrinam un laipni pasacīt: "Piedodiet, lūdzu, mēs jums krēsliņu nozagām, bet par nožēlošanu nekā tur neatradām, tāpēc esiet tik labs un saņemiet atpakaļ mazliet sabojātu!" Vai tā jūs rīkotos?

Lielajam kombinatoram, kā vienmēr, bija taisnība. Ipolits Matvejevičs atguvās tikai tad, kad no klāja atskanēja uvertīras pirmās skaņas, ko izpildīja uz Esmarha krūzēm un alus pudeļu baterijām.

Izlozes operācijas šai dienā bija pabeigtas. Skatītāji sasēdās krasta nogāzē un gluži negaidīti skaļi izteica savu atzinību aptiekas trauku nēģeriskajam ansamblim. Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds lepni paskatījās apkārt, it kā teikdami: "Vai redzat? Bet jūs apgalvojāt, ka plašās masas nesapratīšot. Māksla vienmēr sasniedz mērķi!"

Pēc tam uz improvizētas skatuves kolumbieši nospēlēja vieglu vodeviļu ar dziesmām un dejām, parādot, ka Vavila laimējis piecdesmit tūkstošu un kas no tā iznācis. Aktieri, atbrīvojušies no Niksestrina konstruktīvisma valgiem, tēloja ļoti dzīvi, dejoja enerģiski un patīkami dziedāja. Krasts bija pilnīgi apmierināts.

Pēc tam uzstājās balalaikas virtuozs. Viņa vizītsvārki un matu celiņš, kas sadalīja matus divās taukainās daļās, izraisīja skatītāju neizpratni un ironiskus izsaucienus. Auditorija neticēja, ka švītīgais vīrelis spēs tikt galā ar tik cienījamu instrumentu kā balalaika.

Virtuozs apsēdās uz soliņa, sakārtoja vizītsvārku astes un lēni uzsāka spēlēt Lista ungāru rapsodiju. Pamazām paātrinot ritmu, balalaikas virtuozs sasniedza balalaikas spēles tehnikas virsotni. Skeptiķi bija sagrauti, taču entuziasmu nejuta. Tad virtuozs sāka spēlēt "Lielmāti" [358] .

Krasts atplauka smaidos.

"Lielmātiņ, lielmātiņ," spēlēja virtuozs, "cienīgmātiņ, lielmātiņ."

Balalaika sāka kustēties. Tā aizlidoja māksliniekam aiz muguras un no turienes skanēja: "Ja jau kungam ķēde ir, tad jau pulksteņa tam nav!" Tā uzlidoja gaisā un sava īsā lidojuma laikā izpildīja ne mazums visgrūtāko variāciju.

Balalaikas spēlētājs uz skatītāju pieprasījumu atkārtoja savu priekšnesumu tik daudz reižu, līdz instrumentam pārtrūka stīgas.

Pienāca Žoržetas Tiraspoļskihas kārta. Viņa izveda sev līdzi sarafānos tērptu meiteņu pulciņu. Koncerts beidzās ar krievu dejām.

Kamēr "Skrjabins" gatavojās tālākam braucienam, kamēr kapteinis ar sakaru ierīces palīdzību sarunājās ar mašīntelpām un kuģa kurtuves kvēloja, sildīdamas ūdeni, pūtēju orķestris atkal izgāja Ierastā un visiem par apmierinājumu sāka spēlēt deju mūziku. Izveidojās gleznainas dinamiskas grupas. Rietošā saule visus tina maigā aprikožu gaismā. Tas bija ideāls bridis filmu uzņemšanai. Un patiešām operators Polkans žāvādamies iznāca no kajītes. Vorobjaņinovs, kas jau bija pieradis pie kuģa puikas ampluā, uzmanīgi nesa Polkana filmaparātu. Polkans piegāja pie borta un paskatījās uz krastu. Tur zālē dejoja zaldātu polku. Puiši tik spēcīgi sita ar basajām kājām, it kā gribēdami saskaldīt mūsu planētu. Meitenes liegi šūpojās dejā. Terasēs un krastmalas nobrauktuvēs bija novietojušies skatītāji. Franču kinooperatoram no "Avangarda" grupas [359] šeit pietiktu darba trim dienām. Bet Polkans, pārlaidis krastam savu žurkas ašteļu skatienu, tūlīt novērsās, kā aidinieks pieauļoja komisijas priekšsēdētājam, nostādināja viņu pie baltās sienas, iespieda rokās grāmatu un, palūdzis nekustēties, ilgi un viegli grieza aparāta rokturi. Pēc tam viņš aizveda nokaunējušos priekšsēdētāju kuģa pakaļgalā un nofotografēja saulrieta fonā.

Pabeidzis filmēšanu, Polkans cienīgi iegāja savā kajītē un ieslēdzās.

Atkal iegaudojās svilpe, un atkal saule nobijusies paslēpās. Iestājās otrā nakts. Kuģis bija sagatavots aizbraukšanai.

Pa gaiteņiem un kāpnēm skraidīja Persickis, meklēdams pagaisušo TASS korespondentu. Korespondenta nekur nebija. Korespondents parādījās tikai tad, kad jau sāka pacelt trapu. Viņš skrēja gar krastu, šķindinādams bundžas un vicinādams makšķeri.

Cilvēku aizmirsāt! viņš stieptā balsī kliedza. Cilvēku aizmirsāt/'

Nācās pagaidīt.

Kaut jūs nelabais parautu! teica Persickis, kad pārgurušais korespondents nokļuva uz kuģa. Zivis makšķerējāt?

Makšķerēju.

Kur tad jūsu stores, vēdzeles un vēži?

Nu tas ir velns sazina kas! satraucās korespondents. Visas zivis izbiedējuši ar saviem orķestriem! Un kad beidzot viena zivs pieķērās, sāka taurēt šī briesmīgā sirēna, un arī šī zivs aizbēga. Nē, biedri, šādos apstākļos strādāt ir pilnīgi neiespējami!… Pilnīgi!

Saniknotais korespondents devās pie kapteiņa ievākt ziņas par nākamo piestātni.

Vispirms būs Jurjina, teica kapteinis, pēc tam Kozjmodemjanska, tad Vasjuki, Marianas miests, Kozlovka. Pēc tam Kazaņa. Viss reiss kā paredzēts izlozes komisijas sarakstā.

Izprašņājis par visu, ko parasti vēlas uzzināt arī citi: aptuveni cik šāds kuģis varētu maksāt un kā tas saucās pirms revolūcijas, korespondents ķērās pie iztaujāšanas par citām ne mazāk triviālām lietām-par Volgas sēkļiem un sērēm.

Nu, tā ir tumša lieta, nopūtās kapteinis, kā kuru reizi. Upes gultne var katru dienu mainīties. To nosaka apstākļi.

Kādi apstākļi? brīnījās korespondents.

Bākas, bojas, semafori krastā. Tādi ir tie apstākļi. Bet galvenais ir prakse. Piemēram, mans dēlēns…

Kapteinis norādīja uz divpadsmitgadīgu puišeli, kas sēdēja pie rokturiem un vēroja garām peldošos krastus.

īsts voldzinieks aug. Labāk nekā es kuģu ceļu pazīst. Kopš sešu gadu vecuma ņemu viņu sev līdzi.

Sarunu ar korespondentu pārtrauca saimniecības pārzinis. Viņam sekoja nedaudz apjukušais briljantu koncesijas direktors.

Tas ir mūsu mākslinieks,-teica saimniecības pārzinis. Mēs te transparentu gatavojam. Tad nu, lūk, vai nevarētu to piestiprināt pie kapteiņa komandtiltiņa? Tur to varēs redzēt no visām pusēm.

Kapteinis kategoriski atteicās no komandtiltiņa izrotāšanas.

Nu tad tepat blakus!

-Blakus lūdzu!

Saimniecības pārzinis pievērsās Ostapam.

-Bet vai jums, biedri māksliniek, būs ērti kapteiņa tiltiņa kreisajā pusē?

Ērti, smagi nopūzdamies, atbildēja Benders.

Nu tad pielūkojiet! Rīt no rita ķerieties klāt!

Ostaps ar šausmām domāja par nākamās dienas ritu. Viņam no kartona vajadzēja izgriezt sējēju, kas izbārsta obligācijas. Šis mākslinieciskais pārbaudījums lielajam kombinatoram nebija pa spēkam. Ja ar burtiem Ostaps vēl kaut kā tika galā, tad sējēja mākslinieciskai izveidošanai vairs nepalika nekādu resursu.

Tātad iegaumējiet, resnītis brīdināja, sākot no Vasjukiem, mēs rīkojam vakara izlozes un bez transparenta nekādi nevaram iztikt.

Lūdzu neraizējieties, Ostaps teica, vairāk gan paļaudamies nevis uz nākamās dienas rītu, bet gan uz šodienas vakaru, transparents būs.

Pēc vakariņām, par kuru kvalitāti nevarēja sūdzēties pat tādi gardēži kā Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds, pēc šādām sarunām kuģa pakaļgalā:

Bet kā tad būs ar virsstundu darbu?

-Jums ir labi zināms, ka bez darba inspekcijas atļaujas mēs nedrīkstam pieļaut virsstundu darbu.

-Atvainojiet, dārgais biedri, bet mūsu darbs notiek triecientempa kampaņas apstākļos…

Un kāpēc tad jūs nesagādājāt atļauju Maskavā 7 [360]

Maskava atļaus post factum.

Lai tad post factum arī strādā.

Tādā gadījumā es neatbildu par komisijas darbu.

Pēc šīm un vēl citām sarunām iestājās zvaigžņota, vējaina nakts. Izlozes šķirsta iedzīvotāji jau bija aizmiguši.

Izlozes komisijas lauvas gulēja. Gulēja personālās daļas jēriņi, grāmatvedības āži, savstarpējo norēķinu daļas trusīši, skaņu ietērpa hiēnas un šakāļi un mašīnrakstīšanas biroja dūjiņas.

Negulēja tikai nešķistais pāris. Lielais kombinators izgāja no savas kajītes ap pulksten vieniem nakti. Viņam sekoja uzticīgā Kisas klusā ēna. Viens no diviem, teica Ostaps. Vai nu tā vai citādi.

Tie uzkāpa augšējā klājā un klusi tuvojās ar finiera plāksnēm apsegtajam krēslam. Uzmanīgi noņēmis maskējumu, Ostaps nostādīja krēslu uz kājām un, sakodis zobus, ar plakanknaiblēm atārdīja apšuvumu un iebāza roku sēdekli.

Pa augšējo klāju plosījās vējš. Debesis viegli šūpojās zvaigznes. Dziļi zem kājām šļakstēja melns ūdens. Krasti nebija redzami. Ipolitu Matvejeviču kratīja drudzis.

Ir! Ostaps apspiestā balsi iesaucās.

SVĒTĀ TĒVA FJODORA VĒSTULE, RAKSTĪTA BAKU, MĒBELĒTĀS ISTABĀS "VĒRTĪBA" SAVAI SIEVAI APRIŅĶA PILSĒTĀ N.

Mana dārgā un sirdsmīļotā Katja!

Ar katru stundu mēs tuvojamies savai laimei. Es tev rakstu no mēbelētām istabām "Vērtība" pēc tam, kad esmu bijis visās savās darīšanās. Baku ir ļoti liela pilsēta. Šeit, stāsta, iegūstot petroleju, bet uz turieni jābrauc ar elektrisko vilcienu, un man nav naudas.

Gleznaino pilsētu apskalo Kaspijas jūra. Tā patiešām ir ļoti liela. Karstums šeit šausmīgs. Uz vienas rokas nesu mēteli, uz otras svārkus, un tomēr karsti. Rokas sūt. Atkal un atkal panašķējos ar tēju. Bet naudas tikpat kā nav. Taču tā nav nekāda nelaime, mīļā Katerina Aleksandrovna, drīz mums būs daudz naudas. Pabraukāsim pa pasauli, bet pēc tam uz īstu dzīvošanu apmetīsimies Samārā, savas fabriciņas tuvumā, un dzersim augļu liķierīšus. Tomēr tuvāk pie lietas.

Pēc sava ģeogrāfiskā stāvokļa un iedzīvotāju skaita Baku stipri vien pārspēj Rostovu. Toties atpaliek no Harkovas satiksmes ziņā. Cittautiešu te vesels lēvenis. Bet jo sevišķi daudz šeit armēņu un persiešu. Šeit, manu mīļumiņ, līdz Turcijai nav tālu. Es biju arī tirgū un tur redzēju daudz turku mantu un šaļļu. Gribēju tev nopirkt dāvanu musulmaņu seģeni, tikai nebija naudas. Un es nodomāju, ka tad, kad būsim bagāti (bet līdz tam palikušas dažas dienas), varēs arī musulmaņu seģeni nopirkt.

Ai, manu mīļumiņ, aizmirsu tev uzrakstīt par diviem briesmīgiem atgadījumiem, kas mani Baku piemeklēja: 1) Kaspijas jūrā iekrita tava brāļa maiznieka svārki un 2) tirgū man uzspļāva vienkuprainais kamielis. Abi šie notikumi mani ārkārtīgi pārsteidza. Kāpēc valdība pieļauj tādus izlēcienus pret tranzītpasažieriem, vēl jo vairāk tāpēc, ka kamieli es nemaz neaiztiku, bet izrādīju viņam pat laipnību pakutināju ar žagariņu nāsī! Bet svārkus glāba visa sabiedrība, tik tikko izvilka, taču tie izrādījās petrolejā izmirkuši. Es nu nezinu, ko lai saku tavam brālim maizniekam. Tu, mīļā, pagaidām neko neizpaud. Vai Jevstigņejevs vēl pusdieno un ja nē, tad kāpēc?

Pārlasīju vēstuli un pamanīju, ka par savu pasākumu nekā tev neesmu paspējis pastāstīt. Inženieris Brunss patiešām strādā Āzijas naftas uzņēmumā. Tikai Baku viņa pašreiz nav. Viņš aizbraucis uz divām nedēļām dekrēta atvaļinājumā uz Batumi. Viņa ģimene pastāvīgi dzīvo Batumi pilsētā. Es šeit aprunājos ar cilvēkiem, un viņi stāsta, ka visas Brunsa mēbeles patiešām atrodoties Batumi. Viņš tur dzīvo vasarnīcā, Zaļajā Ragā tā saucas vasarnīcu vieta (stāsta, tā esot dārga vieta). Ceļš no šejienes līdz Batumi maksā 15 rubļus ar kapeikām. Izsūti pa telegrāfu divdesmit uz šejieni, no Batumi par visu tev telegrafēšu. Izplati pilsētā baumas, ka es vēl aizvien atrodos Voroņežā pie slimās tantiņas nāves cisām.

Mūžīgi tavs virs Fedja.

Post scriptum. Nesot vēstuli uz pastkastīti, man "Vērtības" numuros nozaguši tava brāļa maiznieka mēteli. Es esmu tādā nelaimē! Labi, ka tagad ir vasara! Tu brālim neko nesaki.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

.

XXXVI nodaļa Izraidīšana no paradīzes

Kamēr vieni romāna varoņi bija pārliecināti, ka laiks nav zaķis, bet otri uzskatīja, ka laiks negaida [361] , laiks ritēja uz priekšu savā parastajā gaitā. Pēc putekļainā Maskavas maija iestājās putekļains jūnijs.

Apriņķa pilsētā N. automobilis G-l, kas salūza ceļa grambā, jau divas nedēļas stāvēja Staropanskas laukuma un Gubernska vārdā nosauktās ielas stūri, laiku pa laikam ietīdams visu apkārtni kodīgos dūmos. No Stargorodas iepriekšējās izmeklēšanas telpām pa vienam vien nāca ārā apmulsušie sazvērestības "Zobens un spīļarkls" dalībnieki: viņi deva parakstus, ka no pilsētas nekur neizbrauks. Atraitne Gricacujeva (ugunīgā sieviete, dzejnieka sapnis) atgriezās savā pārtikas preču veikalā un tika sodīta ar piecpadsmit rubļiem par to, ka redzamā vietā nebija izlikusi ziepju, piparu, veļas zilumu un dažādu citu sīku preču cenassievietei ar plašu sirdi šāda aizmāršība piedodama!

Dienu pirms tiesas, kas bija nolikta uz divdesmit pirmo jūniju, kasieris Asokins aizgāja pie Agafona Šahova, apsēdās uz dīvāfia un apraudājās. Rakstnieks, ģērbies peldmētelī, zvilnēja atzveltnes krēslā un kūpināja paštītu papirosu.

Es esmu pagalam, Agafon Vasiļjevič, teica kasieris, tagad mani notiesās.

Kā tad tev tā gadījās? pamācošā tonī apjautājās Šahovs.

Jūsu dēļ tā iznāca, Agafon Vasiļjevič.

Interesanti gan, kāds man ar to sakars?

Jūs mani samulsinājāt, biedri Šahov. Apmelojumu par mani uzrakstījāt. Es nekad tāds neesmu bijis.

Un ko tad tev, aunapiere, tagad no manis vajag?

Neko nevajag. Tikai jūsu grāmatas dēļ es tiku pazudināts. Rīt būs tiesa. Bet galvenais tas, ka darbu esmu zaudējis. Kur lai tagad liekos?

Vai tiešām mana grāmata tik spēcīgi iedarbojās?

-Iedarbojās, Agafon Vasiļjevič. Tā iedarbojās, ka pats nesaprotu, kā tas viss varēja notikt.

Brīnišķīgi! iesaucās rakstnieks.

Viņš jutās glaimots. Vēl nekad viņš nebija tik skaidri redzējis mākslinieciskā vārda iedarbību uz lasītāja intelektu. Taču diemžēl šis paraugdemonstrējums nekļūs zināms kritiķiem un daudzajiem lasītājiem. Agafons ieķērās ar pirkstiem savā kotletei līdzīgajā bārdelē un iegrima domās. Asokins ar tumšu kabatlakatu izslaucīja no acs asaru.

Lūk, ko, brāl, rakstnieks teica sirsnīgā balsī, kas tad ir? No kā tu baidies? Tu nozagi?Jā, nozagi. Tu nozagi simts rubļus, jo nespēji pretoties Agafona Šahova romāna "Skrejošais vilnis", izdevniecība "Vasiļjeva ceturtdienas"1, metiens 10000 eksemplāru, Maskava, 1927. gads, 269 lappuses, kartona vākos cena 2 rubļi 25 kapeikas, neatvairāmajam valdzinājumam.

Visu saprotu. Tā arī bija. Vai domājat, Agafon Vasiļjevič, ka piespriedīs nosacītu sodu?

Katrā ziņā. Tikai izstāsti visu, kā tas bija patiesībā. Tā un tā, saki, rakstnieks Agafons Šahovs ir mans morālais slepkava.

Vai gan es uzdrīkstēšos, Agafon Vasiļjevič, nozākāt autoru!…

Nozākā!

Vai gan es jūs nodošu?!

Nodod, balodīt! Esmu vainīgs.

Es neparko jūs nenomelnošu!

Nomelno, mīļais, liela dižkoka lapotnes ēnu gāz man virsū! Un neaizmirsti par pornogrāfiju pastāstīt, par kailām meičām, parFeņičku neaizmirsti! Atceries, kā tur bija rakstīts?

-Kā nu ne, Agafon Vasiļjevič! "Kuplas krūtis, veselīgs sārtums un stingras gūžas"…

Lūk, lūk, lūk! Un Esmeraldiņa. Plēsonīgi zobi, kaut kāda tur gūžu forma…

-Natašajums skaista padevusies… Tā kā mani atlaida no darba, tad jūsu grāmatu tagad katru dienu lasu.

Jo labāk. Palasi to arī šovakar, un rīt droši visu pasaki! Par mani pasaki, ka esmu sabiedrības demoralizētājs, pasaki, ka pieaudzis vīrietis pēc manas grāmatas izlasīšanas vienkārši nespēj savaldīties. Saki, ka aizraujoša grāmata un tajā aprakstīti satriecošas dzimumizvirtības skati.

-Tā arī sacīt?

Tā arī saki. Agafona Šahova romāns "Skrejošais vilnis", neaizmirsīsi? Izdevniecība "Vasiļjeva ceturtdienas", metiens 10000 eksemplāru, Maskava, 1927. gads, 269 lappuses, kartona vākos cena 2 rubļi 25 kapeikas. Saki, ka pārdod visos veikalos, kioskos un dzelzceļa stacijās.

-Jūs, Agafon Vasiļjevič, labāk to visu man uzrakstiet, citādi aizmirsīšu.

Rakstnieks apsēdās krēslā un uzskicēja izšķērdētāja pilnīgu atzīšanos. Tajā galvenokārt figurēja gūžas, tika pieminēta grāmatas cena, bez šaubām, pārāk niecīga grāmatai ar tik daudzām lappusēm, metiena lielums un izdevniecības "Vasiļjeva ceturtdienas" noliktavas adrese Koškova šķērsiela, nams Nr. 21, dzīv. 17a.

Cerību atguvušais kasieris atvadoties izlūdzās Šahova jauno grāmatu "Stāsts par zaudēto nevainību jeb Cīņa ar nolaidīgumu".

Nu tad tu tagad ej, brālīt, teica Šahovs, un vairāk negrēko! Tas nav godīgi.

Tad nu es tagad iešu, Agafon Vasiļjevič. Tātad jūs domājat, ka piespriedīs nosacītu sodu?

Tas ir atkarīgs no tevis. Novel visu uz grāmatu! Tad arī izlocīsies.

Izvadījis kasieri, Šahovs nodejoja istabas vidū dažus deju soļus un dungoja:

Tamburinus skandiniet, ģitāras lai skan… [362]

Pēc tam viņš piezvanīja uz izdevniecību "Vasiļjeva ceturtdienas".

-Drukājiet "Skrejošā viļņa" ceturto izdevumu, drukājiet, drukājiet, nebaidieties!… To jums saka Agafons Šahovs!

Ir! Ostaps atkārtoja lūstošā balsī. Turiet!

Ipolits Matvejevičs saņēma trīcošajās rokās plakanu koka kastīti. Ostaps tumsā turpināja rakņāties pa krēsla iekšām. Mirkšķināja krasta bāka. Ūdenī atspoguļojās zeltains stabiņš un peldēja kuģim līdzi.

Velns ar ārā, ko tas nozīmē! Ostaps iesaucās. Vairāk nekā nav!

N-n-nevar būt! nošļupstēja Ipolits Matvejevičs.

Nu, paraugiet jūs ari!

Vorobjaņinovs, elpu aizturējis, nokrita uz ceļiem un iebāza roku līdz elkonim krēsla sēdeklī. Starp pirkstiem viņš sajuta atsperu pamatni. Vairāk nekā cita nebija. No krēsla plūda riebīga, sausa vecu putekļu smaka.

Nav? Ostaps jautāja.

Nav.

Tad Ostaps augsti gaisā pacēla krēslu un aizmeta tālu pār bortu. Ūdens smagi noplunkšķēja. Nakts dzestrumā drebēdami, koncesionāri, šaubu pārņemti, atgriezās savā kajītē.

Tā nu ir, Benders sacīja. Kaut ko mēs tomēr esam atraduši.

Ipolits Matvejevičs izvilka no kabatas kastīti un truli paskatījās uz to.

Dodiet, dodiet! Ko boliet acis!

Kastīti attaisīja. Tās dibenā gulēja no ilgas stāvēšanas nosūbējusi zaļa vara plāksnīte ar uzrakstu

MEISTARS GAMBSS AR ŠO ATZVELTNES KRĒSLU UZSĀK JAUNU MĒBEĻU IZLAIDUMU. 1865. g. Sanktpēterburgā

Šo uzrakstu Ostaps izlasīja skaļi.

Bet kur tad briljanti? Ipolits Matvejevičs jautāja.

Jūs esat apbrīnojami atjautīgs, dārgais taburešu medniek! Briljantu, kā redzat, nav.

Es vairs nevaru izturēt! izmisumā iesaucās Vorobjaņinovs. Tas ir pāri maniem spēkiem!

Vorobjaņinovs izskatījās nožēlojams. Mazliet ataugušās ūsas kustējās, pensneja stikli bija aizmigloti. Likās, ka viņš izmisumā ar ausīm klapē sev pa vaigiem.

Ko jūs vairs nevarat? jautāja Ostaps.

Taču aukstasinīgā, nosvērtā lielā kombinatora balss kā vienmēr iedarbojās maģiski. Vorobjaņinovs izstiepa rokas gar sāniem, un, piespiedis delnas pie apbružātajām bikšu vīlēm, apklusa.

Klusē, bēda, klusē, Kisa! Gan kādreiz mēs gardi pasmiesimies par muļķīgo astoto krēslu, kur atradām šo glupo plāksnīti. Turieties! Šeit vēl ir trīs krēsli deviņdesmit deviņas iespējas no simta!

Nakti uz ārkārtīgi sarūgtinātā Ipolita Matvejeviča vaiga uzmetās vulkānisks augonltis. Visas ciešanas, visas neveiksmes, visas ar briljantu medībām saistītās mokas tas viss, šķita, bija saplūdis šajā augonltī, kas tagad lāsmoja kā perlamutrs, pārbriedis ķirsis un veļas zilumi.

Ko, vai jūs to tīšā prātā? Ostaps jautāja.

Ipolits Matvejevičs konvulsīvi nopūtās un, nesdams savu garo augumu kā salīkušu makšķeres kātu, aizgāja pēc krāsām. Sākās transparenta izgatavošana. Koncesionāri pūlējās augšējā klājā.

Un sākās trešā kuģošanas diena.

Tā sākās ar nelielu sadursmi starp pūtēju orķestri un skaņu ietērpa meistariem par mēģinājumu vietu.

Pēc brokastīm uz kuģa pakaļgalu vienlaikus no abām pusēm devās spēkavīri ar misiņa taurēm un vārgie Esmarha krūžu bruņinieki. Pirmais kuģa pakaļgalā uz sola paguva apsēsties Galkins. Otrā atskrēja klarnete no pūtēju orķestra.

Vieta ir aizņemta, Galkins saīdzis sacīja.

Kas to aizņēmis? draudīgi jautāja klarnete.

Es, Galkins.

Un kas vēl?

Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds.

Un Jolkina jums nav? Tā ir mūsu vieta.

No abām pusēm pienāca palīgspēki. Trīskārt apjozts ar spārnotu misiņa pūķi, stāvēja helikons pati varenākā mašīna orķestrī. Šūpojās ausij līdzīgais mežrags. Pilnīgā kaujas gatavībā stāvēja tromboni. Saule tūkstoškārt atspoguļojās kaujas bruņās. Teātra skaņu ietērps izskatījās sīks un niecīgs. Tur pazibēja pudeļu stikls, bāli spīdēja klistīra krūzītes, un saksofons pūšamā instrumenta riebīga parodija, īstas taures izdzimtenis bija nožēlojams un līdzinājās vectēva kaļķītim, ar ko ziemā degunu sildīt.

Klistīra bataljons, iesaucās kašķīgā klarnete, pretendē uz vietu.

Šifona jaunekļi\ nicinoši noteica pirmais bass.

-Jūs, Zalkinds atcirta, cenzdamies atrast visapvainojošākos izteicienus, jūs mūzikas konservatori!

Netraucējiet mūsu mēģinājumu!

Jūs paši mums traucējat.

Kā tad mēs jums traucējam?

Kurš gan spētu jums traucēt?

Ar jūsu naktspodiem jo mazāk mēģina, jo skaistāk iznāk.

Bet uz jūsu patvāriem mēģini vai nemēģini, tā kā tā ne velna neiznāk.

Nepanākušas nekādu vienošanos, abas puses palika uz vietas un ietiepīgi spēlēja katrs savu. Lejup pa upi plūda skaņas, kas vienīgi varētu rasties, tramvajam lēni ripojot pa sadrumstalotu stiklu. Pūtēji spēlēja Keksholmas leibgvardes pulka maršu, bet skaņu ietērps nēģeru deju "Antilope pie Zambezi iztekas". Skandālu pārtrauca izlozes komisijas priekšsēdētāja personiska iejaukšanās.

Šajā dienā kuģis apstājās divas reizes. Pie Kozjmodemjanskas tas nostāvēja līdz krēslai. Tika izpildītas parastās operācijas: ievada mītiņš, laimestu izloze, Kolumba teātra izrāde, balalaikas virtuoza uzstāšanās un dejas krastā. Visu šo laiki koncesionāri strādāja vaiga sviedros. Vairākas reizes atskrēja saimniecības pārzinis un, saņēmis apliecinājumus, ka līdz vakaram viss būs gatavs, nomierinājūs un atgriezās pie savu tiešo pienākumu veikšanas.

Pulkstenis rādīja pāri desmitiem, kad milzīgais darbs bija pabeigts. Kāpdamies atpakaļ, Ostaps un Vorobjaņinovs stiepa transparentu uz kapteiņa tiltiņu. Viņiem pa priekšu, rokas pret zvaigznēm pastiepis, skrēja resnītis saimniecības pārzinis. Kopīgiem spēkiem transparentu piestiprināja. Tas kā ekrāns pacēlās virs pasažieru klāja. Elektromehāniķis pusstundas laikā pielāgoja transparentam elektrību un piemontēja trīs lampiņas. Atlika tikai pagriezt slēdzi.

Priekšā pa labi jau mirgoja Vasjuku pilsētas ugunis.

Transparenta apgaismošanas svinībās saimniecības pārzinis saaicināja visus kuģa iemītniekus. Ipolits Matvejevičs un lielais kombinators vēroja sapulcējušos no augšas, stāvēdami tumšajai plāksnei gar sāniem.

Ikvienu notikumu uz kuģa peldošā iestāde ļoti ņēma pie sirds. Mašīnrakstītājas, kurjeri, atbildīgie darbinieki, kolumbieši un kuģa komanda, galvas atgāzuši, pulcējās uz pasažieru klāja.

Gaismu! komandēja resnītis.

Transparents kļuva gaišs.

Ostaps paskatījās lejup pūlī. Rožaina gaisma krita uz sejām.

Skatītāji smējās. Bet pēc tam iestājās klusums. Un barga balss no apakšas sauca:

Kur palicis saimniecības pārzinis?

Balss bija tik ļoti atbildīga, ka saimniecības pārzinis, pakāpienus neskaitīdams, metās lejup.

Skatieties, balss sacīja, papriecājieties par savu darbu!

Tūliņ padzīs! Ostaps čukstēja Ipolitam Matvejevičam.

Ostapam kā vienmēr bija taisnība. Uz augšējā klāja kā vanags uzlidoja resnītis.

Nu, kāds ir transparentiņš? Ostaps nekaunīgi jautāja. Piemērots?

Savāciet mantas! iebļāvās saimniecības pārzinis.

Kāpēc tāda steiga?

Sa-vā-ciet mantas! Lai no jums ne smakas te nebūtu!

Cik labi jums, resnīti, tas izdodas.

-Ārā!

Ko? Bet kā tad ar atlaišanas pabalstu?

-Jūs nodos tiesai! Mūsu priekšnieks nemīl jokot!

Trieciet viņu ratā! no apakšas atskanēja atbildīgā balss.

Nē, vai nopietni, jums nepatīk transparents? Vai tas patiešām nav labs transparents?

Spēli turpināt vairs nebija nekādas jēgas. "Skrjabins" jau pietauvojās Vasjukos, un no kuģa varēja redzēt piestātnē drūzmējošos vasjukiešu pārsteigtās sejas.

Naudu kategoriski atteicās dot. Mantu savākšanai atvēlēja piecas minūtes. Divas no tām sabojāja tikai tagad atjēdzies Nik. Sestrins. Viņš meklēja pazudušo krēslu.

Kazas kāja, sacīja Simbijevičs-Sindijevičs, kad kompanjoni izkāpa piestātnē. Būtu labāk man uzticējuši transparenta izgatavošanu. Es to būtu tā iztaisījis, ka neviens Meierholds man netiktu līdzi.

Piestātnē koncesionāri apstājās un paskatījās augšup. Tumšajās debesīs spīdēja transparents.

M-jā, Ostaps sacīja, transparentiņš diezgan nejēdzīgs. Nožēlojams izpildījums.

Jukušo māksla, glezniecība uz alu sienām vai zīmējums, ko veikusi nepaklausīga mūļa aste, salīdzinājumā ar Ostapa transparentu būtu liels māksliniecisks sasniegums. No sējēja, kas kaisa obligācijas, Ostapa nerātnā roka bija izveidojusi kaut kādu kluci ar cukura galvu un tievām rokām kā pletnēm.

Koncesionāriem aiz muguras palika spoži apgaismots kuģis un mūzika, bet priekšā uz augstā krasta valdīja apriņķa pilsētas pusnakts tumsa, rēja suņi un tālumā dziedāja harmonika.

Rezumēju stāvokli, Ostaps dzīvespriecīgi noteica. Pasīvs: nav ne graša naudas, trīs krēsli aizpeld lejup pa upi, nav kur pārnakšņot, un nav nevienas krūšu nozīmītes, kas apliecinātu mūsu piederību pie bērnu komisijas [363] . Aktīvs: ceļvedis pa Volgu, izdots 1926. gadā [364] (nācās aizņemties mosjē Simbijeviča kajītē). Pie tādiem apstākļiem sabalansēt bilanci ļoti grūti. Pārnakšņot vajadzēs piestātnē.

Koncesionāri ierīkojās uz piestātnes soliem. Draņķīga petrolejas luktura gaismā Ostaps ceļvedī izlasīja:

"Labajā augstajā krastā atrodas Vasjuku pilsēta [365] . no šejienes nosūta kokmateriālus, sveķus, lūkus, mašu, bet uz šejieni ved plaša patēriņa priekšmetus visam novadam, kas atrodas 50 kilometrus no dzelzceļa.

Pilsētā 8000 iedzīvotāju, valsts kartona fabrika ar 320 strādniekiem, maza čugunlietuve, alus darītava un ādu rūpnīca. Mācību iestādes vispārizglītojošās un mežsaimniecības tehnikums."

Stāvoklis ir daudz nopietnāks, nekā es iedomājos, Ostaps sacīja. Izspiest no vasjukiešiem naudu man pagaidām liekas neatrisināms uzdevums. Bet naudas mums vajag ne mazāk kā trīsdesmit rubļu. Pirmkārt, mums ir jāēd un, otrkārt, jāaizsteidzas priekšā izlozes silei un jāsatiekas ar kolumbiešiem uz sauszemes, Staļingradā.

Ipolits Matvejevičs saritinājās kā vecs, izkāmējis runcis pēc sadursmes ar ziedošu sāncensi enerģijas pārpilno jumtu, bēniņu un jumtu lodziņu valdnieku.

Ostaps prātodams un kombinēdams staigāja gar soliem. Ap pulksten vieniem naktī bija izstrādāts lielisks plāns. Benders nolikās blakus kompanjonam un aizmiga.

XXXVII nodaļa Starpplanētu šaha kongress

No paša rīta Vasjukos parādījās kāds gara auguma izkāmējis vecis ar zelta pensneju un īsos, ļoti netīros, krāsām notrieptos zābakos. Viņš līmēja pie sienām ar roku rakstītas afišas.

1927. g. 22. jūnijā Kartona fabrikas strādnieku kluba telpās notiks lekcija par tematu "PANĀKUMIEM BAGĀTĀ ATKLĀTNES IDEJA ŠAHĀ" un

ŠAHA SIMULTĀNSPĒLE pie 160 galdiņiem lielmeistars [366] (vecākais meistars) 0. benders Visiem jāierodas ar saviem galdiņiem Spēles maksa50 kap. Ieejas maksa 20 kap. Sākums precīzi pulksten 6 vakarā Administrācija: K. Mihelsons

Pats lielmeistars arī nezaudēja laiku. Iznomājis klubu par trim rubļiem, viņš devās uz šaha sekciju, kas nezin kāpēc atradās zirgaudzētavu pārvaldes gaitenī.

Šaha sekcijā sēdēja vienacains cilvēks un lasīja Špīlhāgena romānu Panteļejeva izdevumā [367] .

Lielmeistars 0. Benders! Ostaps pavēstīja, apsēzdamies uz galda. Rīkoju pie jums simultānspēli!

Vasjuku šahista vienīgā acs iepletās līdz dabas dotai pēdējai iespējamībai.

Vienu mirklīti, biedri lielmeistari iesaucās vienacis. Piesēdiet, lūdzu! Es tūlīt būšu atpakaļ.

Un vienacis aizskrēja. Ostaps apskatīja šaha sekcijas telpas. Pie sienām karājās sacīkšu zirgu fotouzņēmumi, bet uz galda gulēja noputējusi kantora grāmata ar uzrakstu "Vasjuku šaha sekcijas sasniegumi 1925. gadā".

Vienacis atgriezās ar veselu duci dažāda vecuma pilsoņu. Viņi visi pēc kārtas nāca klāt iepazīties, nosauca savu uzvārdu un godbijīgi paspieda lielmeistara roku.

Caurbraucot uz Kazaņu, Ostaps aprauti sacīja, jā, jā, simultānspēle notiks šovakar, atnāciet. Bet tagad, piedodiet, neesmu formā: jūtos noguris pēc Karlsbādes turnīra [368] .

Vasjukiešu šahisti uzklausīja Ostapu ar dēlu mīlestību. Ostaps bija iededzies. Viņš sajuta jaunu spēku un šaha ideju pieplūdumu.

Jūs nemaz neticēsiet, viņš teica, cik tālu aizgājusi šahiskā domāšana. Jūs zināt, Laskers [369] nokļuvis gaužām banālu paņēmienu varā, ar viņu nav iespējams spēlēt. Viņš apkvēpina savus pretiniekus ar cigāru dūmiem. Un tīšām smēķē tos lētākos, lai dūmi būtu riebīgāki. Šaha pasaule ir uztraukusies.

Lielmeistars pārgāja uz vietējiem tematiem.

Kāpēc provincē nav nekādas domu rosmes? Piemēram, jūsu šaha sekcija. Tā to arī sauc šaha sekcija. Garlaicīgi, meitenītes!

Kāpēc jūs, nu patiešām, to nevarētu nosaukt kaut kā izteiksmīgāk, kā klājas īstiem šahistiem. Tas iesaistītu sekcijā plašas arodbiedrības biedru masas. Būtu nosaukuši savu sekciju, piemēram, "Četru zirgu šaha klubs" vai "Sarkanā galotne", vai "Kvalitātes zaudēšana, iegūstot tempu". Tas būtu lieliski! Skanīgi!

Ideja guva panākumus.

Patiešām, vasjukieši atplauka, kāpēc mēs savu sekciju nevarētu nosaukt par "Četru zirgu klubu"?

Tā kā bija ieradies viss šaha sekcijas birojs, Ostaps, pats uzņemdamies goda priekšsēdētāja pienākumus, noorganizēja īsu sēdi, kurā sekciju vienbalsīgi pārdēvēja par "Četru zirgu šaha klubu". Lielmeistars pašrocīgi, izmantodams uz "Skrjabina" gūto pieredzi, no kartona loksnes izgatavoja izkārtni, uz kuras mākslinieciski atveidoja četrus zirgus un atbilstošu uzrakstu.

Šis svarīgais pasākums solīja šaha radošās domas uzplaukumu Vasjukos.

Šahs! Ostaps iesaucās. Vai jūs zināt, kas ir šahs? Tas virza uz priekšu ne tikai kultūru, bet arī ekonomiku! Vai jūs zināt, ka jūsu "Četru zirgu šaha klubs", pareizi organizējot darbu, spēj pilnīgi pārveidot Vasjuku pilsētu?

Ostaps no vakardienas vēl nekā nebija ēdis. Tāpēc viņa daiļrunība bija sevišķi izcila.

Jā! viņš kliedza. Šahs valsti padara bagātāku! Ja jūs piekritīsiet manam projektam, tad no pilsētas uz kuģa piestātni jūs iesiet pa marmora kāpnēm! Vasjuki kļūs par desmit guberņu centru! Ko jūs agrāk tikāt dzirdējuši par Zemeringas pilsētu? Nekā! Bet tagad šī pilsētele kļuvusi bagāta un slavena tikai tāpēc, ka tur tika organizēts starptautiskais turnīrs. Tāpēc es saku: Vasjukos vajag organizēt starptautisku šaha turnīru.

Kā to lai izdara? visi kliedza.

Pilnīgi reāla lieta, atbildēja lielmeistars, mani personīgie sakari un jūsu pašdarbība lūk, viss, kas nepieciešams un vajadzīgs Vasjuku starptautiskā turnīra organizēšanai. Padomājiet tikai, cik skaisti tas skanēs: "1927. gada starptautiskais turnīrs Vasjukos." Hosē Raula Kapablankas, Emanuēla Laskera, Aļehina, Nimcoviča, Reti, Rubinšteina, Maroci, Taraša, Vidmara un doktora Grigorjeva [370] ierašanās nodrošināta. Bez tam arī mana piedalīšanās nodrošināta!

Bet nauda! ievaidējās vasjukieši. Viņiem visiem taču jāmaksā nauda! Daudzi tūkstoši! Kur lai to ņem!

Visu savā varā sagrābs bargā viesuļvētra [371] , sacīja 0. Benders, naudu dos ieejas maksa.

Kas pie mums maksās tik traku naudu? Vasjukieši…

Kādi vasjukieši! Vasjukieši naudu nemaksās. Viņi tikai to saņems! Tas viss ir ārkārtīgi vienkārši. Uz turnīru, kurā piedalīsies tādi pasaulslaveni meistari, taču sabrauks šaha cienītāji no visas pasaules. Simtiem tūkstošu cilvēku, bagātu cilvēku trauksies uz Vasjukiem. Pirmkārt, ūdens transportam pārvadāt tādu pasažieru daudzumu nebūs pa spēkam. Tātad, SCTK uzbūvēs dzelzceļa maģistrāli Maskava-Vasjuki. Tas ir pirmkārt. Otrkārt, viesnīcas un debesskrāpji viesu uzņemšanai. Treškārt, straujš lauksaimniecības uzplaukums tūkstoš kilometru rādiusā: viesus vajadzēs apgādāt ar saknēm, augļiem, kaviāru, šokolādes konfektēm. Pils būve, kur notiks turnīrs, ceturtkārt. Piektkārt, garāžu uzcelšana viesu autotransportam. Lai visai pasaulei pārraidītu sensacionālos turnīra rezultātus, vajadzēs uzbūvēt lieljaudas radiostaciju. Tas ir sestkārt. Tagad, kas attiecas uz dzelzceļa maģistrāli Maskava-Vasjuki. Neapšaubāmi, tai nebūs tik lielas caurlaides spējas, lai atvestu uz Vasjukiem visus, kas vēlēsies atbraukt. No tā izriet: jāiekārto lidosta "Lielie Vasjuki", jāatklāj regulāra pasta lidmašīnu un dirižabļu satiksme ar visām pasaules malām, ieskaitot Losandželosu un Melburnu.

Vasjuku pilsētas šaha amatieriem pavērās žilbinošas perspektīvas. Istabas sienas atkāpās. Zirgu audzētavas steliņģa satrūdējušās sienas sabruka, un to vietā pret zilajām debesīm pacēlās trīsdesmit trīs stāvu šaha jaunrades pils ar mirdzošiem stikliem. Katrā zālē, katrā istabā un pat liftos, kas līdzīgi atspolēm šaudījās augšā un lejā, sēdēja domās nogrimuši cilvēki un spēlēja šahu pie galdiņiem, kas bija inkrustēti ar malahītu.

Stāvas marmora kāpnes veda lejā pie zilās Volgas. Upē peldēja okeāna tvaikoņi. Pa gaisa dzelzceļu pilsētā pacēlās resnvēderaini ārzemnieki, šaha lēdijas, austrālieši, kas šaha spēlē ciena indiešu aizsardzību, indusi baltos turbānos, spāniešu partijas piekritēji, vācieši, franči, jaunzēlandieši, Amazones baseina apdzīvotāji un vasjukiešu skauģi maskavieši, ļeņingradieši, kijevieši, sibīrieši un odesieši.

Automobiļi kā uz konveijerlentes slīdēja starp marmora hoteļiem. Un, lūk, visi apstājās. No greznās viesnīcas "Brīvbandinieks" iznāk pasaules čempions Hosē Rauls Kapablanka, saukts arī Graupera. Viņu ielenc dāmas. Milicis, tērpies speciālā šahistu formā (rūtainās galifē biksēs un ar laidņiem greznotās uzšuvēs), laipni smaidīdams, militāri sveicina. Pie čempiona cienīgi pienāk vienacainais vasjukiešu "Četru zirgu kluba" priekšsēdētājs.

Divu šaha zvaigžņu pārrunas, kas risinājās angļu valodā, pārtrauca doktora Grigorjeva un nākamā pasaules čempiona Aļehina ierašanās ar lidmašīnu.

Apsveikuma saucieni saviļņoja visu pilsētu. Hosē Rauls Kapablanka, saukts arī Graupera, taisīja skābu ģīmi. Pēc vienača mājiena pie aeroplāna padeva marmora kāpnes. Doktors Grigorjevs noskrēja pa kāpnēm, līksmi vēcinādams savu jauno platmali un tūliņ uz vietas komentēdams iespējamo Kapablankas kļūdu gaidāmajā cīņā ar Aļehinu.

Pēkšņi pie apvāršņa parādījās melns punkts. Tas ātri tuvojās un auga arvien lielāks, pārvērzdamies par lielu smaragda izpletni. Kā varens rutks izpletņa riņķī karājās cilvēks ar koferīti.

Tas ir viņš! vienacis sauc. Urā! Urā! Urā! Es pazīstu lielo šahistu filozofu veco zēnu Laskeru. Tikai viņš viens visā plašajā pasaulē valkā tādas zaļas zeķes.

Hosē Rauls Kapablanka arī Graupera atkal saviebās.

Laskeram veikli padeva marmora kāpnes, un ņiprais eksčempions, nopūzdams no kreisās piedurknes puteklīti, kas tam bija pieķēries lidojuma laikā virs Silēzijas, iekrita vienača apkampienos. Vienacis apņēma Laskeru ap vidu, aizveda pie čempiona un sacīja:

Salīgstiet mieru! Es jūs lūdzu vasjukiešu plašo masu vārdā! Salīgstiet mieru!

Hosē Rauls skaļi nopūtās un, kratīdams vecā veterāna roku, sacīja:

Es vienmēr esmu izjutis dziļu cieņu pret jūsu ideju spāniešu partijā pārvietot laidni no b5 uz c4.

Urā! iebļāvās vienacis. Vienkārši un pārliecinoši, čempiona stilā!

Un viss nepārredzamais pūlis viņam pievienojās:

Urā! Vivat! Banzai! Vienkārši un pārliecinoši, čempiona stilā!!!

Entuziasms bija sasniedzis apogeju. Ieraudzījis maestro DuzuHotimirski un maestro Perekatovu\ līgani slīdot gaisā virs pilsētas arolveidīgu oranžu dirižabli, vienacis pamāja ar roku. Divarpus miljona cilvēku vienotas iedvesmas spārnoti uzsāka dziesmu:

Cik brīnišķīgs ir negrozāmais šaha likums: Ja telpā, laikā, masā, gara spēkā Par pretnieku tu spēsi būt kaut nedaudz stiprāks, Vien tad uz uzvaru vistaisnākais ved ceļš.

Visās divpadsmit vasjukiešu stacijās ieripoja ekspreši, izsēdinādami arvien jaunus un jaunus šaha cienītāju barus.

Pie vienača pieskrēja ziņnesis.

-Jukas superjaudīgajā radiostacijā. Nepieciešamajūsu palīdzība.

Radiostacijā vienaci sagaidīja inženieri ar saucieniem:

Nelaimes signāls! Nelaimes signāls!

Vienacis uzlika radio austiņas un ieklausījās.

Ūāū! Ūāū! Ūāū! ēterā skanēja izmisīgi kliedzieni. SOS! SOS! SOS! Glābiet mūsu dvēseles!

Kas tu esi, palīdzības lūdzēj? skarbi iebrēcās ēterā vienacis.

Esmu jauns meksikānis! paziņoja ētera viļņi. Glābiet manu dvēseli!

Ko jūs gribat no "Četru zirgu šaha kluba"?

Pazemīgs lūgums!…

Kas tad ir noticis?

Es esmu jauns meksikānis Tore! Tikko kā izrakstījos no trako nama. Laidiet mani uz turnīru! Laidiet mani!

Ak! Man nemaz nav laika! atbildēja vienacis.

SOS! SOS! SOS! iečivinājās ēters.

Nu labi! Lidojiet šurp!

Man nav na-a-udas! skanēja balss no Meksikas līča piekrastes.

Uh! Ak, šie jaunie šahisti! nopūtās vienacis. Aizsūtiet pēc viņa motoaerodrezīnu! [372] lai brauc!

Debesis jau kvēloja reklāmu ugunīs, kad pilsētas ielās izveda baltu ķēvi. Tā bija vienīgā ķēve, kas vēl bija saglabājusies pēc vasjukiešu transporta mehanizācijas. Ar īpašu lēmumu tā tika pārdēvēta par zirgu, kaut gan visu savu dzīvi bija bijusi ķēve. Šaha cienītāji to sveicināja, vicinādami palmu zarus un šaha galdiņus.

Neraizējieties, Ostaps sacīja, mans projekts jūsu pilsētai garantē nedzirdētu ražošanas spēku uzplaukumu. Iedomājieties tikai, kas notiks, kad turnīrs beigsies un visi viesi aizbrauks. Maskavas iedzīvotāji, dzīvokļu krīzes nomākti, lauzīsies šurp uz jūsu brīnišķīgo pilsētu. Vasjuki automātiski kļūs par galvaspilsētu. Uz šejieni pārcelsies valdība. Vasjukus pārdēvēs par Jaunmaskavu, Maskavu par Vecajiem Vasjukiem. Ļeņingradieši un harkovieši griezīs zobus, bet neko nevarēs darīt. Jaunmaskava kļūs par elegantāko Eiropas centru un drīz vien arī par visas pasaules centru.

Visas pasaules!!! novaidējās apstulbušie vasjukieši.

Jā! Un vēlāk pat par visa kosmosa centru. Šaha doma, kas apriņķa pilsētu pārvērtusi par visas zemeslodes galvaspilsētu, pati pārvērtīsies praktiskā zinātnē un izgudros starpplanētu satiksmes līdzekļus. Vasjuki raidīs signālus uz Marsu, Jupiteru un Neptūnu. Satiksme ar Veneru kļūs tikpat viegla kā brauciens no Ribinskas līdz Jaroslavļai. Un tad tā vien skaties nav nemaz izslēgts, varbūt pēc kādiem gadiem astoņiem Vasjukos notiks kosmosa vēsturē pirmais starpplanētu šaha turnīrs.

Ostaps noslaucīja savu cēlo pieri. Viņam tik ļoti gribējās ēst, ka viņš labprāt notiesātu ceptu šaha zirgu.

Jā-ā, novilka vienacis, pārlaizdams putekļainajām telpām apstulbušu skatienu. Bet kā tad lai praktiski izved šo pasākumu dzīvē, tā sakot, uz ko lai balstāmies?

Klātesošie sasprindzināti raudzījās lielmeistarā.

Atkārtoju, ka praktiski viss atkarīgs tikai no jūsu rosības. Visu organizatorisko darbu, atkārtoju, uzņemos es pats. Materiālu izdevumu absolūti nekādu, ja neskaita naudu telegrammu nosūtīšanai.

Vienacis piebikstīja saviem cīņas biedriem.

