Maļceva (Josifs Šagals. (Izraēla)) Valentīna

KGB smokingā-1

Valentīna Maļceva

KGB smokingā-1

Prologs

Maskava. Kremlis.

1973. gada decembris.

Andropovs necieta Politbiroja sēdes. Tā bija apnicīga, garlaicīga un no praktiskā viedokļa pilnīgi bezjēdzīga nodarbošanās — sēdēt nožēlojamā prātu izkūkojušu veču sabiedrībā, uzklausīt viņu muļķīgās pretenzijas un diletantiskos spriedelējumus par pasaules politiku un iekšpolitiku un allaž izlikties par vientiesi, kurš gatavs godbijīgi iztapt trim valzivīm

— Brežnevam, Suslovam un Grečko.

Kā pieredzējis un rūdīts stratēģis, kas apveltīts ar asu, analītisku prātu, Andropovs ļoti labi zināja, ka tieši šie vīri, lai cik viņi ir aprobežoti, tumsonīgi un godkārīgi, turklāt vēl ar iedzimtu noslieci uz galma intrigām un maniakāla aizdomīguma pārņemti, darbina reālās varas sviras šai milzīgajā, grūti pārvaldāmajā valstī, kur vēl nesen attālums no visuvarenības līdz lodei pakausī bija mērojams dažos metros, kuri vienu kabinetu šķīra no otra. Un tāpēc viņš klausījās viņu runās, cītīgi tēlodams, ka bezgalīgā uzticībā un paļāvībā iedziļinās uzačotā ģenerālsekretāra, drūmā un aizdomīgā aizsardzības ministra un jezuītiskā padomju ideoloģijas tēva plaši izvērstajā pātarošanā. Šie trīs bija vienīgie viņa uzmanības vērtie partneri, jo savās gurstošajās, tomēr vēl pietiekami krampīgajās rokās turēja galveno pārmiju sviru pēdējā ceļa posmā uz staciju Absolūtā Vara.

Andropova maska bija izveidota sen un daudzkārt pārbaudīta konkrētās situācijās. Savulaik, vēl būdams komjauniešu vadonis, bet vēlāk viens no partijas bosiem rotaļvalstiņā Karēļu-Somu PSR ar tās taigu, ceļu trūkumu, slikto pārtikas

apgādi un citiem nomaļas padomju provinces atribūtiem, nākamais KGB priekšnieks ar tādu pašu sejas izteiksmi uzklausīja sava toreizējā šefa — vecā politiskā intriganta Oto Kūsinena sprediķus. Šis rūdītais lapsa bija atsaucīgs sarunu biedrs, ar padotajiem runāja laipni un draudzīgi un, kaut arī vadības grožus turēja stingri, balsi nekad nepacēla — kā jau ārzemnieks.

—   Tu, mazais, esi viltnieks, — Oto Vilhelmovičs paša izvirzītajam censonim reiz ieteicās. — Būt viltniekam nav profesija, bet aicinājums. Vai jūties drošs, ka esi izdarījis pareizo izvēli? Paraugies uz mūsu partijas vēsturi — tā ir viltnieku vēsture. Vai esi padomājis, cik daudzi no viņiem ir nogājuši no

' distances, tā arī nesasnieguši mērķi? Turklāt nonākuši nevis uz rezerves sliedēm, bet taisnā ceļā kapā… Tāpēc, mazais, ja gribi tikt uz augšu, smaidi. Luncini asti, esi padevīgs kā pieklīdis suns. Laizi roku, bet dari to ar mēru, izdabā, bet nekaitini. Piemini tikai labo, saskati tikai glaimojošo, saklausi tikai tīkamo. Un iegaumē: tava pirmā nevietā izteiktā pārgudrība, pirmā kļūda, kura ļaus tevī apjaust konkurentu un sāncensi, nozīmēs tavu galu. Un jo augstāk tu tobrīd būsi uzrāpies, jo briesmīgāks un sāpīgāks būs sods, atceries to!

Jurijs Vladimirovičs Andropovs viņa vārdus neaizmirsa nekad. Tie bija labi padomi. Un par to pirmo upuri kļuva pats Kūsinens, kurš ar sava skolnieka lietpratīgu servi tika aizvadīts politiskajā aizmirstībā.

… — Es tomēr gribētu zināt, kāda konkrēti bija mūsu kļūda Čīlē? — Andropovu atsauca īstenībā Suslova griezīgi čerkstošā balss ar uzsvērto "o". — Opozīcijas noskaņojums mums bija labi zināms. Mūsu cilvēki brīdināja, ka ir iespējams militārs apvērsums, un mēs visi bijām gatavi nepieļaut Aljendes gāšanu, vai ne? Kas tad īsti notika?

Pēdējais jautājums nepārprotami bija adresēts Andropovam, un viss panoptiks kā pēc komandas pagrieza galvas uz KGB priekšsēdētāja pusi. Garlaicīgā sēde negaidīti ieguva intriģējošu pavērsienu.

—    Domāju, Mihail Andrcjevič, ka jūs vienkārši neesat laikus informēts, — Andropovs paklusi iesāka. — Situācija Cilē tika rūpīgi izanalizēta un…

—    Piedodiet, Jurij Vladimirovič, kas tad to izanalizēja?

—    Ģenerālsekretārs un aizsardzības ministrs, — Andropovs atsita pirmo bumbu un, nedaudz klusinājis balsi, piemetināja: — man šai sanaksmē vajadzēja sniegt nepieciešamo informāciju. Un tikai…

Suslovs izbrīnījies uzlūkoja Brežņevu.

Ģenerālsekretārs piekrītoši nolaida smagos plakstus un ielēja sev kristāla glāzē boržomi.

—    Nesaprotu, kāpēc šis jautājums tā satrauc godājamo Mihailu Andrejeviču? — Grečko militāri noskaldīja un uz brīdi atstāja mierā bloknotu, kurā nemitīgi zīmēja tankus. — Tas ir profesionāls jautājums, kuram, kā es to saprotu, ar ideoloģiju nav nekāda sakara. Un te, es uzskatu, nav īstā vieta, kur to apspriest.

—   Vai aizsardzības ministrs grib sacīt, — traģiskā falsetā iesaucās Suslovs, — ka PSKP CK Politbiroja sēde nav īstā vieta, kur apspriest sociālistiskās valdības krišanas cēloņus Čīlē?

—     Tikai bez lozungiem, ja iespējams! — Grečko saviebās. — Neesam jau partijas kongresā…

—    Es nesaprotu, Leonīd Iļjič! — Suslovs noplātīja rokas. — Kas šeit notiek?! Varbūt aizsardzības ministrs ir aizmirsis, ka atrodas Politbiroja sēdē, nevis militārajās mācībās Baltkrievijas mežos!

—     Rimstieties, ko jūs klaigājat! — Brežņevs samiernieciskā basā apsauca. — Andropovam taisnība, Mihail Andrejevič, sanāksme tiešām notika, es pats to sasaucu. Bet tu tai laikā uzstājies Gorkijā, apgabala partijas konferencē… esi aizmirsis, vai?

—     Pieņemsim, — Suslova plānās lupas sakniebās vēl ciešāk, izveidojot spraugu, kas uz mata līdzinājās tai, kurā metro met pieckapeikas. — Bet tagad es esmu Maskavā un vēlos uzzināt, kas tad īsti atgadījās Čīlē. Kāpēc mēs ļāvām sagrūt Aljendes valdībai, kuras labā bijām ziedojuši tik daudz spēku un iztērējuši tik daudz partijas līdzekļu?

Brežņevs paskatījās uz Grečko. Aizsardzības ministrs palocīja galvu — tā vecs zirgs atgaiņājas no uzmācīga dundura, kas traucē viņam mierīgi sildīties saulītē. Andropovs zināja, ka ģenerālsekretāru un aizsardzības ministru saista sena draudzība, kas, lai cik dīvaini, stāvēja pāri partijas aparāta intrigām. KGB šefam bija arī droši zināms, ka abi vecie frontinieki, palikuši divatā, ir spējīgi stundām apspriest Minskas ielenkuma cēloņus 1941. gadā. Turklāt Brežņevs par galveno vaininieku uzskatīja Staļinu, bet Grečko — ģenerālštāba priekšnieku Sapošņikovu. Piedevām Grečko bija aknu vēzis, tāpēc viņš varēja atļauties visu ko, pat strīdus ar visuspēcīgo Suslovu, kurš bija atriebīgs kā skorpions.

Saraucis biezās uzacis, ģenerālsekretārs pacēla smagu skatienu pret Andropovu un tikko manāmi pamāja. KGB priekšsēdētājs piecēlās un noglauda savas tumšās žaketes stūrus.

—   Informācija, kuru tikko pieminēja Leonīds Iļjičs, ir ļoti slepena, un visu klātbūtnē varu to izpaust tikai ar ģenerālsekretāra atļauju. Jautājuma būtība ir šāda: mūsu aģentūras ziņoja, ka nelaiķim Salvadoram Aljendem dažos pēdējos mēnešos izveidojušies cieši kontakti ar CIP rezidentūru Cīlē. ASV administrācija Aljendem piedāvāja saraut visus sakarus ar mums, par to apsolot pārtraukt ekonomisko blokādi un nostabilizēt sociālo un politisko situāciju valstī.

—    Un Aljende piekrita?… — šoreiz Suslova jautājums izskanēja ļoti klusu.

—Jā, Mihail Andrejevič, piekrita, — tikpat klusu atbildēja Andropovs. — Mums ir šīs sarunas ieraksts. Un tāpēc es varu droši teikt — viņš piekrita ļoti labprāt. Man grūti spriest, kādi konkrēti iemesli izraisīja tik krasu politisko pārorientāciju. Tā vairāk ir jūsu kompetence…

Grečko demonstratīvi pavīpsnāja.

—   Tad jau iznāk, ka mēs… — Suslovs noņēma brilles un pusaklām acīm blenza Brežņevā. — Mēs veicinājām Pinočeta nākšanu pie varas?

Brežņevs pamāja un izdvesa skaņu, kas iztālēm atgādināja rukšķēšanu.

—    Tie taču ir murgi! — Suslovs iespiedzās. — Ko tad mēs vinnējām?

Andropovs jautājoši paskatījās uz Brežņevu, sagaidīja tā mājienu, tad iecietīgi teica Suslovam:

—     Kaut ko mēs tomēr vinnējām, Mihail Andrejevič.

—    Ko tad? — kliedza CK sekretārs. — To, ka Cilē vairs nav neviena padomju speciālista? To, ka mēs uz ilgiem gadiem, ja ne uz visiem laikiem, esam zaudējuši stratēģisku atbalsta punktu Latiņamerikā? To, ka CIP tagad Santjago saimnieko tāpat kā Vašingtonā?

—    Mēs esam nosargājuši savu vārdu, — KGB priekšsēdētājs tikpat mierīgi turpināja. — Ir liela atšķirība, vai mūsu nesenais draugs un sabiedrotais uzgriež mums muguru vai arī PSRS uzticīgais draugs kļūst par pasaules imperiālisma sazvērestības upuri un iet bojā prezidenta pilī ar Kalašņikova automātu rokās. Jūs, Mihail Andrejevič, esat vēsturnieks, vai tiešām jūs nejūtat šo niansi? Mēs Aljendem devām lielisku iespēju mirt kā varonim un pat pēc nāves palikt mūsu draugam.

—    To visu es saprotu! — Suslovs īdzīgi nočerkstēja. — Taču kāds no tā visa praktisks labums? Cīle mums ir zaudēta. Tagad visā Latiņamerikā mums ir tikai Kuba. Bet tas ir maz, biedri Andropov, smieklīgi maz!

—    Es tik pesimistiski nevērtētu mūsu izredzes šai kontinentā, — Andropovs sacīja.

—   Jūs gribat teikt, ka trīs mēnešus pēc valsts apvērsuma Cīlē var mēģināt organizēt vēl vienu apvērsumu?

—   Tā es neesmu teicis, — Andropovs iecietīgi pasmaidīja. — Es tikai domāju, ka viņi visi, gan Aljende, gan Pinočets, kas tagad ieņēmis viņa vietu prezidenta pili, ir tikai cilvēki, vai nav tiesa? Parasti cilvēki, kaut arī viņiem dota vara… Bet ar cilvēkiem bieži viss kas atgadās. Viņi var saslimt, zaudēt savu līdzgaitnieku uzticību, piepeši mainīt politiskos uzskatus, var gluži vienkārši nomirt no miokarda infarkta…

—     Un jūs cerat, ka viena no šīm varbūtībām palīdzēs mums tikt vaļā no admirāļa Pinočeta?

—    Cienījamais Mihail Andrejevič, — Andropovs turpināja lēnīgi smaidīt, taču viņa acis sašaurinājās un satumsa. — Ar prognozēm mūsu valstī, cik man zināms, nodarbojas Valsts plāna komiteja. Bet organizācija, kuru man ir tas gods pārstāvēt PSKP CK Politbiroja sēdē, dod priekšroku reālai rīcībai.

—     Lai gan es, nudien, neiebilstu, ja būtu otrādi, — Brežņevs dobjā basā noducināja un piepeši sāka skaļi smieties…

1. nodaļa

Maskava. Komjaunatnes laikraksta redakcija.

1977. gada 23. novembris.

Todien, kad mūsu redaktors atgriezās no ASV, kolektīva dzīves ritms vairāku .stundu garumā neglābjami zaudēja savus ierastos apgriezienus. Tagad, jā, tagad arī PSRS drupu blāķos iesprūdušās postpārbūves Krievijas pilsoņi var aizlidot uz Hjūstonu, Manilu vai Telavivu tikpat vienkārši kā savulaik no Maskavas uz Stavropoles novada kūrortiem. Turpretī tolaik jebkura personiski pazīstama cilvēka, kur nu vēl kolēģa un vienaudža, brauciens uz Ameriku nozīmēja to pašu, ko ceļojums uz Marsu.