Nu! viņš jautāja. Ko jūs par to teiksiet?

Nokārtosim! Nokārtosim! čaloja vasjukieši.

Cik tad īsteni vajag naudas… tām… telegrammām?

Smieklīga summa, Ostaps sacīja, simt rubļu.

Mūsu kasē ir tikai divdesmit viens rublis sešpadsmit kapeikas. Tas, protams, mēs zinām, ir daudz par maz…

Bet lielmeistars izrādījās pieticīgs organizators.

Labi, viņš sacīja, dodiet šurp jūsu divdesmit rubļus.

Bet vai pietiks? jautāja vienacis.

Pirmajām telegrammām pietiks. Bet pēc tam ienāks ziedojumi un naudu nebūs kur likt.

Paslēpis naudu zaļo ceļojuma svārku kabatā, lielmeistars atgādināja klātesošajiem par savu lekciju un simultānspēli pie 160 galdiņiem, laipni atvadījās līdz vakaram un devās uz "Kartona ražotāju klubu", lai satiktu Ipolitu Matvejeviču.

Es esmu izsalcis, Vorobjaņinovs dvesa ķērkstošā balsī.

Viņš jau sēdēja pie kases lodziņa, bet vēl nebija iekasējis

nevienas kapeikas un nevarēja nopirkt pat mārciņu maizes. Viņa priekšā atradās zaļš stiepļu groziņš, kur ielikt iekasēto naudu. Tādos groziņos vidēji turīgās mājās liek nažus un dakšiņas.

Klausieties, Vorobjaņinov, Ostaps uzsauca, pārtrauciet uz kādām pusotrām stundām kases operācijas! Iesim tautas ēdnīcā pusdienot. Pa ceļam paskaidrošu, kāda ir situācija. Starp citu, jums vajag noskūties un savest sevi kārtībā. Jūs izskatāties pēc īsta klaidoņa. Lielmeistaram nedrīkst būt tādi šaubīgi paziņas.

Nevienu biļeti neesmu pārdevis, Ipolits Matvejevičs pavēstīja.

Nav liela bēda. Uz vakara pusi sanāks. Pilsēta man jau ziedoja divdesmit rubļu starptautiskā šaha turnīra organizēšanai.

Tad kam mums vajadzīga šī simultānspēle? čukstēja administrators. Mūs vēl var piekaut. Bet ar divdesmit rubļiem mēs tūlīt varam kāpt kuģī tikko no augšteces pienācis "Kārlis Lībknehts" mierīgi braukt līdz Staļingradai un tur sagaidīt teātri. Varbūt Staļingradā izdosies uzšķērst krēslus. Tad mēs esam bagātnieki un mums piederēs viss.

Izsalcis nedrīkst runāt tādas muļķības. Tas negatīvi ietekmē smadzenes. Par divdesmit rubļiem mēs varbūt arī aizbrauksim līdz Staļingradai… Bet kur mēs ņemsim naudu ēšanai? Vitamīnus, dārgais biedri muižniecības priekšniek, par velti nevienam nedod. Toties no ekspansīvajiem vasjukiešiem par lekciju un simultānspēli varēs noplēst kādus trīsdesmit rubļus.

Piekaus! Vorobjaņinovs rūgti sacīja.

Protams, risks ir. Var ribas ielauzt. Starp citu, man ir kāda domiņa, kura, lai nu šā vai tā, bet jūs katrā gadījumā pasargās. Bet par to vēlāk. Pagaidām iesim nomēģināt vietējos ēdienus.

Ap pulksten sešiem vakarā, labi paēdis, noskuvies un ar odekolonu iesmaržojies, lielmeistars iegāja "Kartona ražotāju kluba" kasē.

Sātīgi paēdis un noskuvies, Vorobjaņinovs žirgti tirgojās ar biļetēm.

Nu, kā? klusi jautāja lielmeistars.

Ieejas biļetes trīsdesmit un spēlētāju divdesmit, atbildēja administrators.

Sešpadsmit rubļu. Slikti, slikti!

Ko jūs melšat niekus, Bender, skatieties, kāda rinda! Piekaušana neizbēgama.

Par to nedomājiet. Raudāsiet, kad sitis, bet pagaidām netūļājieties! Mācieties tirgoties [373] !

Pēc stundas kasē jau bija trīsdesmit pieci rubļi. Publika zālē nervozēja.

Taisiet ciet lodziņu! Dodiet šurp naudu! sacīja Ostaps. Tagad zināt ko? Te jums būs pieci rubļi, ejiet uz piestātni, nolīgstiet laivu uz kādām pusotrām stundām un gaidiet mani krastmalā, lejpus noliktavas. Mēs abi dosimies vakara pastaigā. Par mani nebēdājiet. Es šodien esmu formā.

Lielmeistars iegāja zālē. Viņš jutās mundrs un noteikti zināja, ka ar pirmo gājienu e2-e4 viņam nedraud nekādi sarežģījumi. Pārējie gājieni, tiesa, kas tiesa, tinās pilnīgā miglā, bet tas ne par matu neuztrauca lielo kombinatoru. Viņš bija sagatavojis pilnīgi negaidītu variantu pat visbezcerīgākās partijas glābšanai.

Lielmeistaru sagaidīja ar aplausiem. Kluba nelielā zāle bija izdaiļota ar daudzkrāsainiem karodziņiem.

Pirms nedēļas šeit bija noticis "Slīcēju glābšanas biedrības" vakars, ko apliecināja arī lozungs pie sienas.

PALĪDZĪBA SLĪCĒJIEM IR PAŠU SLĪCĒJU ROKĀS2

Ostaps paklanījās, pastiepa rokas, it kā atraidīdams nepelnītos aplausus, un uzkāpa estrādē.

Biedri! viņš skanīgā balsī sacīja. Mani šaha biedri un draugi, šodien es jums nolasīšu lekciju par tematu, par kuru, varu jums atzīties, ne bez panākumiem pirms nedēļas tiku lasījis Ņižņijnovgorodā. Manas lekcijas priekšmets "Panākumiem bagātā atklātnes ideja šahā". Kas, biedri, ir atklātne, un ko nozīmē, biedri, ideja? [374] Atklātne, biedri, ir quasi una fantasia [375] . Bet ko nozīmē, biedri, ideja? Ideja, biedri, ir cilvēku domāšana, ietērpta loģiskā šahiskā formā. Pat ar niecīgiem spēkiem var izvērst uzbrukumu pa visu galdiņu. Viss ir atkarīgs no katra indivīda spējām. Piemēram, tas gaišmatis trešajā rindā. Pieņemsim, ka viņš spēlē labi…

Gaišmatis trešajā rindā pietvīka.

Bet, lūk, tas tumšmatis, pieņemsim, spēlē sliktāk.

Visi pagriezās un apskatīja arī tumšmati.

Ko mēs redzam, biedri? Mēs redzam, ka gaišmatis spēlē labi, bet tumšmatis spēlē slikti. Un nekādas lekcijas nespēs grozīt spēku samēru, ja katrs indivīds pastāvīgi netrenēsies, dambr… tas ir, es gribēju sacīt šaha spēlē… Bet tagad, biedri, es jums pastāstīšu dažus pamācošus gadījumus no mūsu cienījamo hipermodernistu Kapablankas, Laskera un doktora Grigorjeva pieredzes. [376]

Ostaps auditorijai pastāstīja dažas apsūnojušas anekdotes, kuras vēl bērnībā bija smēlis no "Zilā žurnāla", un ar to beidza intermēdiju.

Par lekcijas īsumu visi bija mazliet pārsteigti. Bet vienacis nenovērsa savu vienīgo aci no lielmeistara apaviem. [377]

Taču simultānspēles seanss aizkavēja vienacainā šahista pieaugošās aizdomas. Kopā ar citiem šahistiem viņš novietoja šahgaldiņus pakavveidā. Spēlēt ar lielmeistaru nosēdās trīsdesmit šaha amatieru. Daudzi no viņiem bija galīgi apmulsuši un ik mirkli ieskatījās šaha mācību grāmatās, atsvaidzinādami atmiņā sarežģītus variantus, ar kuru palīdzību cerēja padoties lielmeistaram kaut vai pēc divdesmit otrā gājiena.

Ostaps pārlaida skatienu "melno" rindām, kas viņu ielenca no visām pusēm, aizvērtajām durvīm un tad drosmīgi ķērās pie darba. Viņš piegāja pie vienača, kas sēdēja pie pirmā galdiņa, un pārvietoja karaļa bandinieku no lauciņa e2 uz e4.

Vienacis tūlīt saķēra ausis ar abām rokām un sāka saspringti domāt. Bet amatieru rindas pāršalca:

Lielmeistars spēlēja e2-e4.

Ostaps nelutināja savus pretiniekus ar atklātņu dažādību. Arī uz pārējiem divdesmit deviņiem galdiņiem viņš veica to pašu operāciju: pārvilka karaļa bandinieku no lauciņa e2 uz e4. Amatieri viens pēc otra ieķērās matos un nogrima drudžainos meklējumos. Nespēlējošie uzmanīgi vēroja lielmeistaru. Pilsētas vienīgais fotoamatieris uzrāpās uz krēsla un jau gatavojās aizdedzināt magniju, bet Ostaps dusmīgi vicināja rokas un, pārtraucis savu gaitu gar galdiņiem, skaļi uzkliedza:

Aizvāciet fotogrāfu! Viņš traucē manu šaha domu!

"Kāda velna pēc atstāt savu fotogrāfiju šai nožēlojamā pilsētelē. Man nepatīk ielaisties darīšanās ar miliciju," viņš pie sevis domāja.

Amatieru sašutuma pilnā šņākšana piespieda fotogrāfu atteikties no sava nodoma. Sašutums bija tik ārkārtīgi liels, ka fotogrāfu pat izmeta no telpām.

Pēc trešā gājiena noskaidrojās, ka lielmeistars spēlē astoņpadsmit spāņu partijas. Pārējās divpadsmit melnie pielietoja kaut arī novecojušo, bet toties diezgan pareizo Filidora [378] aizsardzību. Ja Ostaps zinātu, ka viņš spēlē tik sarežģītas atklātnes un pielieto tik pārbaudītu aizsardzību, viņš būtu ļoti izbrīnījies. Patiesībā lielais kombinators šahu spēlēja otrreiz savā mūžā.

Sākumā amatierus un vispirms, protams, vienaci sagrāba šausmas. Nebija šaubu, ka lielmeistars rīkojas viltīgi.

Ar neparastu vieglumu un katrā ziņā sirdī ļauni zobodamies par atpalikušajiem Vasjuku pilsētas amatieriem, lielmeistars pa labi un pa kreisi upurēja bandiniekus, smagās un vieglās figūras. Lekcijas laikā nopeltajam tumšmatim viņš upurēja pat dāmu. Tumšmati pārņēma šausmas, un viņš jau gribēja padoties un tikai ar milzīgu gribasspēku piespiedās spēli turpināt.

Pēc piecām minūtēm kā pērkons no skaidrām debesīm atskanēja:

Mats! šļupstēja līdz nāvei pārbiedētais tumšmatis. Biedri lielmeistar, jums ir mats.

Ostaps izanalizēja stāvokli, apkaunojoši nosauca "dāmu" par "karalieni" un pārspilēti augstā stilā apsveica tumšmati ar uzvaru. Amatieru rindas pāršalca dobjš troksnis.

"Laiks mukt," Ostaps nodomāja, mierīgi staigādams starp galdiņiem un pavirši pārbīdīdams figūras.

Jūs nepareizi nolikāt zirgu, biedri lielmeistar, lišķīgi ieteicās vienacis. Zirgs tā neiet.

Pardon, pardon, atvainojos, lielmeistars atbildēja, pēc lekcijas es jūtos mazliet noguris.

Nākamajās desmit minūtēs lielmeistars zaudēja vēl desmit partijas.

"Kartona ražotāju" kluba telpās atskanēja izbrīnās pilni izsaucieni. Brieda konflikts. Ostaps zaudēja piecpadsmit partijas pēc kārtas un drīz pēc tam vēl trīs. Palika tikai vienacis. Partijas sākumā viņš aiz bailēm bija pielaidis daudz kļūdu un tagad ar lielām grūtībām tuvojās galīgai uzvarai. Ostaps, klātesošajiem nemanot, nozaga no galdiņa melno torni un paslēpa kabatā.

Pūlis cieši ieslēdza spēlētājus.

Nupat vēl šai vietā stāvēja mans tornis, apskatījies iekliedzās vienacis, bet tagad tā vairs nav!

Nav, tātad nav arī bijis! Ostaps parupji atbildēja.

Kā tad nebija? Es skaidri atceros!

Protams, nebija!

Kur tad tas varēja palikt? Jūs to nositāt?

Nositu!

Kad? Kādā gājienā?

Ko jūs man jaucat galvu ar savu torni? Ja padodaties, tad tā arī sakiet!

Piedodiet, biedri, man visi gājieni pierakstīti!

Kantoris raksta [379] , Ostaps sacīja.

Tas ir neciešami! bļāva vienacis. Atdodiet manu torni!

Padodieties, padodieties, ko jūs te spēlējat kaķi un peli!

Atdodiet torni!

Atdot jums torni? Varbūt atdot jums ari atslēgu no dzīvokļa, kur nauda glabājas?

To sacīdams, lielmeistars saprata, ka vilcināšanās nozīmē maukt sev cilpu kaklā, sagrāba saujā dažas figūras un iemeta tās vienacainajam pretiniekam sejā.

Biedri! iespiedzās vienacis. Skatieties šurp! Nabaga amatieri sit!

Vasjuku šahisti apstulba.

Nezaudēdams dārgo laiku, Ostaps drāza ar šaha galdiņu pa petrolejas lampu un, tumsā sizdams pa nezin kam piederošiem žokļiem un pierēm, izskrēja uz ielas. Vasjuku amatieri, cits citu grūstīdami, metās Ostapam pakaļ.

Spīdēja mēness. Ostaps traucās pa sidrabaino ielu viegli kā eņģelis, atraudamies no grēcīgās zemes. Ievērojot to, ka Vasjuku pilsēta netika pārvērsta par kosmosa centru, skriet vajadzēja nevis starp pilīm, bet gan starp koka mājiņām ar ārējiem slēģiem.

Viņam dzinās pakaļ šaha amatieri.

Turiet lielmeistaru! rēca vienacis.

Blēdis! piebalsoja pārējie.

Jefiņi! atcirta lielmeistars, paātrinādams soli.

Palīgā! kliedza aizvainotie šahisti.

Ostaps drāzās lejā pa kāpnēm, kas veda uz piestātni. Viņam bija jānoskrien četrsimt pakāpienu. Sestajā laukumiņā viņu jau gaidīja divi amatieri, kas bija atskrējuši šurp taisni pa nogāzes taciņu. Ostaps atskatījās. No augšas kā suņu bars gāzās lejā aizkaitināto Filidora aizsardzības cienītāju grupa. Atkāpšanās vairs nebija iespējama. Tāpēc Ostaps skrēja uz priekšu.

Es jūs miltos samalšu, sātani tādi! viņš uzbļāva drošsirdīgajiem izlūkiem, mezdamies lejup no piektā laukumiņa.

Pārbiedētie kazaku kājnieki [380] iebrēcās, pārvēlās pāri margām un ieripoja tumsā starp pauguriem un uzkalniem. Ceļš bijā brīvs.

Turiet lielmeistaru! atskanēja no augšas.

Vajātāji skrēja, it kā ar ripojošām biljarda bumbām ar kājām klaudzinādami koka kāpnes.

Izskrējis krastā, Ostaps nogriezās pa labi, ar acīm meklēdams laivu ar viņam uzticīgo administratoru.

Ipolits Matvejevičs idilliski sēdēja laiviņā. Ostaps atkrita uz sola un sāka enerģiski irties prom no krasta. Pēc brītiņa uz laivu sāka lidot akmeņi. Viens no tiem trāpīja Ipolitam Matvejevičam. Un virs vulkāniskā augonīša viņam izauga tumši zils puns. Ipolits Matvejevičs ierāva galvu plecos un sāka pinkšķēt.

Esat gan lupata! Man gandrīz vai galvu norāva, un es nesaku nekā; esmu mundrs un priecīgs. Un, ja vēl ņemam vērā piecdesmit rubļu tīras peļņas, tad par vienu ragu jūsu pierē tas ir diezgan pieklājīgs honorārs.

Pa to laiku vajātāji, kas tikai tagad aptvēra, ka plāns par Vasjuku pārvēršanu Jaunmaskavā ir sabrucis un ka lielmeistars aizved no pilsētas piecdesmit tīrus vasjukiešu rubļus, sakāpa lielā laivā un klaigādami izairēja upes vidū. Laivā drūzmējās ap trīsdesmit cilvēku. Visiem personīgi gribējās piedalīties lielmeistara sodīšanā. Ekspedīciju vadīja vienacis. Viņa vienīgā acs nakts tumsā spīdēja kā bāka.

Turiet lielmeistaru! brēca pārpildītajā laivā.

Pilnu gaitu, Kisa! Ja viņi mūs panāks, negarantēju jūsu pensneja neaizskaramību.

Abas laivas peldēja lejup pa straumi. Attālums starp tām kļuva aizvien mazāks. Ostaps bija galīgi nomocījies.

Nekur neaizmuksiet, nelieši! kliedza no lielās laivas.

Ostaps neatbildēja: nebija laika. Airi rāvās ārā no ūdens. Ūdens mutuļoja zem trakojošajiem airiem un lija laivā.

Piespied! Ostaps čukstēja pats sev.

Ipolits Matvejevičs pūlējās, cik spēja. Lielā laiva triumfēja. Tās augstais korpuss no kreisās puses jau aizpeldēja garām koncesionāru laiviņai, lai piespiestu lielmeistaru pie krasta. Koncesionārus gaidīja bēdīgs liktenis. Prieks lielajā laivā bija tik neapvaldīts, ka visi šahisti pārgāja uz labo bortu, lai brīdī, kad laiviņu panāks, ar jo lielāku spēku pārsvaru mestos virsū noziedzīgajam lielmeistaram.

Sargājiet pensneju, Kisa! Ostaps izmisis kliedza, nomezdams airus. Tagad sāksies!

Kungi! pēkšņi Ipolits Matvejevičs iesaucās gaiļa balstiņā. Vai patiešām jūs gribat mūs piekaut?

Un kā vēl! nodārdināja vasjukiešu amatieri, grasīdamies lēkt laiviņā.

Bet šai mirklī notika atgadījums, kas ārkārtīgi aizvainoja visas pasaules godīgos šahistus. Laiva pēkšņi sasvērās uz sāniem un ar labo bortu iesmēla ūdeni.

Uzmanīgāk! iespiedzās vienacainais kapteinis.

Bet bija jau par vēlu. Pie vasjukiešu drednauta labā borta bija sadrūzmējies pārāk daudz amatieru. Mainījusi smaguma centru, laiva vairs nesvārstījās, bet apgāzās pilnīgā saskaņā ar fizikas likumiem.

Vispārējas vaimanas iztraucēja upes mieru.

Aūū! stiepti vaimanāja šahisti.

Ūdenī ķepurojās veseli trīsdesmit amatieri. Viņi ātri iznira virs ūdens un cits pēc cita pieķērās pie apgāztās laivas. Pēdējais pietauvojās vienacis.

Jefiņi! Ostaps sajūsmā kliedza. Ko tad jūs nesitat savu lielmeistaru? Jūs, ja es nemaldos, gribējāt mani piekaut?

Ostaps apmeta loku ap katastrofā cietušajiem.

-Jūs taču saprotat, vasjukiešu indivīdi, ka es jūs varētu pa vienam vien noslīcināt, bet es jums dāvinu dzīvību. Dzīvojiet, pilsoņi!

Tikai, Dieva dēļ, nespēlējiet šahu! Jūs taču vienkārši neprotat spēlēt! Ek jūs, jefiņi, jefiņi!… Brauksim tālāk, Ipolit Matvejevič. Ardievu, vienacainie amatieri! Baidos, ka Vasjuki tomēr nekļūs par kosmosa centru. Es nedomāju, ka šaha meistari gribēs braukt pie tādiem muļķiem kā jūs, pat ja es viņus lūgtu. Palieciet sveiki, aizrautīgie šaha cienītāji! Lai dzīvo "Četru zirgu klubs"!

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

i >

.

XXXVIII nodaļa U. c.

Rīts koncesionārus pārsteidza pie Čeboksariem. Ostaps snauda pie stūres. Ipolits Matvejevičs miegaini plunkšķināja ar airiem ūdeni. Nakts dzestrumā abus kratīja drebuļi. Austrumi plauka kā sārti pumpuri. Ipolita Matvejeviča pensnejs kļuva aizvien gaišāks. Tā ovālie stikli zibsnīja. Pensnejā pārmaiņus atspoguļojās abi krasti. Kreisā krasta semafors izliecās bikonkāva stiklā tā, it kā tam sāpētu vēders. Čeboksaru zilie kupoli Vorobjaņinova pensneja stiklos peldēja kā kuģi. Dārzs austrumos auga arvien lielāks. Ziedu pumpuri pārvērtās par vulkāniem, kas izvirda vislabāko konditorejas krāsu lavu. Putniņi kreisajā krastā sacēla varen skaļu lērumu. Pensneja zelta kniebis iespīdējās un apžilbināja lielmeistaru. Bija uzlēkusi saule.

Ostaps atvēra acis un izstaipījās, sasvērdams laivu uz sāniem un krakšķinādams locītavas.

Labrīt, Kisa, viņš žāvādamies sacīja.

Nāku es ar rīta gaismu vēstīt tev, kā saule staro un ar savu kvēlo kaismu lej tā zeltu kaut kādos zaros… [381]

Piestātne, ziņoja Ipolits Matvejevičs.

Ostaps izvilka ceļa vadoni un pārbaudīja.

Pēc visa spriežot, tie ir Čeboksari. Jā, jā…

Vēršam jūsu uzmanību uz to, ka Čeboksari ir ļoti skaista pilsēta…

Kisa, vai tā patiešām atrodas skaistā vietā?…

Pašreiz Čeboksaros ir 7702 iedzīvotāji.

Kisa! Pārtrauksim briljantu medības un palielināsim Čeboksaru iedzīvotāju skaitu līdz septiņi tūkstoši septiņi simti četriem cilvēkiem. Ko? Tas būtu ļoti efektīgi… Atvērsim zirdziņu spēles [382] zāli, un tā mums droši garantēs maizes riecienu… Paskatīsimies tālāk.

Pilsēta dibināta 1555. gadā un saglabājusi dažas ļoti interesantas baznīcas. Bez Čuvašijas republikas administratīvajām iestādēm šeit atrodas strādnieku fakultāte, partijas skola, pedagoģiskais tehnikums, divas otrās pakāpes skolas, muzejs, zinātniskā biedrība un bibliotēka. Čeboksaru kuģu piestātnē un tirgū jūs sastapsiet čuvašus un čeremisus, kas starp pārējiem izceļas ar savu ārējo izskatu…

Bet, iekams draugi sasniedza piestātni, kur varēja sastapt čuvašus un čeremisus, viņu uzmanību saistīja kāds priekšmets, kas peldēja pa straumi laivai pa priekšu.

Krēsls! Ostaps iesaucās. Administrator! Mūsu krēsls peld.

Kompanjoni piebrauca pie krēsla. Tas šūpojās, griezās riņķī,

iegrima ūdenī, atkal iznira, peldēdams prom no koncesionāru laivas. Ūdens skalojās iekšā krēsla uzšķērstajā vēderā.

Tas bija tas pats krēsls, ko viņi uzšķērda uz "Skrjabina", tagad tas lēni peldēja uz Kaspijas jūru.

Lieliski, draudziņ! Ostaps iesaucās. Sen neesam tikušies! Zināt, Vorobjaņinov, man šis krēsls atgādina mūsu dzīvi. Mēs ari peldam pa straumi. Mūs slīcina, mēs atkal uzpeldam, kaut gan nevienu ar to, liekas, neiepriecinām. Neviens mūs nemīl, ja neņem vērā kriminālizmeklētājus, kas galu galā arī mūs nemīl. Nevienam gar mums nav nekādas daļas. Ja vakar šaha amatieriem būtu izdevies mūs noslīcināt, no mums pāri paliktu tikai līķu apskates protokols: "Abi līķi guļ ar kājām uz dienvidaustrumiem, bet ar galvu uz ziemeļrietumiem. Ķermeņus klāj brūces, tās acīmredzot ieskrambātas ar kādu neasu priekšmetu." Amatieri droši vien mūs būtu situši ar šaha galdiņiem. Nav vārdam vietas, diezgan truli priekšmeti… "Pirmais, gadus piecdesmit piecus veca vīrieša līķis, ģērbts saplīsušos listrīna svārkos, vecās biksēs un vecos zābakos. Svārku kabatā atrasta apliecība uz pils. Konrāda Karloviča Mihelsona vārda…" Lūk, Kisa, ko pārjums rakstītu.

Bet ko par jums rakstītu? Vorobjaņinovs dusmīgi jautāja.

0! Par mani rakstītu kaut ko pavisam citu. Par mani rakstītu tā: "Otrs ir divdesmit septiņus gadus veca vīrieša līķis. Šis vīrietis mīlēja un cieta. Viņš mīlēja naudu un cieta no tās trūkuma. Viņa galva ar augsto pieri, ko ierāmē zilganmelnas cirtas, pavērsta pret sauli. Viņa graciozās kājas ar četrdesmit otrā numura kurpēm pagrieztas pret ziemeļblāzmu. Ķermenis ietērpts tīrās, baltās drānās, uz krūtīm ar perlamutru inkrustēta zelta arfa [383] un romances notis "jel paliec sveiks, mans Jaunais ciems". [384] Nelaiķis jauneklis nodarbojies ar ornamentu iededzināšanu koka priekšmetos [385] , kas redzams pēc frakas kabatā atrastās apliecības, kuru izsniedzis mājamatniecības artelis "Pegass un Parnass" 23/VIII-24. g., Nr. 86/1562." Un mani, Kisa, lepni apglabātu, ar orķestri, ar runām un piemineklī iegravētu: "Šeit atdusas ievērojams siltumtehniķis un iznīcinātājs [386] Ostaps-Suleimans-Berta-Marija Bender-bejs, kura tēvs bija Turcijas pavalstnieks un nomira, neatstājis savam dēlam Ostapam-Suleimanam ne mazāko mantojumu. Nelaiķa māte bija grāfiene un pārtika no kapitāla augļiem." [387]

Šādi tērzēdami, koncesionāri piestāja Čeboksaru krastā.

Vakarā, palielinājuši savu kapitālu par pieciem rubļiem, pārdodot vasjukiešu laivu, draugi iesēdās motorkuģī "Urickis" un brauca uz Staļingradu, aprēķinājuši, ka ceļā aizsteigsies priekšā lēnajam laimestu kuģim un sastaps kolumbiešu trupu Staļingradā.

Laistīdamies ugunīs, milzīgais kuģis veda kompanjonus lejup pa upi. Aizpeldēja garām Marijas miestam, Kazaņai, Tetjušai,

Uļjanovskai, Sengilejai, Novodevičjes ciemam un nākamās dienas pievakarē tuvojās Žiguļiem.

Simtiem reižu mūsu romānā bija pienācis vakars, norietējusi saule un iemirdzējušās zvaigznes, taču neviens no šiem vakariem nebija piepildīts ar tik dziļu lēnprātību un diženu notikumu priekšnojautām kā šis.

"Uricka" klāji pildījās ar rietošās saules staros oranži iekrāsotu pasažieru pūli. Labajā pusē vareni zaļoja pazemie Žiguļu kalni. Pasažieru dvēseles pārņēma saviļņojums.

Ostaps, brīnumainā kārtā no savas trešās klases izlauzies uz kuģa priekšgalu, izvilka ceļvedi un uzzināja no tā, ka ceļojums garām Žiguļiem sagādā lielu baudu.

"Tvaikonis," Ostaps skaļi lasīja, "peld gar pašu krastu, šķeļot ēnas, ko ūdenī met kalnu virsotnes krastā. Biezs dažādu nokrāsu zaļš augu paklājs aicina ceļotāju doties neskartajā meža biezoknī, lai baudītu brīnišķīgo gaisu, tīksminātos par plašajām tālēm, kas paveras skatienam, par vareno skaistuli Volgu, lai atcerētos sirmo senatni, kad neorganizēti dumpinieciski elementi…"

Pasažieri spiedās tuvāk Ostapam.

"…neorganizēti dumpinieciski elementi, nespējot izmainīt esošo sabiedrisko iekārtu, šeit "uzdzīvoja", iedvešot bailes tirgoņiem un ierēdņiem, kas neapturami tiecās uz Volgu, šo nozīmīgo tirdzniecības ceļu. Ne velti tautas atmiņa līdz pat šim laikam saglabājusi daudz leģendu, dziesmu un pasaku par varoņiem, kas kādreiz bijuši Žiguļos, Jermaku Timofejeviču, Ivanu Koļcovu\ Stepanu Razinu u. c."

U. c.l atkārtoja vakara burvīguma pārņemtais Ostaps.

U. c.l novaidējās pūlis, vērojot Molodeckas kurgāna krēslainās aprises.

U. cr-rrr! iegaudojās kuģa sirēna, vēršoties pie apkārtnes, leģendām, dziesmām un pasakām, kas snauda Žiguļu virsotnēs.

Kā bērnu gaisa balons debesīs pacēlās mēness. Jaunavas kalns izgaismojas.

Tas bija pārcilvēcisks skaistums.

No tvaikoņa dzīlēm atskanēja vēdera urkšķēšanai līdzīgas ģitāras skaņas, un kaisles pilna sievietes balss sāka dziedāt:

Tur aiz salas, upes straumē, Plašā viļņu klajumā, Aizpeld vīri greznās laivās, Steņka Razins priekšgalā… [388]

Dziesmai pievienojās līdzjutēju balsis. Kuģi pārņēma entuziasms. Visi atcerējās "sirmo senatni, kad neorganizētas dumpinieku bandas šeit uzdzīvoja, iedvešot bailes"…

Mēnesnīca un Žiguļu kalni atstāja cilvēku dvēselē parasto neizdzēšamo iespaidu.

Kad "Urickis" peldēja garām Diviem brāļiem, dziedāja jau visi. Ģitāru sen jau vairs nevarēja dzirdēt. Visas skaņas noslāpēja pērkona dārdiem līdzīgā dziedāšana:

Jaunas kā-ā-āzas sariko-o-ojis…

Jūtīgo pirmās klases pasažieru acīs mirdzēja mēness gaismas apspīdētas asaras. No mašīntelpas, noslāpējot mašīnu klaboņu, skanēja:

Noreibi-i-is un jautrs irpa-a-ats.

Otrā klase sapņaini iekārtojās kuģa pakaļgalā un sirsnīgi vilka līdzi:

Daži kurn un dusmās vārās: Sievu augstāk tur par mums. Vienu nakti kopā bija…

Kopā bija, kopā bija, kopā bija! neizpratnē iedūcās Kailais kalns.

"Kopā bija!" dziedāja trešajā klasē. "Tagad pats par sievu kļūst."

Šajā laikā "Urickis" jau bija panācis izložu kuģi. No attāluma

šķita, ka uz tā notiek matrožu dumpis atskanēja vaidi, lāsti un pirmsnāves gārdzieni. Varēja nodomāt, ka uz "Skrjabina"jau ir sasistas ruma mucas, rājās pakārti pilsoņi pasažieri no pirmās un otrās klases, bet kapteinis ar pārsistu galvaskausu vāļājas pie durvīm ar plāksnīti "Savstarpējo norēķinu nodaļa".

Patiesībā gan matroži, gan pirmās, otrās un trešās klases pasažieri neticami skaļi un izteiksmīgi dziedāja pēdējo pantiņu:

Ko jūs, velni, noskumuši?

Paklau, Fiļka, danci laid!

Brašu dzie-ie-iesmu uzdzie-ie-iedāsim…

Un pat kapteinis, stāvēdams uz tiltiņa un nenovērsdams skatienu no Cara kurgāna, auroja mēness apspīdētajā plašumā:

Brašu dzie-ie-iesmu uzdzie-ie-iedāsim

Daiļās kņazes piemiņai!

Piemiņai! dziedāja kinooperators Polkans, purinādams krēpes un iekrampējies margās.

Piemiņai! dūdoja Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds.

Piemiņai! sauca Simbijevičs-Sindijevičs.

Piemiņai! vīteroja kalpotāji, kuru spriganums šajā burvīgas smaržas piepildītajā vakarā nebija pakļauts dienesta attiecību ierobežojumiem.

Un kapteinis, šis vecais upes vilks, sāka raudāt kā bērns. Trīsdesmit gadus viņš stūrēja kuģi garām Žiguļiem un katru reizi raudāja kā bērns. Tā kā navigācijas laikā viņš veica ne mazāk par divdesmit reisiem, tad trīsdesmit gados viņam bija izdevies apraudāties sešsimt reizes.

Vai gan ir vajadzīgs vēl kāds pierādījums par Žiguļu neatvairāmo skumjo skaistumu?

Nonākot blakus "Skrjabinam", "Urickis" nokļuva pašā dziesmu ciklona centrā. Pasažieru koris draudzīgi meta persiešu kņazi pāri bortam.

Piesteidzās arī vietējās satiksmes kuģīši, kuru pasažieri bija dzimuši un auguši Žiguļu apkaimē. Taču arī vietējie iedzīvotāji dziedāja par "Steņku Razinu".

Donas ka-a-azaks dārgo ve-e-elti Pāri bo-o-ortam vi-i-ļņos me-e-et…

Mirdzēja bojas, ūdenī spoguļojās kuģu salonu četrstūrainie logi, vietējās satiksmes kuģi spīdināja savas laternas. Dārdēja dziesmas, un šķita, ka upes vidū notiek balle.

"Urickis" viegli apdzina izložu kuģi. Koncesionāri ar cerību vēroja savu pirmo peldošo patvērumu. Tur, uguņu mirdzumā, starp aizlieguma uzrakstiem un kalpotāju rosīšanos, režisora kajītē stāvēja trīs krēsli. "Skrjabins" lēni attālinājās, un līdz pat Samārai varēja saskatīt tā ugunis.

Staļingradā koncesionāri Kolumba teātri gaidīja divas nedēļas. Šajā laikā viņi vairākas reizes bija nokļuvuši pilnīgā bezizejas stāvoklī. Ja nebūtu mīlestības vēstuļu biroja, kuru lielais kombinators ierīkoja tirgū, koncesionāriem nāktos nomirt bada nāvē.

Kad teātris ieradās, birojs jau bija ieguvis plašu klientūru, kas sastāvēja no mājkalpotājām, un Ostaps jau sāka raizēties par iespējamu milicijas vizīti. Tomēr dzīvot nācās pieticīgi, jo vajadzēja iekrāt naudiņu varbūtējiem tēriņiem krēslu iegādes nolūkā.

Orķestrim spēlējot, "Skrjabins" ienāca Staļingradā jūlija sākumā. Draugi to sagaidīja, slēpdamies aiz piestātnē izkrautajām kastēm. Pirms kuģa izkraušanas notika izloze. Izlozēja prāvus laimestus.

Krēslus nācās gaidīt kādas četras stundas.

Sākumā no kuģa izbira kolumbieši un izlozes kalpotāji. To vidū izcēlās smaidošā Persicka seja.

Sēdēdami slēptuvē, koncesionāri dzirdēja viņa saucienus:

-Jā! Tūlīt braukšu uz Maskavu! Telegrammu jau nosūtīju! Un zināt, kādu? "Gavilēju kopā ar jums." Lai atmin, ja var!

Persickis noīrēja automobili, iepriekš to no visām pusēm apskatījis un aptaustījis radiatoru, un aizbrauca, nezin kāpēc "urā!" saucienu pavadīts.

Pēc tam kad no kuģa bija izcelta hidrauliskā spiede, sāka iznest kolumbiešu izrāžu materiālo ietērpu. Krēslus iznesa jau tumsā. Kolumbieši piekrāva piecus divzirgu furgonus un, jautri klaigādami, aizbrauca tieši uz staciju.

Liekas, Staļingradā viņi nespēlēs, sacīja Ipolits Matvejevičs.

Tas Ostapam sagādāja rūpes.

Vajadzēs braukt līdzi, viņš nolēma, bet kur lai ceļam ņem naudu? Tomēr iesim uz staciju un tad redzēsim.

Stacijā noskaidrojās, ka teātris brauc uz Pjatigorsku caur Rostovu-Mineraļnije Vodi. Naudas koncesionāriem pietika tikai vienai biļetei.

Vai jūs protat braukt par zaķi? jautāja Ostaps Vorobjaņinovam.

Es pamēģināšu, Ipolits Matvejevičs bikli sacīja.

Velns lai parauj! Labāk jau nemēģiniet! Vēlreiz jums piedodu. Lai notiek, es braukšu par zaļa.

Ipolitam Matvejevičam nopirka biļeti cietā vagonā bez plackartes. Šai vagonā bijušais muižniecības priekšnieks ieradās Ziemeļkaukāza dzelzceļa stacijā Mineraļnije Vodi, kas bija uzposta ar zaļos toveros dēstītiem oleandriem, un, cenzdamies nekrist acīs no vilciena izkāpjošajiem kolumbiešiem, sāka meklēt Ostapu.

Teātris jau sen bija aizbraucis uz Pjatigorsku jaunos vasarnieku vagoniņos, bet Ostaps vēl arvien nerādījās. Viņš atbrauca tikai vakarā un atrada Vorobjaņinovu pilnīgā izmisumā.

Kur jūs bijāt? ievaidējās muižniecības priekšnieks. Es tā nomocījos! '

Tātad jūs nomocījāties, braukādams ar biļeti kabatā? Bet es acīmredzot neesmu nomocījies? Laikam gan tas nebiju es, ko Tihoreckā nodzina no jūsu vilciena buferiem? Tātad es nebiju tas, kas trīs stundas tur nosēdēja kā muļķis, gaidīdams preču vilcienu ar tukšām narzāna pudelēm? Jūs esat cūka, pilsoni muižniecības priekšniek! Kur teātris?

Pjatigorskā.

Brauksim! Es pa ceļam šo to esmu sagrabinājis. Tīrais ienākums trīs rubļi. Tas, protams, nav daudz, bet pirmajai narzāna pudelei un dzelzceļa biļešu iegādei pietiks.

Piepilsētas vilciens, klabēdams kā redeļu rati, piecdesmit minūtēs aizvilka ceļotājus līdz Pjatigorskai. Pabraukuši garām Zmeikai un Beštau, koncesionāri ieradās Mašulca pakājē.

XXXIX NODAļA Skats uz malahīta krāsas peļķi

Bija svētdienas vakars. Viss bija tīrs un spodrs. Pat Mašuks, noaudzis ar krūmiem un birztalām, šķita rūpīgi sasukāts un izstrāvoja kalnu vežetāla smaržu.

Visdažādākās kvalitātes baltas bikses šaudījās pa mazo, rotaļlietiņai līdzīgo peronu: bikses no panamas auduma, kašmira, linauduma, buraudekla un maigā flaneļa bikses. Šeit staigāja sandalēs un "apaša" kreklos [389] . Koncesionāri smagajos, netīrajos zābakos, smagajās, noputējušajās biksēs, sakarsušajās vestēs un nokaitētajos svārkos jutās kā svešinieki. Visā šai spilgto katūnu ņudzeklī, ar ko dižojās kūrvietas jaunavas, visgaišākais un viselegantākais bija stacijas priekšnieces tērps.

Par izbrīnu visiem atbraucējiem, stacijas priekšniece bija sieviete. No sarkanās vīriešu cepures ar divām sudraba tresēm gar malām līda ārā rudas matu cirtas. Viņa valkāja baltu formas žaketi un baltus svārkus.

Nopriecājušies par priekšnieci, izlasījuši svaigās afišas par Kolumba teātra viesizrādēm Pjatigorskā un izdzēruši divas pieckapeiku glāzes narzāna, ceļotāji pilsētā nokļuva ar tramvaju, kas uzturēja satiksmi uz līnijas "Stacija-Puķu dārzs". Ieeja "Puķu dārzā" maksāja desmit kapeikas.

"Puķu dārzā" bija daudz mūzikas, daudz jautru ļaužu un ļoti maz ziedu. Simfoniskais orķestris baltajā gliemežnīcā izpildīja "Odu deju". Ļermontova galerijā pārdeva narzānu. Ar narzānu tirgojās kioskos, un to piedāvāja arī iznēsātāji.

Neviens neievēroja divus netīros briljantu meklētājus.

Eh, Kisa, Ostaps sacīja, mēs esam lieki šajos dzīves svētkos. [390]

Pirmo nakti kūrortā koncesionāri pavadīja pie narzāna avota.

Tikai šeit, Pjatigorskā, kad Kolumba teātris pārsteigtajiem pilsētniekiem jau trešo reizi rādīja savas "Precības", kompanjoni aptvēra visas tās grūtības, kas saistījās ar dārglietu medībām. Iekļūt teātri, uz ko viņi agrāk cerēja, nebija iespējams. Aizkulisēs nakšņoja Galkins, Palkins, Malkins, Čalkins un Zalkinds, kuriem stingrā červoncu diēta neļāva dzīvot viesnīcā.

Tā pagāja dienas, un draugi galīgi nomocījās, nakšņodami Ļermontova divkaujas vietā un iztikdami no bagāžas nešanas vidējas rocības tūristiem.

Sestajā dienā Ostapam laimējās iepazīties ar montieri Mečņikovu, hidrospiedes pārzini. Mečņikovs, kas šai laikā naudas trūkuma dēļ katru dienu ieradās pie narzāna avota dzesēt paģiras, bija nonācis šausmīgā stāvoklī un, pēc Ostapa novērojumiem, pārdeva tirgū šādus tādus teātra rekvizītu priekšmetus. Galīgā vienošanās tika panākta parastajā rīta paģiru lāpīšanas laikā pie avota. Montieris Mečņikovs Ostapu nosauca par draudziņu un piekrita.

Var, viņš teica, to vienmēr var, draudziņ. Ar lielāko prieku, draudziņ.

Ostaps uzreiz saprata, ka montieris ir slīpēts zellis.

Līgumslēdzējas puses skatījās viena otrai acīs, apkampās, paplaukšķināja pa mugurām un laipni smaidīja.

Nu, Ostaps sacīja, par visu šo pasākumu dodu desmitnieku!

Draudziņ! izbrīnījās montieris. Jūs mani kaitināt. Es esmu narzāna izmocīts cilvēks.

Cik tad jūs gribat?

Dodiet pussimtu. Tā taču ir kroņa manta. Es esmu izmocīts cilvēks.

Labi. Ņemiet divdesmit! Esat ar mieru? Nu, pēc acīm redzu, ka piekrītat.

Piekrišana ir abu pušu pilnigas nepretošanās produkts.

-Jauki izsakās, suns tāds1, Ostaps iečukstēja ausī Ipolitam

Matvejevičam, mācieties.

Kad tad jūs atnesīsiet krēslus?

Krēslus pret naudu.

To var, Ostaps nedomādams sacīja.

Naudu vispirms, montieris deklarēja, no rita naudu, vakarā krēslus vai arīdzan vakarā naudu, bet nākamās dienas rītā krēslus.

Bet varbūt labāk šodien krēslus un rīt naudu? Ostaps tirdīja.

Es taču, draudziņ, esmu izmocīts cilvēks. Tādus noteikumus sirds neņem pretī.

Bet es taču, Ostaps sacīja, tikai rīt pa telegrāfu saņemšu naudu.

Nu tad arī runāsim, nobeidza ietiepīgais montieris, bet pagaidām, draudziņ, atpūties vesels te pie avota, bet es iešu: man daudz darba ar spiedi. Simbijevičs ķeras pie rīkles. Spēka pietrūkst. Vai tad ar narzānu vien var dzīvot?

Un Mečņikovs, saules apspīdēts, cildeni aizgāja.

Ostaps bargi paskatījās uz Ipolitu Matvejeviču.

Laiks, viņš sacija, tas mums ir, bet laiks ir nauda, kuras mums nav. Kisa, mums jātaisa karjera. Mūsu priekšā atrodas simt piecdesmit tūkstošu rubļu un nulle nulle kapeikas. Vajag tikai divdesmit rubļu, lai dārgumu krātuve kļūtu mūsu. Te visi līdzekļi labi. Vai nu pans, vai gans. Es izvēlos panu, kaut ari tas ir tīrasinīgs polis.

Ostaps domīgi apgāja apkārt Vorobjaņinovam.

Novelciet svārkus, muižniecības priekšniek, nu ašāk, viņš pēkšņi sacīja.

Ostaps saņēma no pārsteigtā Ipolita Matvejeviča rokām svārkus, nometa zemē un ņēmās mīdīt ar saviem noputējušajiem puszābakiem.

Ko jūs darāt? brēca Vorobjaņinovs. Šos svārkus es valkāju jau piecpadsmit gadus, un tie vēl arvien kā jauni!

Neuztraucieties! Drīz tie vairs nebūs kā jauni! Dodiet šurp platmali! Tagad nobārstiet bikses ar putekļiem un apslaciniet ar narzānu. Aši!

Pēc īsa brītiņa Ipolits Matvejevičs bija kļuvis riebīgi netīrs.

Tagad jūs esat nobriedis profesijai, kas jums dos iespēju godīgi nopelnīt naudu.

Kas tad man būtu jādara? Vorobjaņinovs raudulīgā balsi jautāja.

Ceru, ka franču valodu protat?

Ļoti slikti. Ģimnāzijas kursa apjomā.

Hm… nāksies samierināties ar šo apjomu. Vai jūs varat franču valodā pateikt šādu frāzi: "Kungi, es neesmu ēdis sešas dienas"?

Mosjē, stostīdamies iesāka Ipolits Matvejevičs, mosje, hm, hm… že ne vai laikam že ne manž pa… seši, kā tas bija: en, de, trua, katr, senk… sis… sis… žur. Tātad: že ne manž pa sis žur. [391]

Nu, kas tā jums par izrunu, Kisa! Bet ko gan var prasīt no ubaga! Pats par sevi saprotams, ka Krievijas Eiropas daļas ubags franču valodā runā sliktāk nekā Milerāns [392] . nu, kisulīt, bet kādā apjomā jūs zināt vācu valodu?

Kāpēc man tas viss vajadzīgs? iespiedzās Ipolits Matvejevičs.

Tāpēc, Ostaps svarīgi sacīja, ka jūs tūliņ iesiet uz "Puķu dārzu", nostāsieties ēnā un franču, vācu un krievu valodā lūgsiet dāvanas, uzsverot to, ka jūs esat bijušais kadetu frakcijas Valsts domes loceklis. Viss tīrais ienākums domāts Mečņikovam. Sapratāt?

Ipolits Matvejevičs pārvērtās. Viņa krūtis izliecās kā Pils tilts Ļeņingradā, acis zibsnīja ugunis, un no nāsīm, kā Ostapam šķita, vēlās biezi dūmu mutuļi. Ūsu gali lēnām cēlās uz augšu.

Ai-ai-ai, nemaz nenobijies, sacīja lielais kombinators, skatieties tikai! Nevis Kisulītis, bet īstais zirdziņš Kuprainītis [393] .

Nemūžam, pēkšņi Ipolits Matvejevičs iesaucās dobjā balsi, Vorobjaņinovs nekad savā mūžā nav pastiepis roku pēc dāvanas.

Tad atstiepsiet kājas, vecais muļķi! Ostaps iebrēcās. Jūs nekad neesat pastiepis roku?

Nekad!

Kā jums patīk tāds alfonisms? Trīs mēnešus dzīvo uz mana rēķina. Trīs mēnešus es viņu ēdinu, dzirdinu un audzinu, un šis alfons tagad nostājas trešajā pozīcijā [394] un pasludina, ka viņš… Nu! Pietiek, biedri! Viens no diviem: vai nu jūs tūliņ dosities uz "Puķu dārzu" un pievakarē atnesīsiet desmit rubļus, vai ari es jūs automātiski izslēgšu no koncesionāru paju īpašnieku skaita. Skaitu līdz pieci. Jā vai nē? Viens…

-Jā, nomurmināja muižniecības priekšnieks.

Tādā gadījumā atkārtojiet lūgšanu.

Mosjē, že ne manž pa sis žur. Geben mir sie bitte etvvas Kopeek auf dem Stūck Brot. [395] Ziedojiet kādu nieku bijušajam Valsts domes deputātam.

Vēlreiz. Žēlīgāk!

Ipolits Matvejevičs atkārtoja.

Nu, tagad ir labi. Jums ubagošanas talants jau šūpulī ielikts. Ejiet! Satikšanās pusnaktī pie narzāna avota. Iegaumējiet, ka to darām nevis aiz romantikas, bet vienkārši tāpēc, ka vakaros vairāk dod.

Bet jūs, jautāja Ipolits Matvejevičs, uz kurieni jūs dosities?

Par mani neraizējieties! Es kā vienmēr darbošos tur, kur visgrūtāk.

Draugi šķīrās.

Ostaps aizskrēja uz rakstāmlietu bodeli, nopirka par pēdējām desmit kapeikām kvīšu grāmatiņu un gandrīz veselu stundu nosēdēja uz akmens stabiņa, numurēdams kvītis un uz katras parakstīdamies.

Pirmajā vietā sistēma, viņš murmināja, katrai sabiedriskajai kapeikai jābūt uzskaitītai. [396]

Lielais kombinators strēlnieka solī [397] devās pa kalnu ceļu, kas veda apkārt Mašukam uz Ļermontova un Martinova divkaujas vietu, garām sanatorijām un atpūtas namiem.

Autobusu un divzirgu ekipāžu apdzīts, Ostaps nonāca pie Iegruves.

Neliela klintī izcirsta eja veda uz konusveida (ar smailo galu uz augšu) iegruvumu. Eja beidzās ar balkoniņu, no kura Iegruves pašā dibenā varēja redzēt malahīta krāsas peļķi ar smirdošu šķidrumu. Šī Iegruve tiek uzskatīta par ievērības cienīgu vietu Pjatigorskā, un tāpēc to katru dienu apmeklē daudzas ekskursijas un atsevišķi tūristi.

Ostaps tūlīt saprata, ka Iegruve cilvēkam bez aizspriedumiem var kļūt par ienākumu avotu.

"Apbrīnojami," Ostaps prātoja, "ka pilsēta līdz šim laikam nav iedomājusies ņemt griveņiku par ieeju Iegruvē. Šī, liekas, ir vienīgā vieta, kur pjatigorskieši ielaiž tūristus bez maksas. Es iznīcināšu šo pilsētas reputāciju apkaunojošo traipu, es izlabošu nepiedodamo nolaidību."

Un Ostaps rīkojās tā, kā diktēja saprāts, veselīgais instinkts un izveidojusies situācija.

Viņš nostājās pie ieejas Iegruvē un, ņurcīdams rokās kvīšu grāmatiņu, laiku pa laikam uzsauca:

Iegādājieties biļetes, pilsoņi! Desmit kapeikas! Bērniem un sarkanarmiešiem ieeja brīva! Studentiem piecas kapeikas! Tiem, kas nav arodbiedrības biedri, trīsdesmit kapeikas!