Jāteic, ka mēs visi, uzauguši pionieru nometņu un fakultāšu komjaunatnes organizāciju spartiskajā pasaulē un pieredzējuši tikai retus kā vecāsmātes ķemmes zari tūrisma braucienus uz Bulgāriju vai Poliju, bijām neizsakāmi (tais gados mums likās, ka arī bezcerīgi) iemīlējušies Amerikā un savā ziņā par šo mītisko zemi, tās kultūra, tradīcijām un panākumiem zinājām vairāk nekā paši amerikāņi. Un tāpēc mūsu redakcija, kurā lielākoties strādāja gados vēl pavisam jauni ļaudis, ar adrenalīna dubultdevu asinīs gaidīja "šefa" atgriešanos. Taču visnepacietīgākā gaidītāja biju es, jo redaktors bija ne vien mans kolēģis un žurnālistikas fakultātes kursa biedrs, bet, piedodiet, ka izsakos tik augstā stilā, arī intimais draugs.

Tādas tās ķēpas, kā teiktu viena mana sena draudzene!

Šefs, kurš visu rītu neizgāja no kabineta un pieņēma tikai redkolēģijas locekļus, izskatījās absolūti graujoši. Kad, uzcirties gluži jaunā tumšzilā uzvalkā ar diviem šķēlumiem, apvilcies neredzēti baltu virskreklu un apsējies šlipsi, kas iztālēm atgādināja Amerikas karogu, viņš pa gaiteni lepni aizdefilēja uz savu kabinetu, visiem redakcijas sieviešiein aizrāvās elpa. No viņa iestīvinātās krekla aproces rēgojās apzeltīta pulksteņa masīvā sprādze, slaidajos pirkstos kūpēja ilgotais "Marlboro" un lūpās rotājās Dastina Hofmaņa ironiskais smaids — vārdu sakot, mūsu mīļotais šefs, divdesmit astoņu gadu vecumā jau atbildīgā darbā izvirzītais Maskavas Valsts universitātes absolvents, Augstākas partijas skolas centīgākais klausītājs un PSKP CK Sabiedrisko zinātņu akadēmijas jaunizceptais aspirants, izskatījās gluži kā tikko izkalta sudraba monēta viena dolāra vērtībā.

… Ap deviņiem vakarā viņš ieradās pie manis. Pēc dedzīgas seksuālās spēles, skanot betona sienu blokus satricinošam refrēnam: "Kā man tevis pietrūka!" mēs, viņa "Marlboro" kūpinādami, atdusējāmies manā meitenīgajā guļvietā. Pametu acis uz šefa dāvanu — elegantu elektronisko galda pulksteni. Līdz vienpadsmitiem, kad mans draugs parasti sāka posties mājās (ap šo laiku gandrīz vienmēr beidzās, sievu maldināšanas variantā, protams, VĻKJS CK apspriedes), vēl bija kāda pusstunda laika. Mani māca ziņkārība — gan sievišķīgā, gan profesionālā. Turklāt (sievietes kolēģes mani noteikti sapratīs) pasaulē taču nav izdevīgākas vietas, kur nointervēt sevī iemīlējušos vīrieti, kā gulta, kurā viņš uz isu brīdi piezemējies.

—   Vai vari man jēdzīgi izskaidrot, kāpēc tu tur Amerikā kluknēji veselu mēnesi?

—    Un man nevajadzēja tur kluknēt veselu mēnesi?

—      Vai uz jautājumu atbildēt ar jautājumu arī tur iemācījies?

—   Vai tad man…

—    Labi, labi, — nospiedu cigareti pelnu traukā, piecēlos un uzmetu plecos rītasvārkus. — Negribi stāstīt, nevajag. Vai kafiju dzersi vai jautājums skaitās nokārtots un laiks izklīst pa mājām?

—    Cik tu gan vari būt nešpetna, Valentīna… — mans intīmais un mūžam nevaļīgais draugs neslēpti nožāvājās un, izkāpis no gultas, slāja uz vannas istabu. — Tikai labi stipru un bez cukura…

Stāvēju ar muguru pret durvīm. Kafijas dzirnaviņas, raustīdamās manās rokās vārgā orgasmā, izdvesa nervus bendējošu skaņu un kopā ar pupiņu sauju pamazām samala mana labā noskaņojuma atliekas. Dzīve likās drūma un bezjēdzīga, tumša kā kafijas pulveris.

—   Zini, kas mani tur pilnīgi apstulbināja?

Dzirdēju viņa soļus un virtuves ķebļa iečīkstēšanos.

—   Vai prezidenta Forda laulātā draudzene?

—    Kāda grāmata.

—    Dies' tēs'! — es beidzot izslēdzu kafijas dzirnaviņas un vēl mirkli sajutu vibrāciju pirkstos. — Vai tiešām tev tur bija laiks pat lasīt?

—   Tādu grāmatu es lasītu pat CK biroja sēdē.

—     Pornene? — tēlotā izbrīnā apjautājos un sniedzu viņam tasīti.

—     Savā zinā — jā… — viņš dzesēdams papūta verdošo dzērienu. — "KGB".

—    Kas, kas?

—    To grāmatu sauca "KGB". Biezs, sarkanos vākos iesiets sējums, bet uz vāka ar zelta burtiem iespiests — "KGB".

—   Kāds detektīvs, vai?

—     Izziņu krājums… — viņš uzmanīgi nolika krūzīti uz apakštases, un, nedaudz klusinājis balsi, piemetināja: — Saproti, tur tikai uzvārdi vien. Un katram vārdam pretī — amats, kādu šis cilvēks ieņem Lubjankā.

—       Nu, un tad? "Ivanovs Ivans Ferapontovičs — pulkvedis, izglītība — pusotra kursa celtniecības tehnikumā, kurators, kas atbild par ārzemnieku pārvietošanos Semižlobskā un tās apkaimē…" Kas tur tik sevišķs? Par ko tur jāapstulbst?

—    Muļķe, kāds Ivanovs! Tur bija tādi vārdi kā Juliāns Semjonovs, Sturua, Zorins, Bandura, Ovčiņņikovs, Fesuņenko. Pietiks vai nosaukt vēl pāris slavenību?

—    Bet tas taču… — pēkšņi manīju, ka zaudēju runas spējas, it kā man smaganās būtu ietriekta pilna šļirce novokaina.

—    Nu, ko tagad teiksi? — šefs drūmi pavīpsnāja. — Apstulbi arī tu? Bet tagad iedomājies, kā jutos es. Nebija pat neviena, ar ko dalities iespaidos…

—   Vai gribi teikt, ka visi šie cilvēki ir KGB līdzstrādnieki? — pamazām atguvu valodu, toties jutos tā, it kā būtu apspļaudīta no galvas līdz kājām. — Tās taču blēņas, kaut kādi idiota murgi!

—     Es neko negribu teikt! — viņš strauji piecēlās un devās pie pakaramā pēc lietusmēteļa. — Paldies par… par kafiju!

—     Nē, pagaidi! — aizstājos viņam ceļā. — Lūdzu, paskaidro tā, lai var saprast — kāpēc tu nosauci tikai rakstniekus un žurnālistus?

—    Nomierinies, tur bija arī arhitekti, mākslinieki, zinātnieki, tēlnieki, ārsti, mūziķi un citi inteliģenti, — viņš saņēma mani aiz pleciem. — Žurnālistus un rakstniekus tu vienkārši pazīsti labāk…

—    Un tu tam noticēji?

—    Kam?

—    Nu, tam, ka viņi visi ir KGB līdzstrādnieki?

—   Tas atkarīgs no tā, ko ar to saprotam.

—    Paskaidro man, es neko vairs nesaprotu…

—    Pagaidām arī es ne. Vienīgais, ko varu teikt, ir tas, ka šai grāmatā savākta interesanta sabiedrība. Katrs uzvārds — vai nu slavenība, vai ļoti perspektīvs biedrs…

—    Tu runā tā, it kā nožēlotu, ka pats neesi minēts tai sarakstā.

—    Nu tu gan maldies, Valentīna, — viņš vieglītēm atstūma mani malā un satvēra durvju kliņķi. — Tieši otrādi. Tai sarakstā ir arī mans uzvārds. Varu nosaukt pat kārtas numuru — divi tūkstoši septiņi simti sešdesmit ceturtais.

2. nodaļa

Maskava. Komjaunatnes laikraksta redakcija.

1977. gada 24. novembris.

Šī saruna ar intīmo draugu redaktoru mana kooperatīvā dzīvokļa gaitenī Maslovkā pilnīgi pārvērta manu dzivi, kaut gan tobrīd, protams, es to vēl neapjautu. "Neradi sev elku" ir skaisti teikts, tikai tas diemžēl nav attiecināms uz mums, uz manu paaudzi. Mēs nespējām (un arī negribējām) dzivot bez elkiem. Taču tiem bija jābūt jauniem un mūsdienīgiem elkiem, spējīgiem domāt brīvi, atraisīti un oriģināli. Atceros, cik aizrautīgi, sapņodami plūkt žurnālistikas laurus, mēs universitātes gados lasījām Valentīna Zorina publicistiku par Ameriku, elegantās, smalkās un metaforām bagātās Melora Sturua esejas par Angliju, tolaik vēl pavisam jauniņā Igora Fesuņenko reportāžas no tālās, tais gados tik nereāli fantastiskās Brazīlijas, kā jūsmojām par Vsevoloda Ovčiņņikova nepārspējamo "Sakuras zaru", kas mums citām acīm lika paraudzīties uz mūslaiku Japānu, un par Leonīda Osipova spožo sociālpsiholoģisko pētījumu "Britānija krievu cilvēka skatījumā".

Jā, kad pēckara bērni paaugās, tie maz vairs līdzinājās saviem superidejiskajiem vecākiem. Mūs priecēja apziņa, ka mūsu elkiem nav nekā kopīga ar Staļina lēģeriem un masu represijām, ka viņi nekad nav apdziedājuši Kaganoviču un Mikojanu, Hruščovu un Brežņevu, Kosiginu un Podgorniju…

Un nu piepeši mana panākumu lutinātā šefa īsajā atklātības mirklī es savus mīluļus ieraudzīju gluži citādā gaismā. Un mana pasaule kā karstā krāsnī iemests plastilīns sāka kvist un plakt.

… Mani bija pārņēmis pilnīgs trulums, sēdēju, neko neuztverdama un automātiski atbildēdama uz kolēģu jautājumiem un piezīmēm, kad mūsu nodaļā ienāca redaktors, izmeta savu parasto "Sveiki visapkārt!" un apstājās pie mana rakstāmgalda.

— Tas tev, Valentīna, — viņš nobūkšķināja uz mana galda biezu grāmatu. — Izlasi, apsmadzeņo un uzraksti recenziju. Tavā rīcībā — viena nedēļa.

Paskatījos uz apvāku. "Ceļojuma piezīmes". Juliāns Semjonovs. Atšķiru satura rādītāju. Ak Dievs, kadas zemes — Vjetnama, Taizeme, Indonēzija, Filipinas, Japāna, Ķīna, Afganistāna… Kur tik viņš nav bijis, šis visu zinošais rakstnieks — žurnālists — scenārists — esejists — pētnieks — vēsturnieks. Ar visiem viņš ticies, izdibinājis visas analoģijas, visur salicis punktu uz "i"… Būtu man ši grāmata patrāpījusies dienu iepriekš, pirms šefa satriecošajām "atklāsmēm", es no sajūsmas lēktu stāvus gaisā, uzspļautu visam un, atkritusi uz savas šaurās tahtiņas, šo jaunumu, šo žurnālistikas bestselleru norītu īstenā padomju gaumē — izlasītu vienā elpas vilcienā. Bet tagad es skatījos uz glītā iesējumā izdoto grāmatu un man prātā bija tikai viena doma: vai tiešām arī šis mans mīlulis sadarbojas ar KGB? Vai tiešām viņa neierasti brivais stils, domas atraisītība, drosmīgās un vērienīgās hipotēzes, viss šis pleibojiski vaļīgais un tāpēc jo sevišķi pievilcīgais nihilisms nav nekas cits, ka vien kāda pulkveža vai ģenerāļa sankcionēts intelektuālais iebrukums man lidzīgu romantisku vientiesīšu smadzenēs?

Pacēlu iekšējā telefona klausuli un, sagaidījusi redaktora "Jā?", apjautājos:

—    Vai jums ir britiņš laika? Man nepieciešams ar jums apspriest recenzijas nianses…

Viņš sēdēja savā lepnajā kabinetā pustukšu grāmatplauktu un brālīgo sociālisma zemju preses izdevumu dāvāto suvenīru ielenkumā kā piemineklis pats sev — dzīvs iemiesojums lozungam par kadriem, kas izšķir visu.

—   Atbildi tikai uz vienu jautājumu — vai tai sarakstā bija arī Senkeviča vārds?

—    Kādā sarakstā?

—    Žiguļu gaidītāju sarakstā.

—    Henrika Senkeviča vārds?

—   Jurija.

—    Vai tam būtu kāds sakars ar Semjonova grāmatas recenziju?

—   Nū-ū, kā to nem…

-Jā-

—    Paldies.

—   Nav par ko.

… Daudz vēlāk es sapratu, ka darbības plāns man nobrieda jau tad, kad es truli aplūkoju Semjonova jauno grāmatu. Tas bija kaut kas pusapjausts, "apakšplāns", kā izsakās mūsu fotokorespondents Saša, un nozimēja to, ka es, Valentīna Maļceva, komjaunatnes laikraksta literatūras un mākslas nodaļas vadītāja, vairs tikai nomināli turpināju eksistēt redakcijas štatu saraksta un materiālu nodošanas iknedēļas grafikā, īstenībā es ar vienu vēzienu biju sev uzkrāvusi apvienotus prokurores un advokātes pienākumus, lai, atkarībā no pašrocīgi veiktās izmeklēšanas rezultātiem, nobeigumā kļūtu vai nu par vienu, vai otru.

Iespējams, ka dažam labam mans plāns liksies eksaltēts un avantūristisks. Kāda gan galu galā starpība, vai tas un tas žurnālists un rakstnieks ir algots (vai nealgots) stukačs (ziņotājs, konsultants, recenzents) tik monumentālā organizācijā ka KGB? Un tomēr atbilde uz šo jautājumu man bija principiāli svarīga.

Jūs jautāsit, kāpēc nolēmu sākt ar Senkeviču? Tāpēc, ka, piekrītot grāmatas "KGB" sastādītāju versijai (sākumā es šo informāciju tiešām uztvēru tikai kā versiju un ne vairāk), viss šā cilvēka fantastiskais, brīnumainam sapnim līdzīgais panākumu ceļš liecinātu par labu amerikāņiem. Spriediet paši: parasts ārsts, kādu ir tūkstošiem, Ļeņingradas medicīnas institūta absolvents vienā jaukā dienā kļūst par leģendāru personību. Kā, pēc kādiem principiem Senkeviču izraudzījās Heijerdāla ekspedīcijai? Tā taču bija ideāla "nomenklatūras" situācija — slavenajam norvēģu pētniekam rodas doma izveidot internacionālu drosmigu jūrasbraucēju komandu. No PSRS puses ekspedīcijā jāpiedalās ārstam. Kur to izlēma? Kas izdarija galīgo izvēli? Un kāpēc izvēlējās nevienam nepazīstamo Senkeviču? Šos un no tiem izrietošos jautājumus es atzīmēju savā piezīmju grāmatiņā, skaidri apzinādamās, ka ātrāk nelikšos mierā, pirms nebūšu saņēmusi uz tiem atbildes.

Nodibināt kontaktu ar Senkeviču tolaik, 1977. gadā, nebija tik vienkārši. Pazīšanās ar slaveno ceļotāju (plus viņa pievilcīgais izskats, iedzimtā inteliģence un gaišais prāts) kārdināja daudzus. Dučiem Maskavas augstāko aprindu "lauveņu" tīkoja izdaudzināto "Ra" apkalpes locekli ievilināt savā salonā. Turklāt ne standartveida intervija, ne tikšanās kaut kur ļaužu drūzmā mani neapmierināja. Lai spertu iecerētās izmeklēšanas pirmo soli, bija nepieciešama saruna aci pret aci un vēlams, lai tā norisinātos uz atklātību vedinošos apstākļos.

Izanalizēju visu man pieejamo informāciju par Senkeviču, atradu cilvēkus, kas viņu labi pazina, pa kripatiņai vien savācu ziņas par viņa raksturu, ieradumiem, draugu un draudzeņu loku un nonācu pie atziņas, ka manas izredzes uzklausīt Senkeviča "grēksūdzi" praktiski līdzinās nullei.

Tiesa, palika vēl viens variants, bet tas bija tik avantūristisks un varēja izraisīt tik neparedzamas sekas, ka sākumā es no tā atteicos. Taču, kad mani nebeidzamie prātojumi jau sāka līdzināties mānijai, es pamazām atgriezos pie ši neprātīgā nodoma — inscenēt telefona zvanu no KGB, uzaicināt Senkeviču uz "konspiratīvo dzīvokli", šo tikšanos (ja pieredzējušais "kinoceļotāju kluba" vadītājs patiesi uzķersies uz tādas makšķeres) izvērst pēc iespējas noslēpumaināku un mēģināt panākt, lai okeānu iekarotājs vai nu apstiprina, vai noliedz no mana intīmā drauga redaktora gūto informāciju.

Sarīkoju "plānošanu" pati ar sevi un absolūtā vairākumā nobalsoju par šo neprātu.

3. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1977. gads. Nakts no 24. uz 25. novembri.

Andropovs nevarēja ciest bezjēdzīgo kvernēšanu dienesta kabinetā līdz pirmajiem gaiļiem, kad trulā miegainībā ;ūzmiglojas prāts un pat zaļā abažūra gaisma griežas acīs. Ilgus gadus viņš cerēja, ka aparāta darbinieku staļiniskais darba stils nīkšana darba vietā, kamēr nodziest gaisma "saimnieka" logā, reiz beigsies, lai uz laiku laikiem nogrimtu pagājībā. Bija taču jau aizritējis gandrīz gadsimta ceturksnis. Ūsaiņa mirstīgās atliekas, naktī slepus iznestas no mauzoleja un noraktas pie Kremļa sienas, jau sen bija satrunējušas. Un tomēr ne — bakurētainā tirāna izdresētā nomenklatūras "pūču" paaudze arī saviem pēctečiem iedvesa maniakālu, svētbijīgu, gandrīz vai reliģiozu vājibu pret pustumsā grimstošiem kabinetiem, milzīgām galda lampām un smagiem aizkariem, pār kuriem rēgaini slīdēja sekretāru nomoda naktīs izvārdzinātās i nas, piegādājot saviem patroniem stipru tēju, sviestmaizes un "nomenklatūras" papirosu paciņas; vēl aizvien šie viri ari citiem iepotēja pašiem tik pazīstamās mazohistiski saldkairās gaidas, ka piepeši ap četriem no rīta atskanēs "zvans no augšas" un klausulē nočērkstēs līdz dūrējiem aknās, drebuļiem ceļgalos un sāpigām tirpām taisnajā zarnā pazīstamais: "Ei, tu.'.."

Pat Brežņevs, kurš parasti nemēdza ilgi uzkavēties Kremli un deva priekšroku vasarnīcai, medibām, preferansam vai vienkārši žūpošanai šaurā lokā Utjosova un Suļženko dziesmu pavadībā, kā arī mežonīgiem autobraucieniem pa ielenkto, tālab gluži tuksnesīgo Rubļevas šoseju, sēžot pie stūres kādam no ārzemju valdības galvu sadāvinātajiem trim desmitiem automobiļu, neiebilda pret savu padoto "pūču naktīm". Daudz ko pieredzējušajam ģenerālsekretāram piemita armijas staršinas vienkāršā psiholoģija — lai padotais apzinigi pildītu dienestu un justu bijību pret komandieri, viņam jādzīvo kazarmās. Un nav ko valstīties ar meitieti pēļos, ja reiz grib baroties kroņa maizē.

Ar laiku Andropovs pielāgojās šim anahroniskajam, absolūti neproduktivajam dzīvesveidam un savu darāmo saplānoja tā, lai tukšās stundas no deviņiem vakarā līdz pieciem rītā netiktu nomestas gluži zemē. Viņš sevi psiholoģiski pārkārtoja, regulāri lietoja trankvilizatorus un pat iemanījās pēc sešpadsmit stundas ilgas darba dienas rītapusē ar padotajiem vēl pajokot. Beigās viņš tomēr bija spiests atzīt savu bezspēcību bioloģijas likumu priekšā, jo šis cilvēks, viens no varenākajiem padomjvalsts līderiem, KGB šefs, kura rokās atradās miljoniem likteņu, bija tipisks "cīrulis" un naktīs vēlējās gulēt, nevis strādāt.

Reiz Andropovs mēģināja izlocīties no šīm nogurdinošajām bezmiega naktīm, un, aizbildinājies ar "operatīviem apstākļiem", veselu nedēļu sešos vakarā devās projām no darba un možs, izgulējies un atpūties atgriezās astoņos no rīta. Pats Brežņevs sauca viņu pie kārtības. Turklāt visai taktiskā veidā, kas ģenerālsekretāram, starp citu, bija diezgan raksturīgi, pirms viņš straujā tempā neiegrima marasmā. Kādudien medibās Brežņevs viņu izveda laucītē, kur teju teju vajadzēja izjoņot dzinēju izceltajiem mežakuiļiem, un, ielaizdams patronu pirmšķirīgā Tulas divstobrenē ar inkrustētu laidi, sacīja:

— Jurij Vladimirovič, tu mūsu vidū esi pats jaunākais. Es tavos gados strādāju divdesmit piecas stundas diennakti. Bet tu no kantora joz projām kā tāds izsūtāmais. Vai tik nebūsi pagādājis sev slepenu sirdspuķīti? Tas nu gan nav labi. Večuki piktojas. Un kā nu ne! Viņi ar savām cirozēm un infarktiem kā naktssargi tup uz vakts, bet tu… Vārdu sakot, atrisini šo jautājumu, Jurij Vladimirovič. Un dari to gudri, partijas cienīgi…

Andropovam piemita iedzimta spēja noreaģēt uz visapslēptākajām priekšniecības vēlmēm, un otrreiz savas kļūdas viņš neatkārtoja.

Taču šai novembra naktī, kad uz Dzeržinska čuguna galvas ārā aiz loga bija izveidojusies tik bieza sniega cepure, ka dzelzs Fēliks bija ieguvis dīvaini draiskulīgu, čekistam gluži nepiedienīgu sniegavīra paskatu, Andropovs nebūtu devies mājās pat tad, ja Brežņevs viņam to liktu. Tikšanās, kurai bija jānotiek pustrijos naktī, bija ārkārtīgi svarīga, un svarīga galvenokārt tieši viņam. Viņš to pacietīgi bija gatavojis divus garus gadus. Un nu, kad līdz šim notikumam vairs bija atlikušas tikai divas stundas, viņš sevi pieķēra skaitām minūtes…

Pēc sava rakstura KGB priekšsēdētājs bija civilas dabas, zināmā mērā pat liberāls cilvēks (cik jau nu diktatūras apstākļos liberālisms vispār ir iespējams). Viņam krita uz nerviem pompozas parādes, spoži nospodrinātu jēlādas zābaku nostieptos purngalus zibinošās ierindas un prastie ģenerāļi, kuri nebija pat spējīgi saprast, ka tomēr pastāv būtiska atšķirība starp partijas diplomātiju un armijas operāciju, kur iesaistītas bruņmašīnu un tanku divīzijas. Un tomēr pēdējā laikā Andropovs sāka izjust dīvainu vēlmi, kas sildīja kā vecs konjaks, — viņam gribējās sarīkot arī sava karaspēka parādi, nodemonstrēt šo milzīgo, kluso un baismo armiju, kas stāvēja gigantiskās valsts iekšējās un ārējās drošības sardzē. Jāteic gan, ka neko vairāk par bezgalīgām pilnīgi vienādu stāvu rindām vienādos tumšos uzvalkos, baltos kreklos un neizteiksmīgās kaklasaitēs viņš nespēja iztēloties. Tālākā aina aizmiglojās un izplūda.

Jo dziļāk šis neordinārais un savā ziņā talantīgais partijas intrigants aptvēra, cik milzīgi ir viņa vadītā dienesta neviena neierobežoto spēku, resursu un reālās varas patiesie mērogi, jo sīkāks un neaizsargātāks viņš sev likās — kā komjaunatnes rajona komitejas instruktors, kuram pavēlēts uzstāties CK Politbiroja sēdē.

Būdams reāli domājošs cilvēks, no dabas apveltīts ar spēju veikt pietiekami profesionālu analīzi, Andropovs nevarēja nesaprast, ka nepārredzamais un būtībā nekontrolējamais valsts milzu ritenis ir spējīgs samalt jebkuru, lai kas viņš būtu, lai kādu varu iemiesotu un lai kurā zemeslodes malā dzīvotu. Ko gan tad varēja teikt par pašu ļaudīm? Pietika tikai izlaist no acīm visnenozīmīgākās akcijas sīkāko detaļu, pieļaut, ka izlec no rāmjiem kāda trešās šķiras skrūvīte, kāds izpildītājs vai aptaurēts diedelnieks Gabonas vēstniecībā, atstāt nepamanītu kādu sīkumu atpalikušajā Mongolijā vai tālajā Kubā, — un jau automātiski iedarbojās varenā pakļaušanas aparāta aizsargsistēma, kas nepazina tādu jēdzienu kā "personība". Pateicoties Dzeržinska un Artuzova, Menžinska un Ježova, Jagodas un Berijas, Abakumova un Semičastnova pūliņiem, KGB zibenīgi reaģēja uz jebkuru mēģinājumu to apdraudēt. Cilvēki šādās reizēs nenozīmēja neko, ar viņiem vienkārši nerēķinājās. Pēc reiz par visām reizēm ieviestas tradīcijas KGB baidījās tikai no destruktīvām parādībām, kas apdraudēja tas neierobežoto varu, varu, uz kuras balstījās un valdīja partija monopoliste, partija diktatore. Šādu parādību likvidēšana — operatīva, precīza, neatstājot nekādas pēdas — bija šīs sistēmas pamatu pamats. Tam, cik upuru tas prasīja, kādus amatus šie cilvēki ieņēma un kā viņu nozušana varēja ietekmēt valsts likteni, nebija nekādas nozīmes un tāpēc neviens to pat nepētīja.

Andropovs uzmeta skatienu senlaicīgajam grīdas pulkstenim un piecēlās no sava milzīgā rakstāmgalda.

— Labs ir! —viņš sacīja un savilka stingrāk savas nedaudz vaļīgāk atlaistās tumšsarkanās kaklasaites mezglu. — Laiks braukt…

Pie vienas no viņa kabineta sešām izejām viņu jau gaidīja Matvejs Topoļevs. Viņš jautājoši uzlūkoja šefu un, ne vārda neteicis, devās uz kāpnēm. Andropovs, it kā jau karsti sakurinātajā KGB galvenajā ēkā sajuzdams skaudro puteni, kas plosījās ārā, cieši, līdz pat augšai sapogāja siltā somu kažociņa apkakli un viņam sekoja.

Neviļus viņš atcerējās, kā šai draudīgajā ēkā bija ienācis pirmoreiz, būdams jaunieceltais KGB priekšsēdētājs, atcerējās uzblīdušo, asinīm pierietējušo virsdienesta pulkveža seju, oficiāli šis cilvēks skaitījās šifrēšanas pārvaldes darbinieks, taču nezin kāpēc viņa kabinetā ieradās pats pirmais. Andropovs bija gaidījis vienalga ko, tikai ne to, kas atklājās viņa skatam: milzīga — visā priekšsēdētāja galda platumā — Lubjankas pazemes komunikāciju karte, kuru izmantojot, varēja nepamanīti iziet no kabineta un atkal iznākt virszemē vismaz divdesmit vietās Maskavas centrā — tieši uz ielas, metro stacijā, parasta pārtikās veikala palīgtelpās — daudzos dažādos punktos, kas no KGB galvenās ēkas atradās piecsimt metru līdz septiņu kilometru attālumā…

Topoļevs tikmēr droši soļoja pa bezgalīgo pazemes gaiteni, kas bija izklāts ar mīkstu, neuzkrītošas krāsas grīdceliņu. Šie bija viņa dzīves gaiteņi, viņa vide, viņa slepenā, svešām acim nepieejamā un tāpēc ne ar ko nesalīdzināmā pasaule. Te, vairāku desmitu metru dziļumā, valdija tas neparastais, nedzīvais klusums, kāds sastopams tikai hermētiski noslēgtā skaņu ierakstu studijā mirkli pirms translācijas sākuma.