Ostaps trāpīja tieši naglai uz galvas. Pjatigorskieši uz Iegruvi negāja, bet no padomju tūrista noplēst desmit kapeikas par ieeju "kaut kur" nesagādāja ne mazākās grūtības. Ap pulksten pieciem jau bija iekasēti seši rubļi. Izpalīdzēja tie, kuri nebija arodbiedrības biedri un kuru Pjatigorskā bija krietni daudz. Visi lētticīgi atdeva savus griveņikus, un kāds sārtvaidzis tūrists, pamanījis Ostapu, triumfējoši sacīja sievai:

Vai redzi, Taņuša, ko es tev vakar teicu? Un tu vēl strīdējies, ka par ieeju Iegruvē nav jāmaksā. Nevar būt. Vai nav tiesa, biedri?

Pilnīgi pareizi, Ostaps apstiprināja, tas nevar būt, ka par ieeju nav jāmaksā. Arodbiedrības biedriem desmit kapeikas. Bērniem un sarkanarmiešiem par brīvu. Studentiem piecas kapeikas un tiem, kas nav arodbiedrības biedri,trīsdesmit kapeikas.

Pievakarē ar divām līnijdroškām pie Iegruves atbrauca Harkovas miliču ekskursija. Ostaps nobijās un jau gribēja izlikties par nevainīgu tūristu, bet miliči tik kautrīgi drūzmējās ap lielo kombinatoru, ka atkāpšanās ceļa vairs nebija. Tāpēc Ostaps diezgan drošā balsī iesaucās:

Arodbiedrības biedriem desmit kapeikas, bet, tā kā milicijas pārstāvjus var pielīdzināt studentiem un bērniem, tad no viņiem pa piecām kapeikām.

Miliči samaksāja, delikāti apvaicājušies, kādam nolūkam pieckapeikas ņemot.

Iegruves kapitālremontam, Ostaps strupi atbildēja, lai galīgi neiegrūtu.

Tai laikā, kamēr lielais kombinators tik izveicīgi tirgojās ar malahīta peļķes ainu, Ipolits Matvejevičs, salīcis un kaunā svildams, stāvēja zem akācijas un, neskatīdamies uz garāmgājējiem, kala vienas un tās pašas trīs frāzes:

Mosje, že ne manž pa… Geben sie mir bitte… Nežēlojiet kādu nieku Valsts domes deputātam…

Nevarēja teikt, ka dotu maz, bet to darīja visai drūmi un negribīgi. Taču, spekulējot ar vārda "manž" tīro parīziešu izrunu un satraucot sirdis ar bijušā Valsts domes locekļa posta stāvokli, izdevās sakasīt ap trim rubļiem kapara naudas.

Zem staigātāju kājām skrapstēja grants. Orķestris ar nelieliem pārtraukumiem izpildīja Strausa, Brāmsa un Grīga darbus. Jautrs pūlis čalodams pagāja garām vecajam muižniecības priekšniekam un atgriezās atkal atpakaļ. Ļermontova ēna neredzami lidinājās pār pilsoņiem, kas bufetes verandā iebaudīja raudzētu pienu. Smaržoja odekoloni un narzāns.

Nežēlojiet bijušajam Valsts domes loceklim, murmināja muižniecības priekšnieks.

Sakiet vai jūs patiesi bijāt Valsts domes loceklis? atskanēja pie Ipolita Matvejeviča auss. Un jūs patiešām gājāt uz sēdēm? Ah! Ah! Augsta klase!

Ipolits Matvejevičs pacēla acis un sastinga. Viņa priekšā kā zvirbulis lēkāja resnītis Absolons Vladimirovičs Iznurenkovs. Viņš bija nomainījis brūngano Lodzas auduma uzvalku pret baltiem svārkiem un pelēkām, rotaļīgi lāsmojošām biksēm. Viņš bija neparasti kustīgs un reizēm palēcās uz augšu par kādiem pieciem veršokiem. Ipolitu Matvejeviču Iznurenkovs nepazina un turpināja apbērt ar jautājumiem:

Sakiet vai jūs patiešām esat redzējis Rodzjanko [398] ? vai puriškevičs patiešām bija plikpauris [399] ? Ah! Ah! Kas par tematu! Augsta klase!

Turpinādams griezties, Iznurenkovs iegrūda apjukušajam muižniecības priekšniekam trīs rubļus un aizskrēja. Un vēl ilgi "Puķu dārzā" te vienā, te otrā vietā pavīdēja viņa brangās ciskas un gandrīz kā no kokiem bira:

Ah! Ah! "Ak daiļā, beidz jel dziedāt man par Gruziju, kas noskumusi!" Ah! Ah! "Jo tas, kas tavā dziesmā skan, man atgādina dzimto pusi!…" [400] Ah! Ah! "Un rītā tā atkal man uzsmaidīja!" Augsta klase!…

Nodūris acis, Ipolits Matvejevičs turpināja stāvēt. Un rīkojās nepareizi, tā stāvēdams. Viņš daudz ko neredzēja.

Pjatigorskas nakts burvīgajā tumsā pa dārza alejām pastaigājās Elločka Ščukina, vilkdama sev līdzi paklausīgo, ar viņu samierinājušos Ernestu Pavloviču. Brauciens uz Kislije Vodi bija pēdējais akords grūtajā cīņā ar Vanderbilda meitu. Lepnā amerikāniete nesen izklaidēšanās nolūkā bija aizbraukusi personīgā jahtā uz Sendviču salām.

Ho-ho! atskanēja nakts tumsā. Lieliski, Ernestulīt! Br-rrīnišķīgi!

Apgaismotajā bufetē sēdēja kautrīgais zaglēns Aļhens ar savu laulāto draudzeni Sašhenu. Tās seju joprojām daiļoja ri la Nicolas vaigubārda. Aļhens kautrīgi ēda kariešu šašliku, piedzerdams Kahetijas vīnu Nr. 2, bet Sašhena, glaudīdama savu vaigubārdu, gaidīja pasūtīto stori.

Pēc sociālās nodrošināšanas otrā nama likvidēšanas (viss bija pārdots, ieskaitot pat tualdenora pavāra mici un lozungu "Rūpīgi sakošļādams ēdienu, tu palīdzi sabiedrībai") Aļhens nolēma mazliet izklaidēties un atpūsties. Pats liktenis sargāja [401] šo aptaukojušos zagli. Viņš tai dienā taisījās braukt uz Iegruvi, bet nepaspēja.

Tas viņu paglāba: Ostaps no biklā saimniecības pārziņa būtu izspiedis ne mazāk kā trīsdesmit rubļu.

Ipolits Matvejevičs pie narzāna avota atvilkās tikai tad, kad muzikanti bija savākuši savas pultis un dīkdienīgā publika sāka izklīst. Un tikai samīlējušies pārīši satraukti elpoja "Puķu dārza" šaurajās alejās.

Cik ievācāt? Ostaps jautāja, kad pie avota parādījās muižniecības priekšnieka sakumpušais stāvs.

Septiņus rubļus divdesmit deviņas kapeikas. Trīs rubļus papīrnaudā. Pārējais kapars un mazliet sudraba.

Pirmajai viesizrādei dievīgi labi! Atbildīga darbinieka līmenī! Esmu par jums sajūsmā, Kisa! Bet gribētos zināt, kāds muļķis jums iedevis trīs rubļus? Varbūt jūs viņam izdevāt sīknaudā?

Iznurenkovs iedeva.

Nevar būt! Absolons? Skat, kas par bumbiņu! Kur ieripojusi! Jūs ar viņu runājāt? Ak, viņš jūs nepazina!

Iztaujāja par Valsts domi! Smējās!

Nu redziet nu, muižniecības priekšniek, par ubagu būt nav nemaz tik slikti, it sevišķi, ja ir mērena izglītība un slikti nostādīta balss! Bet jūs vēl spurojāties pretī, tēlojāt lordu zīmogglabātāju! Nu, Kisucīt, arī es neesmu veltīgi šķiedis laiku. Piecpadsmit rubļi, apaļi kā pimberi! Kopā mums pietiks.

Otrā rītā montieris saņēma naudu un vakarā atstiepa divus krēslus. Trešo krēslu, pēc viņa izteicieniem, nekādi nebijis iespējams paņemt. Uz tā skaņu ietērpa meistari spēlējot kārtis.

Drošības labad draugi uzrāpās gandrīz pašā Mašuka virsotnē.

Apakšā mirdzēja spožās, rāmās Pjatigorskas ugunis. Vēl zemāk par Pjatigorsku vājās uguntiņas norādīja Gorjačije Vodi atrašanās vietu. Pie apvāršņa kā divas paralēlas, punktētas līnijas no kalniem izlīda Kislovodska.

Ostaps paskatījās zvaigžņotajās debesīs un izņēma no kabatas jau pazīstamās plakanknaibles.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

i i

.

XL nodaļa Zaļais rags

Inženieris Brunss sēdēja Zaļā Raga vasarnīcas mūra verandā zem lielas palmas, kuras cietās lapas meta asas un šauras ēnas uz inženiera skūto pakausi, uz viņa balto kreklu un uz ģenerālienes Popovas garnitūras Gambsa krēslu, kur nīka inženieris, gaidīdams pusdienas.

Brunss izstiepa resnās, sulīgās lūpas un draiskulīga knauķa balsī novilka:

Mī-ī-īlīt!

Vasarnīca klusēja. Ap inženieri glaudās tropiska flora. Kaktusi sniedza savus ežainos cimdus. Šalca dracēnas lapas. Banāni un sāgo palmas atgaiņāja mušas no inženiera plikā pakauša. Rozes, kas apvija verandu, glaudās pie viņa sandalēm.

Bet viss bija veltīgi. Brunsam gribējās ēst. Viņš satraukti skatījās uz perlamutram līdzīgo jūras līci, uz tālo Batumi zemes radziņu un dziedošā balsī sauca:

Mī-ī-ī-līt! Mī-ī-I-līt!

Mitrajā subtropu gaisā skaņa ātri apsīka. Atbildes nebija. Brunss iedomājās lielu, brūnu pīli ar čurkstošu, treknu ādu un, nespēdams vairs valdīties, iebrēcās:

Mīlīt!!! Vai gatava pīlīte?!

Andrej Mihailovič! istabā atsaucās sievietes balss. Nejauc man prātus!

Inženieris, izstiepis lūpas, nekavējoties atbildēja:

Mīlīt! Tu nemaz nežēlo savu mazo vīriņu!

Vācies prom, negauša tāds! atbildēja no istabas.

Bet inženieris nepadevās. Viņš taisījās turpināt pīlītes aicināšanu, ko nesekmīgi darīja jau divas stundas, bet pēkšņa čaboņa aizmugurē piespieda viņu atskatīties.

No melni zaļajiem bambusa brikšņiem iznāca cilvēks zilā, noplīsušā krievu kreklā, ko apjoza nobružāta aukla ar resniem pušķiem galā, un nonēsātās, strīpainās biksēs. Svešinieka labsirdīgā seja bija apaugusi ar izspūrušu bārdeli. Rokās viņš turēja svārkus.

Cilvēks nāca klāt un patīkamā balsī jautāja:

Kur šeit varētu sastapt inženieri Brunsu?

Es esmu inženieris Brunss, pēkšņi basa balsī atbildēja pīlītes kvēlais pielūdzējs. Ar ko varu pakalpot?

Cilvēks klusējot nokrita ceļos. Tas bija svētais tēvs Fjodors.

Jūs esat prātu zaudējis! inženieris iesaucās, pielēkdams kājās. Piecelieties, lūdzu!

Necelšos, atbildēja svētais tēvs Fjodors, ar skatienu vērodams inženieri un raudzīdamies viņā skaidrām acīm.

Piecelieties!

Necelšos!

Un svētais tēvs uzmanīgi, lai nenodarītu sāpes, sāka dauzīt pieri pret grantēto celiņu.

Mīlīt! Panāc šurp! inženieris izbijies ldiedza. Paskaties, kas te notiek. Piecelieties, es jūs lūdzu! Nu, es jūs ļoti lūdzu!

Necelšos, atkārtoja svētais tēvs Fjodors.

Verandā izskrēja Mīlīte, kas smalki orientējās vīra balss intonācijās.

Ieraudzījis dāmu, svētais tēvs Fjodors nepieceldamies, tāpat uz ceļiem, veikli pielīda tuvāk, paklanījās pie viņas kājām un nobēra:

Uz jums, cienītā, uz jums, dūjiņ, uz jums es paļaujos.

Tad inženieris Brunss piesarka, saķēra lūdzēju zem padusēm un, sasprindzinājis spēkus, pacēla viņu, lai nostādītu uz kājām, bet svētais tēvs Fjodors viltīgi savilka kājas. Sašutušais Brunss aizstiepa dīvaino viesi kaktā un ar varu nosēdināja krēslā (Gambsa ražojums, taču nevis no Vorobjaņinova savrupmājas, bet no ģenerālienes Popovas viesistabas).

Neuzdrīkstos, murmināja svētais tēvs Fjodors, nolikdams uz ceļiem maiznieka svārkus, kas vēl oda pēc petrolejas, nē, es neuzdrošinos sēdēt augsti stāvošu personu klātbūtnē.

Un svētais tēvs Fjodors atkal dzīrās nomesties ceļos.

Inženieris skumji iekliedzās un turēja svēto tēvu Fjodoru pie pleciem.

Mīlīt, viņš sacīja, smagi elpodams, parunā ar šo pilsoni. Te noticis kāds pārpratums.

Mīlīte uzreiz pieņēma lietišķu toni.

Manā mājā, viņa bargi sacīja, lūdzu, nekad nemesties ceļos!

Dūjiņ! žēlīgi lūdzās svētais tēvs Fjodors. Cienītā!

Es jums neesmu nekāda cienītā. Ko jūs vēlaties?

Pops buldurēja kaut ko nesaprotamu, bet acīmredzot žēlabainu. Tikai pēc ilgas izprašņāšanas izdevās saprast, ka viņš kā sevišķu žēlastību lūdzot viņam pārdot divpadsmit krēslu garnitūru, uz viena no kuriem viņš pašreiz sēžot.

Pārsteigumā inženieris izlaida no rokām svētā tēva Fjodora plecus, tas nekavējoties atkal nokrita ceļos un kā bruņurupucis ložņāja pakaļ inženierim.

Kāpēc, izvairīdamies no svētā tēva Fjodora garajām rokām, kliedza inženieris, kāpēc man jums jāpārdod savi krēsli? Lai kā jūs kristu ceļos, tikpat es nekā nesaprotu!

Tie taču ir mani krēsli! novaidējās svētais tēvs Fjodors.

Kā to saprast jūsu? Kāpēc jūsu? Vai jūs esat prātā jucis? Mīlulīt, tagad man viss skaidrs! Viņš ir jucis!

Mani krēsli, pazemīgi atkārtoja svētais tēvs Fjodors.

Tātad, pēc jūsu domām, es tos jums esmu nozadzis? iekaisa inženieris. Nozadzis? Dzirdi, Mīlīt! "Ia ir šantāža!

Lai Dievs mani pasargā, čukstēja svētais tēvs Fjodors.

Ja es tos jums esmu nozadzis, tad pieprasiet tiesas ceļā un netaisiet manā mājā tādu jandāliņu! Dzirdi, Mīlīt! Cik nekaunīgs gan var būt cilvēks. Neļauj pat pusdienas paēst.

Nē, svētais tēvs Fjodors negribēja tiesas ceļā pieprasīt "savus" krēslus. Nebūt ne. Viņš zināja, ka inženieris Brunss nav zadzis viņa krēslus. Ai, nē! Viņam tas pat prātā nav ienācis. Tomēr šie krēsli pirms revolūcijas piederējuši viņam, svētajam tēvam Fjodoram, un tie bija bezgala dārgi viņa sievai, kas pašreiz Voroņežā guļ uz nāves cisām. Izpildīdams sievas vēlēšanos un nevis savas bezkaunības dēļ, viņš atļāvies uzzināt krēslu atrašanās vietu un ieradies pie pilsoņa Brunsa. Svētais tēvs Fjodors nelūdzot dāvanas. Ai, nē! Viņš esot pietiekami pārticis (neliela sveču fabriciņa Samārā), lai darītu priecīgākus savas sievas pēdējos dzīves mirkļus un nopirktu viņai vecos krēslus. Viņš esot gatavs neskopoties un par visu garnitūru samaksāt rubļus divdesmit.

Ko? inženieris iebļāvās, kļūdams zili sarkans. Divdesmit rubļu? Par lielisku viesistabas garnitūru? Mīlīt! Tu dzirdi? Viņš tomēr ir jucis! Nudien, jucis!

Es neesmu jucis. Vienīgi pildīdams sievas vēlēšanos, kas mani sūtījusi…

V-velns parāvis, inženieris iesaucās, atkal sāk rāpot! Mīlīt! Viņš atkal rāpo!

Sakiet savu cenu, stenēja svētais tēvs Fjodors, piesardzīgi dauzīdams pieri pret araukārijām.

Nemaitājiet koku, jūs dīvainais cilvēk! Mīlīt, viņš, liekas, tomēr nav jucis. Vienkārši acīmredzot cilvēks ļoti pārdzīvo sievas slimību. Varbūt pārdot viņam tos krēslus, ko? Atšūsies varbūt, ko? Citādi viņš pieri sadauzīs!

Bet uz kā mēs sēdēsim? Mīlīte jautāja.

Nopirksim citus.

Par tiem divdesmit rubļiem?

Par divdesmit rubļiem, pieņemsim, es tos nepārdošu. Pieņemsim, es tos nepārdošu arī par diviem simtiem… Bet par divi simti piecdesmit pārdošu.

Atbildes nebija, toties sekoja briesmīgs trieciens ar galvu pret dracēnām.

Nu, Mīlīt, man tas jau apnicis.

Inženieris apņēmīgi piegāja pie svētā tēva Fjodora un ņēmās diktēt ultimātu:

Pirmkārt, atejiet no palmas nost ne mazāk par trim soļiem; otrkārt, nekavējoties piecelieties kājās. Treškārt, mēbeles es pārdošu par divsimt piecdesmit rubļiem un ne kapeikas mazāk.

Ne jau pašlabuma dēļ, nodziedāja svētais tēvs Fjodors, bet pildīdams slimās sievas gribu.

Nu, zini ko, mīļais, mana sieva ari ir slima. Vai nav tiesa, Mīlīt, tev plaušas nav kārtībā? Bet es taču tālab neprasu, lai jūs… nu… pārdotu man, teiksim, savus svārkus par trīsdesmit kapeikām.

Ņemiet par velti! nodziedāja svētais tēvs Fjodors.

Inženieris ērcīgi atmeta ar roku un vēsi sacīja:

Netaisiet jokus! Nekādos spriedelējumos es vairs neielaidīšos. Krēslus esmu nocenojis par divsimt piecdesmit rubļiem un nenolaidīšu nevienu kapeiku.

Piecdesmit, ierosināja svētais tēvs Fjodors.

Mīlīt! inženieris sacīja. Pasauc Bagrationu. Lai izvada pilsoni!

Ne jau savtīgos nolūkos…

Bagration!

Svētais tēvs Fjodors bailēs laida ļekas vaļā, bet inženieris iegāja ēdamistabā un ķērās pie pīlītes. Iecienītais putns atstāja uz Brunsu labvēlīgu iespaidu. Viņš kļuva mierīgāks.

Mirklī, kad inženieris, aptinis kauliņu ar zīdpapīru, bāza pīles kājiņu sārtajā mutē, logā parādījās svētā tēva Fjodora lūdzošā seja.

Ne jau savtīgos nolūkos, sacīja maiga balss. Piecdesmit pieci rubļi.

Inženieris neatskatīdamies ierēcās. Svētais tēvs Fjodors nozuda. Svētā tēva Fjodora stāvs visu dienu rēgojās vasarnīcas tuvumā. Te tas izlīda no kriptomēriju ēnas, te iznira no mandarīnu birzs, te pārslīdēja pār pagalmu un drebinādamies traucās uz Botānisko dārzu.

Inženieris augu dienu sauca Mīlīti, sūdzējās par jukušo un par galvassāpēm. Krēslai iestājoties, laiku pa laikam atskanēja svētā tēva Fjodora balss.

Simt trīsdesmit astoņi! viņš sauca kaut kur no debesim.

Bet pēc mirkļa viņa balss jau skanēja no Dumbasova vasarnīcas puses.

Simt četrdesmit viens, piedāvāja svētais tēvs Fjodors, ne jau savtīgos nolūkos, Brunsa kungs, bet tikai…

Beidzot inženieris neizturēja, izgāja verandas vidū un, ielūkojies tumsā, skaļi un noteikti uzsauca:

Velns ar jums! Divsimt rubļu! Tikai atšujieties!

Atskanēja bambusu čabēšana, kluss vaids un tāli soļi. Pēc tam

viss apklusa.

Līcī zem sīkajiem vilnīšiem ķepurojās zvaigznes. Spīgulīši panāca svēto tēvu Fjodoru un riņķoja ap galvu, apgaismodami viņa seju ar iezaļganu, medicīnisku gaismu.

Nu ir gan tagad pilītes, iedams istabā, norūca inženieris.

Bet svētais tēvs Fjodors ar pēdējo autobusu gar jūras krastu

drāzās uz Batumi. Turpat līdzās kā pāršķiramas grāmatas lapas čabēja sīki jūras viļņi, vējš sitās sejā un, atsaukdamies uz automobiļa sirēnu, ņaudēja šakāļi.

Tajā pašā vakarā svētais tēvs Fjodors nosūtīja uz N. pilsētu savai sievai Katerinai Aleksandrovnai šādu telegrammu:

PRECI ATRADU IZSŪTI PA TELEGRĀFU DIVSIMT TRĪSDESMIT

PĀRDOD KO GRIBI FEDJA

Divas dienas viņš sajūsmā blandījās ap Brunsa vasarnīcu, iztālēm paklanoties, sveicināja Mīlīti, un laiku pa laikam tropiskās tāles iztraucēja sauciens:

Nejau savtīgos nolūkos, bet dzīvesbiedres vēlēšanos pildīdams.

Trešajā dienā viņš saņēma naudu līdz ar izmisuma pilnu telegrammu:

PĀRDEVU VISU PALIKU BEZ KAPEIKAS SKŪPSTU UN GAIDU JEVSTIGŅEJEVS VĒL PUSDIENO KATJA

Svētais tēvs Fjodors pārskaitīja naudu, dziļā bijībā pārmeta krustu, nolīga furgonu un aizbrauca uz Zaļo ragu.

Laiks bija apmācies. No Turcijas robežas puses vējš dzina mākoņus. Čoroha kūpēja. Debess dzidrā plaisa kļuva aizvien šaurāka. Viesuļvētra sasniedza sešas balles. Bija aizliegts peldēties un laivām iziet jūrā. Virs Batumi grāva pērkons un zibeņoja. Vētra drebināja krastus.

Sasniedzis inženiera Brunsa vasarnīcu, svētais tēvs Fjodors važonim adžāram ar bašliku galvā lika pagaidīt un pats devās pēc mēbelēm.

Atnesu naudiņu, sacīja svētais tēvs Fjodors, būtu drusciņ nolaiduši.

Mīlīt, inženieris ievaidējās, es vairs nevaru!

Nē, nē, es tak naudu atnesu, pasteidzās svētais tēvs Fjodors, divsimt rublīšus, kā jūs teicāt.

Mīlīt! Paņem no viņa naudu! Dod viņam krēslus. Un lai ātrāk taisās prom. Man ir migrēna.

Dzīves mērķis bija sasniegts. Sveču fabriciņa Samārā pati līda rokās. Briljanti bira kabatās kā saulespuķu sēklas.

Divpadsmit krēslus citu pēc cita iekrāva furgonā. Krēsli ļoti atgādināja Vorobjaņinova krēslus, tikai ar to starpību, ka apšuvums tiem nebija vis puķaina angļu katūna, bet gan zila ripsa [402] ar rožainām svītriņām.

Svētais tēvs Fjodors kļuva nepacietīgs. Zem svārkiem aiz jostas viņam bija aizbāzts cirvītis. Svētais tēvs Fjodors apsēdās blakus ormanim un, ik mirkli atskatīdamies uz krēsliem, aizbrauca Batumi virzienā. Žiglie zirgi svēto tēvu Fjodoru un viņa dārgumus aizvizināja lejā uz šoseju, garām krodziņam "Fināls", kur starp bambusa galdiņiem un lapenēm staigāja vējš, garām tunelim, kas aprija naftas ešalona pēdējās cisternas, garām fotogrāfam, kam sliktais laiks atbaidījis parastos klientus, garām izkārtnei "Batumi botāniskais dārzs" un mērenā riksi aizvilka līdz pašai pludmalei. Vietā, kur klintis piespieda ceļu pie jūras, svēto tēvu Fjodoru apšļāca sāļas šļakatas. Atsitušies pret klintīm, viļņi savērpās kā geizeri, pacēlās pret debesim un lēni gāzās lejā.

Bangas un viļņu eksplozijas vēl vairāk iekvēlināja svētā tēva Fjodora apmulsušo dvēseli. Zirgi, cīnīdamies ar vētru, lēni tuvojās Mahindžaurai. Cik tālu vien acs spēja redzēt, visur bangoja un virpuļoja zaļš, duļķains ūdens. Līdz pašiem Batumi bangas kūla baltas putas, kas plandījās kā nevīžīgas dāmiņas apakšsvārki.

Pieturi! svētais tēvs Fjodors pēkšņi uzsauca važonim. Pieturi, musulmani!

Viņš trīcēdams un klupdams ņēmās izkraut krēslus vientulīgajā krastā. Vienaldzīgais adžārs saņēma savu piecnieku, uzšāva zirgiem un aizbrauca. Bet svētais tēvs Fjodors, pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, no kraujas aizstiepa krēslus pludmalē nelielā laukumiņā, kas vēl bija sauss, un izvilka savu cirvīti.

Mirkli viņš šaubījās, nezinādams, ar kuru krēslu sākt. Bet tad gluži kā mēnessērdzīgs piegāja pie trešā krēsla un mežonīgi iebelza ar cirvīti pa atzveltni. Krēsls apgāzās, bet nesalūza.

Ahā! iesaucās svētais tēvs Fjodors. Es t-tev gan rādīšu!

Un viņš uzbruka krēslam kā dzīvai būtnei. Vienā mirklī tas

tika samalts sīkos gabaliņos. Svētais tēvs Fjodors nedzirdēja, kā cirvis atsitās pret koku, ripsu, pret atsperēm. Viesuļvētras varenajā rēkoņā kā filcā noslāpa ikkatra blakus skaņa.

Ahā! Ahā! Ahā! izsaucās svētais tēvs Fjodors, cirzdams krēslus plašā atvēzienā.

Krēsli izgāja no ierindas cits pēc cita. Svētā tēva Fjodora niknums aizvien pieauga. Pieauga arī viesuļvētra. Daži viļņi jau sniedza svētā tēva Fjodora kājas.

No Batumi līdz Sinopai valdīja šausmīgs troksnis. Jūra trakoja un savas dusmas izgāza uz katru kuģiti. Tvaikonis "Ļeņins" kūpināja abus dūmeņus un, dziļi iegrimis, tuvojās Novorosijskai. Melnajā jūrā plosījās viesuļvētra, izmezdama Trapezundas, Jaltas, Odesas un Konstances krastos tūkstoštonnīgus viļņus. Aiz mierīgā Bosfora un Dardaneļiem granda Vidusjūra. Aiz Gibraltāra gar Eiropas krastiem šķieda šļakatas Atlantijas okeāns. Sirdīgs ūdens apjoza visu zemeslodi.

Bet Batumi krastā stāvēja niecīgs alkatīgs cilvēciņš un, sviedriem plūstot, skaldīja pēdējo krēslu. Vēl mirklis un viss bija pabeigts. Svēto tēvu Fjodoru pārņēma izmisums. Uzmetis stulbu skatienu paša saskaldītajai krēslu kāju, atzveltņu un atsperu kaudzei, viņš atkāpās. Ūdens viņu ķēra aiz kājām. Tēvs Fjodors iespiedzās un izmircis izskrēja uz šosejas. Milzīgs vilnis gāzās pāri tai vietai, kur tikko bija stāvējis svētais tēvs Fjodors, un, plūzdams atpakaļ, aiznesa sev līdzi ģenerālienes Popovas sakropļoto garnitūru. Bet svētais tēvs Fjodors to vairs neredzēja. Viņš salīcis gurdi vilkās pa šoseju, spiezdams pie krūtīm slapju dūri.

Batumi viņš iegāja apstulbis, nekā ap sevi neredzēdams. Viņa stāvoklis bija šausmigs. Ar divdesmit rubļiem kabatā nobraukt piecus tūkstošus kilometru līdz dzimtajai pilsētai bija pilnīgi neiespējami.

Svētais tēvs Fjodors, pagājis garām turku tirgum, kur viņam čukstus ieteica nopirkt Kotī pūderi [403] , zīda zeķes un nebandrolētu [404] suhumi tabaku, aizvilkās līdz stacijai un iejuka nesēju pūlī.

XLI NODAļA Zem padebešiem

Trešajā dienā pēc koncesionāru nolīguma ar montieri Mečņikovu Kolumba teātris aizbrauca pa dzelzceļu caur Mahačkalu uz Baku. Visas šīs trīs dienas koncesionāri, nesamierinājušies ar Mašukā uzšķērsto divu krēslu saturu, gaidīja, ka Mečņikovs atnesīs trešo, pēdējo kolumbiešu krēslu. Bet montieris, narzāna nomocīts, visus divdesmit rubļus izdeva vienkārša degvīna iegādei un nokļuva tik bēdīgā stāvoklī, ka tika turēts ieslēgts butaforiju telpās.

Te nu bija Kislije Vodi! Ostaps iesaucās, uzzinājis par teātra aizbraukšanu.-Tas montieris ir īsts sivēnaste! Ielaidies nu vēl kādās darīšanās ar teātra darbiniekiem!

Ostaps bija kļuvis daudz rosīgāks nekā agrāk. Dārglietu atrašanas iespējas bija kļuvušas nesalīdzināmi lielākas.

Tiflisā, teica Ostaps, mēs nedrīkstam slinkot. Vajadzīga nauda braucienam uz Vladikaukāzu. No turienes uz Tiflisu mēs brauksim automobilī pa Gruzijas Kara ceļu. Brīnišķīgi skati! Valdzinošas ainavas! Burvīgs kalnu gaiss! Un pie visa piedevām simt piecdesmit tūkstoši rubļu nulle nulle kapeikas. Ir nozīme sēdi turpināt.

Taču aizbraukt no Mineraļnije Vodi nebija nemaz tik viegli. Vorobjaņinovs izrādījās galīgi neapdāvināts dzelzceļa zaķis, un, tā kā visi viņa mēģinājumi iekāpt vilcienā beidzās nesekmīgi, tad neatlika nekas cits kā nostāties pie "Puķu dārza" un uzņemties bijušā mācību apgabala kuratora lomu. Tam bija visai niecīgi panākumi. Divi rubļi par divpadsmit stundu smaga un pazemojoša darba. Tomēr summa bija pilnīgi pietiekama, lai aizbrauktu līdz Vladikaukāzai.

Beslanā Ostapu, kas brauca bez biļetes, padzina no vilciena, un lielais kombinators sakaitināts skrēja vilcienam pakaļ kādas trīs verstis, draudēdams ar dūri pilnīgi nevainīgajam Ipolitam Matvejevičam.

Beigās Ostapam izdevās uzlēkt uz kāda vilciena kāpnītēm, kas lēni tuvojās Kaukāza kalnu grēdai. No šīm pozīcijām Ostaps ziņkārīgi vēroja savā priekšā pavērušos skatu uz Kaukāza kalnu grēdu.

Pulkstenis rādīja pāri trijiem no rīta. Kalnu virsotnes iemirdzējās tumšsārtā saules lēktā. Kalni Ostapam nepatika.

Pārāk daudz šika, viņš sacīja. Mežonīgs skaistums. Idiota iztēle. Kam tas vajadzīgs. [405]

Pie Vladikaukāzas stacijas atbraucējus sagaidīja Aizkaukāza autotransporta ražošanas un tirdzniecības uzņēmuma1 liels, vaļējs autobuss, un laipni ļaudis skaidroja:

Kas brauks pa Gruzijas Kara ceļu, tos uz pilsētu vedam par brīvu.

Kur tad jūs, Kisa? Ostaps vaicāja. Mums jākāpj autobusā. Lai ved par brīvu.

Atbraucis autobusā līdz Aizkaukāza autotransporta ražošanas un tirdzniecības uzņēmuma kantorim, Ostaps tomēr nesteidzās pieteikt vietu mašīnā. Dzīvi sarunādamies ar Ipolitu Matvejeviču, viņš tīksminājās par Galda kalnu, ko apjoza mākoņi, un, pārliecinājies, ka kalns tik tiešām ļoti līdzinās galdam, ātri aizgāja.

Vladikaukāzā nācās dažas dienas aizkavēties. Bet visi mēģinājumi iegūt naudu braucienam pa Gruzijas Kara ceļu vai nu pilnīgi nedeva nekādus rezultātus, vai arī ienesa tikai tik daudz līdzekļu, cik nepieciešams vienas dienas iztikai. Mēģinājums iekasēt no pilsoņiem griveņikus neizdevās. Kaukāza kalnu grēda bija tik augsta un tik labi saredzama, ka ņemt naudu par tās parādīšanu bija pilnīgi neiespējami. Tā bija saskatāma gandrīz no visām vietām. Citu daiļumu Vladikaukāzā nebija. Bet, kas attiecas uz Tereku, tad tā tecēja garām "Trekam" [406] , par ieeju kurā pilsēta pati ņēma naudu bez Ostapa palīdzības. Ubagošana, ar ko pelnījās Ipolits Matvejevičs, divās dienās ienesa tikai trīsdesmit kapeikas.

Tad Ostaps izvilka no savas pārgājiena žaketes slēptuvēm kāršu komplektu un, apsēdies ceļa malā pie pilsētas robežas, uzsāka spēli ar trim kārtīm. Viņam blakus stāvēja iepriekšējas instrukcijas saņēmušais Ipolits Matvejevičs, kuram vajadzēja tēlot sajūsmināta vērotāja pārsteigumu par neticami vieglo uzvaru. Aiz draugu muguras slējās kalnu grēdas un sniegotas virsotnes.

-Sarkanā laimē, melnā zaudē! sauca Ostaps.

Salasījās kalniešu ciltsbrāļu ingušu un osetīnu pūlis ar tūbas cepurēm galvās un skatījās, kā Ostaps izmet trīs kārtis ar mugurpusi uz augšu. Viena bija sarkanā, bet divas melnā masta kārtis. Jebkurš pilsonis tika aicināts likt uz sarkano kārti jebkādu likmi. Tam, kuram izdosies uzminēt, Ostaps apņēmās tūlīt izmaksāt laimestu.

Sarkanā laimē, melnā zaudē! Uzliec likmi! Uzminēsi savāc naudu!

Kalniešus ielīksmoja spēles vienkāršie noteikumi un iespēja viegli laimēt. Sarkanā masta kārts visu acu priekšā tika pārvietota pa kreisi un pa labi, un nebija grūti uzminēt, kur tā ir.

Skatītāji pamazām sāka iesaistīties spēlē, un Ostaps tīrā prieka pēc paspēlēja kādas četrdesmit kapeikas. Pūlim pievienojās jātnieks brūnā čerkesu ģērbā un rūsganā aitādas cepurē. Uz viņa iekritušā vēdera karājās parasts kinžals.

Sarkanā laimē, melnā zaudē! gavilēja Ostaps, nojauzdams vieglu peļņu. Uzliec likmi! Uzminēsi savāc naudu!

Ostaps izdarīja dažus pasus un uzmeta kārtis.

Te tā ir! iesaucās jātnieks, nolecot no zirga. Tā ir sarkanā! Es labi ievēroju!

-Liec naudu, kaco.jajau ievēroji, teica Ostaps.

Tu paspēlēsi! sacīja kalnietis.

Tas nekas. Ja paspēlēšu samaksāšu, Ostaps atbildēja.

Lieku desmit rubļus.

Noliec naudu!

Kalnietis pavēra svārku malu un izvilka apdilušu maku.

Šī ir sarkanā! Es labi ievēroju.

Spēlmanis pacēla kārti. Tā bija melnā.

Vēlreiz? jautāja Ostaps, noglabājot naudu.

Lai notiek!

Ostaps izmeta kārtis.

Kalnietis paspēlēja vēl divdesmit rubļus. Pēc tam vēl trīsdesmit. Kalnietis gribēja katrā ziņā atspēlēties. Viņš lika uz visu paspēlēto naudu. Ostaps sen nebija trenējies triju kāršu spēlē un bija zaudējis kādreizejo kvalifikāciju, tāpēc šoreiz pārbīdīja kārtis gauži neveiksmīgi.

-Atdod naudu! iebrēcās kalnietis.

Ko?! uzkliedza Ostaps Ļaudis redzēja! Nekādas Mēdīšanās!

Redzēja ļaudis, neredzēja tā ir viņu darīšana. Es redzēju, kā tu kārtis samainīji, sarkanās vietā melno noliki! Atdod manu naudu!

To sacīdams, kalnietis draudīgi tuvojās Ostapam. Lielais kombinators drosmīgi pārcieta pirmo sitienu pa galvu un deva graujošu prettriecienu. Tad Ostapam virsū metās viss pūlis. Ipolits Matvejevičs aizbēga uz pilsētu. Viegli aizkaitināmie inguši Ostapu nesita pārāk ilgi. Viņi nomierinājās tikpat ātri, kā, iestājoties naktij, atdziest kalnu gaiss. Pēc desmit minūtēm kalnietis ar atgūto sabiedrisko naudu atgriezās savā aulā, pūlis devās savās ikdienas darīšanās, bet Ostaps, eleganti un tālu izspļaudams asinis, aiztenterēja, lai atkal apvienotos arlpolitu Matvejeviču.

Pietiek, Ostaps sacīja, izeja ir tikai viena: uz Tiflisu jāiet kājām. Piecās dienās mēs noiesim divsimt verstu. Nekas, vecīt, brīnišķīgi kalnu skati, svaigs gaiss!… Nauda vajadzīga tikai maizei un tējdesai. Savu leksikonu jūs varat papildināt ar pāris itāliešu frāzēm, dariet, kā zināt, bet lai līdz vakaram jūs ievāktu ne mazāk par diviem rubļiem! No pusdienām šodien jāatsakās, dārgais biedri! Diemžēl! Sliktas izredzes…

Agri no rīta koncesionāri pārgāja pār Terekas tiltu, apmeta līkumu ap kazarmām un pazuda zaļajā ielejā, ko šķērsoja Gruzijas Kara ceļš.

Mums laimējies, Kisa, Ostaps sacīja, nakti nolijis lietus, un mums nevajadzēs rit putekļus. Ieelpojiet, muižniecības priekšniek, tīro gaisu. Dziediet. Citējiet Kaukāza dzejoļus. Izturieties, kā pieklājas!…

Bet Ipolits Matvejevičs nedziedāja un necitēja dzejoļus. Ceļš veda kalnup. Naktis, ko bija nācies pavadīt zem klajas debess, lika sevi manīt ar stipriem dūrieniem sānos, smagumu kājās, bet tējdesa ar pastāvīgu un svelošu dedzināšanu kuņģī. Viņš gāja, salīcis uz sāniem, rokā turēdams Vladikaukāzas avīzē ietītu piecmārciņu maizes klaipu un mazliet pievilkdams kreiso kāju.

Atkal jāiet! Šoreiz gan uz Tiflisu, šoreiz pa skaistāko ceļu pasaulē. Bet Ipolitam Matvejevičam viss bija vienalga. Viņš neskatījās apkārt kā Ostaps. Viņš pilnīgi neievēroja Tereku, kas krāca kaut kur dziļi ielejā. Un tikai saulē mirdzošās, sniegotās kalnu virsotnes viņam kaut ko atgādināja: tā kā briljantu mirdzumu, tā kā meistara Bezenčuka labākos pulētos zārkus.

Līdz pirmajai pasta stacijai Baltai ceļotājus pavadīja Galda kalna ietekmes sfēra. Kalna varenais masīvs ar sniega dzīsliņām sekoja viņiem kādas desmit verstis. Ceļiniekus vispirms apdzina Aizkaukāza autotransporta tirdzniecības un rūpniecības akcionāru sabiedrības vieglais automobilis, bet pēc pusstundas autobuss, kas veda ne mazāk par četrdesmit tūristiem un ne vairāk par simt divdesmit čemodāniem.

Pasveiciniet Kazbeku! mašīnai nopakaļ uzsauca Ostaps. Noskūpstiet tā kreisās puses ledāju!

Automobiļi atstāja aiz sevis benzīna tvana un sakarsušas gumijas smārdu, kas vēl ilgi neizklīda. Skaļi grabēdami, ceļiniekus apdzina kalniešu divriči. No pagrieziena viņiem pretī izbrauca faetons.

Baltā Ostaps Ipolitam Matvejevičam izsniedza vienu veršoku lielu desas gabaliņu un pats apēda divus veršokus.

Es esmu ģimenes apgādnieks, viņš teica, man pienākas pastiprināts uzturs.

Aiz Baltiem ceļš ievirzījās kalnu aizā un atgādināja tumšajās, stāvajās klintīs izcirstu šauru dzegu. Spirālveida ceļš vijās augšup, un vakarā koncesionāri atradās Laras stacijā, tūkstoš metru virs jūras līmeņa.

Pārnakšņoja par brīvu kādā nabadzīgā krodziņā un dabūja pat pa glāzei piena, jo bija iekarojuši saimnieka un viņa viesu simpātijas ar dažādiem kāršu spēles trikiem.

Rīts bija tik brīnum jauks, ka pat Ipolits Matvejevičs, kalna gaisa spirdzināts, soļoja mundrāk nekā iepriekšējā dienā. Aiz Laras stacijas tūliņ pacēlās grandiozā Sānkalnu grēdas siena. Terekas ieleja bija iespiesta šaurā aizā. Ainava kļuva aizvien drūiriāka, toties uzrakstu uz sienām parādījās aizvien vairāk. Vietā, kur klintis tā ieskāva Tereku, ka tilts bija tikai desmit asu garš, koncesionāri uz klinšainajām aizas sienām ieraudzīja tik daudz uzrakstu, ka Ostaps, aizmirsis Darjala aizas majestātiskumu, iekliedzās, cenzdamies pārspēt Terekas dārdoņu un vaidus:

Diženi ļaudis! Skatieties, muižniecības priekšniek! Redzat? Mazliet augstāk par mākoni un drusku zemāk par ērgli! Uzraksts: "Koļa un Mika, 1914. gada jūlijs." [407] Neaizmirstams skats! Redzat cik tas mākslinieciski izveidots! Katrs burts vesela metra lielumā un uzmālēts ar eļļas krāsām! Kur jūs pašreiz esat, Koļa un Mika?

Ipolits Matvejevičs nogrima domās.

Kur jūs esat, Koļa un Mika? Un ko jūs tagad darāt, Koļa un Mika? Droši vien esat krietni apvēlušies, novecojuši? Varbūt pat ceturtajā stāvā tagad nejaudājat uzkāpt, un par savu vārdu iegravēšanu virsotnē zem pašiem mākoņiem nav pat ko domāt.

Kur jūs, Koļa, strādājat? Nekā laba šajā darbā nav? Zelta bērnību atceraties? Kas gan tur par zeltu? Vai tad šo ķēpāšanos uz aizas sienām jūs uzskatāt par zelta bērnību? Koļa, jūs esat šausmīgs cilvēks! Un jūsu sieva Mika ir neciešama sieviete, lai gan viņa ir mazāk vainīga nekā jūs. Kad jūs, ieķēries klintī, rakstījāt savus vārdus, Mika stāvēja lejā uz šosejas un skatījās uz jums ar mīlas pilnu skatienu. Tad viņai šķita, ka jūs esat otrs Pečorins. Tagad viņa zina, kas jūs patiesībā esat. Jūs esat parasts muļķis! Jā, jā, visi jūs esat tādi ložņātāji pa skaistām vietām. Pečorins, Pečorins, bet, lūk, savas muļķības pēc bilances atskaites sagatavot nejēdzat!

Kisa, Ostaps turpināja, iemūžināsim arī mēs savas personas. Izgriezīsim Mikam pogas. Man, par laimi, ir līdzi krīts! Nudien, tūliņ rāpšos augšā un rakstīšu: "Šeit bija Kisa un Osja." [408]

Un Ostaps, ilgi nedomādams, salika tējdesas krājumus uz aizsargmargas, kas atdalīja šoseju no Terekas verdošā bezdibeņa, un sāka rāpties pa klinti augšā.

Ipolits Matvejevičs sākumā vēroja, kā lielais kombinators kāpa augšā, bet vēlāk kļuva izklaidīgs un novērsies ņēmās pētīt Tamāras pils pamatus [409] , kas bija saglabājušies uz klints un atgādināja zirga zobu.

Šai laikā divu verstu atstatumā no koncesionāriem Darjala aizā no Tiflisas puses iegāja svētais tēvs Fjodors. Viņš gāja vienmērīgā kareivja solī, raudzīdamies uz priekšu stingām, spodrām acīm un balstīdamies uz gara spieķa ar saliektu galu kā Bībeles pravietis.

Par pēdējo naudu svētais tēvs Fjodors bija aizbraucis līdz Tiflisai un tagad diedza uz dzimteni kājām, pārtikdams no žēlastības dāvanām. Krusta kalna pārkāpes (2345 metri virs jūras līmeņa) pārejā viņam uzbruka un ieknāba ērglis. Svētais tēvs Fjodors padraudēja bezkaunīgajam putnam ar spieķi un devās tālāk.

Mākoņos iestidzis, viņš soļoja un murmināja:

Ne jau savtīgos nolūkos, bet gan izpildot savas sievas gribu!

To pašu frāzi viņš atkārtoja, dodoties iekšā Darjala aizā. Atstatums starp ienaidniekiem samazinājās. Apgājis asu klints stūri, svētais tēvs Fjodors uzdrāzās vecim zelta pensnejā.

Aiza pavērās svētā tēva Fjodora priekšā. Noklusa Terekas tūkstošgadīgās čalas.

Svētais tēvs Fjodors pazina Vorobjaņinovu. Pēc šausmīgās neveiksmes Batumi, pēc tam, kad visas cerības bija zudušas, jauna iespēja gūt bagātību svēto tēvu Fjodoru ietekmēja pavisam dīvaini.

Viņš sagrāba Ipolitu Matvejeviču aiz noliesējušā ādamābola un, pirkstus sažņaugdams, aizsmakušā balsī iekliedzās:

Kur liki nogalētās sievasmātes dārglietas?

Ipolits Matvejevičs, nekā tamlīdzīga negaidījis, klusēja, tik ļoti izvalbījis acis, ka tās gandrīz skāra pensneja stiklus.

Runā! pavēlēja svētais tēvs Fjodors. Nožēlo grēkus, grēcinieki

Vorobjaņinovs juta, ka viņam trūkst elpas.

Bet pēkšņi svētais tēvs Fjodors, jau sagatavojies svinēt uzvaru, ieraudzīja pa klinti lejup lecošo Benderu. Tehniskais direktors laidās lejā, pilnā rīklē kliegdams:

Šķīstot pret klinšaino krastu, Viļņi verd, puto un krāc… [410]

Svētā tēva Fjodora sirdi pārņēma lielas izbailes. Viņš vēl mehāniski turēja muižniecības priekšnieku aiz rīkles, bet kājas viņam ļodzījās.

Ko es redzu? Ostaps draudzīgi iesaucās. Konkurējošā organizācija!

Svētais tēvs Fjodors nezaudēja laiku. Paklausīdams saprātīgajam instinktam, viņš paķēra koncesionāru desu un maizi un diedza prom.

Sitiet viņu, biedri Bender! kliedza no apakšas elpu atguvušais Ipolits Matvejevičs.

Ķer viņu! Turi!

Ostaps ņēmās svilpt un rīdīt.

Puči! viņš kliedza, dzīdamies pakaļ. Kauja pie piramīdām [411] jeb Benders medībās! Kur jūs skrienat, klient? Varu jums piedāvāt labi pārmeklētu krēslu!

Svētais tēvs Fjodors neizturēja vajāšanas mokas un rāpās augšā pilnīgi stāvā klinti. Viņu augšup dzina sirds, kas bija iesprūduši pašā kaklā, un kāda sevišķa, vienīgi zaķpastalām pazīstama kņudēšana papēžos. Kājas pašas atrāvās no granīta un nesa savu pavēlnieku augšup.

U-ū-ū! Ostaps sauca no apakšas. Turi viņu!

Viņš aiznesa mūsu pārtikas krājumus! brēca Ipolits Matvejevičs, pieskriedams pie Ostapa.

Stāt! Ostaps nodārdināja. Stāt, kad tev saka!

Bet tas tikai piedeva jaunus spēkus gandrīz jau pagurušajam svētajam tēvam Fjodoram. Viņš sadūšojās un ar dažiem lēcieniem jau atradās kādas desmit asis augstāk par visaugstāko uzrakstu.

Atdod desu! Ostaps lūdzās. Atdod desu, muļķi! Es visu piedošu!2

Taču svētais tēvs Fjodors neko vairs nedzirdēja. Viņš atradās līdzenā laukumiņā, kurā līdz šim vēl nevienam cilvēkam nebija izdevies nokļūt. Svēto tēvu Fjodoru pārņēma melanholiskas šausmas. Viņš saprata, ka norāpties no šīs klints nekādi nevarēs. Klints perpendikulāri pacēlās virs šosejas, un par atpakaļceļu nebija ko domāt. Viņš paskatījās lejā. Tur plosījās Ostaps, un aizas pašā dibenā lāgiem paspīdēja muižniecības priekšnieka zelta pensnejs.

Es atdošu desu! sauca svētais tēvs Fjodors. Noceliet mani!

Atbildes vietā dārdēja Tereka un no Tamāras pils atskanēja kaisli brēcieni. Tur mita pūces.

Noce-ēliet mani! žēlabainā balsi sauca svētais tēvs Fjodors.

Viņš redzēja visas koncesionāru izdaribas. Tie skraidīja klints piekājē un, spriežot pēc žestiem, nekrietni lamājās.

Pēc stundas, atgūlies uz vēdera un nokāris galvu pār klints malu, svētais tēvs Fjodors ieraudzīja, ka Benders un Vorobjaņinovs aiziet Krusta kalnu pārkāpes virzienā.

Ātri uznāca nakts. Šausmīgā tumsā un ellišķīgā dunoņā zem pašiem padebešiem drebēja un raudāja svētais tēvs Fjodors. Viņš vairs negribēja pasaulīgās bagātības. Viņš vēlējās tikai vienu: nokļūt lejā, uz zemes.

Naktī viņš gaudoja tā, ka reizēm pat pārspēja Tereku, bet no rīta uzkoda tējdesu ar maizi un sātaniski smējās par garāmbraucošajiem automobiļiem. Dienas atlikušo daļu viņš pavadīja, vērodams kalnus un debesu spīdekli sauli. Naktī viņš ieraudzīja valdnieci Tamāru. Valdniece atlidoja pie viņa no savas pils un koķeti sacīja [412] :

Būsim kaimiņi.

Cienīgmāt, dziļi izjusti atbildēja svētais tēvs Fjodors. Ne jau savtīgos nolūkos…

Zinu, zinu, noteica valdniece, tikai sievas gribas dzīts.

Kā jūs to zināt? brīnījās svētais tēvs Fjodors.

Es visu zinu. Būtu kādreiz pienācis, kaimiņ. Saspēlētu uz sešdesmit seši! Vai ne?