Andropovs, gribot negribot spiests skatīt sava pavadoņa nedaudz uzkumpušo muguru, ar zināmu melanholiju nodomāja, ka šis vēl samērā jaunais līdzstrādnieks ir viens no gudrākajiem cilvēkiem, ko viņam nācies sastapt savā ilgajā ceļā uz varas virsotnēm. Oficiāli Matvejs Topoļevs skaitījās KGB ārējās izlūkošanas pārvaldes analītiķis, un viņam bija apakšpulkveža dienesta pakāpe. Īstenībā viņš jau trešo gadu pildīja KGB priekšsēdētāja personiskā konsultanta funkcijas. Kādi ir šo funkciju konkrētie — lietišķie un profesionālie — parametri, neviens, izņemot Andropovu, protams, nezināja. To varēja tikai nojaust.

Topoļevs bija unikāla parādība daudzos aspektos. Viņš bija četrdesmitajos gados represēta armijas ģenerāļa dēls. Pateicoties tēva reabilitēšanai 1955. gadā, viņš guva iespēju iestāties Maskavas Starptautisko attiecību institūtā un pabeigt tur austrumu valodu fakultāti. Matvejs vēl bija tikai pirmkursnieks, kad viņa spējas jau apbrīnoja viss institūts. Iestājoties viņš pilnībā pārvaldīja piecas Eiropas valodas — angļu, franču, vācu, spāņu un flāmu valodu, bet trešajā kursā brīvi tērzēja arābiski un ivritā, prata arī kurdu un vjetnamiešu valodu.

Jau otraja kursā viņu ieskatīja "kantora" rezervistos. Bet, kad Topoļevs mācījās ceturtajā kursā, par viņa nākotni vairs nešaubījās pat institūta rektors — visi rādītāji puisim bija tādi, lai viņš tiešā ceļā nonāktu ANO ģenerālštāba padomju pārstāvniecībā Ņujorkā vai, citiem vārdiem sakot, visuvarenās KGB spēcīgākās ārzemju — Ziemeļamerikas — rezidentūras priekšniecības rīcībā. Tur viņš kā sinhronais tulkotājs un pasaules preses komentētājs droši vien būtu rosījies līdz aiziešanai pensijā, ja viņa īstenās spējas nebūtu atklājis viens no Andropova priekšgājējiem — bargais, cienīgais, familiārais un neortodoksālais Aleksandrs Seļepins jeb Suriks.

Viens no spēcīgākajiem Hruščova favorītiem, bļaurīgo padomju komjauniešu elks, kuri, kā viņš izteicās, "strādāja kā bērni, bet šņabi brūķēja kā pieaugušie", Seļepins jauneklīgi dievināja visādās pārģērbšanās akcijas, "iešanu tautā" un atklātas sarunas ar sargiem un apkopējām — vārdu sakot, bija liels īpatnis, slīpēts intrigu vērpējs un ļoti gudrs cilvēks.

Reiz Seļepins, uzvilcis robežsargu seržanta formastērpu (šī apakšvienība apsargāja dažas KGB ēkas), negaiditi ieradās pagrabtelpās ierīkotajā virsnieku dienesta šautuvē un ieraudzīja tur jaunu vīrieti ar īsi apcirptiem madem, kurš no Makarova tipa dienesta pistoles aizrautigi blieza pa kustīgiem mērķiem. KGB priekšsēdētājs viņu ievēroja neparastās šaušanas manieres dēļ, jo šis kucēns, ģērbies spilgtā velveta jakā, zem kuras vīdēja vaļēja krekla apkakle, vienu no padomju čekista galvenajām funkcijām veica izteikti neatbilstoši apstiprinātajiem un tāpēc negrozāmajiem normatīviem. Un, proti, pistoli viņš turēja ar abām, nevis ar vienu roku, krūšu un nevis acu augstumā un ar visu savu izaicinošo stāju atgādināja kino kovboju no tolaik tik populārā amerikāņu vesterna "Septiņi drošsirdīgie" ar plikgalvi Julu Brinneru galvenajā lomā.

Seļepins jau gribēja šim Smurgulim sadot pa sprandu, bet tad ievēroja, cik satriecoši precīzi šis puisis šauj. Lai ari viņš gandrīz nepārtraukti nospieda ieroča gaili, ar netveramu kustību ielādējot tajā aizvien jaunas un jaunas aptveres, "imperiālisma aģentu" kroplīgie stāvi, kas slīdēja simts metru attālumā no uguns līnijas, krita kā mušas cits pēc cita. Tas bija tik neparasts un aizraujošs skats, ka vienu brīdi Seļepins jutās kā cirkā, kuru pašaizliedzīgi dievināja.

—    Tu nu gan labi šauj, bračiņ, — Seļepins paklusu piezīmēja, piemeties Topoļevam aiz muguras uz cietā vingrošanas sola, kas stiepās gar šautuves vienlaidus mūra sienu.

Puisis neatskatīdamies ielika jaunu aptveri un atteica:

—    Varu iemācīt.

—    Gauži tencinu! — Šeļepins pietrūkās kājās un piegāja viņam klāt. — Un kas tu tāds būtu?

Topoļevs pašķielēja uz padzīvojušo robežsargu seržantu uz mirkli pievēra acis un sacija:

—     Mans uzvārds Topoļevs, biedri… — Matvejs sastomījās. — Piedodiet, nezinu, kāda ir jūsu dienesta pakāpe, biedri Šeļepin.

—    Ģenerālpulkvedis.

—    Biedri ģenerālpulkvedi.

—    Un vai sen tu tā šauj, Topoļev?

—   Tik trāpīgi?

—   Nē, tik nepareizi.

—    Kāda starpiba, biedri ģenerālpulkvedi. Galvenais taču ir trāpit mērķī.

—   Tātad metodēm nav nozīmes?

—Jūs taču arī domājat tāpat…

—   Kā tu zini, Topoļev, ko es domāju?

—   Tāds ir mans darbs — analizēt…

Un Šeļepins, sapratis, ka viņa priekšā ir neparasta personība, ņēma šo puisi savā aizgādībā. Drīz vien Topoļevu iesaistīja ārzemju operāciju plānošanas daļā un, kaut ari KGB galvgalī valdīja iezāģēšanas un skaudibas gaisotne, Šeļepins prata novērtēt, ka vispārdrošākās un ari visargumentētākās idejas dzimst tieši Topoļeva galvā. Tāpēc, kad pirmās pārvaldes priekšnieks nolēma parādīt iniciatīvu un jauno virsnieku nosūtīt Amerikas rezidentūras rīcībā, Šeļepins bez garām runām saplēsa ziņojumu, papīra driskas ierausa papīrgrozā un sacīja:

—   Šis puisis ir vajadzīgs bodē. Viņam piemīt mūsu organizācijā reti sastopama īpašība — spēja domāt.

… Nogriezušies no galvenās ejas, viņi nonāca tādā kā būcenī, uzkāpa divus kāpņu posmus, tad Matvejs pustumsā pagrabinājās ar milzīgu atslēgu un mūķīzeru saišķi, atgrūda smagās, no iekšpuses ar skārdu apsistās durvis, un viņi izgāja parastā Maskavas pagalmā, kuru no visām četrām pusēm ietvēra logu aiļu aklie dobumi un pār kuru krustu šķērsu stiepās noledojušas veļas auklas. Pa diagonāli šķērsojuši pagalmu, Topoļevs un Andropovs caur pusvirus atstātiem čuguna vārtiem izgāja uz ielas un tūdaļ uzdūrās sniegā iepurinātai vecai volgai.

Topoļevs steidzīgi atvēra priekšējās durvis, pār sēdekli pārliecās salonā un atgrūda vaļā otras priekšējās durvis. Andropovs iekapa un iespieda spīvajās ledainā vēja brāzmās sasarkušo degunu biezajā uzkārstās vilnas šallē, kuras augšmala bija uzlocīta virs apkakles. Topoļevs tikmēr ar sava apdilušā ziemišķādas puskažoka piedurkni notrausa priekšējam stiklam pielipušo sniegu, apsēdās pie stūres un pagrieza aizdedzes atslēgu.

Motors iedarbojās uzreiz un tūdaļ sāka vienmērīgi un spēcigi dūkt.

—     Braucam, Matvej, — Andropovs cauri šallei izrīkoja.

Topoļevs klusēdams pamāja, un mašīna līgani uzņēma

gaitu.

4. nodaļa

Maskava. Ļeņingradas šoseja.

1977. gads. Nakts no 24. uz 25. novembri.

Dienas darbos pagurušie luksofori vienmuļi mirkšķināja iekaisušas, dzeltenas acis, dziļi iedubušas zem apsarmojušiem plakstiem. Leduspuķu aizvilktajos logos atblāzmojās dziļa Maskavas nakts — ledaina, puteņaina un grūtsirdīga… Lai gan ielās tikpat kā nevienu nemanīja, Topoļevs brauca disciplinēti kā šoferis iesācējs, stingri turēdamies ceļa labajā pusē. Volgas apaļā, kā cista izspīlētā spidometra šautriņa trīsuļoja pie sešdesmit kilometru iedaļas. Tikai tad, kad mašīna jau bija tikusi garām Pētera I parkam, kreisajā pusē atstājusi "Dinamo" stadiona ķēmigo betona rēgu un lēnītēm kā zagšus izlīkumojusi uz Ļeņingradas šosejas, Matvejs piedeva gāzi, vēl aizvien neizlaizdams no acim aizmugures skata spoguli.

—    Gauži avantūrisks pasākums, vai ne, Matvej? — Andropovs ievaicājās, vērdamies tieši uz priekšu, sniegputeņa aizmiglotajā bezgalībā.

—    Kas gan mūsu darbā nav avantūrisks, Jurij Vladimirovič? — Topoļevs klusi atsaucās. — Visas veiksmīgi iecerētās operācijās pēc būtības ir avantūras. Nu, kaut vai tas, kā angļi izjauca operāciju "Jūras lauva" vai kā amerikāņi izcēlās Sicīlijā, pat Mossada akcija Havrā… Ja paraugās uz ieceri — tīrais neprāts. Toties kādi rezultāti!

—    Bet neveiksmīgi iecerētās operācijas?

—   Par tām nevienam nekas nav zināms.

—   Tā gan, — Andropovs pavīpsnāja. — Arī par mūsējo neviens neko neuzzinās. Ne tikai par pašu operāciju, bet ari par tiem, kas to izplānojuši. Respektīvi, par mums abiem. Es vismaz izpelnīšos nekrologu "Pravdā", valstsvīra bēres, zārku uz lafetes un siltu vietiņu pie Kremļa sienas. Toties tavu nāvi, Matvej, pieminēs tikai vakara laikrakstā un tevi izvadīt atnāks pāris kaimiņu un studiju biedrs no institūta dramatiskā pulcina laikiem.

»

—    Dies' žēlīgs, Jurij Vladimirovič, vai tiešām pat jūs no kaut kā baidāties?

—    Un tu, Matvej, tev tādas izjūtas ir svešas?

—    Neesmu par to īpaši domājis…

—     Dīvaini, — Andropovs nopūtās. Sajutis, ka mašīnā kļūst karsti, viņš noraisīja biezo šalli un rūpīgi izklāja to uz ceļiem. — Tu taču esi gudrs cilvēks, Topoļev, bet baiļu sajūtas trūkums līdzinās kretīnismam. Tu varbūt arī sāpes nejūti? Un kā ir ar greizsirdību, skaudību, godkāri? Zini, Matvej, personības pētīšanas jautājumos visas pasaules bibliotēkas, pat vissenākās un vērtīgākās, ir tīrās drazu kaudzes, salīdzinot ar mūsu arhīvu. Es to nosauktu par Antibibeli. Tur cilvēku iepazīsti no matu galiem līdz sirds dziļumiem, sasniedzot tik baisas dzīles, ka pat plikpaurim mati slienas stāvus. Pirms pāris gadiem es uzgāju pārsteidzošu dokumentu — ziņojumu, ko rakstījis kāds nenozīmīgs bandinieks no Ļeņina personiskās apsardzes. Viņš, raugi, bijis klāt, kad Ļeņins pavēlējis nošaut cara ģimeni, un pēc tam redzējis, kā vadonis izgājis gaitenī, piespiedis pieri pie sienas un raudājis. Domā, ka aiz žēluma pret Nikolaju un viņa bērniem? No bailēm, Matvej, no dzīvnieciskām bailēm nākotnes priekšā. Jo Ļeņins bija gudrs, viņš saprata, ka par šo slaktiņu viņam reiz būs jāatbild. Taču večukam palaimējās — laikus nomira…

—      Viss ir daudzkārt apsvērts un izskaitļots, Jurij

Vladimirovič, — Topoļevs ielūkojās rokas pulksteni. — Avantūristiska ir tikai iecere, bet ne tās īstenošana. Jūs taču zināt…

—    Cerēsim, ka tā, — Andropovs nomurmināja.

Šķērsojis Lielo loku, Topoļevs piedeva gāzi. Bridi abi

klusēja, domādami katrs savu. Kad pavidēja ceļa rāditājs ar uzrakstu "Šeremetjevas starptautiskā lidosta", Topoļevs vēlreiz ieskatījās pulksteni un nospieda gāzes pedāli līdz pat grīdai. Spidometra šautriņa pārlēca uz ciparu " 130", un mašina ar forsēto dzinēju joņoja cauri naktij. Topoļevs ieslēdza tālās ugunis, tās izrāva no tumsas noliktavu apveidus un vientuļu miliča figūriņu, kas stāvēja ceļmalā ar paceltu roku.

—   Kas noticis? — Andropovs noprasija, izdzirdis, ka viņa palīgs klusi nolamājas.

—           Autoinspekcijas kruķis… Izvilcies nopelnīt pusstopam…

—    Tu esi ciniķis, Matvej. Varbūt viņš grib pildīt savu pienākumu cīņā par satiksmes drošibu.

—    Kā tad, — Topoļevs nosmīkņāja. — Tādā naktī dzimtajai autoinspekcijai tas vien prātā. Vai pieturēsim, Jurij Vladimirovič?

—    Brauc garām!

Ātrumu nesamazinājis, Topoļevs aizdrāzās garām milicim, kas atlēca sānis. Topoļevs palūkojās aizmugures skata spogulī.

—    Sazinās pa rāciju? — Andropovs, galvu nepaceldams, apjautājās.

—    Dabiski! Mēs taču nepaklausījām viņa zižļa mājienam. Nu vairs ar pusstopu cauri netiksim…

—   Vai priekšā ir vēl kāds postenis?

—   Jā, pie pašas Šeremetjevas.

—    Sasodits, cik pulkstenis?

—    Mums adikušas desmit minūtes, Jurij Vladimirovič. Un, re, kur arī šķērslis!

Priekšā jau bija sakatāmas no iekšpuses apgaismotās Šeremetjevas lidostas kontūras. Volgas tālās ugunis cauri puteņa miglai skaidri iezīmēja iespaidīgu tēlu — īsts varoņa atbrīvotāja piemineklis virsnieka šinelī, apjozies ar baltu portupeju, stāvēja šosejas vidū — kājas pašapzinīgi iemietas plecu platumā, labā roka augstu pacelta, zods lepni izsliets, ne ko pielikt, ne atņemt — simbols padomju varas nesatricināmībai. Grāvmalē, zilsarkanās signālugunis zibinādama, rēgojās kanārijdzeltena autoinspekcijas automašīna.

—    Esam uzrāvušies kapteinim! — Topoļevs smīnēja. — Varbūt pieturēsim, Jurij Vladimirovič?

—    Nav laika, — Andropovs atrūca, bezkaislīgā izteiksme viņa sejā nemainījās.

Topoļevs turpināja ceļu. Attālums starp mašīnu un kapteini nepielūdzami samazinājās, tomēr vīrišķīgais autoinspekcijas virsnieks ir nedomāja atbrīvot brauktuvi. Turklāt tagad viņam rokās nez no kurienes uzradās skaļrunis.

—   Volgas numur 33-18 vadītāj, nekavējoties apstājieties!

… Kapteinis vārda tiešā nozīmē izspurdza no riteņapakšas

tikai tad, kad Topoļevs jau bija gandrīz noticējis, ka šis aunapiere nolēmis veikt kaujas varoņdarbu miera laikā, lai izpelnītos medaļu "Par drošsirdību", pēc nāves… Pēdējā brīdī acīmredzot tomēr iedarbojās pašsaglabāšanās instinkts.

Nogriezies uz lidostas dienesta pievedceļa, Matvejs atskatījās un ieraudzīja autoinspekcijas mašīnu dzenamies viņiem pakaļ.

—   Pieturi, — Andropovs pavēlēja. — Izkāpšu šeit. Tev ir minūte laika, lai tiktu galā ar to stulbeni. Pēc tam mani panāksi. Vai saprati?

—   Tieši tā.

—    Rīkojies! — to pateicis, KGB priekšsēdētājs izkāpa no mašīnas un devās uz vienstāva ēku, kas atradās savrup no lidostas galvenā kompleksa. Paris sekundes vēlāk volgai līdzās nokaucās autoinspekcijas mašīnas bremzes.

—    Kāp ārā, pirms es tevi neesmu uz vietas novācis! — kapteinis ar pistoli rokā rešņa basā iebaurojās. Atrāvis volgas priekšējās durvis, viņš sagrāba Topoļevu aiz pleca. — Vai nedzirdi, ķēms, kāp ārā!

Matvejs mierigi ielūkojās kapteiņa asinīm pieplūdušajos redzokļos un klusi, ik vārdu uzsvērdams, sacīja:

—     Novāc stobru, cūka. Un tad paskaties uz mašīnas numuru. Pēc tam nomierinies un piepogā smadzenes! Bet pēc tam iebāz mēli sev pakaļā un mūc tā, lai kājas pie zemes nemetas, pirms uzpleči nav notrūkusi! Vai saprati, teļapakausi?

Mēma aina ilga tieši piecas sekundes. Tad kapteinis izstiepās kā stiga, norēja: "Esmu vainigs!", militāri apgriezās un ierindas soli aizmaršēja uz patruļas automobili.

5. nodaļa

Maskava. Seremetjevas starptautiskā lidosta.

1977. gads. Nakts no 24. uz 25. novembri.

Uzslējis plānā putekļu mēteļa apkakli un saltā, gluži kā ar sauso ledu piesūcinātā vēja brāzmās gandrīz palicis bez elpas, Enrike Suarešs Kosta ar nožēlu atstāja "Boeing-707" silto klēpi un piesardzīgi, kā taustīdams ceļu mīnu laukā, uzlika kāju uz grīļīgā metāla trapa. Traps jūtami šūpojās — vai nu vēja, vai daudzo pasažieru dēļ, kas trausās lejup,.

Skats, kāds atklājās viņa acīm — pustumsā slīgstošā Seremetjevas termināla kārba, tuksnesīgais, gluži kā ar pelēkiem miltiem nobārstītais klajums un baltā dūnu lakatā ietīstījusies nenosakāma vecuma sieviete, kas reisa Tokija — Maskava — Madride pasažierus aicināja ieņemt vietas autobusā, uzdzina grūtsirdību, un Košta sabozās vēl vairāk.

Viņus sastūķēja autobusā tik cieši, ka Koštam cirksnī ieurbās kāda cita pasažiera kaulainais ceļgals, tad, šoferim kaut ko nesaprotami, bet nikni burkšķot un nenosakāmā vecuma sievietei spalgi klaigājot, durvis čīkstēdamas aizvērās un viņus visus kaut kur veda. Nebija ne mazākās iespējas saskatīt brauciena maršrutu, jo autobusa logus arī no iekšpuses klāja bieza ledus kārta.

Beidzot autobuss noraustījās, atvēma zilu dūmu mutuļus un apklusa. Tās pašas "baltās dāmas" vadībā pasažieri nonāca plašā zālē, kas, pēc visa spriežot, bija bagāžas nodaļa. No šīs telpas pa apdrupušām kāpnēm viņi pārgāja uz otru zāli, kas no lidostas iekštelpām bija nožogota ar finiera aizslietņiem. Te, pateicoties mīkstajiem krēsliem un pulētajai bāra letei, aiz kuras rēgojās pustukši plaukti, mīklainās Krievijas īslaicīgie viesi sāka justies mazliet omulīgāk.

—   Dāmas un kungi! — puslīdz ciešamā angļu valodā teica pavadone, kas, noraisījusi dūnu lakatu, bija pārtapusi par jaunu meiteni. — Degvielas uzpildīšana ilgs divdesmit piecas minūtes. Iekāpšanas laiku izziņos pa radio. Jūsu rīcībā tualetes telpas zāles galā, bārs un valūtas veikals "Berjozka". Ļoti lūdzu, esiet vērīgi un nepalaidiet garām paziņojumu par iekāpšanu. Novēlu visiem patīkami pavadīt laiku Seremetjevas lidostā. Pateicos jums!

Desmit stundu ilgajā lidojumā no Tokijas, nedabūjis izlocīt kājas, daudzvalodigais pūlis zibenīgi izklīda pa zāli. Košta skeptiski nopētīja bēdīgo ainu, kas atklājās skatam, paraustīja plecus, sameklēja brīvu krēslu un, atslīdzis tajā, pievēra acis.

Viņam bija četrdesmit deviņi gadi — vecums, kas politiķiem skaitās ziedu laiki. Jaunībā viņš bija sevi spoži apliecinājis futbola laukumā, spēlējis profesionālā kluba "KoloKolo" komandā un ticis pat Kolumbijas nacionālajā izlasē, taču smags kājas lūzums — lāsts, kā uzskatīja Košta pats, un zīme no augšas, kā domāja viņa sieva Matilde, bija pārtraucis viņa daudzsološo sportista karjeru, kļūstot par sākumu topošā politiķa karjerai. Koštas tēvs, portugāļu izcelsmes biznesmenis, kuram piederēja kāds pusducis nelielu rūdas bagātināšanas uzņēmumu Kolumbijā un tās kaimiņvalsti Peru, pirms pāris gadiem bija nomiris. Testamentu atverot, atklājās, ka Koštas vecākā īpašums gan apliecina šā džentlmeņa labo slavu, taču nevairo viņa mantinieku bagātību. Lai gan…

—    Piedodiet, ser!

Košta sarāvās, atvēra acis un ieraudzīja jauniņo lidostas darbinieci, kura bez sava ērmotā lakata izskatijās visnotaļ pievilcīga.

-Jā?

—    Enrike Suaress Koštas kungs?

—   Jā. Kas noticis?

—    Nāciet, lūdzu, man līdz pie muitas pārstāvja.

—   Vai ir kādi sarežģījumi?

—    Domāju, ka nekas nopietns, ser. Cik es saprotu, Tokijas lidostas muitas zīmogs uzspiests ne tur, kur vajag. Diemžēl šī formalitāte nav nokārtojama bez jūsu klātbūtnes.

Kosta smagi izslējās visā savā simt deviņdesmit četru centimetru garumā un, ne vārda neteicis, sekoja meičai uz zāles viņu galu. Kad viņi bija izgājuši cauri isam gaitenītim ar zemiem griestiem, kur Koštam pa bruņurupuču modei nācās ieraut galvu plecos, meitene klusi pieklauvēja pie masīvām durvīm ar melnu plāksnīti un, atbildi nenogaidījusi, atvēra tās.

Košta iegāja šaurā kabinetā, no kura pusi aizņēma masīvs rakstāmgalds, kas bija nokrauts ar aktu vākiem un dokumentiem. Plastmasas glāzītēs bija sasprausti smaili uzasināti krāsaini zīmuļi. Aiz visas šīs godības sēdēja liela auguma pusmūža vīrietis zilos formas svārkos ar zeltītām pogām un uzšuvēm.

—     Koštas kungs? — muitnieks piecēlās, nodemonstrēdams solīdu vēderiņu.

-Jā'

—    Sēdieties, lūdzu. Vai velaties kafiju?

—     Nē, paldies, — Košta apsēdās uz cietā krēsla un ziņkārīgi nopētīja kabineta saimnieku.— Man rodas iespaids, ka visa Krievija runā angliski.

—     Ne tikai angliski, — muitnieks paraustīja plecus. — Mēs taču strādājam ar ārzemniekiem… Bet tagad pie lietas. Vienu mirklīti, es tūlīt atnesīšu jūsu biļeti un pasi…

Formas svārku īpašnieks izgāja. Košta sataustīja putekļu mēteļa kabatā "Pall-Mall" paciņu, noklikšķināja šķiltavas un ar patiku ievilka aromātisko dūmu. Kabineta logs bija vērsts uz lidlauka pusi, taču arī šeit, tāpat kā autobusā, rūtis bija viscaur aizsalušas un necaurskatāmas kā vērša pūslis.

—    Senjors Košta?

—    Sī, — kolumbietis automātiski atbildēja un tikai pēc tam aptvēra, ka jautāts un atbildēts tiek spāniski.

Viņa priekšā stāvēja divi vīrieši — viens vecāks ar nedaudz uzblīdušu seju, otrs — vēl gluži jauns, ģērbies īsā ziemišķādas puskažokā…

—    Kas noticis? — Košta juta mostamies satraukumu. — Vai manas problēmas ir tik sarežģītas, ka ar tām jau nodarbojas trīs cilvēki?

—   Senjor Košta, — nelikdamies par viņa jautājumu ne zinis, jaunākais vistīrākajā kastiliešu dialektā turpināja. — Gribu jūs iepazīstināt ar PSRS Valsts drošības komitejas — KGB priekšsēdētāju Juriju Vladimiroviču Andropova kungu.

Briļļainais pusmūža vīrietis atturīgi pasmaidīja un sniedza Kostam baltu, koptu roku.

—   Ar ko varu pakalpot?

Kosta prata savaldīties un kontrolēt savus vaibstus. Piecpadsmit politiskās darbības gados viņš bija guvis pietiekamu rūdījumu. Un ko gan citādi viņš būtu vērts varas džungļos, kur kongresa un valdības čūskas, nomaskējušās par liānām, ikvienam, kurš zaudēja modrību, centās iedzelt visvārīgākajā vietā? Bet māku sajust briesmas. Košta bija apguvis jau futbola laikos, kad pēc pretinieka elpas pakausi spēja nekļūdīgi noteikt, vai uzbrucējs viņam grib tikai atņemt bumbu vai arī ir gatavs nelietīgi spert pa kājām.

Šajā šaurajā istabiņā briesmas izstaroja it viss, pat lodīšu pildspalva muļķīgi sārtā krāsā, kas bija iesprausta kāda ērmota zvēriņa stilizētajā galvā.

—    Esmu Andropova kunga uzticības persona un tulks, — jaunais virietis klusi, taču ļoti skaidri sacīja, katru vārdu kā ar āmuru iedzīdams kolumbieša apziņā. — Es sinhroni tulkošu jūsu dialogu, tāpēc turpmākās sarunas gaitā nepievērsiet man uzmanību…

—    Un jūs esat pārliecināts, ka šis dialogs notiks? — Košta rāmi noprasīja, vēl aizvien saglabādams laipni ironisku toni.

—    Kas gan to varētu kavēt? — Topoļeva sejai pārslīdēja neviltota izbrīna ēna.

—     Nu, teiksim, tāds sīkums, kā tas, ka nevēlēšos ar šo kungu runāt, — Košta pamāja uz Andropova pusi.— Ja vien jūsu muitas darbinieki vēl nav paspējuši izdarīt kādu nekrietnību ar manu pasi, es joprojām esmu ārvalsts pavalstnieks, un tātad pakļaujos tikai manas valsts, nevis jūsējās likumiem.