Viņa iesmējās un aizlaidās, naksnīgajās debesis bārstīdama spožas uguntiņas.

Trešajā dienā svētais tēvs Fjodors lasīja sprediķi putniem. Viņš nezin kāpēc tos gribēja pievērst luterānismam.

Putni, viņš skanīgā balsi tos uzrunāja, publiski nožēlojiet savus grēkus!

Ceturtajā dienā viņu no apakšas jau rādija ekskursantiem.

Pa labi Tamāras pils, stāstīja pieredzes bagāti pavadoņi, bet pa kreisi stāv dzīvs cilvēks, nav zināms, no kā tas pārtiek un kā tur nokļuvis.

Ir gan mežonīga tauta! brīnījās ekskursanti. Kalnu bērni!

Peldēja mākoņi. Virs svētā tēva Fjodora riņķoja ērgļi. Pats drosmīgākais no tiem nozaga atlikušo tējdesu un ar spārna vēzienu putojošā Terekā iemeta kādas pusotras mārciņas maizes.

Svētais tēvs Fjodors padraudēja ērglim ar pirkstu un, starojoši smaidīdams, čukstēja:

Dievputniņam nav ne miņas, Kas ir darbs un kas ir raizes, Nepiemīt tam tādas dziņas Ilgam laikam uzkrāt maizes. [413]

Ērglis pablenza uz svēto tēvu Fjodoru, iekliedzās "ku-ku-reku" un aizlaidās.

Ek, ērglīt, ērglīt, tu esi liels maita!

Pēc desmit dienām no Vladikaukāzas ieradās ugunsdzēsēju komanda ar attiecīgām ierīcēm un nocēla svēto tēvu Fjodoru.

Kad viņu nesa zemē, viņš plaukšķināja rokas un nepatīkamā balsī dziedāja: *

Par pasaul's va-a-aldnieci tu kļū-ū-si Tu ma-a-ana viena vie-ie-ienīgā!

Un drūmais Kaukāzs daudzkārtīgi atskandēja M. Ļermontova vārdus un A. Rubinšteina mūziku [414] .

Ne jau savtīgos nolūkos, brandmeistaram sacīja svētais tēvs Fjodors, bet tik vien…

Un garīdznieku ugunsdzēsēju ratos aizveda uz psihiatrisko slimnīcu.

DIVDESMITĀ NODAĻA

.

XLII nodaļa Zemestrīce

Kā jūs domājat, muižniecības priekšniek, Ostaps jautāja, kad koncesionāri tuvojās Cionas ciematam, kādā veidā šai panīkušajā apvidū divu verstu augstumā virs jūras līmeņa varētu kaut ko nopelnīt?

Ipolits Matvejevičs klusēja. Vienīgā nodarbošanās, ar kuras palīdzību viņš spētu sadabūt sev iztikas līdzekļus, bija ubagošana, taču šeit, kalnu spirālēs un dzegās, nebija kam lūgt.

Starp citu, ari šeit ubagoja, taču tā bija pavisam cita ubagošana alpiska: ikvienu ciematiem garām braucošu autobusu vai vieglo mašīnu sagaidīja bērni, kas garām aizslīdošās auditorijas priekšā izpildīja dažas tūres no Naurskas ciema lezginkas; pēc tam tie visi skrēja pakaļ mašīnai un sauca:

Dod naudu! Naudu dod!

Pasažieri meta pieckapeiku gabalus un aizbrauca, paceldamies Krusta kalnu pārkāpē.

Droša lieta, Ostaps sacīja, kapitāli ieguldījumi nav vajadzīgi, ienākumi nelieli, taču mūsu stāvoklī ļoti vērtīgi.

Otrā dienā ap pulksten diviem Ipolits Matvejevičs lielā kombinatora uzraudzībā garāmbraucošo pasažieru priekšā izpildīja

savu pirmo deju. Šī deja vairāk gan līdzinājās mazurkai, taču pasažieri, Kaukāza kalnu mežonīgā skaistuma apstulboti, to noturēja par lezginku un apbalvoja izpildītāju ar trīs pieckapeikām. Nākamās mašīnas priekšā, kas bija autobuss un brauca no Tiflisas uz Vladikaukāzu, dejoja un lēkāja pats tehniskais direktors.

Dod naudu! Naudu dod! viņš dusmīgi iekliedzās.

Smejošie pasažieri bagātīgi apveltīja viņa lēkāšanu. Ostaps ceļa putekļos salasīja trīsdesmit kapeikas. Bet pēkšņi Cionas bērni apbēra savus konkurentus ar akmeņu krusu. Glābdamies no apšaudes, ceļinieki ātrā solī devās uz tuvāko aulu, kur nopelnīto naudu iztērēja par sieru un čureku.

Šādās nodarbībās koncesionāri vadīja savas dienas. Pārnakšņoja viņi kalniešu sakļās. Ceturtajā dienā viņi pa līkloču šoseju nonāca Kaišauras ielejā. Šeit svelmēja karsta saule un kompanjonu kauli, kas pamatīgi bija izsalušies Krusta kalnu pārkāpē, ātri atsila.

Darjala klintis, kalnu pārkāpes nemīlīgumu un aukstumu nomainīja zaļumi un visdziļākās ielejas mājīgums. Ceļinieki soļoja virs Aragvas, nokāpa ielejā, kuru apdzīvoja cilvēki un kurā bija mājlopu un ēdamā pārpilnība. Šeit jau varēja šo to izlūgties, šo to nopelnīt vai vienkārši nozagt. Tas bija Aizkaukāzs.

Atguvuši labo omu, koncesionāri soļoja mundrāk.

Pasanauros, tveicīgā, bagātā ciematā ar divām viesnīcām un dažiem veikaliem, draugi izlūdzās čureku un apgūlās krūmos iepretim viesnīcai "Francija", ko daiļoja dārzs un divi ķēdēs piesieti lācēni. Viņi baudīja siltumu, garšīgu maizi un pelnīto atpūtu.

Taču drīz viņu atpūtu iztraucēja automobiļu sirēnu gaudas, jaunu riepu skrapsti uz cietās šosejas un jautri izsaucieni. Draugi pašķīra krūmus. Pie "Francijas" cits pēc cita piebrauca trīs viena tipa jauni automobiļi. Automobiļi klusu apstājās. No pirmās mašīnas izlēca Persickis. Viņam sekoja "Tiesa un sadzīve", kārtodams pieputējušos matus. No visām trim mašīnām bira ārā laikraksta "Darbgalds" automobiļu kluba biedri.

Atpūta! iesaucās Persickis. Saimniek! Piecpadsmit šašlikus!

"Francijā" sakustējās nomiegojušies stāvi un atskanēja auna blēšana, ko aiz kājām vilka uz virtuvi.

Jūs nepazīstat šo jauno cilvēku? Ostaps jautāja. Tas ir "Skrjabina" reportieris, viens no mūsu transparenta kritiķiem. Tomēr ar kādu šiku viņi piebrauca! Ko tas nozīmē?

Ostaps piegāja pie šašliku ēdējiem un ļoti eleganti sasveicinājās ar Persicki.

Bonžūr! sacīja reportieris. Kur es jūs esmu redzējis, dārgais biedri? Ak jā! Atceros. "Skrjabina" mākslinieks! Vai nav tiesa?

Ostaps piespieda roku pie sirds un godbijīgi paklanījās.

Paga, paga, Persickis turpināja. Viņam bija ļoti laba reportiera atmiņa. Vai tas nebijāt jūs, kam Maskavā, Sverdlova laukumā, uzskrēja virsū ormaņa zirgs?

Kā tad, kā tad! Un vēl pēc jūsu trāpīga izteiciena es it kā tiku cauri ar vieglām izbailēm.

Bet ko jūs šeit darāt, darbojaties mākslas laukā?

Nē, esmu ekskursants.

Kājām?

Kājām. Speciālisti apgalvo, ka ceļojums pa Gruzijas Kara ceļu automobilī esot vienkārši muļķība.

Ne vienmēr muļķība, mans dārgais, ne vienmēr! Lūk, mēs, piemēram, nebraucam nemaz tik muļķīgi. Mašīnas, kā redzat, pašiem savas, uzsveru pašu, kolektīva īpašums. Tieša satiksme Maskava-Tiflisa. Benzīns nodeg par grasi. Ērts un ātrs transporta līdzeklis. Mīkstas atsperes. Eiropa!

Kur jūs to visu rāvāt? Ostaps skaudīgi jautāja. Simt tūkstošu vinnējāt?

Simt ne simt, bet piecdesmit vinnējām.

Uz acīti?

Uz obligāciju, kas piederēja automobilistu klubam.

-Jā, sacīja Ostaps, un par to naudu jūs nopirkāt automobiļus?

Kā redzat!

Jā-ā. Varbūt jums vajadzīgs vecākais? Es pazīstu kādu jaunu cilvēku. Nedzērājs.

Kāds vecākais?

Nu, tāds… Vispārēja vadība, lietišķi padomi, apmācība ar uzskates līdzekļu palīdzību pēc kompleksās metodes… Ko?

Es jūs saprotu. Nē, nevajag.

Nevajag?

Nē. Par nožēlošanu. Un mākslinieks arī nav vajadzīgs.

Tādā gadījumā iedodiet desmit rubļus.

Avdotin, Persickis pasauca. Esi tik labs un izsniedz šim pilsonim uz mana rēķina trīs rubļus. Paraksta nevajag. Šī persona norēķiniem nav pakļauta.

Tas ir šausmīgi maz, Ostaps iebilda, bet es pieņemu. Es saprotu, cik grūts ir jūsu stāvoklis. Protams, ja jūs būtu vinnējis simt tūkstošu, tad droši vien man aizdotu veselus piecus rubļus. Bet jūs taču esat vinnējis tikai piecdesmit tūkstošus rubļus nulle nulle kapeikas. Tomēr pateicos!

Benders godbijīgi pacēla cepuri. Persickis godbijīgi pacēla cepuri. Benders dziļi paklanījās. Persickis atbildēja ar ārkārtīgi laipnu paklanīšanos. Benders atvadoties pamāja ar roku. Persickis, sēdēdams pie stūres, ari pamāja ar roku. Taču Persickis jautru biedru sabiedrībā lieliskā automobilī devās pretim mirdzošām tālēm, bet lielais kombinators palika uz putekļainā ceļa ar savu tūļīgo kompanjonu.

Vai redzējāt šo mirdzumu? Ostaps jautāja Ipolitam Matvejevičam.

Aizkaukāza autotransporta ražošanas un tirdzniecības uzņēmums vai privātbiedrība "Motors" [415] ? lietišķi apvaicājās Vorobjaņinovs, kas dažās ceļojuma dienās bija lieliski iepazinies ar visiem autotransporta veidiem. Es jau grasījos padejot viņu priekšā.

Jūs drīz kļūsiet galīgs stulbenis, mans nabaga draugs. Kas par tirdzniecības uzņēmumu? Šie ļaudis, dzirdat, Kisa, vin-nēju-ši piecdesmit tūkstošus rubļu! Jūs pats redzējāt, Kisīt, cik viņi jautri un cik daudz sapirkušies dažādas mehāniskas drazas! Kad mēs dabūsim savu naudu, mēs to iztērēsim daudz racionālāk. Vai ne?

Un draugi, sapņodami par to, ko viņi nopirks, kad kļūs bagāti, atstāja Pasanaurus. Ipolits Matvejevičs dzīvi iztēlojās, kā viņš nopirks jaunas zeķes un aizbrauks uz ārzemēm. Ostapa sapņi bija plašāki. Viņa projekti bija grandiozi: viņš vai nu aizsprostos zilo Nīlu, vai arī ierīkos savrupu spēļu namu Rīgā ar filiālēm visās kaimiņvalstīs.

Trešajā dienā pirms pusdienām, pagājuši garām garlaicīgajām un putekļainajām vietām Ananurai, Dušetai un Cilkanai, ceļinieki tuvojās Mhetai Gruzijas senajai galvaspilsētai. Šeit Kura pagriezās uz Tiflisu.

Vakarā ceļinieki pagāja garām ZA HES Zemo Avčalas hidroelektrostacijai. Stikls, ūdens un elektrība mirdzēja dažādās krāsās. Tas viss atspoguļojās un vizēja straujajos Kuras ūdeņos.

Šeit koncesionāri sadraudzējās ar kādu zemnieku, kas viņus savā arbā ieveda Tiflisā ap pulksten vienpadsmitiem vakarā, tieši tai laikā, kad vakara dzestrums aicināt aicina doties ārā dienas tveicē izmocītos Gruzijas galvaspilsētas iedzīvotājus.

Pilsētele nav slikta, Ostaps sacīja, iznākdams Šotas Rustaveli prospektā, jūs zināt, Kisa…

Pēkšņi Ostaps, nepabeidzis teikumu, metās pakaļ kādam pilsonim, pēc desmit soļiem panāca un sāka ar viņu dzīvi sarunāties.

Ostaps drīz atgriezās un ar pirkstu iebakstīja Ipolitam Matvejevičam sānos.

Vai zināt, kas tas ir? viņš ātri čukstēja. Tas ir "Odesas kliņģeru artelis Maskavas barankas", pilsonis Kisļarskis. Iesim pie viņa. Tagad jūs atkal esat, lai ari cik paradoksāli tas izklausītos, domu gigants un krievu demokrātijas tēvs. Tikai neaizmirstiet piepūst vaigus un kustināt ūsas. Tās, starp citu, ir jau krietni ataugušas. Ak, velns parāvis! Kāda laime! Fortūna! Ja es no viņa tūdaļ neizplēsīšu piecsimt rubļu, tad piespļaujiet man acis! Iesim! Iesim!

Patiešām, netālu no koncesionāriem stāvēja Kisļarskis, no bailēm zils kā vājpiens, ģērbies čičunčas auduma1 uzvalkā un salmu platmali galvā.

Jūs, liekas, esat pazīstami, Ostaps čukstus sacīja, lūk, domu gigants un krievu demokrātijas tēvs, ķeizaram tuvu stāvoša persona. Neskatieties uz viņa uzvalku! Tas nepieciešams konspirācijai. Nekavējoties aizvediet mūs kādā drošākā vietā. Mums vajag aprunāties.

Kisļarskis, atbraucis Kaukāzā, lai atpūstos no Stargorodas pārdzīvojumiem, jutās pavisam sadudzis.

Murminādams visādus niekus par kliņģeru un baranku tirdzniecības panlkšanu, Kisļarskis iesēdināja baigos paziņas ekipāžā ar sudrabotiem spieķiem un kāpsli un aizveda viņus pie Dāvida kalna. Šajā restorānu kalna virsotnē viņi nokļuva, braucot pa gaisa dzelzceļu. Tiflisa ar tūkstošiem uguņu lēnām nogrima pazemē. Sazvērnieki devās tieši pie zvaigznēm.

Restorāna galdi bija izvietoti zālienā. Dobji bubināja kaukāziešu orķestris, un maza meitenīte, vecāku līksmo skatienu pavadīta, starp galdiem jautri dejoja lezginku.

Prasiet, lai mums kaut ko atnes, Benders pamācīja.

Pēc pieredzes bagātā Kisļarska pavēles tika pasniegts vīns, dārzeņi un sāļais gruzīnu siers.

Un ari kādu pamatīgāku ēdienu, Ostaps sacīja. Ja jūs zinātu, dārgais Kisļarska kungs, ko mums ar Ipolitu Matvejeviču nācās pārdzīvot, jūs pabrīnītos par mūsu vīrišķību.

"Sākas!" Kisļarskis izmisis domāja. "Atkal sākas manas mocības. Un kāpēc es neaizbraucu uz Krimu? Es taču noteikti gribēju braukt uz Krimu! Un Henrieta arī ieteica!"

Tomēr viņš pazemīgi pasūtīja divus šašlikus un pievērsa Ostapam savu iztapīgo seju.

Tātad, Ostaps sacīja, skatīdamies apkārt un balsi pazeminādams, pāris vārdos. Mums seko jau divus mēnešus, un droši vien rīt konspiratīvajā dzīvoklī būs ierīkots slēpnis. Nāksies atšaudīties.1

Kisļarskis kļuva balts kā krīts.

Mēs esam priecīgi, Ostaps turpināja, šai nemierpilnajā brīdī satiekot dzimtenei uzticīgu cīnītāju!

Hm… jā! caur zobiem lepni novilka Ipolits Matvejevičs, atcerēdamies, ar kādu izsalkuša cilvēka degsmi viņš bija dejojis lezginku netālu no Cionas.

Viņš stūma mutē sieru un garšaugus. Viņš tīksmi atraugājās ar vīna atraugām, lai paildzinātu baudu. Ostaps uzmeta viņam niknu skatienu, un Ipolits Matvejevičs aizrijās ar zaļu sīpolu.

-Jā, Ostaps čukstēja. Ar jūsu palīdzību mēs ceram satriekt ienaidnieku. Es jums iedošu parabellumu.

Nevajag, Kisļarskis stingri sacīja.

Nākamajā mirklī noskaidrojās, ka biržas komitejas priekšsēdētājs nevarēs piedalīties rītdienas kaujā. Viņš ļoti nožēlojot, bet nevarēšot. Viņam kara būšanas esot svešas. Tāpēc jau arī viņu ievēlējuši par biržas komitejas priekšsēdētāju. Viņš esot pilnīgā izmisumā, bet, lai glābtu krievu demokrātijas tēva dzīvību (viņš pats esot vecs oktobrists), viņš esot ar mieru sniegt iespējamo finansiālo palīdzību.

-Jūs esat uzticams dzimtenes draugs, Ostaps svinīgi sacīja, smaržojošajam šašlikam piedzerdams klāt saldenu kipiani. Piecsimt rubļu var glābt domu gigantu.

Sakiet, lūdzu, žēlabaini jautāja Kisļarskis, bet divsimt rubļu nevarētu glābt domu gigantu?

Ostaps aiz prieka nenocietās un zem galda ar kāju piegrūda Ipolitam Matvejevičam.

Es domāju, Ipolits Matvejevičs ieteicās, ka tirgošanās te ir nevietā!

Un tūlīt saņēma dunku sānos, kas nozīmēja: "Bravo, Kisa, bravo, redz, ko nozīmē skola!"

Kisļarskis pirmo reizi mūžā dzirdēja domu giganta balsi. Tas viņu tik ļoti pārsteidza, ka viņš nekavējoties iedeva Ostapam piecsimt rubļu. Kisļarskis samaksāja rēķinu un, atstājis draugus pie galdiņa, aizgāja, atrunādamies ar galvassāpēm. Pēc pusstundas viņš nosūtīja sievai uz Stargorodu telegrammu:

BRAUCU KĀ TEICI UZ KRIMU DROŠĪBAS PĒC SAGATAVO GROZIŅU

Ilgstošās grūtības, ko Ostaps Benders bija pārcietis, prasīja tūlītēju kompensāciju. Tāpēc tajā pašā vakarā lielais kombinators restorānkalnā piedzērās kā mārks un gandriz izkrita no gaisa dzelzceļa vagona, braucot uz viesnīcu. Otrā dienā viņš piepildīja savu senseno sapni. Nopirka brīnišķīgi pelēku lāsainu uzvalku. Šai uzvalkā bija karsti, taču viņš, sviedrus liedams, staigāja, tanī ietērpies. Vorobjaņinovam Tiflisas kooperatīva gatavo apģērbu veikalā nopirka baltu pikē uzvalku un jūrnieka cepuri ar nezināma jahtkluba zeltotu nozīmi. Šai tērpā Ipolits Matvejevičs izskatījās pēc tirdzniecības flotes admirāļa amatiera. Viņa augums braši saslējās. Gaita kļuva stingra.

Ah! Benders iesaucās. Augsta klase! Ja es būtu sieviete, tad tādam vīrišķīgam skaistulim kā jūs nolaistu astoņus procentus no parastās cenas. Ah! Ah! Tādā izskatā mēs varam apgrozīties sabiedrībā. Vai jūs protat grozīties sabiedrībā, Kisa?

Biedri Bender, Vorobjaņinovs kala vienu un to pašu, kā tad būs ar krēslu? Jāuzzina, ko dara teātris.

Ho-ho! Ostaps iebilda, dejodams ar krēslu viesnīcas "Orients" lielajā mauru stilā iekārtotajā numurā. Nemāciet mani dzīvot. Es tagad esmu dusmīgs. Man ir nauda. Tomēr esmu augstsirdīgs. Dodu jums divdesmit rubļu un trīs dienas pilsētas izlaupīšanai! Es rīkojos tāpat kā Suvorovs! Izlaupiet pilsētu, Kisa! Līksmojiet!

Un Ostaps, gūžas gorīdams, ātrā tempā sāka dziedāt:

Kad vakarzvani skanēt sāk, Tad prātā man daudz domu nāk. [416]

Draugi nepārtraukti žūpoja veselu nedēļu. Vorobjaņinova admirāļa uzvalks pārklājās ar daudzkrāsainiem vīna traipiem, bet Ostapa uzvalkā tie saplūda vienā lielā, varavīkšņainā plankumā.

Sveicināts! astotās dienas rītā sacīja Ostaps, kuram pēc paģirām bija ienācis prātā palasīt "Austrumu Blāzmu". Klausieties jūs, žūpa, ko gudri cilvēki raksta avīzēs! Klausieties!

TEĀTRU HRONIKA Vakar, 3. septembri, pabeidzis viesizrādes Tiflisā, Maskavas Kolumba teātris aizbrauca viesizrādēs uz Jaltu. Teātris nodomājis palikt Krimā līdz Maskavas ziemas sezonas sākumam.

Ahā! Ko es jums teicu! Vorobjaņinovs iesaucās.

Ko jūs man teicāt! atcirta Ostaps.

Tomēr viņš apmulsa. ŠI nolaidība bija ļoti nepatīkama. Varēja taču dārglietu medību kursu nobeigt Tiflisā, bet tagad vajadzēja vēl dzīties uz Krimas pussalu. Ostaps tūlīt ķērās pie lietas. Tika nopirktas biļetes līdz Batumi un pasūtītas vietas uz tvaikoņa "Pestels" otrajā klasē, kuģis atgāja no Batumi uz Odesu 7. septembrī pulksten 23 pēc Maskavas laika.

Naktī no desmitā uz vienpadsmito septembri, kad "Pestels" spēcīgas vētras dēļ neiegriezās Anapā, bet devās atklātā jūrā un uzņēma kursu tieši uz Jaltu, Ipolits Matvejevičs, kurš visu dienu bija vēmis un aizmidzis ļoti vēlu, redzēja sapni.

Sapnī viņš redzēja, ka, tērpies admirāļa uzvalkā, viņš stāv savas Stargorodas mājas balkonā un zina, ka apakšā stāvošais pūlis no viņa kaut ko gaida. Liels ceļamais krāns nolaida pie viņa kājām melni dābolainu cūku.

Atnāca sētnieks Tihons angļu uzvalkā un, saķēris cūku aiz pakaļkājām, sacīja:

Ek, kaut tevi jupis! Vai tad "Nimfa" spēj dot bārkstis?!

Ipolita Matvejeviča rokās gadījās duncis. Viņš iegrūda to cūkai

sānos, un no lielās, platās brūces izbira un pa cementa grīdu ripoja briljanti. Tie lēkāja un grabēja vēl skaļāk. Pēdīgi to graboņa kļuva nepanesama un baiga.

Ipolits Matvejevičs pamodās no spēcīga viļņa trieciena pa iluminatoru.

Jaltā viņi iebrauca pilnīgi rāmā bezvēja laikā, saulainā, mokoši tveicīgā rītā. Atguvies no jūras slimības, muižniecības vadonis dižojās kuģa priekšgalā līdzās zvanam, ko greznoja slāvu ligatūra. Dzīvespriecīgā Jalta gar pašu krastmalu bija nostādījusi savus mikroskopiskos veikaliņus un peldošos restorānus. Piestātnē stāvēja ekipāžas ar samta sēdekļiem zem robotiem audekla saulessargiem, "Krimkurso" un biedrības "Krimas šoferis" [417] automobiļi un autobusi. Brūnas jo brūnas meitenes grozīja izplestos saulessargus un māja ar lakatiņiem.

Draugi pirmie izkāpa svelmainajā krastmalā. Ieraugot koncesionārus, no sagaidītāju un ziņkārīgo pūļa izspraucās pilsonis čičunča uzvalkā un ātri devās prom no ostas teritorijas. Bet bija jau par vēlu. Lielā kombinatora mednieka acs ātri pazina pilsoni čičunča uzvalkā.

Pagaidiet, Vorobjaņinov! Ostaps uzsauca.

Un viņš metās uz priekšu tik ātri, ka desmit soļus no izejas panāca čičunča vīru. Ostaps acumirklī atgriezās ar simt rubļiem rokās.

Vairāk nedod. Starp citu, es sevišķi arī nespiedu, jo tad viņam nebūs ar ko atgriezties mājās.

Un tiešām Kisļarskis tūlīt automobilī aizmuka uz Sevastopoli, bet no turienes trešajā klasē uz Stargorodu.

Visu dienu koncesionāri pavadīja viesnīcā, kaili sēdēdami uz grīdas un ik mirkli skriedami vannas istabā zem dušas. Taču ūdens tecēja silts kā pretīga tēja. No tveices nekur nebija glābiņa. Likās, ka Jalta tūlīt izkusīs un ietecēs jūrā.

Ap pulksten astoņiem vakarā, nolādēdami visus krēslus uz pasaules, kompanjoni uzspīlēja kājās karstos puszābakus un devās uz teātri.

Izrādīja "Precības". Tveices izmocītais Stepans, stāvēdams uz rokām, gandrīz vai pakrita. Agafja Tihonovna skrēja pa stiepli, sasvīdušajās rokās turēdama saulessargu ar uzrakstu: "Es vēlos iegūt Podkoļesinu." Šai mirklī, tāpat kā visu dienu, viņa vēlējās tikai vienu aukstu ūdeni ar ledu. Publikai arī gribējās dzert.

Tādēļ vai varbūt ari tāpēc, ka Stepans, kas rija karstu olu kulteni, radīja pretīgumu, izrāde publikai nepatika.

Koncesionāri bija apmierināti, jo viņu krēsls kopā ar trim jauniem grezniem rokoko stila atzveltnes krēsliem stāvēja savā vietā.

Paslēpušies kādā ložā, draugi pacietīgi gaidīja bezgalīgi garās izrādes beigas. Publika beidzot izklīda, un aktieri aizskrēja atvēsināties. Teātrī neviena nepalika, izņemot koncesijas uzņēmuma biedrus paju īpašniekus. Visa dzīvā radība bija izskrējusi uz ielas zem spirdzinošā lietus, kas beidzot gāza kā ar spaiņiem.

Sekojiet man, Kisa, Ostaps nokomandēja. Ja kas gadās, mēs esam teātra izeju neatraduši provincieši.

Viņi aizlavījās līdz skatuvei un, švirkstinādami sērkociņus un tomēr uzgrūzdamies hidrauliskajai spiedei, pārmeklēja visu skatuvi.

Lielais kombinators uzskrēja pa kāpnēm augšā butaforiju telpās.

Nāciet šurp! viņš sauca.

Un Vorobjaņinovs, rokas vicinādams, devās augšā.

Vai redzat? Ostaps jautāja, uzraudams sērkociņu.

Tumsā pavīdēja Gambsa krēsla stūris un saulessarga maliņa

ar uzrakstu "…vēlos…".

Lūk! Lūk, kur mūsu nākotne, tagadne un pagātne. Raujiet sērkociņus, Kisa. Es to tūlīt uzšķērdīšu.

Un Ostaps iebāza roku kabatā pēc instrumenta.

Nu-u, viņš sacīja, izstiepis roku pret krēslu, vēl vienu sērkociņu, muižniecības priekšniek.

Uzliesmoja sērkociņš, un zili brīnumi krēsls pats palēca sānis un pārsteigto koncesionāru acu priekšā pēkšņi izkrita cauri grīdai.

Debestiņ! iekliedzās Ipolits Matvejevičs, atsprāgdams pie sienas, kaut gan viņam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt.

Šķindēdami izbira stikli, un saulessargs ar uzrakstu "Es vēlos iegūt Podkoļesinu", viesuļa ķerts, izlidoja pa logu uz jūru. Ostaps gulēja uz grīdas, viegli piespiests ar finiera plāksnēm.

Pulkstenis rādija divpadsmit un četrpadsmit minūtes. Tas bija 1927. gada Krimas zemestrīces pirmais spēcīgais grūdiens. [418]

Deviņas balles stiprais grūdiens, kas visai pussalai sagādāja neaprakstāmu postu, no koncesionāru rokām izrāva dārglietas.

Biedri Bender! Ko tas nozīmē? šausmās kliedza Ipolits Matvejevičs.

Ostaps vairs nevaldīja pār sevi: zemestrīce bija izjaukusi viņa nodomus. Tas bija vienīgais tāda veida gadījums visā viņa bagātīgajā praksē.

Ko tas nozīmē? Vorobjaņinovs brēca.

No ielas atskanēja kliedzieni, zvanīšana un soļu dipoņa.

Tas nozīmē, ka mums nekavējoties jāmūk ārā, kamēr vēl siena nav uzgāzusies virsū. Ātrāk! Ātrāk! Dodiet roku, aitasgalva.

Un viņi metās uz izeju. Par lielu izbrīnu pie durvīm, kas veda no skatuves uz šķērsielu, augšpēdus gulēja pilnīgi vesels un nebojāts Gambsa krēsls. Iesmilkstējies kā suns, Ipolits Matvejevičs to krampjaini sagrāba.

Dodiet plakanknaibles! viņš uzsauca Ostapam.

Kraupainais idiots! dvesa Ostaps. Tūlīt iegrūs griesti, bet viņš te rīkojas kā prātā jucis! Ātrāk brīvā gaisā!

Plakanknaibles! rēca prātu zaudējušais Ipolits Matvejevičs.

Nu, velns ar jums! Lauziet kaut sprandu šeit ar visu savu krēslu! Bet man dzīvība dārgāka par visu!

Ar šiem vārdiem Ostaps metās uz durvīm. Ipolits Matvejevičs ierējās un, paķēris krēslu, skrēja pakaļ Ostapam.

Tiklīdz viņi bija nokļuvuši šķērsielā, zeme briesmīgi sagrīļojās, no teātra jumta bira dakstiņi un tai vietā, kur nupat bija stāvējuši koncesionāri, jau mētājās hidrauliskās spiedes lūžņi.

Nu tagad dodiet šurp krēslu, Benders aukstasinīgi sacīja. -Jums, es redzu, jau apnicis to turēt!

Nedošu! iespiedzās Ipolits Matvejevičs.

Ko tas nozīmē? Dumpis uz kuģa? Atdodiet krēslu! Dzirdat?

Tas ir mans krēsls! Vorobjaņinovs klaigāja kā ūpis, pārkliegdams vaidus, raudas un brīkšķus, kas atskanēja no visām pusēm.

Tādā gadījumā, saņemiet honorāru, vecais lupatlāci!

Un Ostaps ar savu dzelžaino plaukstu iegāza Vorobjaņinovam pa kaklu.

Šai mirklī pa šķērsielu viņiem garām pabrauca ugunsdzēsēji ar lāpām, un to drebošajā gaismā Ipolits Matvejevičs ieraudzīja Bendera sejā tik šausmīgu izteiksmi, ka nekavējoties paklausīja un atdeva krēslu.

Nu, tagad viss kārtībā, Ostaps sacīja, atviegloti uzelpodams, dumpis apspiests. Bet tagad ņemiet krēslu un sekojiet man! Jūs atbildat par to, lai mēbele būtu vesela. Kaut arī būtu piecdesmit balles stiprs grūdiens, krēsls jāsaglabā neskarts! Sapratāt?

Sapratu.

Koncesionāri visu nakti klīda pa ielām kopā ar panikā kritušiem ļaužu pūļiem, tāpat kā visi pārējie neuzdrošinādamies iet iekšā atstātajās mājās un gaidīdami jaunus grūdienus.

Rītausmā, kad bailes bija mazliet rimušās, Ostaps izvēlējās kādu vietiņu, kur tuvumā nebija ne sienu, kas varētu sabrukt, ne cilvēku, kas varētu traucēt, un ķērās pie krēsla uzšķēršanas.

Uzšķēršanas rezultāti pārsteidza abus koncesionārus. Krēslā nekā nebija. Ipolits Matvejevičs, neizturējis visus dienas un nakts pārdzīvojumus, iesmējās sīkiem žurkas smiekliņiem.

Šai mirklī atskanēja trešais grāviens, zeme plaši atvērās un aprija pirmā apakšzemes grūdiena paglābto, bet cilvēku roku pilnīgi sakropļoto Gambsa krēslu, kura puķītes cauri putekļu mākoņiem uzsmaidīja lecošajai saulei.

Ipolits Matvejevičs nometās četrrāpus un, pagriezis izmocīto seju pret duļķaini purpursarkano saules disku, sāka gaudot. Viņā klausoties, lielais kombinators krita ģībonī. Atguvies viņš sev līdzās ieraudzīja Vorobjaņinova violetiem rugājiem apaugušo zodu. Arī Ipolits Matvejevičs gulēja nesamaņā.

Galu galā, Ostaps sacīja tāda cilvēka balsī, kas atveseļojas pēc tīfa, tagad mums ir palikušas simt iespējas no simta. Pēdējais krēsls (pie vārda "krēsls" Ipolits Matvejevičs atguva samaņu) nozuda Oktobra stacijas preču pagalmā un tātad nebūt nav izkritis zemei cauri. Kālab jānokar deguns? Sēde turpinās.

Kaut kur dārdēdami gāzās ķieģeļi. Stiepti kauca sirēna. Pa ielas vidu skrēja apakšsvārkos ģērbusies sieviete ar vaļējiem matiem.

XLIII nodaļa Dārglietu glabātava

Kādā no pēdējām lietainajām oktobra dienām Ipolits Matvejevičs bez svārkiem, ģērbies vienā mēness krāsas vestē, nobārstītā ar sīkām, sidrabainām zvaigznītēm, rosījās Ivanopulo istabā. Ipolits Matvejevičs strādāja uz palodzes, jo galda istabā vēl arvien nebija. Lielais kombinators bija saņēmis no dzīvokļu biedrības lielu pasūtījumu mākslas nozarē adrešu plāksnīšu izgatavošanu. Plāksnīšu izgatavošanu pēc šablona Ostaps uzdeva Vorobjaņinovam, bet pats gandrīz veselu mēnesi kopš ierašanās Maskavā grozījās Oktobra stacijas rajonā, ar neiedomājamu dedzību dzīdams pēdējā krēsla pēdas, kurš katrā ziņā slēpa sevī madāmas Petuhovas briljantus.

Savilcis pieri grumbās, Ipolits Matvejevičs izkrāsoja trafaretos uzrakstus uz plaksnitēm. Pusgadu auļodams pakaļ briljantiem, viņš bija zaudējis savas agrākās ieražas.

No rītiem pamodies, viņš vairs nedziedāja savus bonžūrus un gutmorgenus, tālu pagātnē bija palikusi matētā, svēdrainā glāze, no kuras viņš mēdza dzert pienu, kad bija apriņķa pilsētas N. dzimtsarakstu nodaļas lietvedis. Arī barona zābaki ar kvadrātveida purniem un zemajiem, kārtainajiem papēžiem, kurus viņam nācās pamest, dzenoties pakaļ Kolumba teātrim, tagad trūdēja kaut kur Tijlisas atkritumu izgāztuvē.

Pa naktim Ipolitam Matvejevičam sapņos rādījās kalnu virsotnes, ko greznoja mežonīgi transparenti, acu priekšā šaudījās Iznurenkovs, trīcinādams savas resnās, brūnās ciskas, apgāzās laivas, slīka cilvēld, no debesīm bira ķieģeļi un, plaši atvērusies, zeme laida acīs sēra dūmus.

Ostaps, ik dienas būdams kopā ar Ipolitu Matvejeviču, nemanīja viņā nekādu pārmaiņu. Taču Ipolits Matvejevičs bija neparasti pārvērties. Ja viņš tagad būtu aizgājis uz savu veco dzimtsarakstu nodaļu, tur viņu droši vien būtu noturējuši par lūdzēju un uz sveicienu atbildētu visai nevērīgi. Arī gaita Ipolitam Matvejevičam vairs nebija tāda kā agrāk un acu izteiksme kļuvusi mežonīga, ataugušās ūsas vairs nestāvēja paralēli zemes virsmai, bet gan pilnīgi perpendikulāri kā vecam runcim. Citāda bija kļuvusi arī Ipolita Matvejeviča daba. Viņa raksturā bija radušās agrāk nepazītas īpašības noteiktība un cietsirdība. Šīs jaunās jūtas viņā pakāpeniski ieaudzināja trīs epizodes: brīnišķīgā izglābšanās no vasjukiešu amatieru smagajām dūrēm, pirmā ubagošanas debija pie Pjatigorskas "Puķu dārza" un beidzot zemestrīce, pēc kuras Ipolits Matvejevičs kļuva mazliet dīvains un pret savu kompanjonu glabāja slepenu naidu.

Pēdējā laikā Ipolits Matvejevičs atradās ļoti spēcīgu aizdomu varā. Viņš baidījās, ka Ostaps atplēsīs krēslu viens un, paņēmis visas dārglietas, aizbrauks, pametot viņu likteņa varā. Skaļi izteikt savas aizdomas viņš neuzdrošinājās, jo pazina Ostapa smago roku un nelokāmo raksturu. Ik dienas, sēdēdams pie loga un ar vecu, izrobotu bārdas nazi tīrīdams apžuvušos burtus, Ipolits Matvejevičs šausmīgi cieta. Katru dienu viņš baiļojās, ka Ostaps vairs nepārnāks un viņš, bijušais muižniecības priekšnieks, nomirs Maskavā bada nāvē pie kāda sapuvuša žoga.

Taču Ostaps pārnāca katru vakaru, kaut gan nekādas priecīgas ziņas neatnesa. Viņa enerģija un dzīvesprieks bija neizsmeļami. Cerības viņu nepameta nevienu mirkli.

Gaitenī atskanēja soļu dipoņa, kāds uzgrūdās ugunsdrošajam skapim, un finiera durvis viegli atsprāga vaļā kā vēja pāršķirta grāmatas lapa. Uz sliekšņa stāvēja lielais kombinators. Viņš bija slapjš no galvas līdz kājām, vaigi kvēloja kā sarkani āboli. Ostaps smagi elpoja.

Ipolit Matvejevič! viņš iesaucās. Klausieties, Ipolit Matvejevič!

Vorobjaņinovs jutās pārsteigts. Vēl nekad tehniskais direktors viņu nebija saucis vārdā un tēva vārdā. Un pēkšņi viņš saprata…

Vai ir? viņš izdvesa.

Tur jau ir tā lieta, ka ir. Ek, Kisa, velns lai jūs parauj!

Nekliedziet, visu var dzirdēt!

Pareizi, pareizi, var vēl noklausīties, Ostaps ātri čukstēja. Ir, Kisa, ir, un, ja vēlaties, es tūlīt to varu jums demonstrēt. Tas atrodas dzelzceļnieku klubā, jaunajā klubā… Vakar bija atklāšana… Kā es atradu? Blēņas? Ārkārtīgi grūta lieta! Ģeniāla kombinācija! Spoža kombinācija, spīdoši izvesta līdz galam! Piedzīvojums no antīkās pasaules… Vārdu sakot, augsta klase!

Nenogaidījis, kamēr Ipolits Matvejevičs uzvilks svārkus, Ostaps izskrēja gaitenī. Vorobjaņinovs viņam piebiedrojās jau kāpnēs. Abi, satraukti apbērdami viens otru ar jautājumiem, traucās pa slapjajām ielām uz Kalančovas laukumu. Viņi pat neatskārta, ka var aizbraukt ar tramvaju.

-Jūs esat apģērbies kā kurpnieks! Ostaps līksmi čaloja. Kas tā staigā, Kisa? Jums nepieciešama stērķelēta veļa, zīda zeķes un, protams, cilindrs. Jūsu sejā ir kaut kas cēls! Sakiet, lūdzu, jūs patiešām esat bijis muižniecības priekšnieks?

Ostaps bija kļuvis pārmērīgi rosīgs. Agrāk neko tādu viņā nevarēja manīt. Aiz sajūsmas, ka dārglietas varbūt vēl šajā pašā naktī nonāks viņu īpašumā, Ostaps atļāvās muļķīgus un smieklīgus izlēcienus, bakstīja Ipolitu Matvejeviču, pieskrēja klāt meitenēm no Jermakovkas un solīja viņām zelta kalnus.

Parādījis muižniecības priekšniekam krēslu, kas stāvēja šahistu pulciņa istabā un kam bija visparastākais Gambsa krēsla izskats, kaut gan tas sevī slēpa milzonīgas vērtības, Ostaps izvilka Vorobjaņinovu gaitenī. Šeit nebija nevienas dzīvas dvēseles. Ostaps piegāja pie loga, kas vēl nebija aizlīmēts, gatavojoties ziemai, un attaisīja abu rāmju aizbīdņus.

Pa šito lodziņu, viņš sacīja, mēs šonakt jebkurā brīdī viegli un maigi iekļūsim klubā. Atcerieties, Kisa, trešais logs no parādes durvīm.

Draugi vēl ilgi klīda pa ldubu kā ATIN [419] pārstāvji un nevarēja vien nobrīnīties par skaistajām zālēm un istabām. Klubs bija neliels, bet kārtīgi būvēts. Koncesionāri vairākas reizes iegāja šaha istabā un ar uzkrītošu interesi vēroja dažu šaha partiju attīstību.

Ja es Vasjukos būtu spēlējis, Ostaps sacīja, sēdēdams uz šāda krēsla, es nebūtu zaudējis nevienu partiju. Entuziasms nepieļautu. Tomēr labāk iesim, vecīt, man vēl paglābušies divdesmit pieci rubļi. Iedzersim alu un atpūtīsimies pirms nakts vizītes. Vai alus jūs nešokē, muižniecības priekšniek? Nav nekāda nelaime. Rīt jūs laksiet šampanieti neierobežotā daudzumā.

Ejot no dzertuves uz Sivcevo Vražku, Benders trakoti uzjautrinājās un aizskāra garāmgājējus. Viņš apņēma ap pleciem mazliet iereibušo Ipolitu Matvejeviču un liegi sacīja:

Jūs esat ārkārtīgi simpātisks vecītis, Kisa, bet vairāk par desmit procentiem es jums nedošu. Nudien, nedošu. Nu kālab jums, kālab jums vajadzīga tāda nauda?

Kāpēc tad tā? Kāpēc tad tā? uztraucās Ipolits Matvejevičs.

Ostaps sirsnīgi smējās un piekļāvās ar vaigu pie sava koncesijas drauga slapjās piedurknes.

Nu ko jūs pirksiet, Kisa? Nu ko? Jums taču nav nekādas fantāzijas. Nudien, piecpadsmit tūkstošu jums pietiek atliku likām. Jūs taču drīz mirsiet, jūs taču esat večukiņš. Jums taču nauda vispār nav vajadzīga… Ziniet, Kisa, es, liekas, jums nekā nedošu. Tā būtu blēņošanās. Pieņemšu, jūs, Kisulīt, par privātsekretāru. Vai ne? Četrdesmit rubļu mēnesī. Kostīte mana. Četras brīvdienas… Vai ne? Darba tērps, dzeramnauda, sociālā apdrošināšana nāk klāt… Nu? Vai jūs apjēdzat, ko es jums piedāvāju?

Ipolits Matvejevičs atbrīvoja roku un ātri devās uz priekšu. Šie joki viņu padarīja vai ārprātīgu.

Ostaps panāca Vorobjaņinovu pie ieejas rožainajā savrupmājā.

-Jūs patiešām apvainojāties? Ostaps jautāja. Es tikai pajokoju. Savus trīs procentus jūs saņemsiet. Jā nudien, jums pilnīgi pietiek ar trim procentiem, Kisa.

Ipolits Matvejevičs saīdzis iegāja istabā.

-Jā? Kisa, Ostaps draiskuļoja, piekrītiet saņemt trīs procentus! Nudien, piekrītiet! Cits būtu piekritis. Istaba jums nav jāpērk, Ivanopulo, par laimi, aizbrauca uz Tveru un paliks tur veselu gadu. Bet labāk tomēr iestājieties pie manis par kambarsulaini… Silta vietiņa.

Redzēdams, ka Ipolits Matvejevičs nekādi nav uzmundrināms, Ostaps saldi nožāvājās, ievilka savās platajās krūtīs gaisu, izstiepās vai līdz pašiem griestiem un sacīja:

Nu, drauģelīt, sagatavojiet kabatas! Uz klubu mēs iesim pirms rītausmas. Tas ir vislabākais laiks. Sargi guļ un redz saldus sapņus, par ko tos bieži atbrivo no darba, neizmaksājot algu par divām nedēļām uz priekšu. Bet tagad, dārgumiņ, iesaku jums atpūsties.

Ostaps nolikās uz trim krēsliem, kas bija sanesti no dažādām Maskavas malām, un, laizdamies miegā, nomurmināja:

Labāk gan par kambarsulaini! Pieklājiga alga… Kostīte… Dzeramnauda… Nu, nu, pajokoju… Sēde turpinās! Ledus ir sakustējies, zvērināto piesēdētāju kungi!

Tie bija lielā kombinatora pēdējie vārdi.

Viņš iegrima dziļā, bezrūpīgā, atspirdzinošā un smagu sapņu nenomāktā miegā.

Ipolits Matvejevičs izgāja uz ielas. Viņa sirds bija izmisuma un naida pilna. Mēness lēkāja pa mākoņu ciņiem. Savrupmāju slapjie režģi spīdēja kā ieeļļoti. Gāzes lukturi, ūdens puteklīšu vainaga apvīti, meta nemierīgu gaismu. No dzertuves "Ērglis" izgrūda kādu piedzērušos. Tas iebļāvās nelabā balsī. Ipolits Matvejevičs saviebās un stingriem soļiem devās atpakaļ. Viņam bija tikai viena vēlēšanās: kaut ātrāk viss būtu galā.

Viņš iegāja istabā, stingri paskatījies uz guļošo Ostapu, noslaucīja pensneja stiklus un paņēma no palodzes bārdas nazi. Uz tā izrobotā asmeņa bija redzamas izkaltušas eļļas krāsas zvīņas. Viņš ielika bārdas nazi kabatā, vēlreiz pagāja garām Ostapam, neskatīdamies uz viņa pusi, bet dzirdēdams viņa elpošanu, un atkal iznāca gaitenī. Šeit bija klusi un miegaini. Acīmredzot visi jau gulēja. Gaiteņa pilnīgajā tumsā Ipolits Matvejevičs pēkšņi neizsakāmi dzēlīgi pasmaidīja un juta, ka uz pieres sakustējās āda. Lai pārbaudītu šo jauno sajūtu, viņš atkal pasmaidīja. Pēkšņi viņš atcerējās, ka ģimnāzijā audzēknis Pihtjajevs-Kakujevs prata kustināt ausis.

Ipolits Matvejevičs aizgāja līdz kāpnēm un uzmanīgi ieklausījās. Uz kāpnēm neviena nebija. No ielas atskanēja važoņa zirga pakavu klaudzēšana, demonstratīvi skaļa un noteikta, it kā kāds skaitītu uz kauliņiem. Muižniecības priekšnieks klusiņām kā kaķis atgriezās istabā, izņēma no Ostapa svārkiem, kas karājās uz krēsla atzveltnes, divdesmit piecus rubļus un plakanknaibles, uzlika galvā netīro admirāļa cepuri un atkal ieklausījās.

Ostaps gulēja klusi, nekrāca. Viņa deguns un plaušas strādāja ideāli, lieliski ieelpojot un izelpojot gaisu. Spēcīgā roka nokarājās līdz pašai grīdai. Ipolits Matvejevičs, juzdams pulsu deniņos, lēnām uzrotlja labās rokas piedurkni mazliet virs elkoņa, aptina kailo roku ar dvieli, aizgāja līdz durvīm, izņēma no kabatas bārdas nazi un, ar acīm izmērījis attālumus istabā, pagrieza izslēdzēju. Gaisma nodzisa, bet istabu viegli apgaismoja ielas luktura zilganā gaisma.

-Jo labāk, nočukstēja Ipolits Matvejevičs.

Viņš tuvojās galvgalim un, tālu atvēzējis roku ar bārdas nazi, no visa spēka ietrieca visu asmeni Ostapa kaklā, tūlīt izrāva nazi un atlēca pie sienas. Lielais kombinators izdvesa tādu skaņu, kādu izdod virtuves izlietne, uzsūkdama pēdējās ūdens lāses. Ipolitam Matvejevičam palaimējās nenotraiplties ar asinīm, kas šļācās kā no pārplīsušas ugunsdzēsēju šļūtenes. Berzēdams ar svārku muguru mūra sienu, Vorobjaņinovs aizzagās līdz zilgajām durvīm un vēlreiz uzmeta acis Ostapam. Viņa augums divas reizes noraustījās un atslīga pret krēslu atzveltnēm. Ielas gaisma apspīdēja lielo melno peļķi, kas bija radusies uz grīdas.

"Kas tā par peļķi?" Ipolits Matvejevičs nodomāja. "Jā, jā, asinis… Biedrs Benders nomiris."

Vorobjaņinovs notina viegli nosmērēto dvieli, nometa to zemē, pēc tam uzmanīgi nolika bārdas nazi uz grīdas un aizgāja, klusi pieverot durvis.

Lielais kombinators nomira uz paša iedomātās laimes sliekšņa.

Izgājis uz ielas, Ipolits Matvejevičs sarauca uzacis un, murminādams: "Visi briljanti ir mani, nevis tikai seši procenti," aizgāja uz Kalančevas laukumu.

Nonācis pie dzelzceļnieku kluba un noskatījis trešo logu no parādes durvīm, Ipolits Matvejevičs apstājās. Jaunās celtnes spoguļlogi kā pērles pelēcīgi vidēja rītausmas gaismā. Valgajā gaisā atskanēja manevrējošo lokomotīvju padobjās balsis. Ipolits Matvejevičs veikli uzrāpās uz karnīzes, pagrūda rāmi un klusi ielēca gaitenī.

Viegli orientēdamies pelēcīgas rītausmas piestrāvotajās kluba zālēs, Ipolits Matvejevičs iekļuva šahistu kabinetā un, aizķēris ar galvu Emanuēla Laskera portretu, kas karājās pie sienas, piegāja pie krēsla. Viņš nesteidzās. Viņam nebija kur steigties. Neviens viņu nevajāja. Lielmeistars O. Benders gulēja mūžīgā miegā rožainajā savrupmājā Sivcevo Vražkā.

Ipolits Matvejevičs apsēdās uz grīdas, apķēra krēslu ar savām dzīslainajām kājām un ar dentista aukstasinību ņēmās izvilkt no krēsla misiņa naglas, nevienu nepalaizdams garām. Pie sešdesmit otrās naglas viņa darbs beidzās. Angļu katūns un maša brīvi gulēja uz krēsla polsterējuma.

Atlika tikai tos pacelt, lai ieraudzītu futrāļus, futrālīšus un kastītes ar dārgakmeņiem.