—    Koštas kungs, — Topoļevs vēl aizvien tikpat klusi atbildēja, — jūsu lidmašīna uzņems degvielu vēl divdesmit minūtes. Tad tiks izziņota iekāpšana, un vienīgi no jums ir atkarīgs, vai jūs uzaicinās uz lidmašīnu kopā ar citiem pasažieriem vai ari atstās šeit uz mūžīgiem laikiem.

—    Ak, pat tā, — likās, ka Košta skaļi domā. — Jūs esat gatavi izraisīt politisku skandālu, gribat, lai…

—    Netērējiet velti savu un mūsu laiku, — Topoļevs viņu strupi pārtrauca. — Mēs esam gatavi uz visu. Ceru, — jūs nedomājat, ka KGB priekšsēdētājs vēlā nakti ir ieradies starptautiskajā lidostā tikai tāpēc, lai painteresētos, kā šeit apkalpo ārzemju pasažierus?

—     Nē, tā es nedomāju, — Košta pasmaidīja. — Ko jūs vēlaties?

Gaidītā pauze neiestājās, jo tūlīt pēc šā jautājuma, it kā sapratis, ka iepazišanās daļa ir beigusies, ierunājās Andropovs. Viņa monologs bija īss — tikai kādas pāris minūtes. Ieklausīdamies svešās valodas intonācijās, Košta saprata, ka nezināmu iemeslu dēļ tiek ievilkts lielās nepatikšanās, kas apdraud gan viņu personiski, gan viņa kongresmeņa statusu un, iespējams, pat viņa valsti. Tas reizē līdzinājās un tomēr ari atšķīrās no parastajām provokācijām, kādas laiku pa laikam pret ārvalstu pilsoņiem mēdza sarīkot austrumu bloka valstu specdienesti. Pēc daudzajām fotogrāfijām laikrakstos Košta labi zināja, kāds izskatās pasaules varenākā un bīstamākā izlūkdienesta vadītājs. Andropovu viņš bija pazinis uzreiz. Un tagad, noraugoties viņa mīkstajos, kā ar parafīnu piesūknētajos vaibstos, viņa nekustīgajā sejā, kurā intensīvo domas darbību nodeva vienīgi acis — blāvi zilas, kā izbalojušas, tomēr ļoti asas un valdnieciskas, gatavas zibenīgi pamanit katru sarunu biedra reakciju, Košta skaidri apzinājās, ka lēmums, kuru viņam tūdaļ liks pieņemt, ievadīs pilnigi jaunu pavērsienu viņa nokārtotajā un lidz šim nekādu nopietnu nepatikšanu neaptumšotajā dzīvē.

—    Andropova kunga rīcībā ir neapstrīdami fakti, kas var diskreditēt jūs kā politiķi un pilsoni, — Topoļevs monotoni, bez jelkādas izteiksmes tulkoja, likās, ka viņš lasa sanāksmes stenogrammu. —Ja šie fakti tiks darīti zināmi atklātībā, jūs var apsūdzēt pēc jūsu valsts kriminālkodeksa 41.a prim panta — "sadarbošanās ar ārzemju izlūkdienestu un rīcība, kas vērsta pret valsts interesēm". Citiem vārdiem sakot, Koštas kungs, jūs sagaida parlamentārās neaizskaramības zaudēšana un cietumsods no septiņiem līdz divpadsmit gadiem. Zinot šo dokumentu saturu un raksturu, varu garantēt, ka jums tiks maksimālais sods. Ņemot vērā iepriekš teikto, Andropova kungs jums piedāvā parakstīt dokumentu, ka apņematies brīvprātīgi sadarboties ar PSRS KGB pēc noteikumiem, par kuriem vienosimies, tiklīdz būsit pieņēmis principiālu lēmumu…

No malas varēja likties, ka Andropova īsais monologs, kas Topoļeva tulkojumā izskanēja kā nāves spriedums, uz kolumbieti neatstāj nekādu iespaidu: Košta turpināja vērties vienā punktā kaut kur vidū starp Andropovu un viņa palīgu.

Klusuma bridis ieilga. Matvejs pārtvēra sava šefa skatienu un spēji pagriezās pret kolumbieti.

—    Koštas kungs, — Topoļeva spāņu valoda plūda viegli un dabiski kā kalnu strautiņš.— Andropova kungs ir pateicis visu, ko gribēja sacit. Lai pieņemtu lēmumu, jūsu rīcībā ir piecpadsmit minūtes.

—   Maz.

—     Diemžēl tas nav atkarīgs no mums, bet no aviosabiedrības "Iberia".

—    Man ir jautājums Andropova kungam, — Košta beidzot pacēla acis un paskatijās uz Topoļevu. — Pajautājiet viņam, jaunais cilvēk, vai persona ar tik augstām valstiskām pilnvarām apzinās, ka metodes, kādas viņš izmanto, nav pat afrikāņu cilts virsaiša cienīgas, nemaz nerunājot par to, ka tās varētu piedienēt vienam no lielvalsts vadītājiem?

—   To es netulkošu.

—    Baidāties bosu sadusmot?

—   Nē, tikai taupu laiku. Tie ir tukši vārdi. Bet mans boss ir ieradies uz lietišķu tikšanos. Tik laba izdevība atrisināt mūsu

> V

problēmas drizumā neatkārtosies. Šī tikšanās bija ieplānota sen, tāpēc, Koštas kungs, koncentrējieties uz galveno. Ticiet man, tas ir jūsu interesēs.

—    Par kādiem kompromitējošiem dokumentiem ir runa? — Košta ātri noprasīja. Tā izturas inteliģenti cilvēki, ja viņus piespiež ielaisties mutes brūķēšanā tirgus laukumā.

—   Jūsu jaunākais brālis Ilario…

—    Mans brālis gāja bojā aviokatastrofā 1967. gadā,— Košta tulku skarbi pārtrauca.— Kā jūs uzdrīkstaties…

—    Jūsu jaunākais brālis Ilario, — Topoļevs bezkaislīgi turpināja,— ir Kubas Republikas valsts drošības dienesta majors. Kubas izlūkdienestā viņš strādā kopš 1969. gada.

Piedalījies diversijās Angolā, Mozambikā, Rietumvācijā… Vēlāk pārcelts uz analītisko daļu un izstrādājis operatīvās iefiltrēšanās metodes Latīņamerikas zemēs, konkrēti — Čīlē un Kolumbijā…

—    Tie ir murgi! — pirmo reizi sarunas gaitā Košta zaudēja pašsavaldīšanos. — Mans brālis ir apglabāts Bogotā, viņa mirstīgās atliekas…

—Jūs apglabājāt gružus, Koštas kungs. — Topoļevs viņu strupi pārtrauca. — Divas saujas zemes, ko Kubas specdienesta viri aizlodētā zārkā aizsūtija jūsu bēdu sagrauztajiem vecākiem. Bet jūsu brālis un vēl četri tā paša reisa pasažieri ir sveiki un veseli un dzīvo Kubā, cepures kuldami. Jums jābūt mums pateicīgam par tik priecīgu ziņu. Pamielojiet acis — lai nu kam, bet jums vajadzētu pazīt Ilario Koštu viņa tagadējā vecumā…

Un Topoļevs izņēma no mapes dažas fotogrāfijas un sniedza tās satriektajam kolumbietim.

Kādu bridi valdīja klusums. Andropovs nenolaida no Koštas smagu skatienu un, kā likās, izjuta fizisku baudu, vērojot, kā staltais skaistulis viņa acu priekšā pārvēršas par bezspēcīgu večuku ar sagumušiem pleciem un nespodru skatienu. Koštas pirksti, kuros viņš turēja fotogrāfiju, drebēja.

—Jums atlikušas desmit minūtes, — Topoļevs bezkaislīgi atgādināja.

—    Ko jūs no manis gribat?

—     Parakstiet šo dokumentu, — Topoļevs izņēma no mapes krītpapīra lapu, kuras augšmalā ar zeltītiem burtiem bija iespiests PSRS KGB nosaukums, un sniedza to Koštam. — Dokuments uzrakstīts spāņu valodā, tāpēc jums nebūs grūti orientēties tā saturā.

Kādu brīdi Košta lasīja, tad uzmeta satumsušu skatienu Andropovam un, acīmredzot aizmirsis, ka šis vaska lūpas nekad nevienu vārdu nav izrunājušas spāniski, iesaucās:

—   Bet tā taču ir katastrofa! Tas ir mans nāves spriedums!

—    Būs vēl lielāka katastrofa, ja dokumenti par jūsu brāļa aktivitātēm pret Kolumbijas Republiku tiks nodoti, kur pienākas,— Topoļevs piezīmēja.

—    Bet es taču pat nezināju, ka Ilario ir dzīvs!

—     Pietaupiet savus paskaidrojumus kongresa komisijai pretvalstiskās darbības izmeklēšanas jautājumos. Ja vien jums tur ticēs. Bet tādai veiksmei jūs pats neticat, Koštas kungs. Jums ir pārāk daudz ienaidnieku un jūs esat pārāk bīstams konkurents, lai tik brīnišķīgus materiālus viņi nevērstu pret jums.

—      Jūs mani nostādāt bezizejas situācijā.— Košta izskatījās pavisam sašļucis. Visa viņa augstprātība kusa strauji kā sakurinātā istabā ienests ledus gabals.— Jūsu priekšlikums ir pārāk atbildīgs un nopietns, lai es tā uzreiz, uz līdzenas vietas, kaut ko izlemtu. Dodiet man laiku visu pārdomāt, dodiet iespēju…

—    Izbeidziet histēriju! — Andropova piezīme izskanēja asi kā pātagas cirtiens.— Esiet vīrietis un tā ari uzvedieties!…

Topoļevs Andropovam aiz muguras, lūpas kustinādams, tulkoja — kā baznīcas zēns, kurš atkārto garīdznieka sprediķi. Košta visu uztvēra miglaini un neskaidri kā caur biezu spilvenu.

… —Jums nekas nedraud…

… — Mūsu intereses jūsu reģionā…

… —Jūsu fotogrāfija vienmēr ir uz Ilario galda…

… — Nelaimīgā māte, kura var zaudēt arī otru dēlu…

… — Nākamais valsts prezidents…

Beidzot spilvens tika aizvākts.

—     Andropova kungs jums, Košta, jautā: vai jūs visu sapratāt?

—   Jā… Es gribēju teikt — nezinu… Tas viss ir pārāk negaidīti. Kas man jādara?

—   Tikai jāparaksta šis dokuments, — Topoļevs piestūma gludo papīra lapu kolumbietim tuvāk. — Jūsu paraksts nozīmēs, ka principā piekrītat ar mums sadarboties. Bet pēc tam…

—    Sadarboties ar jums, — Košta domīgi atkārtoja. — Kā vārdā, kungi?

—     Un kā vārdā jūs nodarbojaties ar politiku? — Andropovs apvaicājās.

—   Tā ir mana valsts… Vēlos būt tai noderīgs. Vai tiešām tas nav saprotams?

—    Cēls mērķis, Kostas kungs, — Andropovs pasmaidīja. — Mēs pilnīgi vienādi saprotam politiķa īsteno sūtību. Tāpēc varat arī turpmāk saglabāt šo filozofiju, mēs tajā neko netaisāmies mainīt.

—   Tad kāpēc tas bija vajadzīgs? — Košta pacēla lapu un atkal nometa to uz galda.

—    Parakstiet, Košta, — iecietīgi, kā runādams ar niķīgu bērnu, Topoļevs sacīja. — Līdz iekāpšanai atlikušas trīs minūtes. Jūs nedrīkstat nokavēt — kādam no pasažieriem var rasties aizdomas. Pasteidzieties un nesarežģījiet sev dzīvi…

Kā nohipnotizēts, vēl aizvien raudzīdamies Andropovam acīs, kongresmenis izņēma no žaketes iekškabatas dārgu "Pelican" pildspalvu ar zelta spalvu, nez kāpēc vairākkārt ar nagu uzsita pa to, tad ātri parakstījās.

—     Attention, please… — skaļrunī nodūdoja sievietes balss.

—     Ardievu, Koštas kungs! — Andropovs vecmodīgi palocīja galvu un, strauji pagriezies, izgāja no telpas.

—    Vai es… Es varu iet? — kolumbietis piesardzīgi noprasīja Topoļevam.

—    Bez šaubām, — analītiķis pasmaidīja. — Bet tikai tad, kad uz atvadām būšu stādījies jums priekšā.

—   Ko? — Koštas izbiedētais skatiens sastinga neizpratnē.

—   Mani sauc Matvejs, — Topoļevs vienā mierā turpināja.

—   Kāpēc man tas jāzina?

—    O, tas ir ārkārtīgi svarīgi! Cilvēks, kurš jums nosauks manu vārdu, pārstāvēs mūs — organizāciju, ar kuru jūs tagad saista beztermiņa līgums. Tas var notikt jebkurā zemeslodes vietā. Un jebkuros apstākļos. Lūdzu, iegaumējiet to!

—    Vai no sagadīšanās jūs nebaidāties? — Pirmo reizi šīs sarunas laikā Košta mazliet atdzīvojās. — Tas, protams, ir rets vārds, bet tomēr…

—    Nebaidos vis, jo vienīgais cilvēks, kurš to nosauks, jums ir labi pazīstams.

—   Ak tā? Un kurš tad?

—   Jūsu brālis Ilario Košta…

6. nodaļa

Maskava. Komjaunatnes laikraksta redakcija.

1977. gada 25. novembris.

Varbūt, ka es mazliet pārvērtēju savas komunikatīvās spējas, taču tie, kas mani pazīst pietiekami tuvu, var apliecināt, ka zināms principialitātes trūkums un piekāpība attiecībās ar man tīkamiem cilvēkiem manā nelabojamajā vecmeitas raksturā allaž ir sadzīvojis ar neparastu ietiepību un neatlaidību.

Es, protams, izdarīju fantastisku muļķību, ka ne ar vienu par savu neprātīgo nodomu neaprunājos. Taču, no otras puses, kam gan es būtu varējusi lūgt padomu? Savam dārgajam šefam, kurš vieglprātību atzīst vienīgi gultā, un arī tad ne vienmēr? Darba biedrenēm redakcijā — šīm klačīgajām mohēras cepurīšu adītājām? Vai varbūt manam papucītim veterānam, kuram kopš šķiršanās ar manu māti ir tikai viena dzīves draudzene — laikraksts "Pravda", kur viņš rod atbildes uz visiem jautājumiem?

Vārdu sakot, noskaidrojusi, ka mans "objekts" padaban atrodas dzimtajā zemē, noliku sev priekšā iepriekšējā vakarā uzrakstīto vaļsirdīgās sarunas scenāriju, ar drebošu roku pacēlu klausuli un uzgriezu septiņzīmju numuru.

—   Klausos! — likās, ka manā labajā ausī ielīst biezā sīrupā iemaisīts vīrišķīgs baritons. Tas neapšaubāmi bija viņš.

—    Vai biedrs Senkevičs?

—   Jā, tas esmu es. Ar ko man tas gods?

—    Man nepieciešams jūs satikt ļoti svarīgā jautājumā.

—   Varbūt jūs tomēr nosauksit savu vārdu?

—   Redziet, ši ir konfidenciāla rakstura saruna. Es noteikti atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem, bet tikai tad, kad tikšos ar jums personiski.

—     Es nemēdzu tikties ar nepazīstamām sievietēm. Pat ļoti svarīgos jautājumos ne…

Pēdējā frāzē viņš pārsteidzoši precīzi atdarināja manu debilo intonāciju. Saruna norisinājās precīzi pēc scenārija, un tas mani nedaudz nomierināja. Un tad es nolēmu pāriet pie šīs izrādes ar nosaukumu "Pats savas nelaimes kalējs jeb

Piedzīvojumu meklēšana sev par postu ar Aleksandra Bella izgudrojuma, saukta "telefons", palīdzību" kulminācijas.

—     Redziet, Jura (ļoti glāsmaini, tomēr lietišķi, lai balsī nebūtu ne mazākās erotikas), zvanu jums Jurija Vladimiroviča uzdevumā…

—     Piedodiet, par kādu Juriju Vladimiroviču ir runa?

—    Vai tad mums ir tik daudz kopīgu paziņu ar uzvārdu Andropovs?…

Klausulē bija dzirdama skaņa, kas nedaudz atgādināja īsu ierukšķēšanos. Apmēram tāda, it kā sivēnu parautu aiz auss bridi, kad viņš jau iemērcis šņukuru garšīgās klijās.

—    Ak ta… — bija jūtams, ka okeānu iekārotājs ir apjucis. — Un… Un ko jūs gribat no manis?

—    Neko sevišķu. Tikai jūs satikt. Ticiet man, šī tikšanās ir vienlīdz svarīga kā jums, tā mums (šo idiotisko frāzi izrunāju daudznozīmīgi un, kā man pašai likās, visai pārliecinoši).

—Diemžēl esmu ļoti aizņemts — parīt man jālido uz Milānu, uz konferenci par…

—    Zinu, zinu,— strupi pārtraucu viņa stomīšanos.— Par viduslaiku Romas toponīmiku.

Klausulē atskanēja smaga nopūta.

—    Kā tad būs — vai varam rīt tikties?

—    Domāju, ka jā, — pēc īsas vilcināšanās Senkevičs sacīja. — Pagaidiet mirklīti, ielūkošos piezīmju grāmatiņā, kas man paredzēts…

—    Gaidu.

Dzirdēju, ka viņš noliek klausuli blakus telefonam. Iestājās smags un nomācošs klusums. Bija jau ap deviņiem vakarā, redakcijā es biju viena kā pirksts, un nekas man netraucēja koncentrēties. Prātā atšķetinājusi atpakaļ sarunas pavedienu, biju ar sevi apmierināta. Man pat sāka likties, ka mans avantūriskais pasākums nemaz nav tik neprātīgs. Kas zina, varbūt jau rit…

—   Hallo, jūs klausāties?

—   Jā, protams.

—    Vai varat astoņpadsmitos nulle nulle būt pie ieejas metro stacijā "Ščelkovska". Vai šis laiks jums ir piemērots?

—   Jā, bez šaubām.

—   Tad uz redzēšanos.

—   Visu labu, piedodiet, ka atrāvu jūs no…

Klausulē iepikstējās isi signāli.

Mājās braucu ar taksi. Bija picnācigi jāsagatavojas, jāpārdomā tikšanās stratēģija, jāapsver neparedzētas nianses. Kādas četrdesmit minūtes rakstiju konspektu, tad ieslēdzu televizoru un, pārliecinājusies, ka nekas ievēribas cienīgs uz ekrāna neparādīsies, likos gulēt.

Mani pamodināja griezīgs zvans pie durvīm. Pielēcu kā dzelta un vispirms iemetu acis intīmā drauga dāvanā.

Pulkstenis rādīja 2.03.

Neko nesaprazdama, uzmetu rītakleitu un meimuroju uz durvīm.

—    Kas tur ir?

—    Lūdzu, atveriet, Valentīna Vasiļjevna.

Gēni tomēr ir kaut kas prātam neaptverams. Nekad mūžā neesmu vajāta, pēc manis nav ieradušies naktī, mani nav pratinājuši, spīdinot acīs spēcīgus atstarotājus. Un tomēr, tiklīdz aiz durvīm izdzirdu svešu balsi, tūdaļ sapratu, ne tikai ar sirdi, ar it visu savu būtni — ar aknām, liesu un spēju smaguma sajūtu pakrūtē, — ka ir noticis kaut kas nelabojams.

Vārgam rokām atvēru durvis un ieraudzīju divus elegantus vīrišķus ar atklātām un labsirdīgām krievu cilvēku sejām.

—     Kas noticis, biedri? — sieviešu kopmītnes komendantes balsī apjautājos. — Pulkstenis pāri diviem naktī…

—     Piedodiet, Valentīna Vasiļjevna, bet mēs esam no KGB. Te ir mana apliecība.

Klusi iekunkstējos un saļimu turpat, kur stāvēju.

7. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1977. gads. Nakts no 25. uz 26. novembri.

…Atguvos savā apbružātajā mīkstajā krēslā ar mūždien adūzušo roku lēni. Viens no maniem nakts viesiem apvēcināja mani ar vakardienas "Pravdas" numuru, otrs grabinājās pa virtuvi.

—    Nu, vai atguvāties, Valentīna Vasiļjevna? — nelūgtais viesis iejūtīgi apvaicājās un beidzot pārstāja vicināt man gar degunu PSKP CK orgānu. — Nu, paldies Dievam! Cik jūs esat nervoza!…

—    Nez' ko teiktu jūsu sieva, ja pustrijos naktī ieraudzītu divus čekistus, — gurdi atcirtu.

—   Nu, viņa sievai uz to maz izredžu… — istabā atgriezās otrs, kurš, spriežot pēc intonācijas, šai pārī bija galvenais. Ar aizsardzības uzņēmuma saimniecības pārziņa cienīgu skatienu nopētijis istabu, viņš paskatījās pulkstenī.

—   Nu mums ir jāiet.

—   Ar labu nakti, — nelolodama nekādas cerības, novēlēju.

—Jāiet mums visiem, arī jums.

—  Jūs mani arestējat?

—   Mēs jūs uzaicinām uz nelielu sarunu. Kāds biedrs deg nepacietībā iepazīties ar slaveno žurnālisti.

—   Trijos naktī es eju tikai uz intīma rakstura randiņiem.

—    Esiet bez raizēm, pilsone Maļceva, tikšanās būs ļoti, pat ļoti intīma.

Sēdēdami parastā žigulī (un nevis manu profesionāli rūdītāko kolēģu apdziedātajā melnajā volgā ar forsētu dzinēju un gaismu necaurlaidīgiem aizkariem), es drudžaini lauzīju galvu. Kas bija noticis? Skaidrs, ka par manu sarunu ar Senkeviču bija uzzinājis KGB. Kas to bija paziņojis? Senkevičs? Bet varbūt manam telefonam bija pieslēgta noklausīšanās ierīce? Vai Senkeviča telefonam?… Labi, pieņemsim, ka sarunu noklausījās, nu, un tālāk? Ko es tik nelikumīgu esmu izdarījusi? Nodevusi ienaidniekiem Parizes KGB tīklu? Es pat neuzdevos par KGB līdzstrādnieci… Ir nu gan liela muiža! Mūsu fotokorespondents Saša savai sirdspuķītei pa telefonu ne to vien sagvelž, bet viņu taču trijos naktī nestiepj uz "kantori"!… Ak, nieki vien! Parastā profilakse! Kaut kas kaut kam kaut ko…

—   Klāt esam.

Nodrebēju un paraudzījos apkārt. Milzīgas ēkas iekšējais pagalms, pāris automašīnu, četras augstas mūra sienas ar tumšām logu acīm…

Vispirms mēs kāpām pa kāpnēm, tad gājām pa garu gaiteni, kas bija izklāts ar sarkanu, violeti svītrotu grīdceliņu.

Durvīm, kas atradas abpus gaitenim, bija ideāli nospodrināti vara rokturi, tās bija vienādi, tumšbrūni krāsotas un pie tām nebija plāksnišu ar kabinetu norādēm.

Vēl viens pagrieziens un vēl viens, tad stiklotas atbīdāmās durvis, tipiska augstu priekšnieku uzgaidāmā telpa ar masīvu galdu, selektoru un ģerānijas podu, vēl viens pagrieziens pa labi, tad biezi polsterētas, ar dermantinu apvilktas durvis, tumšs kambaris, vēl vienas durvis un viss!

Pie gigantiska rakstāmgalda sēdēja Viņš. Taisnību sakot, kaut ko tādu es arī biju gaidījusi. Pati nezinu, kāpēc to gaidīju, tikai nojautu, ka nebūs tik vienkārši, kā biju iztēlojusies savos diletantiskajos prātojumos.

Ar smagu un nedaudz distancētu valstsvīra skatienu viņš raudzījās man tieši sejā, taču, sev par pārsteigumu, es neizjutu bailes. Tais gados par viņu klīda leģendas, tiesa gan, pavisam citādas nekā asinis stindzinošie nostāsti par nakts izsaukumiem pie Ježova, Berijas vai Seļepina. Neteikšu, ka leģendas par viņu bija gaišākas un labestīgākas. Tās drīzāk bija noslēpumainas, urdīja iztēli un modināja satrauktu interesi par viņa personību, par šo ārēji inteliģento partijas bosu, kurš nēsāja profesora acenes un kura pirksti bija smalki kā pensionētam pianistam.

—Jurij Vladimirovič, tā ir Valentīna Vasijjevna Maļceva, literatūras un mākslas nodaļas vadītāja laikrakstā…

—    Paldies, Viktor Iļjič… — Andropovs ar rokas mājienu pārtrauca manu pavadoni un piecēlās. — Labvakar jeb pareizāk būtu teikt — labrīt, vai ne?

Andropovs laipni pasmaidīja, viņa bālā, tuklā seja it kā atplauka, šķita — vēl mazliet, un man sāks likties, ka atrodos nevis visuvarenā KGB priekšsēdētāja kabinetā, bet gan vecīga bonvivāna viesistabā, kurš modīgu žurnālisti uzaicinājis uz vieglu, nekādus pienākumus neuzliekošu flirtu — maksimums intelekta un pievilcības, minimums erotikas, šampanietis un tamlīdzīgi…

—     Sēdieties, Valentīna Vasiļjevna, — manas fantāzijas pārtrauca Andropova valdonīgā balss. Mūsu saruna atkarībā no apstākļiem būs vai nu ļoti īsa, vai arī tik gara, ka jūs riskējat novecot, pirms sagaidīsit, kad tiks pielikts pēdējais punkts…

Minūtes pusotras rīstidamās pūlējos aptvert šo vārdu nozīmi.

—    Piedodiet… — piepeši sajutu, ka man aizsmok balss. — Vai varētu palūgt ūdeni?…

Andropovs pačāpstināja lūpas, kaut ko pameklēja sava milzigā galda dzīlēs, izvilka pudeli "Baikāla" un, līdz malām piepildījis kristāla glāzi, sniedza to man.

—    Dzeriet.

Kamēr es dzēru, viņš izņēma no mapes ar mašīnu aprakstītu papīra lapu, ieskatījās tajā, tad pacēla galvu.

—    Tātad manā personīgajā uzdevumā jūs gribējāt tikties ar pilsoni Juriju Aleksandroviču Senkeviču? Vai drīkstu uzzināt, kāds tad īsti bija tas mans uzdevums. Atvainojiet, bet šķiet, būšu piemirsis…

—    Redziet…

—     Atvainojiet!… Andropovs stingrā tonī atkārtoja un atkal pacēla roku pirmītējā žestā, kā atgaiņādamies no mana "redziet". — Man ir ļoti maz laika. Runājiet taisnību, atsakieties no improvizācijām, un mēs tepat, šai kabinetā izlemsim, ko darit tālāk. Norunāts?

—    Norunāts… — Vienā elpas vilcienā, kā šņabi dzerot, es iztukšoju glāzi un noliku to uz spoguļgludā galda. — Senkevičs man bija vajadzīgs tādēļ, lai noskaidrotu, vai viņš patiesi ir vai nu KGB līdzstrādnieks vai cilvēks… nu, kā lai pasaka, cilvēks, kas jūsu organizācijā pilda zināmas funkcijas.

—    Kāpēc?

—    Ko — kāpēc?

—     Kāpēc jums tas bija jāzina? — Andropovs, kā man likās, bija patiesi izbrīnījies. — Pieņemsim, ka viņš tās izpilda, tāpat kā to dara miljoniem citu. Nu, un tad?

—     Vai drīkstu uz jūsu jautājumu atbildēt ar jautājumu?

—    Lūdzu.

—     Kāpēc jūs palīdzējāt Ļubimovam? Bez jums "Borisa Godunova" izrāde nebūtu notikusi, to zina visa Maskava.

—   Man patīk Tagankas teātris, — lēnām, it kā piemērotus vārdus meklēdams, Andropovs sacīja. — Tur ir talantīgi ļaudis, kāpēc viņiem nepalīdzēt?