"Tūlīt automobilī iekšā," nodomāja Ipolits Matvejevičs, kas bija izgājis lielā kombinatora dzīves gudrības skolu, "un uz staciju prom. Uz Polijas robežu. Par kādu akmentiņu mani pārvedīs pāri robežai, bet tur…"

Un, vēlēdamies jo ātrāk redzēt, kas notiks "tur", Ipolits Matvejevičs norāva no krēsla katūnu un mašu. Viņa acis ieraudzīja atsperes, brīnišķīgas angļu atsperes un polsterējumu, lielisku polsterējumu, pirmskara kvalitātes, kādu tagad nekur nevar atrast. Bet vairāk gan krēslā nekā nebija. Ipolits Matvejevičs mehāniski izvandīja ar pirkstu visu polsterējumu un tā nosēdēja veselu pusstundu, neizlaizdams krēslu no krampjaini sažņaugtajām kājām, un truli atkārtoja:

Kāpēc tad te nekā nav? Tas nevar būt! Tas nevar būt!

Bija gandrīz pavisam gaišs, kad Vorobjaņinovs, atstājis jucekli šahistu kabinetā, aizmirsis tur plakanknaibles un neeksistējošā jahtkluba cepuri ar zeltoto nozīmi, neviena nemanīts, smagi un gurdi pa logu izlīda uz ielas.

Tas nevar būt, viņš murmināja, nogājis vienu kvartālu. Tas nevar būt!

Un viņš aizgāja atpakaļ pie kluba un staigāja gar tā lielajiem logiem, čāpstinādams ar lūpām:

Tas nevar būt! Tas nevar būt! Tas nevar būt!

Paretam viņš iekliedzās un saķēra rīta miglā norasojušo galvu. Atcerēdamies visus nakts notikumus, viņš purināja sirmās pinkas. Briljantu drudzis iedarbojās pārāk spēcīgi: Vorobjaņinovs bija novecojis piecās minūtēs.

Staigā te vienā gabalā visvisādi, Vorobjaņinovs dzirdēja pie pašas auss.

Viņš ieraudzīja naktssargu brezenta darba tērpā un vieglos zābakos. [420] Naktssargs bija ļoti vecs un, kā redzams, labsirdīgs.

Staigā vienā gabalā, omulīgi pļāpāja večuks, kam bija apnikusi nakts vientulība, un jūs, biedri, arī interesējaties.

Un pareizi darāt. Klubs mums, kā sacīt jāsaka, pavisam neparasts. [421]

Ipolits Matvejevičs kā moceklis noraudzījās uz sārto večuku. -Jā, sacīja večuks, šis klubs ir neparasts. Otra tāda nekur nav.

Bet kas tad šeit tik neparasts? jautāja Ipolits Matvejevičs, sakopodams domas.

Večukiņš līksmi paskatījās Vorobjaņinovā. Acīmredzot stāsts par neparasto klubu viņam patika, un viņš to labprāt atkārtoja.

Nu redziet, večuks iesāka, es šeit kā naktssargs staigāju jau desmito gadu, bet tāda gadījuma nekad netiku piedzīvojis. Klausies vērīgi, zaldātiņ. Kā sacīt jāsaka, šeit vienmēr bijis dzelzceļa kustības dienesta pirmā iecirkņa klubs, visiem zināms, kāds tas bija. Es to apsargāju. Galīgi sačākstējis klubs… To kurināja un kurināja, un nekas nelīdzēja. Bet biedrs Krasiļņikovs neliek mani mierā: "Kur tu, saka, to malku liec?" Bet vai tad es to malku ēdu, vai? Nomocījās gan biedrs Krasiļņikovs ar to klubu mitrums, aukstums, pūtēju orķestrim telpu nav, un teātri spēlēt tīrās mokas: aktieru kungi sala nost. Piecus gadus lūdzās kredītus jaunam klubam, bet nezinu, kas tur iznāca. Satiksmes darbinieku arodbiedrība kredītu neapstiprināja. Šopavasar biedrs Krasiļņikovs nopirka krēslu skatuves vajadzībām, labu krēslu, mīkstu…

Ipolits Matvejevičs klausījās, ar visu augumu mākdamies virsū naktssargam. Viņš atradās pusnemaņas stāvoklī. Bet večuks, gardi smiedamies, pastāstīja, kā viņš reiz uzrāpies uz šī krēsla, lai izskrūvētu elektrisko spuldzi, un nogāzies zemē.

Es pamatīgi nobraucu no šā krēsla, pat apšuvums pārplīsa. Un skatos no apšuvuma apakšas birst ārā stikliņi un diedziņā savērtas baltas krelles.

Krelles, Ipolits Matvejevičs nošļupstēja.

Krelles! sajūsmā iespiedzās večuks. Un nu, zaldātiņ, es skatos vēl, bet tur dažādas kastītes. Es tām kastītēm pat nepieskāros. Bet devos taisnā ceļā pie biedra Krasiļņikova un visu pateicu. Vēlāk to pašu arī komisijai pateicu. Tām kastītēm ne pirkstu netiku piedūris. Un labi, zaldātiņ, darīju, jo vēlāk tur atrada dārglietas, buržuāzija bija noslēpusi…

Kur ir dārglietas? iekliedzās muižniecības priekšnieks.

Kur, kur, večuks ķircinājās, te, zaldātiņ, jābūt ar saprašanu. Re, kur tās ir!

Kur? Kur?

-Tepat taču tās ir! iesaucās sārtais večuks, priecādamies pār paša radīto efektu. Re, kur tās ir! Brilles noslauki! Klubu par tām uzbūvēja, zaldātiņ! Redzi? Skaties, te tas ir, šis klubs! Centrālapkure, šahs ar pulksteni, bufete, teātris ar galošām iekšā nelaiž!…

Ipolits Matvejevičs vai ledū sasala un, nekustēdamies ne no vietas, blenza uz karnīzēm.

Tad lūk, kur atrodas madāmas Petuhovas dārglietu krātuve! Lūk, kur tā stāv! Te ir viss! Visi simt piecdesmit tūkstoši rubļu nulle nulle kapeikas, kā mēdza teikt Ostaps-Suleimans-BertaMarija Benders.

Briljanti pārvērtušies par vienlaidus fasāžu stikliem un dzelzsbetona griestiem; vēsās vingrošanas zāles izbūvētas no pērlēm. Dimanta diadēma pārvērtusies teātra zālē ar griežamo skatuvi, rubīna auskari izauguši par veselām lustrām, čūskveida zelta aproces ar smaragdiem kļuvušas par lielisku bibliotēku, bet kaklarotas pārvērtušās par bērnu novietnēm, planieru darbnīcu, šaha kabinetu un biljarda istabu.

Dārglietu krātuve nav pazudusi, tā saglabājusies un pat lielāka kļuvusi. Tai varēja pieskarties ar rokām, bet nevarēja aiznest prom. Tā pārgājusi kalpot citiem ļaudīm.

Ipolits Matvejevičs ar rokām pieskārās granīta apšuvumam. Akmens aukstums aizgāja līdz pašai sirdij.

Un viņš iekliedzās.

Viņa kliedziens, satracināts, kaisls un mežonīgs, aizšautas vilku mātes kliedziens, aizskanēja līdz laukuma vidum, metās zem tilta un, mostošās lielās pilsētas skaņu nomākts, lēnām dzisa un mirklī izplēnēja. Maskavas ielās pār slapjajiem jumtiem iesoļoja lielisks rudens rīts. Pilsēta uzsāka savas ikdienas gaitas.

Beigas

1927.-1928. g. Maskava

Saturs

Leģenda par lielo kombinatoru jeb Kāpēc Šanhajā nekas nenotika

(M. Odeskis, D. Feldmans)

PIRMĀ DAĻA. STARGORODAS LAUVA

Pirmā nodaļa

nodaļa. Bezenčuks un nimfas

nodaļa. Madāmas Petuhovas nāve

Otrā nodaļa

nodaļa. Grēcinieka spogulis

nodaļa. Tālo ceļojumu mūza

Trešā nodaļa

nodaļa. Nadzīgais puisis

nodaļa. Iepriekšējās turpinājums

Ceturtā nodaļa

nodaļa. Lielais kombinators

nodaļa. Briljantu tvans

nodaļa. "Titānika" pēdas

Piektā nodaļa

nodaļa. Kaunīgais zaglēns

nodaļa. Kur jūsu cirtas?

Sestā nodaļa

nodaļa. Atslēdznieks, papagailis un zīlniece

nodaļa. Alfabēts "Dzīves spogulis"

Septītā nodaļa

nodaļa. Ugunīga sieviete dzejnieka sapnis

Stāsts par vientuļnieku huzāru

nodaļa. Elpojiet dziļāk, jūs esat uztraukts!

Astotā nodaļa

nodaļa. Zobena un spīļarkla savienība

OTRĀ DAĻA. MASKAVĀ

Devītā nodaļa

nodaļa. Krēslu okeānā

nodaļa. Mūka Bertolda Švarca vārdā nosauktā kopmītne. Desmitā nodaļa

nodaļa. Pilsoņi, cieniet matračus!

nodaļa. Mēbeļu muzejs

nodaļa. Eiropeiskas vēlēšanas

Vienpadsmitā nodaļa

nodaļa. No Seviljas līdz Grenādai

nodaļa. Eksekūcija

Divpadsmitā nodaļa

nodaļa. Elločka no kanibālu cilts

nodaļa. Absolons Vladimirovičs Iznurenkovs

Trīspadsmitā nodaļa

nodaļa. Automobilistu klubs

nodaļa. Saruna ar kailo inženieri

nodaļa. Divas vizītes

Četrpadsmitā nodaļa

nodaļa. Brīnišķīgais iepriekšējās izmeklēšanas groziņš

nodaļa. Vistiņa un Klusā okeāna gailītis

nodaļa. Gavriliādes autors

Stāsts par nelaimīgu mīlestību

Piecpadsmitā nodaļa

nodaļa. Varenā kopa jeb Zelta meklētāji

nodaļa. Kolumba teātrī

TREŠĀ DAĻA. MADĀMAS PETUHOVAS DĀRGLIETAS

Sešpadsmitā nodaļa

nodaļa. Volgas nakts burvība

nodaļa. Nešķīstais pāris

Septiņpadsmitā nodaļa

nodaļa. Izraidīšana no paradīzes

nodaļa. Starpplanētu šaha kongress

Astoņpadsmitā nodaļa

nodaļa. U. c

nodaļa. Skats uz malahīta krāsas peļķi

Deviņpadsmitā nodaļa

XL nodaļa. Zaļais rags

XLI nodaļa. Zem padebešiem

Divdesmitā nodaļa

XLII nodaļa. Zemestrīce

XLIII nodaļa. Dārglietu glabātava

PIRMOREIZ LATVIEŠU VALODĀ

NECENZĒTS ROMĀNA VARIANTS

AR KOMENTĀRIEM

..

PASKAIDROJUMI,KOMENTĀRI

1 Atūzija stilistiska tigūra, izteiciens, kas norāda uz pazīstamu vēsturisku notikumu vai uz kādu literāru darbu.

1 Domāta komunālās saimniecības uzņēmumu un iestāžu (ūdensvada un kanalizācijas staciju, piršu, lopkautuvju u. c.) darbinieku arodbiedrības nodaļa.

1 Runa ir par Vorobjaņinova lidzibu ar itāļu aktieri B. Pagano, bijušo ostas krāvēju, kurš tēloja drosmīgo atlētu Mačiste (Maciste) D. Pestrones filmā "Kabīrija". Šī lielfilma par pūniešu karu laiku notikumiem parādījās uz ekrāniem 1914. gadā un guva lielus panākumus. 1918.-1926. g. tika uzņemtas sērijas par Mačistes (krievu variantā Macistes) piedzīvojumiem.

3 Alizarīns organisma krāsviela, ko iegūst, pārstrādājot akmeņogles. Spēcīgs kodīgs smārds, līdzīgs etiķa aromātam, bija raksturīgs pašai lētākajai tintei.

1 V. Žukovska poēmas "Kamoenss" noslēguma vārdi, kas 1887. gadā tika iegravēti V. Kreitona veidotajā dzejnieka pieminekļa postamentā Pēterburgā.

1 Domāti apaļi koka vai metāla stabiņi, kurus ieraka ietves malā, parasti pie mājām, lai neļautu ratiem un karietēm uzbraukt uz ietves.

1 Iespējams, tā ir alūzija par 1926. gada rudeni Maskavas Akadēmiskajā dailes teātrī iestudēto M. Bulgakova lugu "Turbinu dienas", pareizāk sakot, viena lugas personāža efektīgu repliku: "Bija mums Krievija dižena lielvalsts". Lugas varoņa replika savukārt varētu būt saistīta ar S. Behtejeva dzejoļa "Krievija" rindu:

Bija dižena Krievija, Bija varena lielvalsts, Un tauta, stipra kā stihija Un neuzvarama kā jūra.

Šo un citus monarhistiska rakstura dzejoļus Behtejevs 1917. gada aprīlī nosūtīja cara ģimenei, kas bija arestēta un izsūtīta uz Toboļsku. Vēlāk, kad dzejnieks monarhists dienēja Brīvprātīgajā [baltgvardu] armijā, dzejoļi izplatījās rokrakstā, tos publicēja baltgvardu kustības ieņemtās teritorijas presē. 1919. gadā, kad "baltie" ieņēma Odesu, dzejoli "Krievija" nodrukāja uz lapiņām un izdalīja pilsētniekiem. Droši vien Ilfs un Petrovs ar to iepazinās tieši tajā laikā. Dzejolis atbilda Bulgakova lugas varoņa replikas monarhistiskajam kontekstam: par lielvalsts varenumu lugā runāja nākamais baltgvards, kurš gatavojās karot ar "sarkanajiem", un tiem, kas zināja oriģinālu, mājiens bija saprotams. Tomēr "Turbinu dienas" bija visnotaļ padomju garā uzrakstīta luga, tāpēc tajā nākamajam baltgvardam atbild bijušais krievu armijas virsnieks, kurš ir gatavs kalpot "sarkanajiem" un pareģo, ka "baltie" cietīs sakāvi, dzīvi palikušie emigrēs, bet boļševiku pārvaldītā Krievija atkal kļūs par varenu lielvalsti. Ar šo parodiju par Behtejeva dzejoli un Bulgakova lugas varoņa repliku Ilfs un Petrovs uzsver, ka pareģojums ir piepildījies: "baltie" ir sakauti, un padomju varas desmit gadu pastāvēšanas laikā PSRS prestižs ir kļuvis pietiekami augsts. Iespējams arī, ka "Divpadsmit krēslu" autori, atgādinot par lugu, kuru plaši apsprieda preses izdevumos, savdabīgā veidā sūta sveicienu lugas autoram. Šis pieņēmums ir ticams, jo Ilfs un Petrovs ne vienu reizi vien atgriežas pie tēmas par Bulgakova lugas iestudējumu Maskavas teātrī.

1 Domātas lielas zelta atradnes Sibīrijas upes Aldanas baseinā. Atradņu apgūšana sākās jau 1890-tajos gados, tad tika apturēta un atkal aktivizējās 1923. gadā. Vēl pēc pieciem gadiem raktuvju izlūkošanu un zelta ieguvi galvenokārt pēc savas iniciatīvas veica zeltrači, kuri iegūto zeltu pārdeva valsts uzņēmumiem.

2 20. gadsimta sākumā bija divas tirgotāju ģildes. Ģildes locekļiem bija piešķirtas vairākas tiesības (piemēram, tiesības nodarboties ar vairumtirdzniecību, kļūt par rūpniecības uzņēmumu īpašnieku) un privilēģijas. Augstāka bija pirmā ģilde. Lai tajā iestātos, pretendentam bija vajadzīgs lielāks izsludinātais pamatkapitāls, un viņš maksāja lielāku iestāšanās un ikgadējo iemaksu. Ģimene, kas sastāvēja pirmajā ģildē ne mazāk par 100 gadiem, varēja vērsties pie attiecīgajām instancēm ar lūgumu, lai tai piešķir muižniecības titulu.

1 Grāfs S. Vite (1849-1915) Krievijas valdības galva 1903.-1906. gadā, tika uzskatīts par liberāli, reformu piekritēju, tāpēc monarhisti viņu pastāvīgi kritizēja. 1905. gadā Portsmutas miera līguma parakstīšanas laikā Vite pārstāvēja Krieviju. Līgumā tika fiksēta Krievijas sakāve karā ar Japānu, un arī tas izraisīja neapmierinātību.

' Spriežot pēc manuskripta, Vorobjaņinova sievastēvam autori sākumā bija piešķīruši citu uzvārdu Osetrovs. Izmaiņas tika ieviestas jau manuskripta tīrrakstā.

' Acīmredzot domāts lidojums bez nosēšanās Parīze-Pēterburga, kas beidzās 1913. gada 4. jūnijā. Šo notikumu dzīvi apsprieda krievu preses slejās kā kārtējo pierādījumu neierobežotajām tehnikas iespējām. Pats lidotājs, kura raksts bija publicēts nedēļas žurnāla "Siņij žurnal" 14. jūnija numurā, rakstīja: "Pēterburga ir sestā un no Parīzes pati tālākā galvaspilsēta, kuru esmu apmeklējis ar aeroplānu."

1 Maskavā K. Baļmonts ieradās 1913. gada 5. maijā, un viņu sagaidīja nevis Aleksandra (tagad Baltkrievijas), bet Brjanskas (tagad Kijevas) stacijā. Autoru aprakstītā ažiotāža bija saistīta ar to, ka dzejnieks atgriezās pēc septiņu gadu ilgas emigrācijas; 1905. gadā Baļmonts, kurš sadarbojās ar kreisajiem radikālajiem izdevumiem un bija saistīts ar boļševikiem, aizbrauca uz ārzemēm, jo baidījās no policijas vajāšanas, un dzīvoja Parīzē. 1912. gadā viņš devās ceļojumā apkārt pasaulei. Tas ilga 11 mēnešus. Maršrutā ietilpa arī Polinēzija, un vēlāk dzejnieks un ceļotājs tai veltīja vairākus rakstus. Krievijā viņš atgriezās pēc amnestijas, kas tika izsludināta par godu Romanovu dinastijas 300 gadu jubilejai. Baļmonta godināšana notika

7. maijā, to rīkoja Brīvās estētikas biedrība (1906-1917), kurā bija apvienojušies modernisma virzienu pārstāvji. Nav nekāda pamata domāt, ka romāna autori nezināja, kāpēc Baļmonts 1905. gadā aizbrauca uz ārzemēm, taču pēc 1921. gada dzejnieks atkal dzīvoja emigrācijā, kritiski izteicās par padomju varu, tāpēc atgādināšana par viņa konfliktiem ar boļševiku pretiniekiem bija nevietā.

1 Times slepkavību plaši apsprieda Krievijas preses slejās, piemēram, žurnāla "Siņij žurnal" feļetonists sašutis rakstīja: "Veco labo laiku ļaundarus ir nomainījuši eleganti augstākās sabiedrības dendiji. Ar labām manierēm, vērtīgiem sakariem." Autors azartiski aprakstīja, kā divdesmit piecus gadus vecie noziedznieki aukstasinīgi izgudroja un realizēja savas četrdesmitgadīgās paziņas, lai gan "novītušas", taču vēl aizvien "pēc glāstiem, grēcīgiem apskāvieniem un baudas alkstošas" sievietes, savaldzināšanas un nogalināšanas plānu. Slepkavas "gaidīja vilšanās. Viņi neatrada Timei naudu, vienīgi norāva no pirksta gredzenu un pārdeva to. Pēc tam viņi aizbrauca uz lauku muižu atpūsties." Drīz viņus apcietināja. Raksts "Labā toņa cilvēki" tika publicēts 1913. gada 22. februāri, bet mēnesi vēlāk Krievijas kinoteātros jau rādīja filmu "Augstākās sabiedrības bandīti", kā bija rakstīts afišās "sensacionālu kriminālo drāmu".

3 Par Sviesta centru sauca Viskrievijas piena kooperācijas savienību, kas ietilpa valsts lauksaimniecības kooperācijas sistēmā un apvienoja zemnieku piena lopkopības kooperatīvus. Šī organizācija daļēji pārvaldīja piena produktu ražošanu.

1 Endijs Takers O'Henrija stāstu par "augstsirdīgo krāpnieku" varonis. PSRS bija ļoti populārs 1924. gadā izdotais O'Henrija stāstu krājums "Mīļais blēdis". Endija Takera pieminēšana ir vēl viens norādījums par Bendera kriminālo "specializāciju".

1 Odesas iedzīvotājiem raksturīgs joks: Mazajā Arnautu ielā atradās daudzas darbnīcas, kurās amatnieki primitīvā veidā izgatavoja viltotas "kontrabandas" parfimērijas preces.

1 Parādes solī marš! (Franču vai.)

1 Imperators Nikolajs I daudzos portretos attēlots ar īsu, šauru, pašķidru vaigubārdu.

1 20. gs. 20-tajos gados šādi paradoksi bija ierasta parādiba: izkārtnē bija norādīta firmas oficiālās reģistrācijas vieta un tās nosaukums, kas dažreiz pilnīgi vai daļēji sakrita ar galvenās produkcijas nosaukumu. Tā, piemēram, Pievolgā bija plaši pazīstams "Saratovas artelis "Odesas halva"", bet Odesā "Maskavas veģetārā ēdnīca", kuras ēdienkartē bija "karstas Maskavas pankūkas".

1 Sparters [franču vai.) pinums. Acīmredzot domāts pīts materiāls cepuru un to apdares izgatavošanai, kā arī cepures no šāda materiāla, kas bija modē 19. gs. 20-to gadu otrajā pusē.

' Domāta Stargorodas guberņas pārtikas komiteja. Guberņu un apriņķu pārtikas komitejas tika izveidotas 1918. gadā kā KPFSR Pārtikas tautas komisariāta pārtikas krājumu sagatavošanas un sadales vietējie orgāni. 1921. gada rudenī tos reorganizēja par vietējo padomju pārtikas nodaļām.

3 Bendera stāstam par "vientuļnieku huzāru" Bulānovu pamatā ir krievu gvardes virsnieka, amatiera etnogrāfa, ceļotāja A. Bulatoviča (1870-1919) biogrāfija. 1896.-1900. g. krievu diplomātiskās misijas sastāvā viņš tika nosūtīts pie Abesīnijas (Etiopijas) negusa (imperatora) Menelika II (18441913). Bulatovičs, būdams Abesīnijas armijas militārais padomnieks, piedalījās 1895.-1896. gada karā ar Itāliju un tiešām atveda sev līdzi audzināšanai "abesīniešu zēnu Vasjku". Par saviem piedzīvojumiem Āfrikā Bulatovičs uzrakstīja vairākas grāmatas, no kurām pati populārākā bija 1900. gadā Pēterburgā izdotā "Kopā ar Menelika II armiju". 1903. gadā viņš atstāja dienestu, iestājās klosterī, kļuva par mūku, un tas izraisīja sabiedrībā sensacionālu efektu. Nostāsti par viņa askētismu un atgriešanos laicīgajā dzīvē ir izdomāti.

1 Iespējams, šis joks ir saistīts ar akcionāru sabiedrības "Aitkopis", kuras pārstāvniecība atradās Maskavā, nosaukumu.

1 Velējamā vāle rīks ar rokturi veļas mazgāšanai: pusmetru gara nedaudz saliekta koka brusa apmēram plaukstas platumā un četrreiz tievāka. Tās ārējā (izliektā) puse ir gluda, bet iekšējā iegrieztas šķērsas ovālas rievas. Ar vāli mazgāšanas laikā dauza slapjās veļas kaudzītes, kā arī "uztin" veļu uz ruļļa, lai no tās izspiestu ūdeni un padarītu to gludu.

1 Minētais cietums atradās Ņujorkas štatā. Kā zināms, O'Henrijs, strādājot par bankas ierēdni, tika apsūdzēts izšķērdēšanā un notiesāts, taču sodu izcieta nevis Sing-Singa cietumā, bet Ohaio štata cietumā Kolumbusā. Iespējams, šajā gadījumā joks atgādina ari par padomju preses "dežūrtēmām": tajā laikā SingSinga cietumu diezgan bieži pieminēja dažādu politisko prāvu sakarā, un šis nosaukums bija kļuvis par savdabīgu amerikāņu cietumu simbolu.

1 Biržas komiteja biržas izpildorgāns, ko periodiski ievēlēja saskaņā ar Maskavas biržas 1870. gada statūtiem, kurus pasludināja par normatīvo aktu. Par priekšsēdētāju parasti ievēlēja lieluzņēmējus vai finansistus. 1917. gadā Krievijā bija 101 biržas komiteja.

1 Par tautas ēdināšanas darbiniekiem sauca visu ēdnicu, kafejnīcu, tējnīcu, bufešu u. tml. ēdināšanas iestāžu darbiniekus, kas bija apvienojušies Tautas ēdināšanas darbinieku arodbiedrībā.

3 1920-to gadu otrajā pusē valsts un kooperatīvās tirdzniecības iestādes plaši praktizēja preču pārdošanu strādniekiem un kalpotājiem uz nomaksu ar noteikumu, ka uzņēmumi un iestādes, kurās strādāja pircēji, izsniedz garantijas. Ilgstošu kredītu vienas mēnešalgas apmērā parasti varēja dabūt uz pusgadu.

1 Tēlnieka S. Merkurova veidotais K. Timirjazeva piemineklis atradās Tveras bulvāra sākumā, bet A. Opekušina veidotais A. Puškina piemineklis ielas pretējā galā. 1950. gadā Puškina piemineklis tika pārvietots.

2 Starp mums, aci pret aci. (Franču vai)

1 Markizets viegls caurspīdīgs kokvilnas audums.

1 "Varšavas konfekte" (franču vai.) konditorejas firma pirmsrevolūcijas Krievijā.

1 Iespējams, tā ir alūzija par N. Gogoļa lugu "Revidents".

' Alūzija par A. Lunačarska lugu "Samts un skrandas", ko tajā laikā izrādīja Mazajā teātrī.

1 Droši var apgalvot, ka aprakstītais sižets ir parodija. Kā konkrētus parodēšanas objektus var minēt 1925.-1927. gadā publicētu A. Tolstoja romānu "Inženiera Gariņa hiperboloīds", 1925. gadā uzņemto L. Kuļešova filmu "Nāves stars" (V. Pudovkina scenārijs) un, protams, A. Belija romānu "Maskava", savdabīgu bestselleru (līdz 1927. gada rudenim tam bija izdoti jau divi metieni). Par to, ka ironiskās pārvērtēšanas galvenais objekts bija Belija grāmata, liecina žanra specifika. Tolstoja romānā un Kuļešova filmā stāstīts par nākotnes kariem un revolūcijām, tātad fantastiskiem notikumiem visas planētas mērogā, bet Belijam, tāpat kā Luņķim, sižets pilnībā atbilst visiem "spiegu" detektīvromāna kanoniem: izklaidīgs profesors izdara militārā ziņā svarīgu atklājumu (izgudro nāvējošu staru), noslēpj tehnisko dokumentāciju starp grāmatu lappusēm, bezrūpīgais profesora dēls grāmatas pārdod, tās, protams, nopērk ārzemju izlūkdienesta emisārs, cīņā iesaistās ari citi "ļaunie spēki", kas cenšas sadzīt pēdas krievu zinātnieka atklājumam, utt.

1 Kopā lietotie vārdi "opera" un "zelta meklētāji" atgādina lasitājiem divdaļīgo nodaļas virsrakstu: "Varenā kopa" bija slavenu krievu komponistu, klasisko operu autoru (A. Borodins, M. Musorgskis, N. Rimskis-Korsakovs u. c.) apvienība. Termins "zelta meklētāji" savukārt raksturo Luņķa un viņa līdzautoru neslēpto iedzīvošanās kāri.

1 M. Tomskis 1927. gadā bija VK(b)P CK Politbiroja loceklis, Vissavienības arodbiedrību centrālās padomes priekšsēdētājs utt., taču divus gadus vēlāk viņš kopā ar citiem "labējās frakcijas piekritējiem" jau bija atzīts par "opozicionāru". Minētais stadions piederēja Pārtikas rūpniecības darbinieku arodbiedrībai. Kad Tomskis bija kritis nežēlastībā, viņa vārdu pieminēt nedrīkstēja, un grāmatas turpmākajos izdevumos "Tomska stadiona" vietā bija "Jauno pionieru stadions".

1 Domāti žetoni (taloni) ar norādītu nominālvērtību rubļos un kapeikās, kurus izsniedza, lai komandējuma laikā ar tiem varētu katru dienu norēķināties ēdnīcās un bufetēs. Ēdināšanas iestādes apmaiņā pret šiem dokumentiem saņēma naudu.

1 Valsts mākslas augstākās tehniskās darbnīcas, 1921. gadā nodibināta mācību iestāde. Mākslinieka viltvārža teiktais ļauj noprast, ka diplomu viņš šķietami saņēmis ne vēlāk kā gadu pirms romānā aprakstītajiem notikumiem, jo 1926. gadā uz minētās mācību iestādes bāzes tika izveidots Valsts mākslas augstākais tehniskais institūts.

1 Alūzija par A. Čehova lugas "Ķiršu dārzs" finālu.

1 Nepieklājīgs joks, kas balstās uz vārdu spēli: "sifons" posmotas caurulītes veida sūknītis, šajā gadījumā nievājošs neparasto mūzikas instrumentu apzīmējums, no otras puses, ar šo vārdu žargonā apzīmē sifilisu.

1 F. Duzs-Hotimirskis (1879-1965)-krievu šahists, kopš 1911. gada piedalījās starptautiskos šaha turnīros un PSRS čempionātos. Bija žurnāla "30 dņej" līdzstrādnieks. Nav noskaidrots, vai Perekatovs ir reāla persona.

4 Šajā gadījumā Benders parodē parasto blēžu taisnošanos, stāstot par "bezizejas stāvokli", kas licis nostāties uz noziedzības ceļa. Epizode ļauj noprast: pat ja "Turcijas pavalstnieka dēlam" būtu atstāts mantojums, padomju vara tikpat visus īpašumus atņemtu, un arī viņa māte zaudētu iespēju pārtikt no "kapitāla augļiem", t. i., rentes.

1 Ostaps apspēlē izplatītu romantisku formulu, kuru izmantojis ari M. Ļermontovs savā dzejolī "Pārdomas":

"Un dzīve nomāc mūs kā vienmuļš ceļš bez mērķa, Kā dzīres svešu ļaužu godībās."

' Domāts autobuss, kas piederēja Aizkaukāza autotransporta tirdzniecības un rūpniecības akcionāru sabiedrībai.

[5] vežetāls (franču val. vйgйtal augu-) tualetes ūdens ar dažādu augu vai ziedu aromātu.

[6] mākslīga matu sprogošana (franču vai.).

[7] pāvels miļukovs (1859-1943) vēsturnieks, publicists. Līdz 1917. gada Februāra revolūcijai bija viens no liberālās opozīcijas līderiem, konstitucionāli demokrātiskās partijas ideologs, pēc tam Pagaidu valdības ārlietu ministrs. Pēc Pagaidu valdības krišanas Miļukovs emigrēja no Krievijas. Miļukova garās ieveidotās ūsas un apaļās acenes bieži tika attēlotas karikatūrās.

[7] Runa ir par fasonu un kvalitāti. Šauras bikses ar saitītēm staru apakšā pie potītēm bija modē 1910-to gadu sākumā, bet divdesmitajos gados šis fasons izskatījās sen novecojis. Kas attiecas uz apzīmējumu „gabaldarba", tad tas nozīmēja, ka apģērbs šūts pēc individuālā pasūtījuma, nevis pirkts gatavo apģērbu veikalā.

[8] par "kārtainiem" sauca papēžus, kurus gatavojot, kurpnieks salīmēja kopā vairākus biezas ādas slāņus, lai iegūtu vajadzīgo papēža augstumu. Vorobjaņinovs valkāja tā sauktos puszābakus. Aprakstītais fasons (šauri kvadrātveida purni, mīksti stulmi un zemi papēži) bija modē pirms revolūcijas.

[9] aprakstītā veste bija šūta no balta, blīva, spīdīga ar reljefiem ornamentiem rotāta "pikē" auduma. Balta pikē vai zīda veste pirms revolūcijas bija svinīga vakara uzvalka neatņemama sastāvdaļa. Šādu vesti obligāti nēsāja pie frakas vai smokinga. Skaidrs, ka divdesmitajos gados vestes audums bija jau sadzeltējis un ieguvis vecai drēbei raksturīgo "mēness krāsu".

[10] listrīns (franču vai. lustre spīdums, mirdzums) stingrs spīdīgs audums bez plūksnām, kura izgatavošanai izmantoja raupju vilnu. Divdesmito gadu otrajā pusē šis audums sen jau bija izgājis no modes un skaitījās viens no pašiem lētākajiem vadmalas veidiem.

' domāta raksturīga pirmsrevolūcijas laika sadzīves detaļa petrolejas lampa ar rezervuāru, kas bija ievietots metāla ietvarā. Šādas lampas iestiprināja ķēdēs un piekāra uz griestos iestiprinātiem āķiem. Lampu augstumu varēja regulēt ar atsvaru palīdzību. Par atsvariem izmantoja tukšas metāla lodes, kurās bija iebērtas skrotis: ja lampu vajadzēja nolaist zemāk, daļu skrošu izbēra īpašā kausā.

[12] ričards Lauvassirds (1157-1199)-no 1189. g. Anglijas karalis. Bija apveltīts ar neparastu fizisko spēku un tika uzskatīts par priekšzīmīgu bruņinieku.

[13] acīmredzot domātas Krievijas dragūnu pulkos obligātās dzeltenās svītras gar zirga vadmalas apsega malām vai arī dzeltenās auklu uzšuves gar kavalēristu šauro no krāsainas vadmalas šūto bikšu vīlēm.

[13] Kastors (franču vai. castor bebrs, bebrāda) blīvs vadmalas audums ar biezu, vienmērīgu, gludu un pūkainu plūksnojumu, kura izgatavošanai izmantoja bebra vai kazas vilnu. Aprakstot Vorobjaņinova apģērbu un apavus, autori tīšuprāt uzsver kontrastus, kas liecina par atšķirību starp varoņa sociālo statusu pagātnē un tagadnē: vecas, lai gan kādreiz dārgas moderna piegriezuma bikses, kvalitatīvi, eleganti, taču novecojuša fasona apavi, švītīga impērijas laika vakara uzvalka veste, izbalējusi un pilnīgi nepiemērota komplektā ar zābakos sabāztajām bikšu starām, eleganta, taču stipri nonēsāta platmale tas viss liecināja, ka aprakstītās garderobes īpašnieks agrāk bijis bagāts, bet padomju laikā kļuvis par sīku ierēdni un pieder tai cilvēku kategorijai, kurai gandrīz par amata tērpu tika uzskatīta no lētā listrina auduma šūta žakete.

[14] apzīmējums "padomju" šajā gadījumā neattiecas uz pilsonību; nepa gados par padomju kalpotājiem sauca tikai to iestāžu darbiniekus, kas ietilpa padomju izpildkomiteju (apriņķu, pilsētu utt.) struktūrā.

[15] domātas nevis pases, bet tā sauktās "personas apliecības", ko tajā laikā izsniedza vietējās izpildkomitejas pārvaldes nodaļa. To veidlapās bija iedaļa "ģimenes stāvoklis", un lietvedis tajā veica ierakstu. Neraugoties uz to, ka Krievijas impērijas pasu sistēma jau pašā sākumā bija likvidēta kā "buržuāziski policejiskas valsts" simbols, "personas apliecības" pēc analoģijas bieži sauca par pasēm. Starp citu, saņemt šādu apliecību nebija obligāti: līdz 1932. gadam valsts robežās drīkstēja izmantot praktiski jebkuru oficiālu dokumentu arodbiedrības biedra karti, dienesta caurlaidi, ciema padomes izziņu utt. PSRS pilsoņiem, vienīgi dodoties uz ārzemēm, izsniedza starptautiska parauga pasi.

[16] romāna autori izplatīto uzvārdu Sapožņikovs droši vien izmainījuši tīšuprāt: vairāku Krievijas apgabalu dialektos darbības vārds "ne»nTb", "nejKMTtca" nozīmē gan "stāstīt pekstiņus", gan "veikt dzimumaktu". Līdzīgi jociņi sastopami arī turpmākajā tekstā.

[17] droši vien joka pēc pārveidots franču vārds mandrāža drebuļi, vai šajā gadījumā paģiru izraisīts drudzis. Šāda vārda pārveidošana droši vien izmantota tāpēc, ka vārds "mandrāža" skan līdzīgi žargona vārdam "manda" maksts.

[18] miličiem bija formas naģenes ar spilgti sarkanu apmali, tāpēc zagļu žargonā viņus dēvēja par "sarkankrūtīšiem".

[19] domāts zārka tapsēšanai izmantotais glazē (franču val. glacй spožs) audums, ko izgatavoja no zida un metāliskiem, sudrabotiem diegiem.

[20] pirms revolūcijas tvēra skaitījās kokapstrādes rūpniecības centrs.

[21] Šādi tērpi spilgti, jostas vietā un gurnos cieši pieguloši ar stipri paplašinātu svārku apakšdaļu nāca modē pēc 1910. gadā Pēterburgā iestudētās E. Rostāna alegoriskās lugas "Šanteklērs" (franču vai. chantecler "rītausmas dziedonis") izrādes. Lugas darbība norisinās putnu fermā, un tās galvenais varonis ir gailis, iemīlējies dzejnieks Šanteklērs. Ekstravagantā luga, kas autora dzimtenē izgāzās, tika plaši apspriesta krievu presē, un tirgotāji šo apstākli izmantoja reklāmai: bez tērpiem bija ari smaržas un šokolāde ar šādu nosaukumu.

[22] kopš 1899. gada Pēterburgā iznākošais ilustrētais nedēļas žurnāls "Ogoņok" 1918. gadā tika slēgts, 1923. gadā to atsāka izdot Maskavā, un 1927. gadā tas jau bija kļuvis par vienu no pašiem populārākajiem izdevumiem PSRS.

[24] droši vien autori gribēja pasvītrot, ka šo vārdu, tāpat kā znota vārdu, Klaudija Ivanovna izrunā ar franču akcentu.

[25] sākumā manuskriptā bija teikts, ka mēbeles bija apvilktas ar "ceriņkrāsas štofu" (vācu vai. stoffaudums), t. i., ar blīvu rakstainu vilnas vai zīda audumu.

[26] spriežot pēc manuskripta, autori sākumā gribēja pilsētu, kurā agrāk dzīvoja Ipolits Matvejevičs, nosaukt par Baranovu vai Baranovsku. Tomēr vēlāk Ilfs un Petrovs atteicās no šī humoristiskā varianta, kas atgādināja par krievu literatūrā aprakstītajām pilsētām Glupovu, Skotoprigonjevsku utt. Jaunais nosaukums saglabājās visos pārpublicējumos. Iespējams, tas ir saistits ar N. Ļeskova romāna "Baznīcas ļaudis" darbības vietu, kā ari izraisa asociācijas ar hrestomātiski pazīstamo Gogoļa Mirgorodu.

[27] domāta firma, kuru bija dibinājis vācu mēbeļu meistars H. Gambss (17651831). Viņš strādāja Krievijā no 1790-tajiem gadiem. 1810. gadā viņš ieguva tiesības saukties par "galma mēbeļu meistaru", bet 1828. gadā firmas vadību pārņēma viņa dēls P. Gambss, kura laikā pēc 1860. gada tika ražotas romānā aprakstītajām līdzīgas mēbeļu garnitūras. Slavenās "Gambsa mēbeles" bija no riekstkoka, ar ieapaļu formu, izlocītām kājiņām un apvilktas ar ādu, audeklu vai katūnu.

[28] amapa apgabals brazīlijas ziemeļos. Domāts brazīliešu tango, kas 1910. gadā kļuva populārs ASV un Eiropā.

[29] ugunsdzēsēju komandas priekšnieks, kura tiešais pienākums ir ugunsgrēka dzēšana.

[30] viena no izplatītākajām lūgšanām Dievmātei pareizticībā, ko izmanto arī liturģijā dievkalpojuma laikā.

[31] domāts tirgus netālu no Miusas laukuma. 1940. gadā tas tika likvidēts.

[32] domāta triumfa arka par godu carienei Elizabetei Petrovnai (17411761). Ilfa un Petrova laikabiedriem mājiens bija pilnīgi saprotams: 1927. gada vasarā, neraugoties uz daudzu ievērojamu zinātnieku protestiem, VCIK Prezidijs pieņēma lēmumu nojaukt slaveno akmenī cirsto arku "Krasnije vorota", kas bija uzcelta 1753.-1757. g. pēc D. Uhtomska projekta.

[33] saskaņā ar tā laika likumiem individuālie amatnieki, kas izmantoja kādus ražošanas līdzekļus motorus, darbgaldus utt., maksāja papildu nodokli.

[34] smoļenskas tirgus aizņēma daļu no Smoļenskas laukuma. Tas tika slēgts 1928. gadā.

[35] par obnov|enciem sauca krievu pareizticīgās baznīcas garīdzniekus 20. gadsimta sākumā radušās liberālo reformu kustības pārstāvjus. Lielu ietekmi obnovļenci ieguva 1922. gadā, kad atbalstīja padomju valdību konfliktā ar patriarhu. Viņi deklarēja kristietības un sociālistiskās ideoloģijas identiskumu, iestājās par rituālu vienkāršošanu un aicināja padarīt laicīgāku garīdznieku sadzīvi. Tieši par šo aicinājumu saistībā ar obnovļenciem runā popa sieva: viņa piemin "iluzionus", t. i., kinoteātrus, kuros notika arī estrādes un cirka divertismentu izrādes. Pareizticīgās baznīcas garīdznieki publisko izklaides pasākumu apmeklēšanu tradicionāli uzskatīja par visai nosodāmu rīcību.

Kas attiecas uz "alimentiem", tad runa ir par to, ka obnovļenci prasīja dot garīdzniekiem tiesības uz laulības šķiršanu un atkārtotām laulībām.

Šādi aicinājumi kompromitēja reformatorus, un līdz 1927. gadam tradicionāli noskaņotie bīskapi obnovļencu kustību praktiski bija likvidējuši un tās nedaudzos piekritējus izolējuši no baznīcas kalpu vairākuma.

[36] acīmredzot domāta pīļu medību cienītāju galvassegām līdzīga naģene ar dziļu cepures augšējo daļu un garu nagu.

[37] domāts ilustrētais nedēļas žurnāls "Kara hronika", kas iznāca 1914.1917. gadā.

[38] populārs ilustrētais nedēļas žurnāls, kas iznāca 1885.-1917. gadā un kurā tika aprakstīti svētceļojumi uz svētajām vietām, ar reliģiju saistītas ievērības cienīgas vietas, publicēti moralizējoši stāsti utt.

[39] domāta krievu-itāļu valodas sarunvārdnīca, viena no grāmatu sērijas "Krievi ārzemēs", kas tika izdota pirms kara: "Krievs Itālijā. Pati vienkāršākā un vieglākā itāļu valodas mācību grāmata, kurā ietverts viss nepieciešamais ikdienas dzīvē un ceļojumā ar pareizu izrunu".

[40] kapuce (krievu vai. капор, holandiešu vai. kaper cepure) stepēta sieviešu cepure, kas nosedz ari ausis un kaklu.

[41] iespējams, nodaļas nosaukums saistīts ar divdesmitajos gados populārā dzejnieka N. Gumiļova daiļradi, kurā bieži minētas eksotiskas zemes un "131o Ceļojumu Mūza".

[42] domāts Tautas komisāru padomes pakļautībā esošās Vissavienības valsts politiskās pārvaldes Ceļu un transporta nodaļas operatīvais darbinieks. Šādas nodaļas bija izveidotas visos lielajos dzelzceļa mezglos, lai novērstu diversijas, sabotāžu, pretpadomju organizāciju radīšanu utt. III—I kategorijas "aģentu" amati atbilda armijas jaunākā komandējošā sastāva dienesta pakāpēm (no nodaļas komandiera līdz vada komandiera palīgam). "Aģenta" nosaukumu piešķīra ari kriminālmeklēšanas dienesta jaunākajiem operatīvajiem darbiniekiem. Stacijās VVPP CTN līdzstrādniekus tūlīt varēja pamanīt: viņi nēsāja armijas parauga formas tērpu un naga cepuri ar aveņkrāsas apmali, tāpēc zagļu žargonā viņus dēvēja par "sarkanrīklītēm".

[43] 1920-tajos gados valsts un sabiedrisko organizāciju kasieriem vajadzēja piespiedu kārtā izplatīt minētās markas, bet pircēju protestus pret šādu rīcību tiesībsargājošie orgāni kvalificēja kā "pretpadomju aģitāciju".

[44] tajā laikā vilciena biļetē bija norādits tikai vilciena un vagona numurs, bet konkrētā vieta katram pasažierim bija ierakstita īpašā kvītī plackartē (vācu vai. Platzkarte vietas biļete). Lai aizņemtu vietu, pasažieriem bija nepieciešama zināma veiklība un uzņēmība, un ar to ir izskaidrojams iekāpšanas "asinskārīgais raksturs". Vēlākajās redakcijās vārds "asinskārīga" tika aizstāts ar vārdu "skandaloza".

[45] par atsavinātu teritoriju sauc zemes joslu, uz kuras atrodas dzelzceļa būves. Tā skaitās atsavināta no līdzās esošās teritorijas, jo atrodas nevis vietējās administrācijas, bet dzelzceļa pārziņā.

[46] jermaks Timofejevičs (miris 1585. g.) Sibīrijas iekarotāju kazaku vienību vadonis, tautasdziesmu varonis. Lubu bildītēs viņu parasti attēloja kā varena auguma bārdainu karotāju bruņukreklā, uz kura piestiprinātas spīdīgas metāla plāksnes. Romānā aprakstītajā laikā obligāta stacijas nesēju uniformas detaļa bija uz krūtīm piestiprināta metāla plāksne ar personas numuru un stacijas nosaukumu.

[47] iespējams, romāna autori ar nodomu uzsver dzelzceļa anekdošu specifisko raksturu. Pēc laikabiedru liecībām, 1927. gada pavasari aktivizējās polemika ar trockistiem, un tas veicināja antisemītiska noskaņojuma pieaugumu, baumu izplatīšanos par to, ka Trockis, būdams ebrejs, esot pieņēmis darbiniekus, tikai balstoties uz nacionālo principu, un vispār ignorējis Krievijas intereses, un tāpēc "partijas vadības veselīgā daļa" tagad esot spiesta pretoties "ebreju pārspēkam", aiz politiskās polemikas slēpjot patieso cēloni "cīņu ar nekaunīgajiem cittautiešiem". Oficiālā propaganda centās atspēkot šādas baumas un pierādīt, ka valdība nebūt necenšas problēmu noklusēt un, protams, neatbalsta antisemītisma izpausmes, bet gluži pretēji konsekventi un stingri cīnās pret šīm "carisma laikmeta atliekām", kas nav savienojamas ar padomju ideoloģiju, un gūst šajā cīņā ievērojamus panākumus. Tā ari romānā "Divpadsmit krēsli" anekdotes par ebrejiem ir tikpat nenozīmīgs komiskais elements kā pasažieru paraduma ceļā visu laiku ēst pieminēšana.

[48] domāts krievu rakstnieks J. Saliass-de-Turnemirs (1840-1908), daudzu piedzīvojumu romānu autors.

[49] domāts atvaļinājums ar darba algas saglabāšanu: šāds ikgadējais atvaļinājums bija noteikts ar valdības dekrētu, un 1927. gadā kalpotāju kategorijai, pie kuras piederēja Vorobjaņinovs, pienācās divu nedēļu ilgs atvaļinājums.

[50] minētā ierīce sastāvēja no cilindriska skārda trauka ar garu tievu snīpi un lejkannas vai tējkannas osai līdzīgu rokturi. Trauka iekšpusē apakšā bija pielodēta dzelzs caurule, kurā iebēra nokaitētas koka ogles, trauku piepildīja ar ūdeni, kuram reizēm pievienoja dažādus insekticīdus, un ierīcei uzlika speciālu vāku. Tādējādi tika saglabāta pietiekami augsta ogļu temperatūra. No ierīces karsto ūdeni ar indīgajiem tvaikiem tievā strūkliņā lēja spraugās, kurās bija ieperinājušās blaktis. Uzskatīja, ka šāda termiski ķīmiskā apstrāde ir pati efektīvākā.

[51] ipolits Matvejevičs un Leopolds Grigorjevičs runā par pilsoņu kara notikumiem Ķīnā. Šanhaja ir viena no lielākajām ostas pilsētām Ķinā; "setlments" (angļu settlement) apmetne, kolonija, ārzemnieku kvartāls Austrumu zemju pilsētās; Šanhajā bija angļu, amerikāņu, japāņu u. c. "setlmenti", kuriem bija piešķirtas eksteritoriālas tiesibas; kantonieši Kantonā (Guandžou) dislocētās Gomindana (nacionāli demokrātiskās orientācijas partijas un Ķīnas komunistu kopīgā bloka) izveidotās valdības piekritēji; Henaņa province Centrālajā Ķīnā, kas daļēji atradās kantoniešu pakļautībā, bet no Dienvidaustrumu Ķīnas ostas Svatou (Šaņtou) viņi uzsāka toreizējo uzbrukumu. Kantonieši, kuriem aktīvi palīdzēja PSRS, plānoja izveidot vienotu Ķīnas valsti, pret viņiem cīnījās separātisti, ko atbalstīja Lielbritānija, ASV un Japāna. 1927. gada martā Gomindana karaspēks iegāja Šanhajā, kuru līdz tam kontrolēja angliski amerikāniskas orientācijas separātisti, tāpēc varēja sagaidīt, ka angļu "setlments" tiks sagrauts. Tomēr grautiņi nenotika, gluži pretēji, Gomindana vadība negaidīti sāka vajāt un iznīcināt savus nesenos sabiedrotos komunistus. Apdraudēta bija arī PSRS diplomātiskā misija Ķīnā. "Pravdā" publicētais raksts par šiem notikumiem (kā jau minēts romāna priekšvārdā) saucās "Šanhajas apvērsums", bet bēdīgi slavenā "asinspirts Šanhajā", kas liecināja par padomju valsts realizētās Tālo Austrumu politikas globālu izgāšanos, 1927. gada 15. aprīlī, dienā, kad sākas romāna darbība, kļuva par svarīgāko avīžu jaunumu.

[52] apzīmējums "brīnišķīgs līdzeklis" satur ironisku mājienu: pasaulē lielākais britu pasažieru tvaikonis "Titāniks", kura būve noslēdzās 1911. gadā, sadūrās ar aisbergu un nogrima 1912. gadā.

[53] v un VI nodaļa ("Nadzīgais puisis" un "Iepriekšējās turpinājums"), kas pilnibā veltītas Vorobjaņinova piedzīvojumiem pirms revolūcijas, tika izņemtas no romāna vēl 1928. gada pirmās publikācijas (žurnālā "30 dņej") sagatavošanas laikā. Žurnāla 1929. gada oktobra numurā tās tika publicētas ar kopīgu nosaukumu "Dzimtsarakstu nodaļas reģistratora pagātne". Redakcijas piezīmē bija norādīts, ka tā ir romāna tekstā neiekļauta nodaļa, kas zināmā mērā atbilda patiesībai: šo nodaļu teksts veidoja paša pirmā līdz mūsdienām nonākušā varianta trešo nodaļu. Šis teksts netika iekļauts arī turpmākajās romāna publikācijās.

[54] folī-beržēra (franču vai. Folies-Bergere) teātris slavena koncertzāle Parīzē, ko atklāja 1869. gadā. Šajā koncertzālē izrādīja muzikālas rēvijas.

[55] pilsētas dome bija pilsētas visām kārtām piederošo iedzīvotāju vadošais pašpārvaldes orgāns. Pirms revolūcijas par balsstiesīgiem domes deputātiem varēja kļūt tie, kuriem pilsētā piederēja nekustamais īpašums. No domes sastāva ievēlēja pilsētas valdi izpildorgānu, kas sastāvēja no pilsētas galvas un valdes locekļiem. Pilsētas galva vadīja gan domes, gan valdes darbu.

' tā rakstīts manuskriptā. No publikācijas vārdi "br. Fražē" ir izņemti. Droši vien, autori domājuši traukus, ko ražoja Varšavas firma "Fražē" (Fraget). Firma bija nosaukta tās dibinātāja I. Fražē (1797-1867) vārdā. I. Fražē izveidoja Varšavā pirmo galvanisko laboratoriju: ar galvanizācijas metodi no parasta metāla gatavoti trauki tika pārklāti ar sudraba vai zelta kārtiņu. Mantinieki saglabāja firmas nosaukumu, tās veikali un noliktavas tika atklātas Krievijas impērijas lielākajās pilsētās, pastāvīgi plaši reklamēja produkciju "melhiora un baltmetāla, sudraba un apsudrabotus izstrādājumus". Taču pēc 1910. gada tā sauktais "Varšavas sudrabs" jau bija izgājis no modes un tika uzskatīts par sliktas gaumes pazīmi, mietpilsonisku pretenziju uz greznību. Kā uzsver autori, pretenciozs bija arī viss pārējais restorāna iekārtojums

2 Krievijas impērijā ģimnāzisti nedrīkstēja apmeklēt kafejnīcas un restorānus, bet šo "izpriecu iestāžu" īpašniekiem bija aizliegts ģimnāzistus apkalpot.

[57] apriņķa muižniecibas vaditājs un muižnieku biedrības deputāti (t. i., muižniecības vietējās pašpārvaldes orgāna locekļi) tika ievēlēti uz trim gadiem. Viņu kompetencē bija iecelšana muižnieku kārtā, ģenealoģisko grāmatu sastādīšana, muižniecības pārstāvju iesaistīšanās vietējās pašpārvaldes zemstes darbā utt.

[58] policijas ierēdnis, kas bija atbildīgs par kārtību pilsētas administratīvi teritoriālā iedalījuma mazākajā vienībā iecirknī. Vairāki iecirkņi kopā veidoja tā saukto "daļu".

[59] iecirkņa uzraugs bija pakļauts daļas vai iecirkņa pristavam, kurš savukārt bija pakļauts pilsētas pristavam, bet tas pilsētas policijas pārvaldes priekšniekam. Tā Vorobjaņinovs, liekot saprast, ka ir personīgi pazīstams ar pilsētas policijas priekšnieku, piedraud iecirkņa uzraugam.

[60] izplatīts citāts no n. Ņekrasova poēmas "Laikabiedri". Pirmavots meklējams N. Hvoščinskas (pseidonīms V. Krestovskis) stāstā "Laimīgi ļaudis".

[61] Šādi tajā laikā izplatīti pseidonīmi tika uzskatīti par laikrakstu un žurnālu stampu. Arī viss provinciālā žurnālista raksts ir tā laika stampu sakopojums.

[62] acīmredzot domāts 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā Odesā slavenais psihologs un pedagogs S. Fainšteins.

[63] nicinoša iesauka, ar kuru kadeti apveltīja savus vienaudžus ģimnāzistus, reālskolu audzēkņus utt.

[64] kārtējais nepieklājīgais joks, ar kuru autori turpina pirmajā nodaļā iesākto tēmu (dzimtsarakstu nodaļas pārrakstītāja uzvārdā ietvertā rupjība).

[65] domātas vieglas vienvietīgas kamanas.

[66] apgabala prokurors bija apgabala tiesas prokurors. apgabala tiesas pārziņā atradās vairāku apriņķu, kas bija apvienoti apgabalā, tiesvedība. Tiesas sastāvā bija priekšsēdētājs, viņa biedri (vietnieki), tiesas locekļi, tiesas aparātā ietilpa prokurors ar biedriem, prokurora kanceleja, notāri, tiesu izmeklētāji utt.

[67] inženieris a. eifelis (1832-1923) uzbūvēja torni Parīzē pirms 1889. gada Starptautiskās izstādes atklāšanas, nevis 1899. gadā. Tāpēc Vorobjaņinova iesaistīšanās strīdos par torņa būvēšanu ir maz ticama: tajā laikā nākamajam muižniecības vadītājam bija tikai četrpadsmit gadu.

[68] Ž. bulanžē (1837-1891) franču ģenerālis, vēlāk kara ministrs nēsāja īsu, smaili apcirptu, savienotu ar ūsām bārdu, kas aptvēra seju. Pēc sakāves franču-prūšu karā Bulanžē sludināja revanša idejas. Politiskie pretinieki viņu apsūdzēja mēģinājumā organizēt valsts apvērsumu, un tā rezultātā ģenerālis ieguva skandalozu slavu.

[69] rotonda (itāļu vai. apaļa) garš sieviešu apmetnis bez piedurknēm, ar iegriezumiem rokām, kas nāca modē 1870-tajos gados. Savu nosaukumu acīm redzot ieguva līdzības dēļ ar rotondu arhitektūrā apaļas formas būve, lapene.

[71] vorobjaņinovs bija kļuvis par blēdības upuri: beziks viena no primitīvākajām kāršu spēlēm, tāpēc blēži to parasti izmantoja, lai iesaistītu spēlē iesācējus.

[72] tā rakstīts manuskriptā. publikācijā frāze bija izmainīta: "Kad pēc gada viņi atgriezās, Stargoroda grima kupenās." Droši vien izmaiņas tika veiktas tāpēc, ka Vorobjaņinova un Boūras Parīzes dzīves apraksts no frāzes "Ipolits Matvejevičs ar draudzeni Parīzē ieradās rudenī" līdz beigu replikai "Braucam, mīlā, mājās. Sen jau ir laiks" no žurnāla publikācijas tika izņemts.

[73] krievijā ugunsdzēsības torņos visu diennakti atradās dežūrējošie posteņi; ja tika pamanīti dūmi un uguns, sargs izkarināja apaļas ādas bumbas apmēram cilvēka galvas lielumā, ar kurām norādīja kādā pilsētas daļā sācies ugunsgrēks, cik intensīva un plaša ir degšana.

[74] manuskriptā esošais Vorobjaņinova nākamās sievas salīdzinājums ar skeletu, gatavojot tekstu žurnāla publikācijai, ticis izņemts. Mari šajā publikācijā nosaukta par "izstīdzējušu un lēnprātīgu jaunavu", taču Jeļenas Staņislavovnas jautājums ir atstāts, tāpēc var iedomāties, ka Boūra pēkšņi sākusi interesēties par Vorobjaņinova ķermeņa uzbūvi. Tā kā tīrrakstā nav attiecīga autoru labojuma, var uzskatīt, ka šo neloģisko izmaiņu iniciatīva piederēja redaktoram.

[75] guberņas zemste bija visu slāņu iedzīvotāju pašpārvalde, kas sastāvēja no guberņas zemstes sapulces rīcības orgāna un valdes, ko ievēlēja sapulce, t. i., izpildorgāna. Sapulci un valdi vadīja vēlēts priekšsēdētājs. Zemstes budžetu veidoja dažādi ziedojumi, nodokļu un nodevu maksājumi, tostarp ari ieņēmumi no marku pārdošanas.

[76] pomeri (pommery) viena no prestižākajām šampanieša markām. Droši vien domāta balva, ko iedibināja vīna ražošanas kompānija.

[77] tā rakstīts manuskriptā. publikācijā frāze ir izmainīta: franču aviators dzēra nevis šampanieti, bet "krievu degvīnu".

[78] autoru interpretācijā Baļmontam adresētais jautājums šķiet nepārprotami izsmējīgs, lai gan tas neprecīzi atspoguļo faktus. Kā jau minējām iepriekš, krievu publika Baļmontu uzskatīja par politisko emigrantu, "cīnītāju pret patvaldību", un neslēpts izsmiekls tiktu uztverts kā "neofutūrista" solidaritātes izpausme valdībai, kas vajāja dzejnieku, bet tas nekādā ziņā neatbilda Majakovska tā laika tēlam. Tāpēc viņa vēršanās pie Baļmonta bija formulēta daudz diplomātiskāk. Piemēram, laikraksts "Russkoje slovo" vēstīja: "Zināmu apjukumu klātesošo vidū izraisīja neofutūrista Majakovska k-ga uzstāšanās", kurš "iesāka ar jautājumu Baļmonta k-gam, vai viņš nav pārsteigts par to, ka visi apsveikumi nāk no tuviem viņa paziņām vai līdzgaitniekiem dzejas jomā. Majakovska k-gs sveicot viņu ienaidnieku vārdā." Tādējādi "neofutūrists" uzsvēra, ka ar varas orgāniem viņš nesolidarizējas un, lai gan Baļmonts tāpat kā līdz šim ir viņa literārais pretinieks, uzskata par nepieciešamu sveikt emigrantu. Jādomā, ka Ilfs un Petrovs tīšuprāt sagrozīja Majakovska teikto, lai piešķirtu maznozīmīgajam 1913. gada incidentam "hrestomātisku spožumu": Baļmonts bija veiksmīgs elks kursistēm, tipisks "buržuāzijas literāts", kas atgriezās no ārzemju ceļojuma, un pārgalvīgais dzejnieks nonkonformists viņu mēģināja samulsināt. Romāna autori pastāvīgi pievēršas Majakovska literārās uzvedības tēmai.

[79] Šī filma tika uzņemta 1913. gadā un tai bija arī otrs nosaukums: "Pa dzīves kāpnēm".

[80] kinohronika, kuru krievijā uzņēma francijas firma "Eklērs" 1912,1914. gadā.

[81] krievijā bija pieņemts ārzemju slavenības pārdēvēt citā vārdā, un par Poksonu nosauca pasaulslaveno amerikāņu komiķi Dž. Banniju (1863-1915).

[82] k. rozovs (1874-1923) maskavas kremļa debesbraukšanas katedrāles diakons, kuram bija ļoti spēcīgs, dziļš bass. 1918. gada janvāri viņš tika iecelts par "patriarha arhidiakonu".

[83] neprecīzi citēts dzejolis no lapiņas ar cara portretu, ko bija izdevusi Odesas pilsētas valde "Par godu Viņa Ķeizariskās Majestātes Valdnieka Imperatora Nikolaja II braucieniem caur Odesu". Dzejoļa autors bija dzejnieks un dramaturgs S. Plaksins, pilsētas valdes kancelejas ierēdnis, kurš jau kopš 1880. gada bija izpelnijies visai stingra cenzora reputāciju.

[84] epizodi izņēma no romāna jau žurnālam domātās publikācijas rediģēšanas laikā. Tā iemesli ir neskaidri, tomēr maz ticams, ka to vēlējās paši autori. Bez epizodes ar rotmistru un proklamāciju pieminēšanas nav skaidrs, kāpēc iepriekš stāstīts par to, kā dārzā "vairāki cilvēki civildrēbēs izrāva no svinētāju pūļa" Mnuhinu un vēl vienu strādnieku un aizveda aizturētos uz žandarmērijas pārvaldi.

[85] tā rakstīts manuskriptā. Publikācijā vārds "sulīgu" aizstāts ar "sasilušu", taču manuskripta tīrrakstā šāda labojuma nav. Iespējams, izmaiņas cēlonis ir vienkārša drukas kļūda, ko pieļāvusi mašīnrakstītāja un autori nav pamanījuši.

[86] tāpat kā gadījumā ar vorobjaņinovu, aprakstā uzsvērti kontrasti, kas lasītājam ļauj izprast, ko grib pateikt autori, īpaši bijušais izmeklētājs Petrovs. Tas saistīts ar varoņa specifisko sociālo statusu Stargorodā ierodas vairākas reizes tiesāts ieslodzītais, kas tikai nesen iznācis brīvībā, tātad noziedznieks recidlvists. Tiešām, klaiņojošam bezpajumtniekam aukstā pavasari (par to liecina sasalušās peļķes) nebūtu ne mēteļa, ne zeķu, viņš nedotos ceļā, ģērbies modernā uzvalkā un švītīgos apavos. Toties recidīvistam tas nav nekas neparasts. Dzīvokļa viņam nav un nevar arī būt padomju likumdošana paredzēja, ka notiesātie, zaudējot brīvību, zaudēja arī tiesības uz dzīvojamo platību. Tātad par bezpajumtnieku viņš kļuva jau pēc pirmā ieslodzījuma, un viņam nebija, kur atgriezties. Nebija arī, kur glabāt drēbes, viss apģērbs mugurā: ziemā nopērk siltās drēbes, vasarā tās pārdod. Un ja "divdesmit astoņus gadus veco jaunekli" arestēja pirms auksta laika iestāšanās, tad mēteli viņš nevalkāja. Apavus un uzvalku Benders bija saglabājis, jo pēc sprieduma nolasīšanas tos atņēma, bet atbrīvojot no ieslodzījuma atdeva. Zeķes un veļu arestantiem atstāja, un tās bija pavisam novalkātas. Laikabiedri varēja saprast arī, kādi apstākļi piespieda lielo kombinatoru līdz pilsētai nokļūt kājām. Tajā nebija vainojams vienīgi naudas trūkums pēc iznākšanas no cietuma. Brīvību atguvušajam recidīvistam labāk bija netrāpīties ceļā milicijai, bet dzelzceļa stacijās parasti dežūrēja gan miliči, gan politpārvaldes darbinieki, kas novēroja atbraucējus. Tāpēc no cietuma iznākušajam recidīvistam, pat ja viņš bija iegādājies biļeti, labāk bija no vilciena izkāpt nevis pilsētas stacijā, bet gan jau iepriekš kādā mazā, nomaļā pieturā un tālāk doties kājām. Skaidrs arī tas, kāpēc recidīvists izvēlas braukt uz pilsētu, kurā nekad agrāk nav bijis: pirmkārt, tur nav pazīstamu kriminālmeklēšanas darbinieku, otrkārt, guberņas galvenā pilsēta ir pietiekami liela, lai atbraucēju uz ielas tik ātri nepamanītu. Caurspīdīgi mājieni par varoņa kriminālo pagātni romāna tekstā sastopami arī turpmāk.

[87] manuskriptā teikts, ka "jauneklis" turēja rokā ari "garu bieza papīra rulli", taču žurnālam domātās publikācijas rediģēšanas laikā šie vārdi izsvītroti. Astrolabs leņķu mērīšanas instruments ģeogrāfiskā platuma un garuma noteikšanai. Šo instrumentu lietoja ari zemes mērīšanas darbos.

[88] sieviešu nodaļas valsts iestāžu un uzņēmumu partijas komiteju apakšnodaļas, kuru uzdevums bija veikt propagandu sieviešu vidū, sieviešu iesaistīšana partijā, izvirzīšana vadošiem posteņiem utt.

[89] domāts guberņas kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvais darbinieks.

[90] Ārija no i. kālmāna operetes "Bajadēra".

[91] Žurnāla publikācijai rediģētajā manuskriptā vārds "inteliģentam" izsvītrots.

[92] Ļenas notikumi Ļenas upes baseina zelta raktuvju strādnieku streiks 1912. gadā, kas beidzās ar sadursmēm ar karaspēku un daudziem upuriem vairāk nekā piecsimt cilvēku tika nogalināti un ievainoti. Pirms revolūcijas šos notikumus plaši apsprieda kreiso radikāļu preses slejās, bet padomju historiogrāfijā tie tika traktēti kā "necilvēcīgas kapitālistiskās ekspluatācijas" piemērs, un šī ekspluatācija esot izbeigusies, tikai pateicoties revolūcijai. Droši vien autori gribēja uzsvērt, ka Stargorodas ielu nesen pārdēvēja kārtējās avīžu kampaņas sakarā: 1927. gada pavasari bija daudz publikāciju par streiku Ļenas atradnēs, tostarp 17. aprīļa "Pravdā" publicētais vairāku materiālu (vēsturisks apraksts, atmiņas, dzejoļi utt.) apkopojums ar nosaukumu "Piecpadsmit gadi kopš apšaušanas pie Ļenas".

[93] atsauci uz tēva turcijas pavalstniecību laikabiedri neuztvēra kā viennozīmīgu norādījumu par varoņa etnisko piederību. Drīzāk tas bija mājiens par to, ka Bendera tēvs dzīvoja kādā Dienvidkrievijas ostas pilsētā, iespējams, Odesā, kur daudzi komersanti, visbiežāk ebreji, pieņēma Turcijas pavalstniecību, lai viņu bērni varētu apiet diskriminējošos likumus, kas bija saistīti ar piederību kādai konfesijai, un vienlaikus iegūt pamatojumu, lai tiktu atbrīvoti no karadienesta.

[94] domāta guberņas bērnu komisija starpresoru organizācija guberņas izpildkomitejas pakļautībā, kuras uzdevums bija bērnu sadzīves uzlabošana, bērnu iestāžu uzraudzība, kultūras un audzināšanas darbs tajās, cīņa ar bērnu kļūšanu par bezpajumtniekiem utt. Bendera afēras būtība bija naudas saņemšana no bērnu komisijas, lai kopētu un izplatītu bērnu iestādēs "ideoloģiski pareizu" gleznu.

[95] 0. Čemberlens (1863-1937) 1924.-1929. gadā bija Lielbritānijas ārlietu ministrs, un tā kā šī valsts tika uzskatīta par galveno potenciālo PSRS militāro ienaidnieku un 1927. gada maijā arto pat tika pārtrauktas diplomātiskās attiecības, pret ministru tika vērsti pastāvīgi propagandistiski izlēcieni.

[96] i. repina ievērojamā glezna "aizkrācieši raksta vēstuli turku sultānam" (1891. g.) 20. gadsimta 20-tajos gados, pateicoties daudzajām reprodukcijām, bija kļuvusi par neatņemamu masu kultūras atribūtu. Gleznas sižetu pastāvīgi ironiski apspēlēja karikatūristi, piemēram, "Nepmaņi raksta vēstuli finanšu inspektoram" utt.

[97] autori uzsver, ka ziņa bija ievietota maskavas avīzē, tātad runa ir par publikācijas varoņa rīcības kvalifikāciju saskaņā ar KPFSR Kriminālkodeksu. Terminu "daudzsievība" Benders lieto, pamatojoties uz avīžrakstā izlasīto informāciju, un tā nav precīza. Tajā laikā KPFSR Kriminālkodeksā paredzētais lielākais sods par daudzsievību, t. i., par laulības reģistrēšanu, "neatklājot laulības reģistrācijas orgāniem, ka persona jau sastāv reģistrētā vai faktiskā laulībā", bija divreiz mazāks, nekā minēts avīzē. Patiesībā avīžraksta varoņa darbības tiesā tika kvalificētas nevis kā daudzsievība, bet gan kā krāpšana, t. i., "īpašuma vai īpašuma tiesību iegūšana ar savtīgu nolūku, izmantojot ļaunprātīgi iegūtu uzticību vai apkrāpšanu", par ko pienācās sods "brīvības atņemšana līdz diviem gadiem". Tātad Benders apdomā tieši krāpniecisku operāciju. Afēra ar Bērnu komisiju arī tiktu kvalificēta kā krāpšana. Tādējādi, tikko iznācis brīvībā, Benders plāno divas krāpnieciskas operācijas. Tā kā bija pieņemts uzskatīt, ka recidīvisti savu "specializāciju" nemēdz mainīt, tad autori ļauj noprast, kāda ir Bendera "specializācija", proti, krāpšana. Par to tad viņš ari bija izcietis sodu.

[98] rkma revolucionārās krievijas mākslinieku asociācija (1922-1932). Šī organizācija atradās tiešā VK(b)P CK pakļautībā, un tas noteica tās lielo ietekmi un ievērojamās finansiālās iespējas. Norādījums uz Bendera iecerētās gleznas "Boļševiki raksta vēstuli Čemberlenam" saistību ar RKMA izstādes apmeklējumu pasvītro romāna autoru ironisko attieksmi pret RKMA pakalpīgo izturēšanos un estētisko programmu 19. gadsimta krievu klasiskā reālisma tradīciju izmantošanu aktuālu propagandas mērķu realizēšanai. 1927. gada 17. aprīlī Maskavā atklāja RKMA 9. izstādi. Šīs organizācijas filiāļu izstādes notika arī Ukrainas PSR pilsētās.

[99] ironiska parafrāze par napoleona aprakstu, kas sniegts m. Ļermontova dzejolī "Gaisa kuģis" ("Galvā viņam trīsstūrene un mugurā pelēki ceļojuma svārki").

[100] 1927. gadā m. kaļiņins bija psrs cik priekšsēdētājs, G. Čičerins ārlietu tautas komisārs.

[101] benders pārfrāzē gadsimta sākumā visai populārās A. Zorina (A. Cimbala) romances ar A. Pugačova vārdiem pirmo rindu "Akācij ziedu ķekari baltie atkal jau smaržo un tvan".

[102] domāts alus, ko ražoja uzņēmumos, kas agrāk piederēja tirdzniecības un rūpniecības sabiedrībai "Goršanovs un Karņejevs". Publikācijā šī frāze netika iekļauta.

[103] vpp valsts politiskā pārvalde.

[104] darba nams ieslodzījuma vieta notiesātajiem uz spaidu darbiem, viens no padomju cietuma veidiem aprakstītajā laika periodā. Saskaņā ar tā laika ideoloģiskajām nostādnēm revolūcija bija likvidējusi noziedzības sociālo bāzi šķiru nevienlīdzību, tāpēc cietumiem un katorgai PSRS vajadzēja izzust. Šīs nostādnes tika realizētas tikai terminoloģiski: cietumu un katorgu kā valsts institūcijas oficiāli pārdēvēja par "ieslodzījuma vietām". Saskaņā ar KPFSR Labošanas darbu kodeksu "ieslodzījuma vietas" bija arī "sociālās aizsardzības iestādes, kurās veic labošanas rakstura darbus": ieslodzījuma nami, labošanas darbu nami, "darba kolonijas", "speciālas nozīmes izolatori" utt. Dažādās republikās terminoloģija reizēm bija atšķirīga, un iestādes, ko Krievijas labošanas darbu kodeksā sauca par "labošanas namiem", Ukrainas labošanas darbu kodeksā tika dēvētas par "piespiedu darbu namiem". Piespiedu darbu namos turēja ieslodzītos, kuru lietas atradās izmeklēšanā vai kuri bija notiesāti uz ilgāku laiku par sešiem mēnešiem, bet ne ilgāku par diviem gadiem, un turklāt nebija atzīti par "sociāli bīstamiem". Tie, kas bija notiesāti uz vairāk nekā diviem, bet mazāk nekā pieciem gadiem, tika nosūtīti uz darba kolonijām, savukārt par smagiem noziegumiem notiesātos nosūtīja uz specizolatoriem. Benders lieto nosaukumu "darba nams", nevis "labošanas nams", tāpēc lasītājs var uzminēt, kādā Padomju Savienības republikā un par kādu pārkāpumu "lielajam kombinatoram" nācās izciest pēdējo sodu. Tajā laikā UPSR Kriminālkodeksā par krāpšanu bija paredzēta "brīvības atņemšana uz laiku, ne mazāku par sešiem mēnešiem", bet ja kaitējums bija nodarīts "valsts vai sabiedriskajai iestādei", "uz laiku, ne mazāku par vienu gadu". Autori dod visai ticamu mājienu, ka kārtējo reizi par krāpšanu vai līdzīga rakstura noziegumu uz laiku no sešiem mēnešiem līdz diviem gadiem notiesātais Benders sodu izcieta Ukrainā "labošanas namā", kā tas pēc likuma pienācās. Iespējams, viņu arestēja 1926. gada augustā vai septembrī, un tāpēc 1927. gada aprīlī, iznākot no cietuma, Benders izrādījās bez mēteļa.

[105] fermuārs (franču vai. fermoir sprādze) no dārgakmeņiem darināta kaklarotas sprādze vai īsa kaklarota ar tādu sprādzi.

[106] diadēma (grieķu vai. diadēma apsējs) galvasrota dārgakmeņiem rotāta pusvainaga veidā.

[107] koncesija (latīņu vai. concessio atļauja, piekāpšanās) oficiāla atļauja ar iepriekš noslēgtu līgumu par kādu uzņēmējdarbību, parasti izmantojot valsts vai municipālo īpašumu (rūpnīcu, dzelzceļu, raktuvju utt. celtniecība un izmantošana), kā ari pats uzņēmums, kas izveidots pēc attiecīgās atļaujas saņemšanas. Ar izdevīgām koncesijām padomju valdība piesaistīja ārzemju kapitālu, un tas tika plaši apspriests nepa laika preses izdevumos. Bendera ierosinājums ir parodija par laikrakstu publikācijām: šajā gadījumā koncesijas priekšmets ir Vorobjaņinova īpašuma meklēšana un vēlāka izmantošana, lai gan saskaņā ar padomju likumdošanu īpašumu nāktos nacionalizēt; pašam Vorobjaņinovam, kuru sētnieks noturēja par Parīzē dzīvojošu emigrantu, tika iedalīta ārzemju investora loma, bet padomju pusi pārstāvētu vietējais blēdis.

komanči viena no Ziemeļamerikas indiāņu ciltīm.

[109] joka pamatā ir acīmredzama tā laika parodija par uzskatiem, kurus pauda Ļ. Trocka piekritēji, skarbi kritizējot VK(b)P CK politiku: atvieglojumus, kas tika piešķirti privātuzņēmējiem pilsētās un it īpaši laukos, opozicionāri traktēja kā "kapitālisma restaurācijas sākumu". Staļins uzskatīja, ka uz šāda veida izlēcieniem vajag "atbildēt tikai ar izsmieklu", un šis norādījums tika realizēts. Piemēram, savā intervijā, kas bija publicēta 1927. gada 13. novembri laikrakstā "Pravda", Staļins ironizēja: "Jādomā, ka Kominterne un VK(bP pilnībā nodod PSRS strādnieku šķiru visu zemju kontrrevolucionāriem. Vēl vairāk, es varu jums ziņot, ka Kominterne un VK(b)P ir nolēmušas tuvākajā laikā visiem no mūsu valsts izraidītajiem muižniekiem un kapitālistiem ļaut atgriezties PSRS un atdot viņiem fabrikas un rūpnīcas. Un tas vēl nav viss. Kominterne un VK(b)P ir gājušas vēl tālāk un nolēmušas, ka boļševikiem ir pienācis laiks sākt ēst cilvēka gaļu. Galu galā mēs esam nolēmuši nacionalizēt visas sievietes un ieviest praksē savu pašu māsu izvarošanu." Ta arī iedzērušais sētnieks, tāpat kā Staļins, vienīgi noved līdz absurdam trockistu tēzi, tomēr epizode bufetē no romāna tika izsvītrota.

[109] Neprecīzi citēta gadsimta sākumā populārās M. Štolca romances ar P. Gorohova tekstu "Pievīlēja" pirmā rinda.

[110] kovboja krekls plats, parasti kokvilnas auduma krekls ar spilgtām rūtīm, ar mīkstu, atlokāmu apkaklīti un uzšūtām kabatām.

[111] vilnas aproci domāti adīti apsēji, ko aplika plaukstas pamatnei. Pirms revolūcijas uzskatīja, ka šādi "aproci" pasargā no saaukstēšanās un reimatisma.

[112] jēgera veļa smalkas vilnas trikotāžas veļa, kas tā nosaukta par godu vācu higiēnistam G. Jēgeram (1832-1917), kurš propagandēja vilnas audumu lietošanu. Pirms revolūcijas tādas veļas nēsāšana skaitījās īpaša greznība.

[113] tolstojiešu krekls ar jostu nēsājams plats, garš, krokās savilkts vīriešu virskrekls, līdzīgs tradicionālajam krievu zemnieku kreklam. Nāca modē, pateicoties daudzām Ļ. Tolstoja fotogrāfijām, kurās rakstnieks bija tērpies šādā (protams, nejau samta) kreklā. Tādējādi rakstnieks vēlējās uzsvērt savu tuvību vienkāršajai tautai.

[114] sviesta trests domāts iepriekš minētais sviesta centrs. Šīs organizācijas, tās vadītāju un daudzo apakšnodaļu darbība pastāvīgi tika apspriesta tā laika preses izdevumos. Sviesta centru vadīja M. Poļakovs (1884-1938), bijušais čekists, pirms tam viens no Iekšlietu tautas komisariāta vadītājiem.

[115] dņeprostrojs hidroelektrostacijas dņepras lejtecē, t. i., Zaporožjē (Dņepras HES), celtniecība. Šis fakts neizbēgami radīja asociācijas ar Zaporožjes kazakiem un N. Gogoļa garstāstu "Tarass Buļba". Raksturīgi, ka Dņepras HES celtniecība, tāpat kā romāna darbība, sākās 1927. gada aprīlī. Tādējādi autori pasvītro, ka Bendera sapņi ir tieši saistīti ar preses izdevumiem: Dņeprostrojs, tāpat kā Sviesta centrs, tika pieminēti jaunākajās avīzēs.

[116] romāna autoru dzimtajā pilsētā Odesā un vispār Krievijas dienvidos par notekni sauca kanalizācijas ūdeņu aizplūšanai paredzētu caurumu gridā. Šādu notekni parasti ierīkoja nedzīvojamās telpās, kur nebija ūdensvada, un virs tā piestiprināja roku mazgājamo ierīci. Kanalizācijas notekne sētnieka miteklī ir būtiska detaļa: tā liecina par to, ka pēc Vorobjaņinova veiktajiem savrupnama modernizācijas pasākumiem (tie minēti V nodaļā) sētnieka miteklis, tāpat kā citas "kalpotāju istabas", bija atstāts bez ūdensvada. Žurnāla publikācijā teksts bija mainīts Vorobjaņinovs "devās pie mazgāšanās galda". Rezultātā nepamatoti tika zaudēts vietējais kolorīts: par mazgāšanās galdu tajā laikā sauca krānu un speciālu izlietni zem tā.

[117] "darba varoņa" goda nosaukumu psrs valdība ieviesa 1927. gada 27. jūlijā, bet šī vārdkopa tika lietota ari agrāk. Tā tika uztverta kā specifisks ideoloģisks un valodas jaunievedums, un to bieži lietoja humoristiskos tekstos.

[118] dzīvokļu daļa izpildkomitejas komunālās saimniecības pārvaldes dzīvokļu daļa. Komunālās saimniecības pārvaldes pienākumos ietilpa arī rūpes par pilsētas labiekārtošanu.

[119] bendera stāsts ir tipiska pirmsrevolūcijas laika "hipodroma anekdote". Kas attiecas uz Kuročkinu, tad droši vien domāts S. Utočkins (1876-1915) viens no pirmajiem krievu aviatoriem, romāna autoru novadnieks, kurš jaunībā kļuva slavens, piedaloties riteņbraukšanas sacensībās. Ne velti viņš izrādījās tik vērīgs: gadsimta sākumā riteņbraukšanas sacensības bieži tika rīkotas hipodromos, turpat notika ari treniņi, tāpēc sportisti nereti apmeklēja ari zirgu skriešanās sacensības.

[120] a. briāns (1862-1932) francijas ārlietu ministrs 1925.-1932. g. Karikatūras par "starptautiskā imperiālisma vadoni", kurš nēsāja garas ūsas, bieži tika publicētas padomju laikrakstos un žurnālos.

[121] acīmredzot domāts P. Boborikins (1836-1921) daudzu narodņicisma virziena prozas darbu autors, taču kuplejas viņš nerakstīja. Vorobjaņinova un Boborikina ārējo līdzību Benders saskata abu plikajā galvvidū un pensnejā.

[122] tualdenors (franču vai. toile de nord ziemeļu audekls) plāns pelēkas krāsas kokvilnas audums, no kura parasti šuva darba apģērbu virsvalkus, kombinezonus utt.

[123] citētas rindas no populāras a. bakaļeiņikova romances "Zvaniņš". Teksta autors A. Kusikovs.

[124] d. bortņikova komponēta himna, kuras teksta autors bija M. Heraskovs. Krievijas impērijā to atskaņoja svinīgu ceremoniju laikā. Šo melodiju atskaņoja arī Kremļa kuranti Spasas tornī un Pētera un Pāvila katedrāles kuranti Pēterburgā. Pilsoņu kara laikā baltgvardu karaspēka kontrolētajās teritorijās to bija pieņemts izpildīt iepriekšējās valsts himnas vietā.

[125] autori attēlo raksturīgu laikmeta iezīmi: 20. gs. divdesmito gadu vidū, kad padomju sadzīvē ienāca radio, valsts iestādēs ierīkoja reproduktorus, taču skaņas kvalitāte bija ļoti slikta, fona trokšņi skaļi, tāpēc īpašvārdus, iestāžu nosaukumus utt. diktori izrunāja pa burtiem

[126] dorizuls (krievu vai. mopu3yji) saīsinājums, ar kuru apzīmēja iestādi, kas saucās "Ceļu izgudrojumu un uzlabojumu birojs".

[127] m. batistīni (1856-1928) slavens itāliešu operdziedātājs, kurš daudzkārt bija sniedzis viesizrādes Krievijā.

[128] iespējams, tā ir vēl viena alūzija par m. Bulgakova lugu "Turbinu dienas": "Kā gan jūs siļķi ēdīsiet bez sīvā?"

[129] benders ironizē par bāreņu šķietamo vecumu: par bērniem tos varēja uzskatīt vienīgi 20-to gadu sākumā tieši tajā laikā Pievolgas iedzīvotāji gāja bojā katastrofāla bada dēļ. Galvenais bada cēlonis bija lielais sausums. Līdzekļu vākšana "palīdzībai Pievolgas badacietējiem", bet pēc tam "bada seku likvidēšanai" nepa sākumā bija ierastas tēmas padomju periodikā.

[131] pārfrāzētā rinda no populāras romances "Krievu dziesma" ar A. Delviga tekstu: "Skumji, meitenīt, ziedonī vienai būt".

[132] a. Ņeždanova (1873-1950) ievērojama dziedātāja, kurai 1925. gadā tika piešķirts Tautas mākslinieces goda nosaukums.

[133] alūzija par f. nīcšes grāmatu "tā runāja Zaratustra" (1883-1884), kurā, starp citu, tika sludinātas pavisam citas uzvedības normas.

[134] benders atsaucas uz upsr kriminālkodeksa 114. pantu. tas ir kārtējais mājiens par "lielā kombinatora", kas sodu izcieta Ukrainā, kriminālo pagātni: tika uzskatīts, ka daudzi bijušie ieslodzītie lieliski pārzināja tajā republikā, kurā atradās viņu "ieslodzījuma vieta", spēkā esošo Kriminālkodeksu.

[135] Šajā gadījumā nav domāta metāla aizsargķivere: runa ir par padomju karavīru ikdienas galvassegu laika posmā no 1919. līdz 1941. gadam. Ta bija aizpogājama cepure ar smailu virsu, platu malu, kas apklāja kaklu, un ausu aizsegu. Šo galvassegu dēvēja arī par "spēkavīru cepuri" (jo tā bija stilizēts teiksmaino krievu spēkavīru ķiveres atveidojums) vai "budjonovku", tāpēc ka ar šī parauga cepurēm vispirms tika apgādāti S. Budjonnija komandēto kavalērijas daju karavīri. Ziemas cepures šuva no bieza šineļu auduma ar oderi, vasaras no kokvilnas auduma.

[136] acīmredzot domāts stargorodas guberņas invalīdu kooperatīvās apvienības veikals. Šāda veida organizācijās 20. gs. 20-tajos gados apvienojās invalīdu amatnieku arteļi, un tām bija savas noliktavas, veikali utt.

[137] domāta 1925. gadā izveidotās Valsts plāna komisijas guberņas nodaļa.

[138] ar vārdu "pievedu" (krievu vai. привозный) dienvidkrievijas pilsētās apzīmēja tirgu. Odesā tas bija ari oficiāls vietas nosaukums.

[139] domāts tā sauktais bohēmijas stikls slīpēta logu stikla loksnes.

[140] 1927. gadā saskaņā ar padomju Savienībā pieņemto klasifikāciju, kas bija spēkā līdz 1934. gadam, I pakāpes skola bija četrgadīgā vispārizglītojošā skola. Piecgadīgajā vispārizglītojošajā II pakāpes skolā mācījās 5.-9. klašu skolēni.

[141] "smehač" (1924-1928) ilustrēts humoristisks nedēļas žurnāls, laikraksta "Gudok" pielikums; "Krasnaja Ņiva" (1923-1931) ilustrēts nedēļas izdevums, kas skaitījās viens no interesantākajiem PSRS.

[142] domāts dzirnavu celtniecības trests, vēlāk akcionāru sabiedrība, kas nodarbojās ar dzirnavu un graudu pārstrādes agregātu celtniecību, to aprīkojuma ražošanu un tehnisko piederumu tirdzniecību. Nepa laikā tresti bija vienas nozares lielāko uzņēmumu apvienības, kas balstījās uz saimniecisko aprēķinu, tas ir, komerciālo patstāvību ar turpmākās rentabilitātes noteikumu. Tresta vadība rīkojās ar finansēm un resursiem, noteica noieta tirgus, regulēja produkcijas cenas, noteica sortimentu, vadīja tirdzniecību. Nepa laikā akcionāru sabiedrību veidošanu oficiāli ieteica kā nepieciešamās finanšu bāzes radīšanas līdzekli lielu un dārgu starpresoru projektu īstenošanai. Dzirnavu celtniecības trests bija priviliģēta organizācija, kuras rīcībā bija tajā laikā PSRS vēl reti sastopamās smagās automašīnas, jo 20. gs. 20-tajos gados mehanizētu dzirnavu celtniecība tika uzskatīta par politisku uzdevumu tas bija uzbrukums privātajiem miltu malējiem, kas tika pasludināti par "lauku buržujiem".

[143] kuplejas no i. kālmāna operetes "Bajadēra", kuru tekstu Krievijā, bet vēlāk arī PSRS, variēja gandrīz vai katrs uzveduma režisors.

[144] domāts populārs piedzīvojumu romāns, kuru izdeva pa nodaļām (turpinājumos): V. Rēders. "Leihtveisa ala jeb 13 mīlestības un uzticības gadi pazemē." Sanktpēterburga, 1909.-1910.

[145] droši vien domātal915. gadā izrādītā četru sēriju piedzīvojumu filma "Elenas varoņdarbi", kurā galveno lomu tēloja mēmā kino zvaigzne P. Vaita. Eiropas kinoteātros šo filmu izrādīja ar nosaukumu "Ņujorkas noslēpumi".

[145] Tā rakstīts manuskriptā. Mašīnraksta eksemplārā un publikācijās vārds "pilsētnieki" bija aizstāts ar vārdu "pilsoņi", kaut gan nekādi labojumi nav veikti. Vārda aizstāšana ir acīm redzami neadekvāta: grāmatā aprakstīts pirmskara laiks, kad, kā zināms, vārdu "pilsoņi" guberņas pilsētas iedzīvotāju apzīmēšanai nelietoja. Iespējams, mašīnrakstītāja, kas pārrakstīja manuskriptu, ielaida kļūdu, kuru autori laikus nepamanīja.

[146] manuskriptā sākumā bija "Trešās impērijas", vēlāk izlabots uz "Otrās impērijas", kas vēsturiski ir korektāk. Otrās impērijas periods bija laiks, kad Francijā valdīja imperators Napoleons III (1852-1870), kurš visnotaļ uzsvēra sava režīma saikni ar Pirmo impēriju, kad imperators bija viņa tēvocis Napoleons I (1804-1814,1815). Napoleona III laikmeta stilam bija raksturīgs impērisks svinīgums un masveidība.

[147] m. Arcibaševs (1878-1927) populārs beletrists, skandalozo romānu "Saņins", "Pie pēdējās robežas", kurus uzskatīja par pornogrāfiskiem, autors. 1923. gadā emigrēja. Rakstnieks nēsāja īsu, ieapaļi apgrieztu bārdu.

[148] iespējams, tas ir mājiens, ko varēja uztvert tā laika maskavieši: vienā no Maskavas centrālajām ielām atradās "kooperatīvā arteļa" kantoris ar līdzīgu nosaukumu.

[149] cepures ar augstu virsu un šaurām uz leju nolocītām malām.

[150] "fantāzijas" rāmis ieapaļas formas ietvars, parasti ar augu ornamentu.

[151] Šveices gleznotāja A. Beklīna (1827-1901) darbiem bija raksturīgs naturālistiskas glezniecības manieres un fantastisku sižetu apvienojums. Tas attiecas arī uz viņa gleznu "Miroņu sala" (1880). 19. un 20. gs. mijā Beklīns Krievijā bija ļoti populārs, bet 20-to gadu vidū intelektuāļi viņa gleznu reprodukcijas uzskatīja par pretenciozas bezgaumības pazīmi.

[152] rišeljē galdauts galdauts, kuram malas rotātas ar izšuvumu rišeljē tehnikā (mežģīnes veido ornamentāli izgriezumi audumā, kuru malas apšūtas ar krāsainiem zīda diegiem).

[153] Šajā gadījumā autoru mājiens par to, ka vispasaules revolūcija gaidāma nenosakāmi tālā nākotnē, nav jāuztver kā ironija par valdības ideoloģiskajām vadlīnijām. Gluži otrādi, izsmiekls attiecas uz trockistu aicinājumiem veicināt "permanentu revolūciju", un šādu aicinājumu ironiski traktējumi tika oficiāli atbalstīti. Taču ārpus tā laika politiskā konteksta joks varēja būt visai bīstams, tāpēc vārdi "līdz vispasaules revolūcijai" tika aizstāti ar ierasti neitrālu teicienu "līdz pastardienai".

[154] domāti amerikāņu firmas "General Electric" ražojumi.

[155] domāta Harkovas elektrotehniskās rūpnīcas produkcija.

[156] "atslēdznieks inteliģents" izsaka mājienu par to, ka padomju rūpnīcās ražotajiem motoriem ir ļoti slikta kvalitāte, un tos vajadzētu tūlīt pat izmantot kā otrreizējo izejvielu krāsaino metālu lūžņus, kuru savākšana bija viens no Valsts krāsaino metālu ieguves un apstrādes uzņēmumu apvienības uzdevumiem.

* domāti vienā no krievijas lielākajām gumijas izstrādājumu rūpnīcām "Treugoļņik" ražotie protektori. Padomju laikā rūpnīcu pārdēvēja par "Krāsnij treugoļņik".

[158] "indian" un "wanderer" acīmredzot domātas amerikāņu motociklu markas.

[159] amerikāņu firmas "Harley Davidson" motociklu riteņi.

[160] Šajā gadījumā runa ir par "kooperatīvo dzīvokļu īres biedrību" šādas biedrības, kuru uzdevums bija municipālo dzīvojamo namu sabiedriskā pārvaldīšana, tika nodibinātas 20. gs. 20-tajos gados.

[161] saskaņā ar bībeles leģendu Simsons uz saviem pleciem pacēla Gazas pilsētas vārtus.

[162] domāta padomju iestāžu, tirdzniecības organizāciju un uzņēmumu darbinieku arodbiedrība.

[163] benders izsaka mājienu par to, ka arodbiedrības biedra kartes īpašnieks vienlaikus sastāvēja arī biedrībā "Bērnu draugs" (1924-1935), kurā lika iestāties padomju iestāžu kalpotājiem. Benders liek saprast, ka Vorobjaņinovam nevajadzēs maksāt biedru naudu.

[164] benders pārfrāzē populāru citātu no A. Puškina dzejoļa "Piemineklis".

[165] domāts valsts mēbeļu mākslas muzejs, ko izveidoja 1918. gadā. Ekspozīcija tika atklāta 1920. gadā Aleksandra pili Ņeskučnija dārzā, bet 1928. gadā muzejs kļuva par Apvienotā dekoratīvās mākslas muzeja nodaļu.

[166] vārdkopa "dzejnieka sapnis" ir kļuvusi par poētisku stampu. Tās pirmsākumi acīmredzot meklējami populārās A. Aļabjeva romances ar D. Ļenska vārdiem "Ubadze" tekstā (franču dzejnieka P. Beranžē dzejoļa tulkojums):

"Vai zināt jūs par veco sievu, Kā staroja tā jaunībā? Tā kādam dzejniekam bij' mūza, Tās galvu lauri apvija."

[167] alūzija par populāro k. Marksa aforismu "Reliģija ir opijs tautai", kuru mēdza citēt V. Ļeņins un kurš bija kļuvis par padomju ideoloģijas klišeju.

[168] populāras militārām uzvarām veltītas dziesmas piedziedājums: "Lai skaļi fanfaras pūš uzvarošo maršu! Mēs uzveicām, un naidnieks ļekas vaļā laiž! Par godu caram, tēvzemei un Dievam Mēs trīsreiz skaļi uzsauksim "urā!" "

Dziesmas pārējam tekstam bija izmantots A. Puškina dzejolis "Dziesma par viedigo Oļegu", mūziku komponējis D. Doļskis.

[169] runa ir par tā dēvēto "rumāņu modi" 20. gs. 20-tajos gados Odesā: tajā laikā švīti virs krekla vai žaketes nēsāja garu šalli, visbiežāk gaiši rožainos krāsu toņos.

[169] Meneliks II (1844-1913) Etiopijas imperators.

[170] trīsverstīgā karte mērogs: trīs verstis viena colla.

[171] manuskriptā bija teikts "karaļa Viktora Emanuēla". Gatavojot grāmatas publikāciju, tika veikts labojums, jo tajā laikā Itālijā valdīja Umberto I (1878-1900). H bija ļoti būtiska kļūda: Viktors Emanuēls II (1861-1878) visā pasaulē bija ieguvis popularitāti kā Itālijas apvienotājs, kuru atbalstīja krievu inteliģences elks Džuzepe Garibaldi, bet Viktors Emanuēls III (1900-1946) bija romāna autoru laikabiedrs.

[172] joks balstīts uz senas krievu aristokrātu dzimtas uzvārda Beloseļski-Belozerski līdzību ar Baltkrievijas-Baltijas dzelzceļa līnijas nosaukumu krievu valodā (Белорусско-Балтийская железная дорога).

[173] domāta 1917. gada novembri KPFSR Tautas komisāru padomes pakļautībā izveidotā īpašā komisija, kuras pienākums bija paātrināt lēmumu pieņemšanu tādos jautājumos, ko nevajadzēja iesniegt Tautas komisāru padomē. Vēlāk Mazā Tautas komisāru padome sagatavoja materiālus iesniegšanai Tautas komisāru padomei. Šī iestāde bieži uzaicināja ekspertus finanšu, tiesību un citās jomās.

[174] tā bija manuskriptā. Tīrraksta eksemplārā un publikācijās vārdkopas "atvadu asara" vietā lasāms "atvadu aina", kaut gan labojums tekstā nav izdarīts. Droši vien kļūda ieviesusies mašīnrakstītājas neuzmanības dēļ, un autori to nav savlaicīgi pamanījuši.

[175] ar burtu "Š" tika marķētas N. Ščukina (1848-1924) projektētās lokomotīves. No 1905. gada tās ražoja Harkovas rūpnīca, un jau tajā laikā šīs lokomotīves tika uzskatītas par konstrukcijas ziņā novecojušām. To ražošana bija pārtraukta jau ilgi pirms romāna uzrakstīšanas. Iespējams, sērijas "Š" pieminēšana ir ironisks mājiens: Stargorodā, kur 1927. gada pavasarī pirmās tramvaja līnijas atklāšana tika uzskatīta par lielu sasniegumu, sen novecojušas konstrukcijas lokomotīvi uztvēra kā tehniskā progresa simbolu.

[175] Tautu Savienība jeb Nāciju Līga starpvalstu organizācija, kas tika izveidota 1919. gadā ar mērķi attīstīt valdību sadarbību, nodrošināt kopējo drošību un miera saglabāšanu. PSRS neuzņēma Tautu Savienībā līdz 1934. gadam, tāpēc padomju propaganda šo organizāciju raksturoja kā pretkomunistiski orientētu valstu savienību, kas savus patiesos agresīvos plānus liekulīgi maskē ar miermīlīgu retoriku.

[176] citāts no "Sarkanās armijas marša" (S. Pokrasa mūzika, P. Grigorjeva vārdi).

[177] krievijas impērijā valsts dienestā strādājošajiem inženieriem bija jāvalkā formas tērps un cepure ar melnas vadmalas augšdaļu, melnu samta apmali, lakotu nagu, zaļu uzšuvi pa apmales augšējo un apakšējo malu un apkārt cepures virsai, emblēmu uz apmales, kurā bija attēlots sakrustots āmurs un uzgriežņu atslēga, bet dzelzceļa inženieri nēsāja emblēmu, kurā bija attēlots sakrustots cirvis un enkurs.

[177] Nepa laikā sākās uzņēmumu pārstrukturēšana uz saimniecisko aprēķinu un tika pārtraukta daudzu projektu, kuru realizācija nesolīja drīzu pašatmaksāšanos, finansēšana.

[178] miltu, sviesta, siera, konservu u. c. pārtikas uzņēmumu apvieniba.

[179] sctk Satiksmes ceļu tautas komisariāts.

[180] Šāda veida "ražošanas" pseidonimus tajā laikā uztvēra kā avīžu štampu, tāpat kā šī paša feļetonista iepriekšējo pseidonīmu pirms revolūcijas.

[181] domāta rūpnīca "Armatūra", kas bija viens no Maskavas Valsts armatūras tresta "Armtrest" uzņēmumiem. Šī rūpnīca tiešām ražoja iekārtas tramvaju vagoniem.

[182] bīģelis (vācu vai. būgel skava, loks) izliekta metāla stanga, kas savieno tramvaja līnijas un tramvaja elektromotora vadus.

[183] autori ironizē par to, ka mītiņos, kas bija veltīti pavisam citiem notikumiem, obligāta bija arī "starptautiskā stāvokļa" analīze. 1927. gadā šāda ironizēšana netika uzskatīta par frondas pazīmi, jo preses izdevumos pastāvīgi tika izsmieti trockistu opozīcijas līderi, kuri praktiski jebkuras tēmas apspriešanu pārvērta diskusijā par "starptautisko stāvokli", pareizāk sakot, par valsts oficiālās vadības izgāšanos ārpolitikā. Tā piemēram, 1927. gada novembrī Buharins, uzstājoties Maskavas guberņas partijas konferencē, jokoja: "Es, biedri, pie starptautiskā stāvokļa sīkāk nepakavēšos. Es to nesaku ironiski, kaut gan zinu, ka tas var kalpot par iemeslu, lai mūsu opozīcija apgalvotu: nu, lūk, "nacionālā aprobežotība", tāpēc ka maz runāja par starptautisko stāvokli."

[184] v. Bora (1865-1940) ASV Senāta ārlietu komisijas priekšsēdētājs 1924,1933. g., diplomātisko attiecību ar PSRS nodibināšanas piekritējs.

[184] Vārdkopa "rumāņu bajāri" ir propagandistiska klišeja, kuras lietošana saistīta ar to, ka monarhistiskajā Rumānijā muižniekiem bajāriem bija saglabātas tiesības uz zemes īpašumu. Propagandistiski uzbrukumi Rumānijai, ko izraisīja teritoriālas pretenzijas, pastiprinājās 1926. gadā, pēc tam, kad tika noslēgta Rumānijas savienība ar Itāliju, kurā kopš 1922. gada pie varas bija Benito Musolini fašistiskā valdība.

[185] tajā laikā populārs maršs ar D. Pokrasa mūziku un D'Aktila vārdiem.

[186] vārdkopā "zobena un spīļarkla savienība" apspēlēts Bībeles citāts: "Tad Viņš spriedīs tiesu tautu starpā un tiesās daudzas tautas. Viņi tad pārkais savus zobenus par lemešiem un savus šķēpus par vīnadārza dārznieku nažiem. Tauta pret tautu nepacels vairs zobena un nemācīsies vairs karot." (Jesajas grāmata, 2.4.)

[187] starptautiskās izstādes parīzē notika 1889. un 1900. gadā.

[188] jautājums uzdots ar mērķi noskaidrot, vai Poļesovs uzskata par likumīgām lielkņaza Kirila Vladimiroviča (1876-1938) pretenzijas uz Krievijas troni. Aprakstītajā laikā norisinājās dedzīga polemika par troņa mantošanu, un šīs polemikas rezultātā krievu monarhisti sašķēlās divās galvenajās nometnēs: "kiriloviešos" un lielkņaza Nikolaja Nikolajeviča (1856-1929) piekritējos ("nikolajeviešos"). Kirils Vladimirovičs skaitījās "Krievijas troņa sargātājs", lai gan viņa izturēšanos daudzi emigranti uzskatīja par skandalozu, neatbilstošu augstajam titulam. 1924. gadā viņš sevi pasludināja par "visas Krievijas imperatoru", un tas izraisīja ilgstošu konfliktu, par ko bieži ironizēja padomju preses izdevumi.

[189] kārtējais mājiens par krāpnieka, laulību afērista, šantāžista utt. Bendera kriminālo pagātni. Saskaņā ar tā laika juridisko terminoloģiju par šantāžu sauca izspiešanu, t. i., tādu rīcību, kuras rezultātā būtu iespējams "iegūt kādas materiālās vērtības vai panākt kādu darbību veikšanu", kas saistīta "ar draudiem izpaust cietušo nomelnojošas ziņas vai paziņot varas iestādēm par viņa pretlikumīgu rīcību". Par šantāžu draudēja brīvības atņemšana līdz diviem gadiem, tātad pirms ierašanās Stargorodā Benders varēja izciest sodu ari par šāda veida noziegumu.

[190] saskaņā ar Ukrainas PSR Kriminālkodeksu tādu soda mēru tajā laikā varēja piespriest par neziņošanu par "kontrrevolucionāriem noziegumiem".

[191] runa ir par ražošanas nodokli privātajā biznesā. Šis nodoklis sastāvēja no patenta un izlīdzinošajām nodevām. Patenta nodevas bija fiksētas un to lielumu noteica centralizēti, tās iekasēja, kad tika izsniegtas periodiski atjaunojamās tirdzniecības atļaujas; izlīdzinošās nodevas no apgrozījuma summas patvaļīgi noteica vietējās varas iestādes.

[192] neprecīzs citāts no a. puškina poēmas "Vara jātnieks".

[193] alūzija par a. puškina dzejoli "pils mirdzēja…". Šo dzejoli pēc autora nāves redaktori iekļāva Puškina nepabeigtajā prozas darbā "Ēģiptes naktis".

[194] citētas rindas no aleksandra varlamova romances ar afanasija Feta vārdiem.

[195] novohoperska apriņķa pilsēta voroņežas guberņā, provinciālas nomales simbols 20. gs. 20-to gadu feļetonistikā.

[196] statistikai veltītie autoru slavinājumi ir laikmeta pazīme. Laika posmu no 1925. līdz 1927. gadam var uzskatīt par padomju statistikas ziedu laikiem, jo valdība bija norūpējusies, vai rūpniecības un lauksaimniecības attīstība, kurā bija iesaistīta arī privātā iniciatīva, tiek pienācīgi kontrolēta, un visnotaļ veicināja statistiskos pētījumus. Taču 1928. gadā konjunktūra izmainījās, par ko liecina arī tā laika diskusijas par ilglaicīgās plānošanas principiem. Valdība mērķtiecīgi apspieda privāto iniciatīvu, ieviesa stingru centralizāciju, ieplānoja milzīgus tēriņus paātrinātai industrializācijai un kārtējai lauksaimniecības reformai kolektivizācijai. Šajā sakarā oficiāli atzina, ka nav vēlams publiskot vērienīgu statistisko pētījumu rezultātus, jo tie varēja parādīt vidējā dzīves līmeņa pazemināšanos, it īpaši lauksaimniecības produktu patēriņa ziņā. No statistikas tagad gaidīja propagandas uzdevumu veikšanu, bet zinātniekus, kas atklāti iebilda, vajāja, turklāt jebkādu spriedumu izteikšana par statistikas lielo nozīmi tika uzskatīta par nevēlamu.

[197] tīši vai netīši autori ir apvienojuši divus F. Rablē romāna "Gargantija un Pantagriēls" (1532-1536) varoņus: ar ārkārtīgu ēdelību izcēlās milzis Gargantija, bet dipsodu, t. i., slāpju nomocīto (grieķu vai. dipsa slāpes) karalis bija viņa dēls Pantagriēls.

[197] Jaška Sarkanais Krekls krievu pasaku varonis, jautrs un pārdrošs blēdis. Tomēr nekādas ziņas par viņa lielo ēdelību, uz ko acīmredzot norāda autori, nav atrastas.

[198] lūcijs licīnijs lukulla (ap 117.-ap 56. g. pirms Kristus) romiešu karavadonis. Lukulla bija ļoti bagāts. Pēc politiskās darbības beigām dzīvoja Romā un rīkoja neparasti krāšņas dzīres, kas tika iemūžinātas parunā.

[199] aprakstītais nams bija Darba pils Soļankas ielā. Tajā atradās laikraksta "Gudok" redakcija. Iespējams, avīzes nosaukums izvēlēts ne tikai līdzīgā nosaukuma dēļ, bet arī kā atgādinājums par 1921. gadā Odesā izdoto laikrakstu "Stanok", kura līdzstrādnieki bija Ilfa un Petrova tuvi draugi un paziņas, kas vēlāk arī kļuva par Maskavas literātiem.

[200] rakstnieka Šahova tēlā romāna autori ir apvienojuši laikabiedriem (pirmām kārtām Maskavas kolēģiem žurnālistiem) divu viegli atpazīstamu slavenu literātu P. Romanova (1884-1938) un V. Katajeva iezīmes. Par līdzību ar Romanovu liecina Šahova ārējais izskats un vecums. Romanovs tiešām nēsāja īsu "kotletes veidā apcirptu" bārdiņu, mēdza ģērbties neatbilstoši sezonai. Viņa reti sastopamais vārds Panteleimons romānā aizstāts ar līdzīgi skanošo un ne biežāk sastopamo vārdu Agafons, bet "cariskais" uzvārds Romanovs ar funkcionāli līdzīgo Šahovs. Šahova prozas tematikas un problemātikas apraksts un kritiķu uzbrukumu pieminēšana padarīja mājienu vēl caurspīdīgāku: viens no Romanova kopoto rakstu sējumiem, kas iznāca 1926. gadā un kuru nežēlīgi paļāja kritiķi, saucās tāpat kā viens no rakstnieka stāstiem: "Dzimumjautājumi". Tiesa gan, atšķirībā no Šahova Romanovs savus darbus sāka publicēt nevis 15 gadu vecumā, bet daudz vēlāk, popularitāti ieguva ilgi pirms 1927. gada un nekādu romānu par izšķērdētājiem netika publicējis. No 15 gadu vecuma savus darbus publicēja Katajevs, un lielu popularitāti viņš ieguva 1926. gadā, kad pats autoritatīvākais mēnešraksts "Krasnaja novj" no oktobra līdz decembrim publicēja viņa satīrisko garstāstu "Izšķērdētāji". Darba varoņi ir kādas valsts iestādes grāmatvedis un kasieris, kas savu darba biedru algai paredzētos līdzekļus izšķērdē uzdzīvei, prostitūtām utt. Par Katajeva stāsta varoni Vaņečku lasītājiem atgādina ari laikraksta "Darbgalds" kasiera ekstravagantais uzvārds Asokins. Katajeva stāstā ir epizode, kurā kasieris Vaņečka uz stikla uzrakstīto vārdu "Kase", sēdēdams aiz stikla, lasa otrādi: "Esak, esak, esak". Romāna publikācijā neviena ar Šahovu saistītā epizode netika iekļauta.

[201] bertolds Švarcs vācu tautības franciskāņu mūks, kas dzīvoja 13.-14. gs., leģendārs alķīmiķis, kuram pierakstīja šaujampulvera un šaujamo ieroču izgudrošanu.

[202] medicīniski sanitārā darba arodbiedrības sanatorija.

[203] pateicoties šai piezīmei, lasītājam kļūst skaidrs, ka "lielo kombinatoru", kurš tika atbrīvots no piespiedu darba nama 1927. gada pavasarī, arestēja ne agrāk kā 1926. gada vasarā un ne vēlāk kā tā paša gada rudenī, tātad viņam bija piespriesta brīvības atņemšana uz laiku līdz vienam gadam šāds sods tā laika likumdošanā bija paredzēts par krāpšanu un citiem līdzīga rakstura likumpārkāpumiem.

[203] Ne iepriekš, ne turpmākajā tekstā nekur nav pieminēta Bendera medicīniskā izglītība. Gatavojot žurnāla publikāciju, autori Bendera repliku aizstāja ar citu: "Lai dzīvotu tādā vasarnīcā, nemaz nav jābūt mediķim." Taču iespējams, ka ari pirmais Bendera atbildes variants nebija izvēlēts nejauši. Atgādinādami par Bendera kriminālo pagātni, Ilfs un Petrovs apspēlē specifisko kriminālo aprindu terminoloģiju zagļu žargonā "ārstēt" nozīmēja "melot", "apzināti maldināt". Acīmredzot "lielais kombinators" ironizē par Maskavā priekšā stāvošajiem krāpnieciskajiem trikiem, kad nāksies "ārstēt" krēslu īpašniekus. Grūti pateikt, kāpēc repliku izmainīja. Iespējams, redaktori uzskatīja, ka replikas jēga nav īsti skaidra, un autori nolēma piekāpties, lai gan joks bija adresēts diezgan plašam lasītāju lokam: par zagļu un ubagu žargonu bija publicēti filologu, etnogrāfu, tiesību speciālistu pētījumi, un tas jau sen bija kļuvis par literārās valodas sastāvdaļu. Ironisku citas jēgas piešķiršanu zagļu žargonam autori bieži izmanto ari turpmāk.

[204] kauja pie kalkas upes starp krievu un polovciešu apvienoto karaspēku un mongoļu karadraudzi notika 1223. gadā. Tā beidzās ar apvienotā karaspēka sagrāvi, un tai nav nekāda sakara ar Maskavas vēsturi.

[204] Domāta Dzelzceļa transporta darbinieku arodbiedrības komiteja.

[205] domāts "jauktais" (latiņu vai. mixtus jaukts) vagons divās daļās sadalīts vagons, kurā pasažieru vietas atbilda dažādu klašu standartam. Pirms revolūcijas šādus vagonus izmantoja dzelzceļa līnijās, kur pasažieru nelielā skaita dēļ nebija lietderīgi katrai no trim klasēm izmantot atsevišķus vagonus.

[206] tagad kazaņas stacija. Šīs stacijas celtniecību uzsāka 1914. gadā pēc A. Ščuseva projekta un pabeidza 1926. gadā.

[207] jaroslavļas stacija ir būvēta tā sauktajā pseidokrieviskajā stilā pēc F. Šehteļa projekta 1900.-1902. gadā.

[208] tagad Ļeņingradas stacija.

[208] Dekoratīvi izgreznotas čuguna restes virs Jaroslavļas stacijas galvenās ieejas.

[209] domāta izglītības tautas komisariāta muzeju un mākslas zinātnisko iestāžu galvenā pārvalde.

[209] Domāts nams, ko uzcēla 1750-tajos gados ar mērķi glabāt tajā imperatora galma vajadzībām domātās pārtikas un lopbarības rezerves. 19. gs. beigās Rezervju pili nodeva Muižniecības institūtam mācību iestādei, kurā audzināja "dižciltīgas jaunavas", bet kopš 1918. gada tajā atradās Satiksmes Tautas komisariāts. 1930. gadā namu pilnībā pārbūvēja pēc I. Fomina projekta.

[210] mjasņickas ("miesnieku") ielā, neraugoties uz nosaukumu, nebija gaļas veikalu. Tajā galvenokārt atradās iestādes, kas tirgojās ar darbgaldiem, elektroiekārtām utt. Bendera sacītais ir kārtējā alūzija par Katajeva garstāstu "Izšķērdētāji", kurā Mjasņickas iela tiek raksturota līdzīgi.

[211] iespējams, šo teikumu izsvītroja, gatavojot žurnāla publikāciju. Lubjankas laukumā atradās Valsts apvienotās politpārvaldes ēka.

[211] 1927. gadā notika S. Prokofjeva operas "Mīlestība uz trim apelsīniem", kuras pamatā bija K. Goci luga, pirmizrāde.

[212] d. smirnovs (1882-1944) lielā teātra, vēlāk Mazā teātra solists, kurš bieži devās viesizrādēs uz ārzemēm, 1920. gadā emigrēja un bieži viesojās ar koncertiem PSRS.

[213] n. semaško (1874-1949) 1927. gadā bija veselības aizsardzības tautas komisārs.

[214] mnip maskavas Nekustamā īpašuma pārvalde.

[215] domāts tirgus laukums pie 17. gs. beigās arhitekta M. Čoglokova vadībā netālu no strēļu pulka brivciema uzceltā Suhareva torņa. Pulka komandieris bija L. Suharevs. 1934. gadā torni nojauca un tirgu likvidēja.

[216] 1927. gadā Maskavā nebija nevienas ēdnīcas, kuras nosaukumā būtu ietverts Bībeles bauslis.

[217] domāts pulkstenis, kas nopirkts tirdzniecības namā "Pāvels Burē". Šo firmu bija dibinājis Šveices komersants P. Burē, kurš 1816. gadā saņēma no imperatora Aleksandra I privilēģiju tirgoties ar pulksteņiem. Pats viņš nebija pulksteņmeistars, bet tikai pārdeva Šveicē ražotus pulksteņus, kurus iepirka vairumā. Veiksmīgais tirgotājs drīz nopirka rūpnīcu un kļuva par "galma piegādātāju", tirgojoties ar kabatas un sienas pulksteņiem. Viņa mantinieki pastāvīgi palielināja firmas apgrozījumu. 1920-tajos gados Burē firmas pulkstenis bija cienījama cilvēka pazīme.

[218] maskavas kokapstrādes rūpniecības trestam bija savi veikali, kuros pārdeva (arī uz nomaksu) mēbeles, ko ražoja trestā ietilpstošie uzņēmumi.

[218] P. Pivī de Šavāns (1824-1898) 19. un 20. gs. mijā tika uzskatīts par monumentālās dekoratīvās glezniecības klasiķi.

[219] r. gliera baletu "Sarkanā magone" 1927. gadā iestudēja Lielais akadēmiskais teātris. Tas bija Lielā teātra pirmais iestudējums par tā laika tēmu, turklāt baleta saturs bija tieši saistits ar Ķīnu un netieši ar romānā jau pieminētajiem Šanhajas notikumiem: Ķīnas ostā piestāj padomju kuģis, vietējie kontrrevolucionāri gatavo diversiju, taču aktrise Taja Hoa (Sarkanā magone) atklāj sazvērestību, atmaskotie ļaundari viņai nežēlīgi atriebjas, mirstošā Taja Hoa aicina savus domubiedrus cīnīties par revolūciju.

[220] domātas rokoko stila mēbeles, kas bija modē 18. gs. Iespējams, mēbeļu stilu politiskā interpretācija ir mājiens par Katrīnas II intervences plānu, ko Krievijas imperatore grasījās īstenot pēc Luija XVI gāšanas no troņa, lai Francijā atjaunotu monarhiju.

[221] iespējams, domāta rinda no B. Grodzka romances ar A. Frenkeļa vārdiem piedziedājumā:

"Apklustiet, skumjas un sāpes, neskariet senās rētas! Mīlas pasaka maigā atpakaļ nenāks nekad."

[222] viena no šampanieša šķirnēm.

[223] vorobjaņinovs citē k. fofanova dzejoļa "Maijs" rindas vai, kas ir ticamāk, 1910-tajos gados populāru romanci.

[224] fofanova, kuru uzskatīja par dekadentu, dzejoli liza piedēvē A. Žarovam, pazīstamam "komjaunatnes dzejniekam", 1920-tajos gados populāru dziesmu autoram.

[225] kurators augsts Izglītības ministrijas ierēdnis, kurš atradās tieši ministrijas vadības pakļautībā. Kuratora pienākums bija kontrolēt visas apgabala (apgabalā ietilpa divas vai vairāk administratīvi teritoriālās vienības guberņā) civilās mācību iestādes. Pasaules kara priekšvakarā Krievijas impērijā bija piecpadsmit mācību apgabali un tiem analoģiskas apvienības.

[226] proves palāta bija iestāde, kuras pienākums bija uzraudzīt metālu satura noteikšanu sakausējumos, zelta un sudraba provju atbilstību utt.

[227] akcīzes inspektora uzdevums bija iekasēt no pārdevējiem vai ražotājiem vietējās varas noteiktās un parasti cenā iekļautās akcizes nodevas. Nodokļu inspektors sekoja, lai iekasējamo nodokļu lielums atbilstu nodokļu maksātāju ienākumiem. Fabriku inspektora pienākums bija kontrolēt, kā uzņēmēji ievēro fabriku likumdošanas aktus, darba aizsardzības noteikumus (galvenokārt attiecībā uz mazgadīgajiem), kā tiek novērsti uzņēmēju un strādājošo konflikti utt.

[228] zemstes valde vietējās visu kārtu pilsoņu pašpārvaldes zemstes izpildorgāns. Rīcības orgāns bija guberņas vai apriņķa zemstes sapulce. Zemstes valdei bija sava kanceleja, kas bija sadalīta nodaļās. Zemstes orgānus ievēlēja uz trim gadiem. Tirdzniecības valde bija tirgotāju ģildes pašvaldības orgāns, kuras rīcības orgāns bija pilsētas tirgotāju kopums, kas piederēja tirgotāju kārtai. Sīkpilsoņu valde bija sīkpilsoņu kārtas izpildorgāns. Tā rīcības orgāns bija sīkpilsoņu kārtai piederošie pilsētas iedzīvotāji. Ari tirgotāju un sīkpilsoņu valdes ievēlēja uz trim gadiem.

s Pirmsrevolūcijas Krievijā bija plaši izplatītas labdarības biedrības ar līdzīgiem nosaukumiem.

[230] domāts darba biržā oficiāli reģistrējies bezdarbnieks, kas saņēmis oficiālu apliecību. Darba biržas nodibināja nepa laikā, to darbība bija pakļauta arodbiedrību kontrolei. Biržas nodarbojās ar starpniecību darbā iekārtošanās gadījumos, kā arī organizēja bezdarbnieku apmācību. Minētajā gadījumā Helēnas Boūras paziņa acīmredzot bija izgājis kādu apmācības kursu, tāpēc viņam bija iespēja iestāties attiecīgajā arodbiedrībā un izmantot zināmus atvieglojumus.

[231] pēc tam, kad pagaidu valdība, kuras ārlietu ministrs bija kadetu līderis Miļukovs, 1917. gada 7. martā atjaunoja Somijas autonomiju, ko cara valdība kopš 1910. gada bija konsekventi ierobežojusi, labējie radikāļi kadetus apsūdzēja nacionālo interešu nodevībā.

[232] saskaņā ar krievu labējo radikāļu preses slejās kopš 1905. gada publicētajiem apgalvojumiem krievu-japāņu kara laikā opozīcijas organizāciju darbību finansēja Japānas valdība.

[233] acīmredzot runa ir par to, ka pirms revolūcijas Krievijas liberālā prese pauda sašutumu par Turcijas valdības politiku: 1915.-1916. g. Turcijas valdība organizēja genocīdu pret armēņiem (kopumā upuru skaits pārsniedza pusotra miljona cilvēku), savukārt kadetu līderi tāpat kā vairums inteliģences pārstāvju juta līdzi armēņu separātistiem.

[234] domāta "17. oktobra savienība" labējo liberāļu partija, kas propagandēja konstitucionālas monarhijas idejas. Savu nosaukumu partija bija ieguvusi par godu 1905. gada 17. oktobrī izdotajam cara manifestam, kurā bija deklarēti "personas neaizskaramības, sirdsapziņas, vārda, pulcēšanās un apvienību dibināšanas brīvības" principi.

[235] sudraba un vara deficīta dēļ pirmā pasaules kara laikā tika nodrukātas pastmarkas ar uzrakstu, kas apliecināja, ka markas drīkst izmantot monētu vietā.

[236] gatavojot tekstu publikācijai, šī frāze tika izsvītrota no manuskripta. DAP Darba un aizsardzības padome viena no ietekmīgākajām Tautas komisāru padomes komisijām tika izveidota 1918. gadā, un tās uzdevums bija operatīva militāro jautājumu risināšana.

[237] pirms publikācijas frāze no manuskripta tika izsvītrota. Apvienība "Sarkanā Sormova" bija viens no lielākajiem mašīnbūves centriem. Tā atradās Sormovas pilsētā, ko 1928. gadā pievienoja Ņižņijnovgorodai.

[238] nodaļas virsrakstā un tekstā citēta serenāde no A. Tolstoja dramatiskās

poēmas "Dons Žuans". Šai serenādei mūziku sacerējis P. Čaikovskis.

[238] N. Nordmane-Severova (1863-1914) I. Repina dzīvesbiedre, veģetārisma piekritēja. Viņa tiešām gatavoja ēdienus no kaltētas zāles. Joki par šo "siena diētu", pie kuras sieva pūlējās pieradināt I. Repinu un viņa viesus, pirms revolūcijas bija diezgan izplatīti.

[239] neprecīzi citēts a. puškina dzejolis. m. Gļinka ar dzejoļa tekstu sacerēja populāru romanci.

[240] domāta valsts elektrostaciju maskavas apvienība

[241] tagad šajā namā Tveras ielā atrodas K. Staņislavska v. n. Maskavas Drāmas teātris.

[242] mpbs maskavas patērētāju biedrības savienība organizācijā, kurā bija apvienojušies pārtikas veikali, ēdnīcas, konditorejas izstrādājumu un desu fabrikas, maizes ceptuves utt. Bijušo Arbata restorānu "Prāga" tāpat kā daudzas citas līdzīgas iestādes 1927. gadā sauca par "ēdnīcu-kafejnīcu".

[243] iespējams, mašīnraksta manuskriptā palikusi drukas kļūda, taču varbūt autori izsmej tā laika konferansjē mēģinājumu atdarināt ārzemnieka akcentu.

[244] marjas birzs tajā laikā atradās maskavas nomalē. Šajā rajonā bija daudz zagļu midzeņu. Konferansjē izsaka mājienu par dziedātājas repertuāra specifisko raksturu.

[245] citētas rindas no A. Puškina dzejoļa, kurš izmantots vairākām populārām romancēm.

[245] Tādējādi viens no koncesionāriem ir izšķērdējis naudu, un to var uzskatīt par autoru kārtējo norādījumu uz saikni ar V. Katajeva garstāstu "Izšķērdētāji".

[246] "simtgades" bikses droši vien domātas no rūtaina vadmalas auduma "Odesas simtgade" šūtas bikses. Odesas simtgadi svinēja 1895. gadā, un toreiz bija modē šauras rūtainas bikses. Apmēram tajā pašā laikā Krievijas rūpnīcas sāka ražot modē nākušo koverkotu (angļu vai. covercoat virsdrēbes) biezu vilnas vai pusvilnas audumu ar sīku rakstu.

[247] manuskripta tīrrakstā autori veikuši izmaiņas, kas daļēji saglabājušās publikācijā: "Vēl bija maza cerība varēja pierunāt, lai naudu mazliet pagaida, bet tad, pēkšņi atguvis valodu, Ipolits Matvejevičs…"

[248] domāta masīva saliekamā fotokamera (vācu vai. klappen salikt), kuras objektīvu pirms attēla uzņemšanas izbīdīja no korpusa. Darba publikācijas sagatavošanas procesā fragments, kurā aprakstīts divu fotoreportieru darbs, tika izsvītrots.

[248] Polijas pilsēta Lodza bija viens no lielākajiem tekstilrūpniecības centriem Krievijas impērijā. Tomēr šajā gadījumā acīmredzot runa ir par visai specifisku produkciju, līdzīgu jau iepriekš pieminētajām "kontrabandas precēm", ko izgatavoja Odesā Mazajā Arnautu ielā: no Lodzas Krievijā ieveda un izplatīja pašus lētākos gatavos uzvalkus, kuriem izmantoja vietējā ražojuma audumu, kvalitatīvas angļu vadmalas atdarinājumu. Lodzas uzvalku fasons un krāsa ari atgādināja modernos angļu izstrādājumus, tāpēc uzskatīja, ka Lodzas viltojumu īpašnieki pretendē uz respektablumu, kaut gan patiesībā ir samērā trūcīgi.

[249] krievijas impērijā goda pilsoņi bija priviliģēta kārta, un tās sociālais statuss bija zemāks tikai par muižniecības statusu. Kostromas guberņas apriņķa pilsēta Kologriva, tāpat kā iepriekš pieminētā Novohoperska, pirmsrevolūcijas laika feļetonos tika izsmieta kā tālas provinciālas nomales simbols.

[250] dzelzceļa apsardze bruņotas satiksmes ceļu apsardzes vienība, Satiksmes Tautas komisariāta apakšvienība, kuras uzdevums bija preču vagonu, noliktavu, dzelzceļa maģistrāļu apsardze.

[251] iespējams, tā ir alūzija par populāru aforismu, par kura autoru uzskata Napoleonu: "Lai karotu, ir nepieciešama, pirmkārt, nauda, otrkārt, nauda un, treškārt, nauda…"

[251] Droši vien ziņas par Šekspīra vārdu krājumu iegūtas no A. Šmita (1818— 1886) sastādītās Šekspīra vārdnīcas, kas iznāca 1874.-1875. g. Kēnigsbergā un vēlāk tika vairākkārt izdota atkārtoti.

[252] acīmredzot cilts nosaukums aizgūts no 18. gs. angļu autoru Āfrikas ceļojumu aprakstiem: šajos aprakstos stāstīts par Nigēras upes krastos dzīvojošo cilšu piekopto dievības Mumbo-Jumbo kultu. Šī dievība sodot sievietes, kuras nevēlas pakļauties vīriešu varai. Etnogrāfi pret šādiem nostāstiem izturējās visai skeptiski, un kopš 19. gs. šis nosaukums angļu valodā tika lietots, lai apzīmētu nesaprotamu vai šarlatānisku kultu, neskaidru vai tīši samudžinātu runu utt. Šādā nozīmē tas lietots ari, piemēram, T. Kārlaila hrestomātiskajā darbā "Franču revolūcija", kas pirmoreiz bija pārtulkots krievu valodā 1907. gadā. Apmēram šajā pašā laikā šo nosaukumu sāka plaši lietot krievu humoristiskajā literatūrā.

[253] alūzija par i. turgeņeva dzejoli prozā "Krievu valoda".

[253] Vanderbildi (Vanderbilt) "dzelzceļa karaļi", viena no bagātākajām ASV dinastijām, kuras labklājības pamatus ielika Korneliuss Vanderbilds (17941877).

[254] alūzija par "spārnotu" frāzi no n. Gogoļa komēdijas "Revidents": "neparasti vieglas domas".

[255] iespējams, tā ir alūzija par tā laika juristu polemiku, vai var atzīt "vīriešu kopdzīvi" par likumīgu.

[256] nepilngadīgos bezpajumtniekus un likumpārkāpējus 1920-tajos gados sauca par "morāli defektīviem". Bendera ironija attiecas uz šo neveiklo terminu.

[257] tādi dzīvnieki kā meksikas lēcējpele un Šanhajas pantera zoologiem nav zināmi. Iespējams, ka "Šanhajas pantera" ir kārtējais atgādinājums lasītājiem par romānā pieminēto "Šanhajas apvērsumu".

[258] cik centrālā izpildkomiteja.

[259] to, ka profesionāls blēdis, recidīvists aicina cienīt Kriminālkodeksu, laikabiedri neuztvēra kā paradoksu, jo tajā laikā tika pieņemta kārtējā Kriminālkodeksa redakcija. 1926. gada rudeni Benderu notiesāja atbilstoši pirmajā padomju Kriminālkodeksā (1922. gada redakcija) fiksētajām tiesību normām, viņu atbrivoja 1927. gada aprīli, bet kopš janvāra KPFSR teritorijā bija spēkā jaunais Kriminālkodekss (1926. gada redakcija), kurā par zādzībām, krāpšanu un citiem līdzīgiem noziegumiem bija paredzēts daudz ilgāks ieslodzījuma laiks. UPSR teritorijā, kur sodu izcieta "lielais kombinators", un vairākās citās republikās šādi kriminālkodeksi stājās spēkā tikai 1927. gada 1. jūlijā.

[260] h. r. kapablanka (1888-1942) bija pasaules šaha čempions 1921.-1927. g.

[261] j. meļņikovs (1896-1960) bija krievijas čempions ātrslidošanā 1915. g., PSRS čempions 1924.-1935. g., Eiropas čempions 1927. g.

[262] pieminētais romāns ir "kļima samgina dzīve": fragmentus no tā 1927. g. jūnija publicēja laikraksts "Pravda" un vēlāk arī citi padomju periodiskie izdevumi. Par šo faktu bieži jokoja literārajās aprindās.

[263] Šis mačs notika 1927. g. rudenī, un tajā uzvarēja A. Aļehins (1892-1942).

[264] domāta kārtējā kampaņa par cenu pazemināšanu vairākām precēm, kas tika rīkota saskaņā ar VK(b)P CK 1927. g. februāra lēmumu. Šī kampaņa tika propagandēta kā jauns "sociālisma sasniegums", un privātuzņēmējiem, kuriem pavēlēja līdz noteiktam laikam pazemināt cenas iepriekš norādītā procentuālā proporcijā, radās ievērojami zaudējumi, jo netika ņemti vērā ekonomiskie faktori. Tajā laikā asprātības par tirgotājiem, kas izrādīja neapmierinātību par šādām ekonomikas likumiem neatbilstošām metodēm, bija ļoti izplatītas periodiskajos izdevumos.

[265] minētās organizācijas oficiālais nosaukums Valsts muzikālo iestāžu apvienība Izglītības Tautas komisariāta pakļautībā jeb Valsts mūzikas trests "Muzpred".

[266] saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem, ja klients ilgstoši nemaksāja par nomu, organizācijai, kas bija iznomājusi savu īpašumu, saņemot to atpakaļ, bija tiesības pieprasīt ari zaudējumu atlīdzināšanu summu, kuru tai vajadzēja saņemt par īpašuma iznomāšanu.

[267] iznurenkovs maldās vai apzināti melo: kaut gan eksistēja prakse literātus aplikt ar nodokļiem kā "kooperatīvā neiesaistītus mājamatniekus", tomēr, kad aprakstīja amatnieku īpašumu, "ražošanas līdzekļus" aprakstīt nevajadzēja. Jebkurā gadījumā Gambsa krēslu nevarēja uzskatīt par "ražošanas līdzekli".

[268] citāts no tajā laikā populāras romances, kas bija Maskavas Miniatūru teātra repertuārā. Tajā stāstīts par kādu meiteni, kas bieži kļuva par upuri dažādos incidentos (kritiens no augstceltnes, autoavārija utt.), taču vienmēr izkļuva no kārtējās likstas neskarta. Autors nav zināms.

[269] hipess (žarg.) noziegums, kuru veic prostitūta kopā ar sabiedrotajiem, klienta aplaupīšana, zādzība, šantāža utt.

[270] mkp maskavas kriminālmeklēšanas pārvalde.

[271] sākot ar 20. gs. nosaukumu "maestro" tradicionāli piešķīra šahistiem, kas bija guvuši ievērojamus panākumus starptautiskos turnīros un šaha mačos. Kopš 1900-tajiem gadiem ar to apveltīja arī Krievijas turniru uzvarētājus, bet 1925. gadā padomju šahistiem ieviesa nosaukumu "PSRS meistars", kuru uzskatīja par starptautiskā "maestro" ekvivalentu. Iespējams, ka "maestro Sudeikins" bija mājiens par N. Grigorjevu (1895-1938), matemātiķi, šahistu amatieri, laikraksta "Izvestija" šaha nodaļas redaktoru, pirmo padomju šaha radiokomentētāju: 1927. gadā viņa pārziņā bija žurnāla "30 dņej" nodaļa "Šahista lappuse" un tajā pašā laikā viņam piešķīra nosaukumu "PSRS šaha meistars".

[272] abi ievērojamie šahisti bija dzimuši Krievijā un abi dzīvoja ārzemēs, taču oficiāli neskaitījās politiskie emigranti: S. Tartakovers (1887-1956) emigrēja kopā ar vecākiem bērnībā. Bet J. Bogoļubovs (1889-1952) tika internēts 1914. gadā, kad piedalījās sacensībās Vācijā. Tur viņš apprecējās, pēc desmit gadiem atgriezās Krievijā, 1924. un 1925. gadā kļuva par PSRS čempionātu uzvarētāju, bet 1926. gadā aizbrauca uz sievas dzimteni. Pieminētā šaha partija, iespējams, notika 1924. gadā Ņujorkas turnīra laikā.

[273] iespējams, domāts Komunistiskās internacionāles Izpildkomitejas plēnums, kas notika 1927. gada maijā. Plēnumā apsprieda jau minētos aprīļa notikumus Ķīnā, kuru dēļ Trockis un viņa domubiedri skarbi kritizēja VK(b)P un Kominternes vadību.

[274] domāts franču fiziologa Š. Brouna-Sekara (1817-1894) radītais preparāts; šis plaši izreklamētais organisma atjaunināšanas līdzeklis bija izvilkums no dzīvnieku sēklinieku šķidruma.

[275] "tērauda bruņucepure" vācu karavīru, pasaules kara veterānu savienība; šī nacionālistiskas ievirzes organizācija bija izveidota 1918. gada rudenī; 1927. gadā tajā bija vairāk nekā divsimt tūkstoši biedru.

[276] dancigas koridors saskaņā ar 1919. gadā noslēgto Versaļas miera līgumu noteiktā Polijas teritorijas josla starp Vislas lejteci un Pomerāniju, kas atdalīja Austrumprūsiju un Dancigu no Vācijas un nodrošināja Polijai izeju uz Baltijas jūru. Šīs joslas, kas sadalīja Vācijas teritoriju un kuru sauca arī par Polijas koridoru, likvidēšana bija galvenā vācu nacionālistu prasība un pastāvīgs tā laika diplomātisko konfliktu iemesls.

[277] Č. G. Dauess (1865-1961) baņķieris, 1925.-1929. g. bija ASV viceprezidents. Viņa vadībā tika izstrādāts plāns (apstiprināts 1924. g.), kas paredzēja aizdevumu un kredītu izsniegšanu Vācijai ekonomiskā potenciāla atjaunošanai. Padomju preses izdevumos Dauesa plānu raksturoja kā "amerikāņu kapitālistu ekspluatācijas līdzekli, kas vērsts pret vācu strādniekiem".

[278] g. Štrezemans (1876-1929) 1923.-1929. g. bija Vācijas ārlietu ministrs. 1926. g. Nobela miera prēmijas laureāts.

[279] r. Puankarē (1860-1934) 1926.-1929. g. bija Francijas premjerministrs.

[280] vācijas nostiprināšanos Dauesa plāna realizācijas rezultātā Francijas valdība uzskatīja par draudu Eiropai un sevišķi Francijai, tāpēc pastāvīgi pieprasīja Eiropas un Francijas drošības garantijas.

[281] acīmredzot domāts 1911. gada turnīrs.

[282] 1926. gadā augustā Ļeņingradā Čubarova šķērsielā notika bandītu uzbrukums kādas fabrikas strādniecei ar grupveida izvarošanu. 1927. gada decembri Ļeņingradas guberņas tiesā beidzās šīs lietas izskatīšana. Apsūdzība izvarošanā tika uzrādīta 22 apsūdzētajiem, un vēl 4 tika saukti pie atbildības "par nepatiesu liecību sniegšanu". Vecākajam no "čubaroviešiem" bija 50 gadu, pārējiem no 17 līdz 25, turklāt noziedznieku sociālais stāvoklis neļāva incidenta cēloņus ierasti izskaidrot ar tiesājamo "buržuāzisko psiholoģiju". Tā, piemēram, žurnāla "Krasnaja panorama" 1927. gada 2. numurā rakstā "Čubaroviešu prāva" autors ziņoja, ka visi apsūdzētie ir "strādnieki, vairumā gadījumu ģimenes cilvēki, nedzērāji, iepriekš netiesāti, ir arī komjaunieši. īsi sakot, viņi nav tā sauktie "noziedzīgie elementi". Tas liecina par prāvas nopietno sociālo raksturu, un tai bija piesaistīta visas Padomju Savienības uzmanība." Prāva ieguva politisku nokrāsu: preses izdevumos apsūdzētajiem inkriminēja "uzbrukumu padomju sadzīvei" utt., uzņēmumos organizēja "darbaļaužu mītiņus", kuros pieņēma rezolūcijas ar prasību piespriest "čubaroviešiem" pašu bargāko sodu. Septiņiem no viņiem piesprieda nāvessodu nošaujot, pārējiem, tostarp arī tiem, kas bija apsūdzēti par nepatiesu liecību sniegšanu, dažāda ilguma brīvības atņemšanu.

[283] domātas iekšējā desmit procentu laimesta aizņēmuma obligācijas ar termiņu no 1927. gada 1. marta līdz 1935. gada 1. martam. Katru obligāciju pārdeva par 24 rubļiem, to nominālvērtība bija 25 rubļi, un tām bija paredzēts 10 procentu gada ienākums, turklāt līdz aizņēmuma termiņa beigām bija apsolītas trīsdesmit laimestu tirāžas, no tām trīs 1927. gadā. Valsts iestādēs šāda veida "vērtspapīrus" parasti izplatīja piespiedu kārtā par summu, kas atbilda iepriekš noteiktai darba algas daļai; droši vien tāpēc Persickis bija pārliecināts, ka visiem viņa darba biedriem ir obligācijas.

[284] maskavas lauksaimniecības produktu pārstrādes tresta darbinieki pārdeva no letēm papirosus, konfektes utt. Viņu formas tērpa elements bija naģene ar uzrakstu "Maskavas produktu trests", tāds pats uzraksts bija ari uz letes.

[285] tēlnieks N. Andrejevs strādāja pie A. Ostrovska pieminekļa radīšanas no 1924. līdz 1929. gadam.

[286] 1920-tajos gados ar lozungu "Amerika PSRS" tika reklamētas amerikāņu atslēgas, kuras, kā vēstīja reklāma, bija izgatavotas "ar precizitāti līdz astoņām milimetra simtdaļām". Tik lielai precizitātei vajadzēja garantēt aizsardzību pret zagļu "mūķīzeriem" un citiem līdzīgiem instrumentiem, taču aizsardzība izrādījās nedroša, un par to joko autori.

[286] N. Mahno (1888-1934) unj. Tjutjuņņiks (1891-1929) veiksmīgi Pilsoņu kara laika partizānu līderi. Zemnieku nemiernieku armijas vienības anarhista Mahno vadībā un ukraiņu nacionālistu vienības, ko vadīja Tjutjuņņiks, veica straujus uzbrukumus, ieņemot un izlaupot apdzīvotas vietas teritorijās, kuras kontrolēja gan baltgvardu, gan sarkanarmiešu karaspēks, un pēc tam tikpat strauji atkāpās. Minētajā gadījumā droši vien domāta 1919./1920. gada ziema, kad Tjutjuņņiks vadīja slaveno jātnieku pārgājienu, pēc kura nostiprinājās viņa militārā reputācija.

' liels paldies. (franču vai.)

[288] alūzija par V. Šekspīra traģēdiju "Hamlets, dāņu princis".

[289] benders ironiski pārfrāzē rindu no populāras S. Taņejeva romances ar J. Polonska vārdiem:

"Kas viņa man! ne mīļākā, ne sieva. Ne mana dārgā meita tā! Tad kāpēc viņas drūmais likten's Man neļauj aizmigt vakarā?"

[290] alūzija par A. Puškina nepabeigtajā darbā "Ēģiptes naktis" iekļauto dzejoli "Pils mirdzēja…".

[291] tiek domāta persona no A. Dimā romāna "Karaliene Margo" (1845).

[292] domāta Azerbaidžānas naftas rūpniecības valsts apvienība.

[293] diagonālaudums blīvs vilnas audums ar reljefām slīpām rievām.

[294] domāts valsts šujmašīnu un to rezerves daļu ražošanas un pārdošanas trests, kas atradās Petrovkas ielā.

[295] p. nurmi (1897-1973) somu sportists, 1920., 1924. un 1928. gada olimpiskais čempions skriešanā garajās distancēs.

[296] 1917.-1919. gadā daudzdzīvokļu māju iedzīvotāji patstāvīgi organizēja bruņotas apsardzes vienības nakts dežūrām pie ieejas durvīm.

[297] autori salidzinājumam izmantojuši piemēru par seno grieķu kara-

mākslu.

[298] pārfrāzētās Kozjmas Prutkova dzejoļa "Junkurs Šmits" rindas:

"Vasara paiet, un novīst jau lapas. Sarma jau mirguļo cēli. Junkurs Šmits savu pistoli paceļ. Dzīvi šo izbeigt viņš vēlas."

[299] alūzija par A. Bloka dzejoli "Nakts kā nakts, un iela tukša…".

[300] gatavojot žurnāla publikāciju, vārdu "Gvinejas" izsvītroja. Acīmredzot joks balstās uz to, ka Gvinejas vistas (pērļu vistiņas) ir savvaļas vistu pasuga.

[301] "lielais kombinators" Gricacujevai kā parasti liek noprast, ka ir saistīts ar autoritatīvām organizācijām, kas bieži tiek pieminētas preses izdevumos: 1927. gada 4. maijā saskaņā ar Klusā okeāna valstu zinātniskā kongresa lēmumu PSRS ZA pakļautībā tika nodibināta pastāvīgā Klusā okeāna komiteja ar Okeanogrāfijas sekciju, kas ietilpa starptautiskajā Klusā okeāna zinātniskajā asociācijā.

[302] Ārija no i. Kālmāna operetes "Silva".

[303] neprecīzi citēta populāra B. Prozorova romance "Kuģi": "Nekad viens otru kvēli nemīlējām, Kā kuģi naktī izšķīrāmies mēs."

[304] nodaļas virsrakstā apspēlēts A. Puškina humoristiskās poēmas "Gavriliāde" nosaukums.

[305] domātas kancelejas darbinieces, kuru pienākumos ietilpst ienākošo un izejošo dokumentu reģistrācija.

[306] Šis termins attiecas uz oficiāli pieļaujamo bezdarba periodu. Saskaņā ar tā laika politiskajiem un juridiskajiem noteikumiem iestādēm un uzņēmumiem bija pienākums pieņemt darbā nepilngadīgos (15-17 gadu vecus pusaudžus), tāpēc šim nolūkam tika nodrošināts minimāls daudzums darbavietu. Nepilngadīgo skaits bija iepriekš noteikts procentuālā attiecībā no kopējā darbavietu skaita. Ja radās atbilstošas vakances, pirmām kārtām vajadzēja pieņemt darbā pusaudžus, uz kuriem attiecās nodrose. Parasti uz uzņēmumu viņus nosūtīja pilsētas vai rajona komjaunatnes komiteja.

[307] darba pilī, kur strādāja romāna autori, tiešām atradās dažādu arodbiedrību (Medicīnas un sanitārā darba darbinieku, Lauksaimniecības un Mežrūpniecības nozarēs strādājošo, Sakaru darbinieku u. c. arodbiedrību) izdoto resoru laikrakstu un žurnālu redakcijas.

[308] alūzija par N. Ņekrasova poēmas "Sals Sārtdegunis" rindām:

"Un Salatēvs bargais bez steigas Sāk apstaigāt valstību savu."

[309] sprogainais dzejnieks ar savu ārēju izskatu un manierēm visvairāk atgādina 0. Količevu (1904-1973), kuru labi pazina Maskavas izdevumu redakcijās. Viņš bija ieradies no Odesas, tātad bija romāna autoru novadnieks, un droši vien viņi, zinādami literārā melnstrādnieka īsto uzvārdu Sirkess, uzskatīja, ka rakstnieka rīcība, izvēloties pseidonīmu, kas bija senas bajāru dzimtas uzvārds Količevs, ir ambicioza un komiska. Līdzīgā veidā droši vien izvēlēts ari romāna varoņa pseidonīms. Luņķis pieņēmis par pseidonīmu senas kņazu dzimtas uzvārdu Trubeckis, un tas rada savdabīgu "provinciāli aristokrātisku" kolorītu. Taču haltūrists Luņķis ir ne tikai karikatūra par vienu no autoru novadniekiem un paziņām, viņš ir arī tipisks tēls padomju dzejnieks, kurš vienmēr ir gatavs izpildīt jebkuru "sociālo pasūtījumu". Tāpēc šajā tēlā un viņa rakstītajās vientiesīgajās vārsmās laikabiedri literāti saskatīja ari parodiju par ievērojamiem literātiem, tostarp Majakovski, par kura epigoni tajā laikā uzskatīja Količevu.

[310] domātas bikses no maisaudumam līdzīgā tehnikā austa plāna kokvilnas auduma, kura faktūru veido dubultu pavedienu pinums.

[311] Šādā kontekstā vārds Gavrila asociējās ar populāro anekdošu varoni Gavrilu skandālistu, jaunu strādnieku, zaļoksnēju, labsirdīgu puisi, mūžīgo neveiksminieku. "Skandālists Gavrila" bija Maskavas satīriskajā nedēļas izdevumā "Skandālists" (1924-1927) publicēto feļetonu, humoristisku poēmu un karikatūru pastāvīgs personāžs. Savukārt Harkovā izdeva satīrisku žurnālu "Gavrila" (1925-1926) ar līdzīgu varoni. Žurnāls publicēja daudzu romāna autoru novadnieku un draugu darbus, tostarp arī V. Katajeva sacerējumus. Alūzijas par Katajeva stāstiem sastopamas arī turpmākajā romāna tekstā.

[312] acīmredzot šīs parodijas adresāts bija Majakovskis. 1926. gada februārī preses izdevumos plaši apsprieda nezināmas cilvēku grupas uzbrukumu vilciena "Maskava-Rīga" kupejai, kurā veda diplomātisko pastu. Apšaudē ar uzbrucējiem gāja bojā diplomātiskais kurjers Teodors Nete, kuram Majakovskis veltījis dzejoli "Biedram Netem tvaikonim un cilvēkam", kas tika publicēts pēc pusgada. Starp citu, Majakovskis sacerēja vārsmas ari "par radio": dzejolis "Radio aģitators" tika publicēts 1925. gadā.

[312] Humoristisks mājiens par "avantūristiski heroiskajām" N. Tihonova (1896-1979) balādēm. Entihs "N. Tih.".

[313] dzejoļa virsraksts parodē lasītājiem viegli atpazīstamo Majakovska "aģitācijas dzejoļu" struktūru: "Par "fiasko", "apogeju" un citām nesaprotamām lietām", "Dzejolis par Mjasņickas ielu, sievišķi un Viskrievijas mērogu" utt. Starp citu, 1927. gada jūnijā sāka iznākt Majakovska kopotie raksti, kuri drīz kļuva par skarbas kritikas objektu. Tās iegansts bija vēlāk par hrestomātiski pareizo atzītā Oktobra revolūcijai veltītā poēma "Labi!". 1927. gadā Majakovskis to lasīja no estrādes, publicēja fragmentus preses izdevumos, pēc tam atsevišķā grāmatā. Aprakstot padomju valsts vēstures pirmos desmit gadus, oktobra sacelšanās darbojošos personu vidū viņš tradicionāli pieminēja Trocki un citus opozicionārus, apgalvoja lasītājiem, ka partija ir vienota, un aicināja gatavoties nākotnes kaujām "Eiropās un Azijās", tātad drīzai "vispasaules revolūcijai". Vārdu sakot, neiedziļinājies partijas cīņas peripetijās, izdarīja visu, no kā oficiālie ideologi aicināja atturēties, pauda trockistu uzskatus. Neveiksme bija skandaloza, un tās skandalozo raksturu padziļināja Majakovska literārās reputācijas specifika. Agrāk dzejnieku uzskatīja par nonkomformistu, dumpinieku, trakuli, bet nu jau desmit gadus viņš skaitījās lojalitātes paraugs, kas pretendē uz padomju klasiķa statusu un nevar kļūdīties, skaidrojot partijas politiku. Iespējams, tieši tādēļ Majakovskis viņa dzeja un biogrāfija kļuva par vienu no galvenajiem ironiskas izvērtēšanas objektiem Ilfa un Petrova "Literāri teatrālās Maskavas" apskatā, par ko minēts jau grāmatas priekšvārdā.

[314] acīmredzot joks balstās uz vārdu "Hina Čļeka" un "Ļiļa Brika" līdzību. Ļ. Brikai (1891-1969) bija veltīti daudzi Majakovska dzejoļi, kaut gan iespējami arī citi adresāti (piemēram, tuva dzejnieka paziņa žurnāliste J. Hina (1905-1969)). Raksturīgi, ka vārds "Hina" atgādina arī labi zināmu zāļu malārijas ārstēšanai nosaukumu "hinīns" un matu krāsošanas līdzekļa nosaukumu "henna". Ļiļa Brika bija rudmate, Majakovskis par to rakstīja poēmā "Flauta mugurkauls":

"Apdziedu tevi,

krāsotu

rudmati…"

Uzvārdā "Čļeka" var nojaust arī mājienu par čekas nosaukumu: Majakovska draudzība ar augsta ranga čekas (Valsts politiskās pārvaldes) darbiniekiem un iespējamā Brikas sadarbība ar šo organizāciju pastāvīgi tika apspriesta literārajās aprindās. Par Ļiļas vīru Osipu Briku (1888-1945), kurš kādreiz bija čekas darbinieks, bija sacerēta epigramma (par tās autoru uzskatīja S. Jeseņinu):

"Vai tiešām domājat, ka Osja Briks Ir izcils valodnieks un dzejas pazinējs? Jel ticiet, viņš ir centīgs okšķeris Un rūdīts čekas darba paveicējs."

"Ļiļa un Osja", kā viņus dēvēja Majakovskis, ir jau pieminētās autobiogrāfiskās "Oktobra poēmas" personāži. Romāna autori ari turpmāk pievēršas Briku un Majakovska attiecībām tie ir joki, kas domāti "savējiem" šauram profesionālu literātu lokam.

[315] krievu-turku kara laikā 1828.-1829. gadā A. Puškins pavadīja krievu karaspēku, apmeklēja triecienā ieņemto turku pilsētu Erzerumu. Vairāki viņa dzejoļi tematiski ir saistīti ar šo karu, taču tas, ka Luņķis tos uzskata par "turku dzejoļiem", liecina par viņa tumsonību. Luņķis ir pārliecināts ari, ka "Pugačova dumpja vēsture" ir nevis Puškina vēsturiskā sacerējuma virsraksts, bet gan arhīva materiālu kompleksa nosaukums.

[316] 1927. gadā iznāca N. Tihonova (Entiha) stāstu krājums "Kara zirgi". Autors Pirmā pasaules kara laikā dienēja kavalērijas pulkā, bieži par to rakstīja un stāstīja, un tāpēc viņu uzskatīja par brašu jātnieku, zobenu varoni un vispār kavalērijas speciālistu. Tomēr šādu reputāciju viņš bija izpelnījies galvenokārt tikai starp kolēģiem literātiem, kuri paši nebija piedalījušies karā, un tieši to vēlas atgādināt romāna autori.

[317] daudzās redakcijās bija pieņemts izkārt pie sienas vai stendā melnā rāmī ierāmētus rakstus, kuros autori bija pieļāvuši kļūdas, līdzīgas tām, kas bija raksturīgas Luņķim. Piemēram, laikrakstā "Gudok", kurā strādāja romāna autori, šādiem gadījumiem bija iekārtots īpašs stends, ko līdzstrādnieki sauca "Puņķi un asaras".

' Apraksts par Luņķa-Trubecka afērām resoru žurnālu redakcijās un Persicka nolasītais citāts ir alūzija par V. Katajeva stāstu "Niagarovs žurnālists" (no cikla "Mans draugs Niagarovs"), kas bija publicēts žurnāla "Krokodil" 1924. gada 32. numurā. Stāsta varonis ir tumsonlgs, taču ar humora izjūtu apveltīts literārais haltūrists, kurš steidzīgi diktē mašīnrakstītājām feļetonus par ķibelēm, kas piemeklē specapģērbu nesaņēmušos jūrniekus, ķīmiķus un dzelzceļniekus: "veco dzelzceļa vilku" vārdā Mitrijs, "veco ķīmijas vilku" Mitju un "veco jūras vilku" Mitjku. Luņķa "prozas mēģinājumiem" vislīdzīgākais ir Niagarova opuss "par jūrnieku dzīvi", kuru viņš piedāvā laikrakstam "Stūri pa kreisi": "Mitjka stāvēja sardzē. Sardzes telpa bija visumā draņķīga, tomēr tā bija svaigi izkrāsota ar eļļas krāsu un atstāja patīkamu iespaidu. Lielā skaistā rumba vara detaļas mirdzēja saulē. Mitjka, šis vecais jūras vilks, izbakstīja sev ar bušpritu zobus" utt. Starp citu, laikrakstā "Stūri pa kreisi" un žurnālā "Kapteiņa komandtiltiņš" tā laika lasītāji, īpaši Maskavas žurnālisti, viegli atpazina PSRS Ūdens transporta darbinieku arodbiedrības izdoto laikrakstu "Na vahte"(1924-1926) un tā pielikumu ilustrēto mēneša žurnālu "Morjak", kuru redakcijas atradās Darba pili. Abus izdevumus varēja uzskatīt par Odesas laikraksta "Morjak" (1921.) darba turpinātājiem. Odesas laikraksts ari bija arodbiedrības izdevums, un to atcerējās gan romāna autori, gan Regiņins, kurš pats tajā strādāja. Nav ari izslēgts, ka šajā gadījumā autori ne vien atgādina lasītājiem par sava "literārā tēva" stāstu, bet kārtējo reizi parodē Majakovska "Oktobra poēmu". Majakovskis nebija kompetents tehniskās lietās, kaut gan mēdz padižoties ar speciālo terminoloģiju, kas viņa paziņām šķita smieklīgi. Arī jubilejas poēmā viņš bija pieļāvis līdzīgu muļķību: sajaucis flotē pieņemtās ātruma un attāluma mērvienības, viņš rakstīja, ka tvaikoņi ar baltgvardu armiju esot virzījušies, paveicot attālumu "pusotra simta mezglu dienā".

[318] acīmredzot domāta Majakovska attiecību ar Ļ. Briku pārtraukšana 1925.-1926. gadā, par ko vēl aizvien tenkoja literārajās aprindās. Droši vien tieši šī iemesla dēļ dzejnieks pieminēts līdzās Hinai Čļekai. Romāna autori, kas parasti ļoti rūpīgi apsver dažādu detaļu izmantošanu aprakstā un sevišķi laikrakstu hronikā minētos notikumus, šajā gadījumā tīšām pieļāvuši hronoloģisku neprecizitāti: Majakovskis 1927. gada aprīlī devās ārzemju braucienā un līdz jūnijam Maskavā neuzstājās.

[319] par "kumodi" maskavieši sauca kņaziem Trubeckiem piederējušo 18. gs. celto savrupnamu, kas atradās Pokrovkas ielā.

[320] valuā Francijas karaļu dinastija 14.-16. gs.

[321] Šajā gadījumā domāti viena no G. Rasputina slepkavām F. Jusupova (1887-1967) tituli. Jusupova tēvs, grāfs F. Sumarokovs-Elstons, apprecējās ar kņazi Z. Jusupovu, pēdējo savas dzimtas pārstāvi, un panāca, ka viņam piešķir tiesības ari uz kņaza Jusupova titulu. Tātad viņa dēls bija kņazs Jusupovs, grāfs Sumarokovs-Elstons. 1927. gadā viņš Parīzē izdeva grāmatu "Rasputina nāve: Atmiņas", kuru plaši apsprieda autora dzimtenē.

[321] T. i., pie salas, kuru veido Moikas upe un Admiralitātes kanāla atzari.

[322] rinda no 15. nodaļā pieminētā Budjonnija marša.

[323] qui pro quo (latīņu vai. burtiski "viens cita vietā") juceklis, pārpratums, komiska situācija.

[324] droši vien tā ir alūzija par Majakovska dzejoli "Dzejnieka sapnis", kas bija publicēts 1926. gadā. Majakovskis reklamēja kārtējā valsts aizņēmuma obligācijas un pavēstīja par neticami plašajām iespējām, kādas ieguva laimīgais, vinnējot simts tūkstošus rub(u. Šajā kontekstā Huntova ironiskais raksturojums ("cilvēks, kas soļo kopsolī ar laikmetu"), kā arī krievu ausij neierastais Luņķa kaimiņa uzvārds var tikt uztverts kā savdabīgs mājiens lasītājam: termins "hunta" parasti asociējās ar Latīņameriku, kuru Majakovskis apmeklēja 1925. gadā. Starp citu, tajā laikā iznāca G. Šengeli monogrāfija "Majakovskis pilnā augumā", kuras autors bijušajam futūristam veltīja visai dzēlīgu izsmieklu. Kā uzskatīja Šengeli, ir pienācis laiks "uzmanīgāk aplūkot, kāds īsti ir Majakovskis dzejnieks. Pirmām kārtām, jau tagad var izdarīt secinājumus par viņa poētisko sniegumu, jo tas ir praktiski izsmelts. Talantīgs 1914. gadā, vēl interesants 1916., tagad, 1927., viņš vairs nemodina nekādas ilūzijas, bezcerīgi atkārto pats sevi, vairs nav spējīgs radīt kaut ko jaunu, bet var vienīgi reaģēt uz ārējo kairinājumu, tādu kā aizņēmuma obligāciju izlaišana, izšķērdēšanas epidēmija, Maskavas lauksaimniecības preču pasūtījumi uzrakstīt reklāmas pantiņus."

[325] Šajā gadījumā runa ir par Polijā pēc tās atdalīšanās no Krievijas palikušo vai no Padomju Savienības uz Poliju aizbraukušo krievu komponistu un dzejnieku sacerējumiem.

[326] tas, ka 1927. gadā padomju zinātnieka ienaidnieki izrādījās fašisti, bija pilnīgi likumsakarīgi: Itālija, kur valdīja fašisti Benito Musolīni vadībā, tika uzskatīta par potenciālo PSRS militāro pretinieku. Arī jau pieminētajā Kuļešova filmā "Nāves stars" izgudrotāja ienaidnieki ir fašisti. Sekojot propagandas shēmai, Luņķa līdzautors uz labu laimi izvēlas kaut kur dzirdētus vārdus, kas ierasti asociējas ar Itāliju: Ugolino ir personāžs Dantes "Dievišķajā komēdijā", bet Sforca Milānas hercogu dinastija, kas valdīja 15.-16. gadsimtā. Termins "fašistu ordeņa lielmestrs", tas ir, fašisma un masonu (brīvmūrnieku) kustības, pareizāk sakot, masonu nomenklatūras apvienojums arī ir acīmredzama muļķība, jo tieši vadonis Musolīni bija izpelnījies nikna masonu vajātāja reputāciju. Tomēr fantastiskais fašists-masons ir ne tikai "zelta meklētāju" tumsonības apliecinājums. Tas ari norāda uz galveno parodēšanas objektu Belija romānu "Maskava": romānā galvenais krievu zinātnieka ienaidnieks ārzemju izlūkdienesta rezidents Mandro ir masons, un pirms kara viņam ir nācies tikties ar nākamo duči "masonu aprindās". Parodijas autori pastāvīgi uzsver, ka "zelta meklētāji" izvēlas spiegošanas tēmu, vadoties vienīgi no konjunktūras apsvērumiem. Turklāt var noprast, ka Luņķis atkal ir kļūdījies: tieši no oficiālās propagandas viedokļa, pastāvot polemikai ar "kreiso opozīciju", militāro draudu uzsvēršana bija nevēlama. Tādējādi llfs un Petrovs interpretē romānu "Maskava" kā neveiklu Belija mēģinājumu sekot 1927. gada maijā jau novecojušiem ideoloģiskajiem priekšrakstiem. 1928. gada nogalē politiskā situācija bija mainījusies, un droši vien tāpēc nodaļu "Varenā kopā jeb Zelta meklētāji" turpmākajos "Divpadsmit krēslu" izdevumos neiekļāva.

[327] 19. gadsimtā Žandarmu korpusa virsnieku mundieris, bet vēlāk mundiera apmales bija gaišzilā krāsā.

[328] maskavas komunālā saimniecība.

[329] Šajā gadījumā domāta ar uzņēmuma vai iestādes administrāciju noslēgta vienošanās, kurā bija paredzēta darbinieku apgāde ar inventāru un spectērpu.

[330] antejs milzis sengrieķu mitoloģijā.

[331] tas ir, vērot apkārtni, lai laikus bridinātu par briesmām līdzzinātāju, kas

izdara zādzību vai kādu citu noziegumu.

[332] runa ir par speciālu propagandas braucienu jau pieminētā 1927. gada valsts aizņēmuma sakarā un obligāciju pārdošanu tieši pirms laimestu izlozes. Kuģa ar nosaukumu "Skrjabins" Volgas kuģniecībā tajā laikā nebija, tomēr daži kuģi bija nosaukti ievērojamu krievu komponistu vārdos.

[333] izrāde beigusies. (itāliešu vai.)

[334] droši vien benders parodē afekta pilnos monologus, kas raksturīgi A. Ostrovska lugu, A. Čehova un A. Kuprina, kā ari citu rakstnieku stāstu varoņiem vecajiem aktieriem, kad tie atceras savu patieso vai iedomāto triumfu uz skatuves dēļiem.

[335] par "stabulīšu biksēm" sauca bikses, kuru garums sniedzās līdz potītēm.

[336] nav īsti saprotams, kāds kaklasaites fasons un krāsa konkrētajā gadījumā domāti: par "suņa prieku" dēvēja gan "tauriņu", droši vien pēc analoģijas ar suņa kakla siksnu, gan lentes veida, bieži vien krāsainu kaklasaiti, ko sasēja pušķī zem krekla apkakles, gan īsu, platu, gaišsārtu ar baltiem punktiņiem kaklasaiti, kas droši vien atgādināja lētu vārīto desu, kuru ari dēvēja par "suņa prieku".

[337] puszābaki ar šauriem gariem purngaliem un paaugstu papēdi šis fasons tika aizgūts no amerikāņu filmām, un droši vien tāpēc Padomju Savienībā šiē apavi bija ieguvuši eksotisko nosaukumu.

[338] g. jeļisejevs (1858-1942) daudzu vīna un gastronomijas veikalu īpašnieks. Lielākais no šiem veikaliem atradās Tveras ielā. I. Filipovs (1827-1878) Maskavā izveidoja "Filipova" maiznīcu un konditoreju tīklu. Šie uzņēmumi bija izslavēti savas lētās un kvalitatīvās produkcijas dēļ. Pēcnācēji saglabāja firmas nosaukumu. "Filipova" maiznīca un kafejnīca atradās netālu no Jeļisejeva veikala Tveras ielā. Mūsdienās veikals un maiznīca Tveras ielā saucas kādreizējo īpašnieku vārdā Jeļisejeva gastronoms un Filipova maiznīca.

[339] kinoteātris ar šādu nosaukumu (vēlāk tas tika pārdēvēts par "Dienas jaunumiem") atradās Tveras bulvārī.

[340] turpmākajā tekstā ilfs un petrovs ironiski apspēlē reāli eksistējošu organizāciju nosaukumus, minot tos kopā ar izdomātiem.

[341] droši vien tā ir nosaukumu cirka mākslas darbnīca. Valsts eksperimentālās teātra darbnīcas utt. kontaminācija. Šajā gadījumā tiek apspēlēta tālaika režisoru modernistu tieksme izmantot cirka efektus.

[342] Šajā nosaukumā autori parodē grūti izrunājamās padomju abreviatūras. Tajā apvienoti divu literāro varoņu norvēģu prinča no V. Šekspīra lugas "Hamlets" un zulusu karotāja no R. H. Hagarda romāna "Alans Kvotermeins"vārdi.

[342] Iespējams, tas ir joks. Krievu dramatisko rakstnieku un operu komponistu biedrību nodibināja 1870. gadā Maskavā pēc A. Ostrovska iniciatīvas, lai aizsargātu dramaturgu un komponistu autortiesības, vēlāk jau 20. gadsimta sākumā biedrība sašķēlās Maskavas un Pēterburgas organizācijās: Maskavas dramatisko rakstnieku un komponistu biedrībā un Pēterburgas dramaturgu savienībā. Padomju laikā šīs organizācijas pārveidoja par Maskavas un Ļeņingradas dramatisko rakstnieku un komponistu biedrībām. Abas biedrības 1925. gadā apvienoja un izveidoja Viskrievijas dramatisko rakstnieku un komponistu savienību, kuru drīz pēc tam pārdēvēja par Dramatisko un muzikālo rakstnieku savienību.

[343] kārtējais atgādinājums par Bendera kriminālo pagātni.

[343] Esmarha krūze ir viena no klizmas ierīcēm -1-31 tilpuma stikla, fajansa vai metāla krūze, kurai piestiprināta līdz 2 m gara lokana gumijas caurulīte. Šo ierīci izgudroja vācu mediķis F. A. Esmarhs (1823-1908).

[344] aprakstot "kolumba teātri", t. i., pirmatklājēju teātri, romāna autori radījuši vispārinātu parodiju par daudzajiem avangardistiskajiem uzvedumiem, kas bija raksturīgi aprakstītajam laikam. Taču galvenais ironijas objekts bija V. Meierholda darbi. Tostarp 1926. gada nogalē viņš iestudēja N. Gogoļa komēdiju "Revidents". Iestudējums izraisīja niknu polemiku tā laika preses izdevumos: pretinieki Meierholdam inkriminēja ļaunprātīgu klasikas kropļošanu, pat ņirgāšanos par Gogoļa tekstu, savukārt režisora aizstāvji apgalvoja, ka tieši viņš esot spējis "tuvināt klasiku mūsdienām". Interese par izrādi bija tik liela, ka 1927. gadā Maskavā iznāca kritikas rakstu krājums "Gogolis un Meierholds", un šajā grāmatā bija ievietots arī apoloģētiskais A. Belija raksts. Uz Meierholdu norāda arī specifiskā teātra terminoloģija, kas bija raksturīga viņa skolai: "izrādes autors", "priekšmetiskais noformējums". Par Meierholda skatuviskajiem paņēmieniem liecina arī alūzija, kas norāda uz Bībeles tekstu "Belzacara vārdā nosauktās": ugunīgie vārdi, kas parādījās uz Bībelē aprakstītā valdnieka pils sienas, salīdzināti ar izgaismotajiem ekrāniem, uz kuriem tika projicēti izrādes daļu nosaukumi vai piemēroti lozungi. Ari "izrādes autora" vārds afišā "Nik. Sestrins" darināts pēc parauga "Vs. Meierholds", t. i., ar daļēju iniciāļa atšifrējumu, kā tas parasti bija Meierholda izrāžu afišās. Pārējie uzvārdi un iestāžu nosaukumi rada komisku efektu savas "iekšējās formas" un negaidīto literāro vai vēsturisko asociāciju dēļ. Tā, vārdkopa "dzejas M. Šeršeļafamova" atgādina gan par franču parunu "cherchez la femme"(/ranču vai. 'meklējiet sievieti'), gan par skandalozi slaveno dzejnieku imažīnistu V. Šeršeņeviču, kurš draudzējās ar Meierholdu; "literārā montāža -1. Antiohijska" par Antiohijas pilsētu, kas ierasti asociējas ar Svētajos rakstos aprakstītajiem vēsturiskajiem notikumiem; tālāk kontrasta pēc seko "H. Ivanovs", kas sevī ietver mājienu par visai izplatītu neķītru joku, nevienam neinteresanta svešinieka piedauzīgu iesauku; uzvārdā "Simbijevičs-Sindijevičs" apspēlēts terminu "simbioze" un "sindikāts" skanējums, tāpēc iniciāļi vispār nav vajadzigi, toties afišā ierakstits parūku izgatavotāja pilns vārds un uzvārds "Foma Kočura". Tā sauca ievērojamu teroristu, bijušo galdnieku, kas 1902. gadā izdarīja atentātu pret Harkovas gubernatoru. Savukārt "montieris Mečņikovs" varēja lepoties ar miermīlīgu uzvārda brāli biologu I. Mečņikovu, 1908. gada Nobela prēmijas laureātu.

[345] acīmredzot šajā gadījumā tiek parodētas tādas abreviatūras kā VARD, t. i., Valsts augstākā režisoru darbnīca Meierholda izveidota mācību iestāde, un EAF, Ekscentriskā aktiera fabrika kino un teātra iestudējumu grupa, kas ari bija izveidota Meierholda izdēju ietekmē. Savukārt fabriku un darbnīcu (šo terminu tiešajā nozīmē) paspārnē ari var pastāvēt FRS fabriku un rūpnīcu skola.

[346] literāra alūzija: A. Averčenko stāstā "Kārtībnieks Sapogovs" galvenais varonis pasūta vizītkarti un, lasīdams spoguļattēlā savu uzvārdu uz litogrāfijas iespiedformas "vogopaS", uztver to kā ļaunu izsmieklu un pauž sašutumu.

[347] alūzija par žurnāla "30 dņej" 1927. gada jūlija numurā publicēto Odesas Ārstu nama afišu, kurā bija ziņots, ka ārstu muzikālais ansamblis spēlēs fokstrotu uz Esmarha krūzēm, ar stetoskopiem, skalpeļiem, pincetēm utt.

[348] domāti speciāli virvēs iesieti sirpjveidīgi āķi, kas krāvējiem atvieglo smaguma pacelšanu un pārnēsāšanu uz muguras. Tāpēc krāvēji bija iesaukti par "uzāķētājiem".

' Ņižņijnovgoroda dabiskā veidā bija sadalīta divās nevienādās daļās: teritoriāli lielākā, kurā atradās Ņižņijnovgorodas kremlis (tā celtniecība tika pabeigta 16. gadsimtā) atradās kalnā augstā Volgas krastā, bet mazākā zemajos krastos. Abas pilsētas daļas savienoja pacēlāji Kremļa un Pohvalinas elevatori.

[349] fleksatons 1920-tajos gados izplatīts sitamais mūzikas instruments, ko bieži izmantoja džeza orķestros lokana tērauda plāksnīte ar tai piestiprinātām divām bumbiņām.

[349] Par naudaszīmēm acīmredzot dēvētas 1922. gadā PSRS Valsts bankas izlaistās banknotes. Mazākā no tām vērtības ziņā bija pielīdzināta pirmskara zelta desmit rubļu monētai (ar zelta saturu 7,74234 g) červoncam. Tika izlaistas 1, 2, 3, 5, 10, 25 rubļu naudaszīmes. Par bonām šajā gadījumā nosaukti īslaicīga valsts kredīta dokumenti un kvītis ar norādītu vērtību preču vai pakalpojumu saņemšanai.

[350] droši vien tas ir mājiens par meierholda sievu teātra vadošo aktrisi Zinaidu Raihu (1894-1939). Vairāki laikabiedri un kolēģi uzskatīja, ka viņa nav apveltīta ar skatuves mākslai nepieciešamo talantu un spožās aktrises karjeras vienīgais iemesls ir veiksmīgā apprecēšanās. Par šo mājienu liecina ari Sestrina sievas vāciskā vārda savdabīga sasaukšanās ar Meierholda sievas vācisko uzvārdu.

[351] rabis mākslas darbinieku arodbiedrība. romāna darbības laikā šīs arodbiedrības vietējās nodaļas šajās nodaļās reģistrētos māksliniekus, kam nebija pastāvīgas darbavietas, drīkstēja nosūtīt to organizāciju rīcībā, kas bija savlaicīgi iesniegušas attiecīgu pieprasījumu.

[352] droši vien benders ir domājis senu krievu precību tradīciju: pēc tam, kad norunāja precības, līgavai un līgavainim bija jāievēro dažādi aizliegumi, piemēram, dažos apgabalos līgavu no dzimtajām mājām izveda, turot aiz rokām, lai mājas gari redzētu, ka viņa tos pamet pret savu gribu, utt. Iespējams arī, ka Bendera replika saistīta ar dažos Krievijas apgabalos izplatīto ieražu, kas liedza meitenēm, kas bija devušas preciniekiem piekrišanu, piedalīties ciema jauniešu rīkotajās izpriecās.

[353] neprecīzs citāts no populāras liriskas dziesmas "Volgas dziesma". Dziesmai bija vairāki varianti, taču visiem šīs dziesmas variantiem katra panta otrā rinda bija "Volga, Volga, māmuliņ", ceturtā "Krasti palo ūdenī", bet piedziedājums sākās ar vārdiem "Ceriņi zied".

[354] neprecīzi citētas rindas no populāras v. Muromcevska romances ar V. Žukovska vārdiem "Tavi skūpsti kvēli".

[354] Alūzija par A. Puškina dzejoļa "Dzejnieks" rindu.

[355] iespējams, domāta tējnica, kas pirms revolūcijas piederēja tirgonim I. Korobkovam, kurš bija ari konditorejas veikala īpašnieks Ņižņijnovgorodā.

[356] szi strādnieku un zemnieku inspekcija tika izveidota 1920. gadā, un tās uzdevums bija kontrolēt visu padomju iestāžu un uzņēmumu darbību. SZI komisijas atradās SZI Tautas komisariāta pakļautībā. SZI darbinieku pienākumos ietilpa obligāta valsts aizņēmuma obligāciju izložu norises kontrole.

[357] ostapa lozungs noteikti atdarina visiem zināmo Ļeņina modeli: "Komunisms ir Padomju vara plus visas valsts elektrifikācija."

[358] "Lielmāte" krievu tautas deju dziesma, kuras tekstā stāstīts par lielmāti un lielkungu skopiem, godkārīgiem, aprobežotiem švītīgiem izšķērdētājiem.

[359] grupā bija iekļauti kinematogrāfisti, kas aicināja atteikties no komerciālās angažētības un meklēt jaunus mākslinieciskos paņēmienus. Padomju Savienībā publicēja "Avangarda" teorētiķa L. Deluka (1890-1924) darbus, kuros autors formulēja jēdzienu "fotogēnija" attēlošanai ar fotomākslas vai kinomākslas līdzekļu palīdzību pats piemērotākais realitātes aspekts.

[360] darba inspekcija atradās Darba Tautas komisariāta pārziņā. Tās pienākumos ietilpa kontrolēt, kā iestādes un uzņēmumi ievēro darba likumdošanu. Darba inspektorus ievēlēja arodorganizācijas. Pieminētie noteikumi, t. i., virsstundu darba aizliegums bez vietējā darba inspektora sankcijas (izsniegtas iepriekš vai pēc darba paveikšanas), bija fiksēti 1927. gadā spēkā esošajā KPFSR Darba likumu kodeksā.

[361] literāra alūzija: "Laiks negaida" ir viena no Krievijā pašiem populārākajiem Džeka Londona romāniem par Klondaikas zelta meklētājiem nosaukums un galvenā varoņa iesauka.

[361] Visai caurspīdīgs mājiens par rakstnieku apvienību un kooperatīvo izdevniecību "Ņikitinas sestdienas", kas savu nosaukumu bija ieguvušas par godu dibinātājai J. Ņikitinai (1891-1973). 1927. gadā "Ņikitinas sestdienas" turpināja izdot Panteleimona Romanova (Agafona Šahova) kopotos rakstus sešos sējumos. Šīs izdevniecības apgādā 1927. gadā iznāca ari Andreja Belija epopejas "Maskava" divas daļas un rakstu krājums "Gogolis un Meierholds" par šīm grāmatām ir alūzijas romānā "Divpadsmit krēsli".

[362] Šahovs dungo m. Neida (B. Borisovs) romanci ar G. Namļegina vārdiem "Čigāniete Zara", kas tajā laikā bija sezonas novitāte: brošūru ar popularitāti strauji ieguvušās romances notīm un tekstu pirmo reizi izdeva Ļeņingradā

1927. gadā.

[363] bērnu komisijas pasūtīja krūšu nozīmītes (žetonus) pārdošanai ar mērķi iegūtos līdzekļus izmantot bērnu iestāžu vajadzībām.

[364] domāta grāmata "pievolga. daba, sadzīve, tautsaimniecība. Ceļvedis pa Volgu, Oku, Kamu, Vjatku un Belaju". Ļ„ 1926.

[365] pilsētas nosaukums izdomāts, apraksts aizgūts no minētā ceļveža, kurā tas attiecas uz Vetlugas pilsētu, kas atrodas tāda paša nosaukuma Volgas pietekas augštecē.

[366] lielmeistara nosaukumu padomju šahistiem ieviesa 1927. gadā (atcēla 1931. gadā), taču romānā aprakstītās darbības laikā to vēl neviens nebija ieguvis. Nedaudzo titula "PSRS šaha meistars" īpašnieku vārdus šaha cienītāji droši vien zināja, tāpēc Benders sevi nodēvē tā, lai savlaicīgi būtu gatavs atbildēt uz nevēlamiem, jautājumiem. Tāpēc Vasjuku iedzīvotājiem Bendera eksotiskie tituli ir tiešs norādījums, ka atbraukušais šahists, varbūt ārzemnieks, ir sekmīgi piedalījies starptautiskos turnīros. Šī romāna nodaļa savdabīgi sasaucas ar tā laika šaha ažiotāžu PSRS: sakarā ar 1925. gada starptautisko turnīru Maskavā, pasaules ievērojamāko šahistu vizītēm PSRS un gatavošanos 1. Londonas šaha olimpiādei 1927. gadā šaha rubrikas preses izdevumos bija ārkārtīgi populāras.

[367] f. Špīlhāgens (1829-1911) vācu rakstnieks, Krievijā populāru sociāli politisku romānu autors. Viņa rakstu krājumu izdeva ievērojamais Pēterburgas

izdevējs "progresists" L. Panteļejevs (1840-1919) 1896.-1899. gadā.

[368] starptautiskie karlsbādes (karlovivaru) turnīri skaitījās tradicionālās šahistu starptautiskās sacensības, taču tieši 1927. gadā šāds turnīrs nenotika. Romāna autori parāda, ka Benders vienkārši pārstāsta visu, ko jebkad lasījis vai dzirdējis par šahu.

[369] e. laskers (1868-1941) pasaules čempions šahā 1894.-1921. gadā.

[370] a. Ņimcovičs (1886-1935) kopš 1906. gada oficiāli tika uzskatīts par vienu no pasaules spēcīgākajiem šahistiem, viņš piedalījās starptautiskos šaha turnīros un mačos par pasaules labākā šahista titula iegūšanu. R. Reti (18891929) kopš 1909. gada piedalījās starptautiskajos turnīros, vadīja Čehoslovākijas komandu 1. šaha olimpiādē 1927. gadā. A. Rubinšteins (1882-1961)starptautisko turnīru dalībnieks kopš 1905. gada, divdesmitajos gados bija viens no spēcīgākajiem šahistiem pasaulē. G. Maroci (1879-1951) starptautisko turnīru dalībnieks kopš 1895. gada, vadīja Ungārijas komandu 1. šaha olimpiādē. E. Tarašs (1862-1934) godalgotu vietu ieguvējs starptautiskajos turnīros 1889.-1894. gadā, pretendēja uz pasaules čempiona titulu. M. Vidmars (1885-1962) viens no vadošajiem šahistiem pasaulē 1910.-1920.-tajos gados, Dienvidslāvijas šaha savienības priekšsēdētājs.

[371] citātā var nojaust izmainītu rindu no s. pokrasa romances "Tamburina skaņas" ar 0. Oseņina vārdiem:

"Bet bargā viesuļvētra visu aizslaucīja, Nu varam brīvi klejot plašumos…"

' Šajā gadījumā parodēti daudziem padomju rakstniekiem A. Gastevam, P. Romanovam, A. Tolstojam un citiem raksturīgie priekšstati par tuvojošos globālo urbanistisko valsts pārveidošanu.

[373] benders ironiski atkārto padomju preses izdevumos bieži citēto saukli, ko bija izvirzījis Ļeņins sakarā ar pāreju uz jauno ekonomisko politiku.

[374] bendera uzstāšanās klubā ir alūzija par V. Katajeva krājumā iekļauto stāstu "Niagarova lekcija". Grāmata bija izdota 1926. gadā sērijā "Žurnāla "Smehač" ilustrētā humoristiskā bibliotēka". Stāsta varonis Maskavas Politehniskajā muzejā uzstājas ar maksas lekciju par "starpplanētu satiksmi" tēma sasaucas ar romāna nodaļas virsrakstu. Par jautājuma būtību lektors neko pastāstīt nespēj, bet naudu viņa līdzdalībnieks jau ir iekasējis, un viltvārdis uzsāk lekciju, atdarinot ievērojamu zinātnieku runas manieri: "Būtībā, kungi, kas tas ir starpplanētu satiksme? Kā liecina pats nosaukums, starpplanētu satiksme ir, es gribētu sacīt, gaisa satiksme starp dažādām planētām un zvaigznēm. Tātad bezgaisa satiksme. Kungi, kāda tad ir atšķirība starp gaisa un bezgaisa satiksmi? Gaisa satiksme ir tāda satiksme, kas notiek tieši gaisa telpā. Bezgaisa satiksme notiek bez gaisa klātbūtnes." Tālāk Niagarovs cenšas pastāstīt anekdotes, izturas nekaunīgi pret oponentiem un bēg no sašutušās publikas, pieprasot, lai līdzzinātāji nodzēš zālē gaismu un iekrauj "kasi ormaņa ratos". Nākamajā dienā joprojām dzīvespriecīgais, kaut arī mazliet iekaustītais Niagarovs paziņo, ka atkal ir gatavs lasīt lekciju par jebkādu tēmu, lai tikai "kasieris būtu savs puika un ormanis nepieviltu". Arī romānā "Divpadsmit krēsli" neiztiek bez kautiņa, bet kasiera un ormaņa lomas piešķirtas Vorobjaņinovam.

[375] kaut kas līdzīgs fantāzijai (latīņu vai).

[376] autoru joks attiecas uz tā laika strīdiem par hipermodernismu šaha stratēģijas virzienu, kas izveidojās 1910.-1920.-tajos gados un sevišķi spēcīgi iespaidoja atklātnes teoriju, par kuru vasjukiešiem grasījās stāstīt Benders. Par virziena pamatlicēju uzskatīja Ņimcoviču, Reti un Aļehinu. Pašu terminu "hipermodernisms" jeb "ultramodernais šahs" ieteica Tartakovers. Raksturīgi, ka viltus lielmeistara pieminētie Kapablanka, Laskers un Grigorjevs nebija hipermodernisti.

[377] kārtējā alūzija par stāstu "Niagarova lekcija": Katajeva stāsta varonim bija "aveņkrāsas kurpes ar smailiem purngaliem", bet Benders jau Stargorodā bija iegādājies "aveņkrāsas puszābakus", ar kuriem ļoti lepojās.

[378] f. danikans filidors (1726-1795) 1749. gadā izdotās hrestomātiski pazīstamās monogrāfijas "Šaha spēles analīze" autors.

[379] alūzija par populāru estrādes kupleju piedziedājumu: "Darbi sokas, un kantoris raksta…" Autors nav zināms.

[380] domāti krievu armijas Kubaņas kazaku karaspēka speciālās vienības karavīri. Joks balstās uz tradicionālo priekšstatu par šo karavīru neparasto drosmi un kaujas mākslu.

[381] neprecīzi citēts A. Feta dzejoļa "Nāku es ar rīta gaismu…" pirmais pants. Šis dzejolis pirms revolūcijas bieži tika deklamēts literārajos sarīkojumos.

[382] zirdziņu spēle galda spēle, kas imitē zirgu skriešanās sacikstes hipodromā: pa sagrafētu kartona loksni spēlētāji no starta līdz finišam pārvieto zirgu figūriņas. To pārvietošanas ātrums atkarīgs no punktu skaita, ko uzmet ar metamo kauliņu.

[383] lielais kombinators, atcerējies kriminālmeklēšanu, ironiski apspēlē zagļu žargona terminoloģiju: "prast mūziku" nozīmē pārvaldīt zagļu žargonu, "spēlēt mūziku", "staigāt ar mūziku" izdarīt zādzības un citus likumpārkāpumus, "krāsainais" zaglis, profesionāls noziedznieks. Tātad Benders, kurš pārzināja zagļu terminoloģiju un nodarbojās ar dažādām krāpšanām un zādzībām, tiešām "prata mūziku" un "staigāja ar mūziku", uz ko norāda "zelta arfa", taču tajā pašā laikā Ostaps sevi neuzskata par "krāsaino", profesionālu zagli, tāpēc ari joko par "baltām drānām".

[384] domāta tautasdziesma:

"Jel paliec sveiks, mans Jaunais ciems, Ardievu, mana mīļā dzimta! Jel paliec sveika, mīļotā, Kas zin, vai kādreiz redzēsimies?"

[385] ornamentu iededzināšana koka priekšmetos bija oficiāli atzīta un diezgan izplatīta amatnieku nodarbošanās, kas tika uzskatīta par mietpilsonisku. Protams, Benders ironiski piedēvē sev šo amatu. Toties zagļu žargonā "iededzināšana kokā" varēja apzīmēt dokumentu viltošanu, nelikumigu dokumentu izmantošanu, ko romānā visai bieži praktizē lielais kombinators.

[386] zagļu žargonā vārds "tehniķis" apzīmē zagli, kas izdara zādzības ar tehnisku ierīču palīdzību, kā ari veiksmīgu zagli, kurš neatstāj nekādas pēdas. Termins "iznīcinātājs" lietots vārda "lidotājs" nozīmē un ir alūzija par bieži lietotu teicienu: "zaglis, tāpat kā lidotājs, vispirms lido, bet pēc tam nosēžas."

' ivans koļcovs (miris 1584. g.) kazaku atamans, Jermaka tuvākais līdzgaitnieks.

[388] dziesma ar d. Sadovņikova vārdiem, kuru parasti dzied Volgas kuģu pasažieri; sevišķi populāra tā bija 19. gs. deviņdesmitajos gados.

[389] "apaša" krekls līdz augšai neaizpogājams krekls ar atlokāmu apkakli. Uzskatija, ka šāds fasons ir populārs Parīzes bandītu apašu (franču vai. apache indiāņu cilts nosaukums, ko izmantoja kā laupītāju, bandītu apzīmējumu) vidē. Apaši principiāli nenēsāja kaklasaiti, bet zem krekla apkakles apsēja ap kaklu krāsainu lakatu.

' iespējams, tā ir alūzija par N. Nekrasova dzejoļu ciklu "Dziesmas par brīvo vārdu":

"Jauki dzied šis suņa gabals, Visai ticami viņš dzied."

[391] frāzi franču valodā vorobjaņinovs veido kļūdaini.

[392] a. milerāns (1859-1943) 1920.-1924. gadā bija francijas prezidents, pēc tam Senāta loceklis. Viņa politisko darbību bieži apsprieda padomju preses slejās.

[393] alūzija par p. jeršova pasaku dzejā "Zirdziņš Kuprainītis".

[394] domāta viena no tradicionālajām baleta pozīcijām, ar kuru uzsāk dejas kustību: kājas ceļos iztaisnotas, viena pēda pagriezta perpendikulāri pret otru tā, lai labās kājas papēdis būtu piespiests klāt kreisās kājas pēdas vidum.

[395] frāze vācu valodā ari ir kļūdaina.

[396] benders izmanto tā laika padomju presē bieži citēto Ļeņina izteicienu par "uzskaites un kontroles" principiālo nozimi sociālisma apstākļos.

[397] krievijas impērijā par strēlniekiem sauca kājnieku pulku karavīrus, tātad autori grib norādīt, ka Ostaps soļo ritmiski, ātri, lieliem soļiem kā kājnieki maršējot. Taču ironiski tiek apspēlēta arī cita nozīme: zagļu žargonā vārds "strēlnieks" apzīmē "trūkumcietēju", "ubagu", "blēdi", bet Benders mācīja savam kompanjonam ubagot, savukārt pats plānoja kārtējo krāpšanu.

[398] m. rodzjanko (1859-1924) viens no oktobristu partijas līderiem, 1911.-1917. gadā Valsts Domes priekšsēdētājs, vēlāk emigrants. Sava lielā auguma, spēcīgās ķermeņa uzbūves un, kā mēdza teikt laikabiedri, "monumentālā" izskata dēļ viņš tika uzskatīts par savdabīgu Domes simbolu.

[399] v. puriškevičs (1870-1920) labēji radikālas ievirzes publicists, dzejnieks, viens no ekstrēmistisko organizāciju "Krievu tautas savienība" un "Erceņģeļa Miķeļa savienība" dibinātājiem, Valsts Domes deputāts no 1907. gada, Rasputina slepkavības līdzdalībnieks. Savu odiozo politisko uzskatu dēļ izpelnījās liberālās preses uzbrukumus, un viņa plikais galvvidus kļuva par pastāvīga karikatūristu izsmiekla objektu.

[400] neprecīzi citētas a. puškina dzejoļa "Ak, daiļā, beidz jel dziedāt man…" pirmās rindas vai, ticamāk, populārā M. Balakireva romance ar Puškina vārdiem.

[401] negaidīta reminiscence ar a. puškina romāna 1. nodaļas rindu: "Bet dēlu liktens lēma saudzēt…" (tulk. J. Plaudis un A. Šmidre).

[402] ripss (franču vai. reps rieva) blīvs audums ar sīkām gareniskām rievām mēbeļu apvilkšanai.

[403] t. i., franču parfimēra f. kotī (1874-1934) uzņēmumos izgatavotu pūderi. Šajā gadījumā droši vien runa ir par viltojumu vai kontrabandas preci.

[404] par bandroli sauca etiķeti, ko uzlīmēja uz preces iesaiņojuma pēc tirdzniecības nodevas nomaksas. Tātad šajā gadījumā nodeva nebija nomaksāta.

[405] alūzija par 1925. gadā publicēto V. Majakovska dzejoli "Tamāra un Dēmons":

"No šis Terekas kļūst dzejnieki traki.

Es Tereku neesmu redzējis un it neko neesmu zaudējis. No omnibusa gāzelējoties izkāpju,

No krasta Terekā iespļauju… Kas gan tur labs? Pilnīgs sajukums! Vien straume šalc…"

Šo dzejoli, kurā Majakovskis ironizē par M. Ļermontova darbu (balādes "Tamāra" un poēmas "Dēmons") sižetiem, kā ari par pazīstamiem sava laika literātiem, autori apspēlē ari citā nodaļas epizodē.

[406] vladikaukāzas pilsētas parks ar oranžērijām.

[407] datums ir simbolisks, jo apzīmē romānā attēlotā jaunā laikmeta sākumu: 15. (28.) jūlijā Austroungārija pieteica karu Serbijai, bet 19. jūlijā (1. augustā) Vācija pieteica karu Krievijai, un sākās Pirmais pasaules karš, kura katastrofālās norises rezultātā izveidojās unikāla valsts Padomju Savienība.

[408] alūzija par 1926. gada vasarā publicēto v. Majakovska dzejoli "Kancelejas ieradumi" satīru par kūrortu apmeklētājiem un tūristiem, kuri Kaukāza kalnus burtiski aprakstījuši ar "piemiņas" uzrakstiem pat "ērgļu lidojuma augstumā". Šajā kontekstā vārdi "Kisa un Osja" iegūst citu jēgu: par Kisu Majakovskis publiski sauca Ļiļu Briku, bet par Osju viņas vīru Osipu Briku, turklāt 1927. gadā "Kisa un Osja" tiešām bija aizbraukuši uz Kaukāzu.

[409] runa ir par viduslaiku cietokšņa drupām darjala aizā. Leģenda saista šo pili ar Gruzijas carieni Tamāru (12. gs.). Šo sižetu izmantojis Ļermontovs savā balādē "Tamāra".

[410] citētas rindas no A. Puškina dzejoļa "Nogruvums".

[411] alūzija par napoleona Ēģiptes karagājienu, kura laikā franču karavīri masveidā nonāvēja gūstekņus.

[412] alūzija par v. Majakovska dzejoli "Tamāra un Dēmons", kurā aprakstīta dzejnieka satikšanās ar Tamāru Terekas krastā, turklāt "Tamāra uzklausīja" dzejnieku, jo viņa balsī bija "briesmīgs un negants spēks", kas skaļumā pārspēja kalnu upes dārdoņu.

[413] rindas no a. Puškina poēmas "Čigāni".

[414] domāta a. Rubinšteina opera "Dēmons", turklāt M. Ļermontova vārda pieminēšana ir kārtējais norādījums uz V. Majakovska dzejoli "Tamāra un Dēmons":

"Bet turpmākais stāsts

vairs nav grāmatās rakstāms.

Es pieticīgs esmu un streikoju šodien.

Pats Dēmons šurp traucas,

viņš ieklausās,

saplok…

Tad Ļermontovs atnāk no laikmeta tāla. Viņš priecīgs patiesi "Cik laimīgs šis pārītis!" Jā, tīk man šie viesi…"

[415] oficiālais nosaukums Šoferu biedrības "Motors" kooperatīvs.

[415] Čičunča dārgs zīda audums, parasti gaiši vai tumši zeltainā krāsā.

[415] Benders kā parasti, gatavojoties kārtējai krāpšanai, prasmīgi izmanto centrālās preses materiālus, par kuriem izraudzītie upuri ir kaut ko dzirdējuši: piemēram, 1927. gada 5. jūlijā laikraksts "Pravda" publicēja oficiālu ziņojumu par baltemigrantu teroristisko organizāciju darbību. Šo ziņojumu bija parakstījis valsts politpārvaldes priekšsēdētājs. 6. jūlijā bija publicēta intervija ar valsts politpārvaldes priekšsēdētāja vietnieku, kurš pastāstīja par slēpņiem diversantu notveršanai, kad tie grupās un pa vienam ar kaujām centās izlauzties līdz robežai, par apšaudes laikā bojā gājušajiem utt.

[416] citēta a. Aļabjeva romance ar I. Kozlova vārdiem "Vakara zvani" (angļu dzejnieka T. Mūra dzejoļa tulkojums).

[417] akcionāru sabiedrība "Krimkurso" bija pati lielākā Krimas autotransporta organizācija. Tā nodarbojās ar autobusu un kravas mašīnu pārvadājumiem, kā arī nodrošināja transportu ekskursijām pa Krimu. Organizācija "Krimas šoferis" piedāvāja klientiem taksometra maršrutu pakalpojumus tikai ar vieglajiem automobiļiem.

[418] krimas zemestrīce notika 1927. gada 11. septembrī, bet pirmais, daudz vājākais grūdiens notika daudz agrāk 26. jūnijā.

[419] apriņķa tautas izglītības nodaļa.

[420] acīmredzot naktssargs dežūras laikā valkāja ugunsdzēsēja formas tērpu: platu brezenta virsjaku ar kapuci, tāda paša materiāla bikses, raupjas jēlādas zābakus bez oderējuma ar brezenta stulmiem.

[421] Brīnišķīgā dārglietu pārvēršanās par klubu bija iecerēta no paša sākuma: romāna darbība sākas 1927. gada 15. aprīlī, kad laikrakstā "Pravda" bija publicēts raksts "Teātris un klubs" par "arodbiedrības un teātra darbinieku apspriedi", kurā cita starpā tika runāts par "klubu grūto materiālo stāvokli" un tika izteikts pieņēmums, ka "konkrēti dati, par ko ziņo arodorganizāciju pārstāvji", veicinās "lietišķāku pieeju klubu mākslinieciskās darbības jautājumiem". Tajā pašā dienā par šo tēmu bija informācija arī laikrakstā "Gudok". Rakstā "Iespējas ir prasmju nav", ko bija parakstījis "Dzelzceļnieks", bija izklāstīts stāsts par kluba labiekārtošanu, un tajā figurēja arī krēsli: "Jau kopš 1925. gada dzelzceļnieki lūdz ierīkot klubā radiouztvērēju ar skaļruni, taču viņiem atbild, ka neesot līdzekļu. Tostarp kluba valde ir iegādājusies 250 Vīnes krēslus, kuru cena ir 3 vai 4 reizes lielāka nekā parastiem soliem ar atzveltnēm. Ja krēslu vietā būtu nopirkti soli, klubā jau būtu skaļrunis. Turklāt krēsli ir neizturīgi, drīz vien salūzis, un tos agri vai vēlu nāksies aizstāt ar soliem." Romānā tāpat kā šajā publikācijā valde "neracionāli" iegādājās dārgus krēslus, tie ātri salūza, un tad klubs dabūja nevis skaļruni, bet gan jaunu ēku.

Atgādināsim: 1927. gada 15. aprīļa avīžu hronika ir atslēga romāna uztverei. Šajā dienā laikraksti ziņoja par "Šanhajas apvērsumu", notikumu, kuru "kreisā opozīcija pasludināja" par milzīgu padomju ārpolitikas sakāvi, kas varot izraisīt valstij bīstamas sekas, bet Staļina un Buharina propaganda šī iemesla dēļ apsūdzēja trockistus mēģinājumā atsviest valsti par desmit gadiem atpakaļ "kara komunisma", globālā kara, "permanentās revolūcijas" laikā. 15. aprīlī sākās bijušā apriņķa muižniecības priekšnieka dzīšanās pēc dārglietām arī to var uzskatīt par savdabīgu mēģinājumu atgriezties par desmit gadiem atpakaļ un atgūt savas ģimenes īpašumu. Tajā pašā dienā galvaspilsētas prese izvirzīja jautājumu par dzelzceļnieku klubu labiekārtošanu. 1927. gada rudenī trockisti cieta pilnīgu sagrāvi, bet valdība ļāva pilsoņiem noticēt, ka globālais karš un "permanentā revolūcija" tiek atlikti uz ilgu laiku. 1927. gada rudenī Vorobjaņinovs pārliecinās, ka mēģinājums atgūt pagātni neizdosies. Un 1927. gada rudenī par Vorobjaņinova līdzekļiem tika uzcelts jauns dzelzceļnieku klubs. Loks bija noslēdzies. Rezultātā autori (ironiski apspēlējot A. Puškina "Pīķa dāmas" sižetu) ir pierādījuši, ka katrs mēģinājums atsaukt pagātni ir neprātīgs un nes bojāeju. Tāpēc vārda tiešā nozīmē Vostrikovs zaudē prātu, Vorobjaņinovs kļūs neprātīgs, aizrijoties ar paša asinīm, mirst Benders, tā ari neuzzinājis, ka banālais sauklis "muižnieku un kapitālistu bagātībai jākļūst par sabiedrisko īpašumu" ari ticis realizēts burtiski.

Content

Ilfs Iļja, et al Divpadsmit krēsli

Leģenda par lielo kombinatoru jeb Kāpēc Šanhajā nekas nenotika

PIRMĀ DAĻA STARGORODAS LAUVA

PIRMĀ NODAĻA

I nodaļa Bezenčuks un nimfas

OTRĀ NODAĻA

III nodaļa Grēcinieka spogulis

IV nodaļa Tālo ceļojumu mūza

TREŠA NODAĻA

V NODAļA Nadzīgais puisis

VI nodaļa Iepriekšējās turpinājums

CETURTĀ NODAĻA

VII nodaļa Lielais kombinators

VIII NODAļA Briljantu tvans

IX nodaļa "Titānika" pēdas

PIEKTĀ NODAĻA

X nodaļa Kaunīgais zaglēns

XI nodaļa Kur jūsu cirtas?

SESTĀ NODAĻA

XII nodaļa Atslēdznieks, papagailis un zīlniece

XIII nodaļa Alfabēts "Dzīves spogulis"

septītā nodaļa

XIV NODAļA Ugunīga sieviete dzejnieka sapnis

XV NODAļA Elpojiet dziļāk, jūs esat uztraukts!

ASTOTĀ NODAĻA

XVI nodaļa Zobena un spīļarkla savienība

OTRĀ DAĻA MASKAVĀ

DEVITA NODAĻA

XVII NODAļA Krēslu okeānā

DESMITĀ NODAĻA

XIX nodaļa Pilsoņi, cieniet matračus!

XX NODAļA Mēbeļu muzejs

VIENPADSMITĀ NODAĻA

XXII nodaļa No Seviljas līdz Grenādai

XXIII nodaļa Eksekūcija

DIVPADSMITĀ NODAĻA

XXIV nodaļa Elločka no kanibālu cilts

XXV nodaļa Absolons Vladimirovičs Iznurenkovs

TRISPADSMITA NODAĻA

XXVI nodaļa Automobilistu klubs

XXVII NODAļA Saruna ar kailo inženieri

XXVIII NODAļA Divas vizītes

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

XXIX nodaļa Brīnišķīgais iepriekšējās izmeklēšanas groziņš

XXX NODAļA Vistiņa un Klusā okeāna gailītis

XXXI NODAļA Gavriliādes autors

PIECPADSMITĀ NODAĻA

XXXII nodaļa Varenā kopa jeb Zelta meklētāji

XXXIII nodaļa Kolumba teātrī

TREŠĀ DAĻA MADĀMAS PETUHOVAS DĀRGLIETAS

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

XXXIV NODAļA Volgas nakts burvība

XXXV NODAļA Nešķīstais pāris

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

XXXVI nodaļa Izraidīšana no paradīzes

XXXVII nodaļa Starpplanētu šaha kongress

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

XXXVIII nodaļa U. c.

XXXIX NODAļA Skats uz malahīta krāsas peļķi

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

XL nodaļa Zaļais rags

XLI NODAļA Zem padebešiem

DIVDESMITĀ NODAĻA

XLII nodaļa Zemestrīce

XLIII nodaļa Dārglietu glabātava

Saturs

PASKAIDROJUMI,KOMENTĀRI