—     Bet man patīk Senkevičs! — spēru laukā. — Un Semjonovs, un Sturua, un Osipovs… Piedodiet par atklātību, bet esmu pieaugusi sieviete, daudz ko pieredzējusi, un, tā kā jus pats iesākāt šo sarunu, atzīšos, ka man ir nepatīkami pat iedomāties, ka viņi visi varētu strādāt pie jums…

Izšāvusi šo nepiedodamo ķecerību, sāku šausmināties. "Nu, vai es neesmu govs!" sēri nodomāju par sevi, savu likteni un karjeru.

Andropovs joprojām sēdēja kluss kā faraona statuja. Viņa gludenajā sejā nekas nebija izlasāms. Kā televizora ekrānā, ko ceturtā ceturkšņa beigās izlaiduši bez staru lampas.

—    Šķiet, es jūs saprotu,— viņš beidzot ierunājās, rūpīgi sakārtodams brilles. — Un gribu nomierināt jūsu satraukto iztēli — tie, kurus jūs tikko nosaucāt, nekad pie mums nav strādājuši. Vai tāda atbilde jūs apmierina?

—    Un jūs?

—    Diezin, vai būšu īstais cilvēks, kas spēj novērtēt jūsu nekaunību un humora izjūtu… — priekšsēdētāja balsī ieskanējās nedaudz augstāki toņi. — It īpaši, pēc pulksten trijiem naktī…

—1 Bet jūs taču pats mani uzaicinājāt tik vēlā stundā.

—Jā, un ar pavisam noteiktu mērķi — paskaidrojiet man, kāpēc jūs mierīgi nodzīvojāt divdesmit astoņus gadus, strādājāt redakcijā, rakstījāt savas recenzijas — un tad pēkšņi tik dedzīgi ieinteresējāties par to, vai visā valstī pazīstami cilvēki ir vai nav saistīti ar KGB orgāniem? Kas atgadījās? Kur jūs ņēmāt tādu informāciju?

Es klusēju. Godīgi atbildēt uz šo jautājumu es nevarēju, melot bija muļķīgi. Un tāpēc es izturējos tā, kā parasti nemēdzu izturēties — biju mēma kā zivs.

Klusēja arī Andropovs, nenovērsdams no manis savu stingo skatienu. Kaut kur aiz muguras pulkstenis nosita četras reizes.

—   Tagad jūs aizvedīs mājās, — kā no vatēta deķa apakšas izdzirdu viņa balsi. —Jūs izgulēsities, atpūtīsities, apdomāsities. Uz redakciju labāk neejiet — pasakiet, ka slikti jūtaties. Domāju, ka redaktors jums par šo darba kavējumu stingro rājienu neizteiks…

Jutu, ka nosarkstu.

—    Pulksten septiņos vakarā, — it kā nemanīdams manu apjukumu, Andropovs turpināja, — pēc jums atbrauks kāda dāma, kas stādīsies jums priekšā kā Ksenija Nikolajevna. Kopā ar viņu brauksiet ciemos.

—    Pie kā?

—    Pie manis. Ar labu rītu, Valentīna Vasiļjevna…

8. nodaļa

Cīrihe. "Citizen — bank".

1977. gada 26. novembris.

Trīsdesmit sešus gadus vecā Klo Kacenbaha, Cīrihes "Citizen — bank" valūtas operāciju nodaļas vadītāja, pēc to cilvēku domām, kuri viņu pazina pietiekami tuvu, bija piedzimusi izrakstītā laimes krekliņā ar sudraba karotīti mutē, briljanta auskaru ausī un visiem pārējiem laimes lutekles atribūtiem pagalvī.

Šai sievietei ar dabiski platīnblondiem matiem bija viss, par ko vien varēja sapņot visgodkārīgākie vīrieši un sievietes, — bagāti vecāki, kas dievināja savu vienīgo meitu, vīrs miljonārs, brīnumskaists divpadsmitgadīgs dēliņš ar ģēnija dotībām, kuram, kā vienā balsi apgalvoja speciālisti, jau pēc pāris gadiem bija izredzes aizēnot pašu Paganīni, viņai piederēja četrstāvu villa (un vēl desmit citas!) Zenēvas ezera krastā, būvēta pēc Kendzo Tanges individuālā projekta, viņa bija ļoti izskatīga, apveltīta ar izcilām prāta spējām un buldoga cienīgu lietišķo tvērienu, viņai piemita satriecoša intuīcija un diženā Brunejas sultāna vecākās sievas juteklība.

Turklāt Klo piekopa veseligu dzīvesveidu, nekad nelietoja narkotikas, nesmēķēja, dzēra tikai šampanieti un ari to vienīgi lielos svētkos, spēlēja tenisu un prestižo darbu bankā apvienoja ar augstākās sabiedrības krējumam veltītas slejas rediģēšanu izdevumā "Swiss Chronicle".

Tik kompakta pozitīvo īpašību koncentrācija varētu šķist pārmērīga un pat nedabiska. Un tomēr Klo Kacenbaha kā dzīvs pierādījums, ka ir būtne no miesas un asinīm, piecas icizes nedēļā tieši deviņos no rīta ieradās savā modernajā, piecstūrainajā ar Braka un Dišāna oriģināliem rotātajā kabinetā "Citizen — bank" stiklotajā paralēlepipēdā Johana Strausa bulvārī.

Todien Klo kā parasti 8.57 iegāja savā pieņemamajā istabā, atbildēja uz sekretāru sveicieniem, rūpīgi uzkarināja uz pleciņiem savu plato, gaišo putekļu mēteli un, pulkstenim sitot deviņi, pārkāpa sava kabineta slieksni. Pēc desmit minūtēm uz palīggaldiņa iedūcās un zaļām uguntiņām sāka mirkšķināt selektora signāls.

—   Pie jums Pauls Lihtveizens, kundze, — bezkaislīgā robota balsī ziņoja Džeraldīne. — Viņš bija pieteicies…

—    Lūdziet, lai ienāk.

Viesis izrādījās vidēja vecuma vīrietis nedaudz vecmodīgā, taču ideāli pašūtā tumšzilā ševiota uzvalkā, kura krūšu kabatiņā, stingrā saskaņā ar lietišķo rīta vizīšu etiķeti vīdēja sniegbalta kabatlakatiņa stūrītis. Atpakaļ sasukāti iesirmi mati, pagarš, deguna virsa mazliet iešķība, plānas lūpas, rupji veidota zoda līnija — to visu automātiski nofiksējusi, Klo tikpat automātiski novērtēja agro apmeklētāju — diezgan nesimpātisks, precēts vīrs, kuram jāgādā par bērnu pulciņu, bet kura rīcībā neapšaubāmi ir prāva naudas summa.

—     Sēdieties, Lihtveizena kungs, es jūs klausos.

—      Kundze, — viesis pasmaidīja, atsedzot divas rindas sīku, bet ļoti līdzenu zobu. — Zinot, cik jūs esat aizņemta, gribu nekavējoties pāriet pie lietas.

—      Bet lūdzu, — Klo pamāja. — Šai kabinetā tiek apspriesti tikai lietišķi jautājumi.

—    Tādā gadījumā atļaujiet… — Lihtveizens sameklēja visai ietilpīgu kabatas portfeli, izņēma no tā čeku grāmatiņu ceriņkrāsas vākos un nolika to sev priekšā. — Manam klientam nepieciešams pārskaitīt uz jūsu bankas nodaļu Kartahenā zināmu summu ASV dolāros…

—     Kartahenā? — Klo pārsteigta savilka uzacis. — Ja atmiņa mani neviļ, jūs esat mūsu pirmais klients, kas pārskaita naudu turp, nevis no turienes. Ņemot vērā pašreizējo situāciju Latīņamerikā… Starp citu, pirms mēneša mēs atvērām divas jaunas nodaļas Cīlē — Santjago un Vinja del Mara…

—Jā, un tas liecina par jūsu bosu tālredzību, Kacenbahas kundze. Cīle, manuprāt, ir tieši tā valsts, kur šobrīd, pēc anarhijas, kas valdīja Aljendes laikos, ir sevišķi izdevīgi investēt kapitālus.

—    Taču atgriezīsimies Kolumbijā, — Klo korekti atgādināja. — Par kādu summu ir runa, Lihtveizena kungs?

—     Par diezgan ievērojamu, kundze, — Lihtveizens nedaudz pabīdīja čeku grāmatiņu uz Klo pusi, it kā aicinādams pārliecināties, cik nopietni ir viņa nodomi. — Runa ir par septiņdesmit miljoniem dolāru.

Klo vairākas reizes samirkšķināja acis.

Lihtveizens atlaidās pret krēsla augsto atzveltni un neslēpti tīksminājās par panākto iespaidu.

—     Ceru, — jums ir zināms, ka summas, kas pārsniedz sešus miljonus amerikāņu dolāru uz "Citizen — bank" ārzemju filiālēm nedrīkst pārskaitīt, pirms par to nav oficiāli paziņots Šveices Republikas finansu ministrijai un nav saņemta tās atļauja.

—    Bez šaubām, kundze, man tas ir zināms, jo esmu Šveices pilsonis.

—   Tādā gadījumā atļaujiet jums jautāt, kāpēc jūs ar šādu priekšlikumu griežaties pie manis? Varbūt esat dezinformēts un kāds jums sacījis, ka amatu apvienošanas kārtībā es pārstāvu finansu ministrijas intereses?

—    Nu ko jūs, esmu ļoti labi informēts. Varētu teikt, ka tieši informācija ir mana pamatspecialitāte. Man gluži vienkārši liekas, Kacenbahas kundze, ka, par spīti dažiem sarežģījumiem, mums šo jautājumu tomēr izdosies atrisināt tieši jūsu kabinetā.

—    Ak tā? — Klo smalki veidotajā sejā parādījās augstprātīga izteiksme. — Kas jums liek tā domāt, Lihtveizena kungs?

—    Nu, vispirms jau šā darījuma komisijas nauda. Mans klients — bet tas ir visnotaļ solīds un cienijams biznesmenis — piedāvā desmit procentus no pārskaitāmas summas. Septiņi miljoni dolāru nav slikts honorārs par tik pieticīgu pakalpojumu, kādu jūs viņam sniegsit.

—   Jūs tā domājat?

—     Iespējams, ka es pietiekami nenovērtēju grūtības, ar Lidām saistita mūsu darījuma tehniskā īstenošana. Labi, tādā gadījumā mans klients mani ir pilnvarojis palielināt jūsu .ididzības summu līdz desmit miljoniem. Padomājiet, KacenItahas kundze, pēc pašreizējā kursa tie ir desmit kilogrami /.cita!

—     Vai atļausit konkretizēt jūsu piedāvājuma būtību, 1 .ihtveizena kungs? — Klo runāja ļoti lēnām, rūpīgi izvēlēdamās vārdus, tomēr apmeklētajs nevarēja nepamanīt, ar cik neiedomājamām pūlēm viņa cenšas šo sarunu noturēt pieklājībās robežās.

—Jā, protams, kundze.

—   Jūs piedāvājat man kukuli, vai ne?

—    Man labāk patiktu to nosaukt par darījumu.

—    Lai tā būtu — tātad darijumu atklāta kukuļa veidā. Vai

tā?

—   Jums acīmredzot taisnība.

—    Domāju, ka jūs, būdams lietišķs cilvēks, kura profesija ir informācija, pirms nācāt šurp, vispirms ievācāt par mani plašu informāciju?

—    Vairāk nekā nepieciešams lietišķu sarunu risināšanai, Kacenbahas kundze.

—      Un tomēr, visu noskaidrojis, jūs man tomēr izsakāt šādu priekšlikumu?

—    Tā ir, kundze.

—    Sakiet, Lihtveizena kungs, vai jums ir zināms, ka esmu bagāta?

—   Jā, kundze.

—    Ka esmu ļoti bagāta?

—Jā, kundze.

—    Vai vēlaties, lai nosaucu sava personigā īpašuma summu dolāros? Es runāju nevis par mana vīra, bet manu personisko īpašumu.

—    Es neuzdrīkstos, kundze…

—   Tie ir četrdesmit miljoni dolāru.

—    Varu tikai izteikt savu sajūsmu par jūsu apsviedibu.

—    Varbūt jūs interesē arī manu vecāku īpašuma apmēri?

—     Tiešām nezinu, vai esmu pelnījis tādu uzticību…

—   Neesat pelnijis, Lihtveizena kungs. Un tomēr es gribu jums pateikt, ka šobrīd manu vecāku īpašums pārsniedz trīs miljardus ASV dolāru. Un, lūdzu, ņemiet vērā, Lihtveizena kungs, ka esmu šī kapitāla vienīgā mantiniece. Starp citu, šai summā ietverta tikai nauda, vērtspapīri un dārglietas. Nekustamais īpašums tiek vērtēts…

—    Es nudien neesmu tādas atklātības cienīgs.

—    Šai ziņā esmu ar jums vienisprātis, — Klo dziļi ieelpoja un savilka seju smaidā. — Taču man, godātais kungs, nebija citas iespējas jūs pārliecināt, ka nauda man nav vajadzīga un tāpēc es nekad neesmu piekritusi un nepiekritīšu tādiem darījumiem. Uzskatīsim, ka šādas sarunas nav bijis. Bet tagad, Lihtveizena kungs, beigsim šīs pārrunas, jo…

—    Nē, nē, kundze! — viesis sakārtoja kabadakatiņa stūri. — Mēs nevaram beigt mūsu sarunu, pirms neesmu jums izklāstījis mana klienta otro priekšlikumu.

—   Ak, kungs, kas tad vēl? — Klo ielūkojās rokas pulksteni un instinktīvi noglauda jau tā ideāli krītošo cirtu uz savas augstās pieres. — Baidos, ka pēc jūsu pirmā priekšlikuma jebkuru citu, lai cik vilinošs tas būtu mūsu bankai, būšu spiesta noraidīt ar viennozīmīgu "nē".

—   Nesteidzieties, kundze. Visos Šveices kantonos un pat Rietumeiropā jūs uzskata par gudru un saprātīgu sievieti. Nesteidzieties sagraut šo spožo reputāciju vēl viena, kaut varbūt ne visai tikama, klienta acis. Jums taču droši vien ir zināms katra darījumu cilvēka pirmais bauslis — noklausies sarunu biedru līdz galam.

—    Okei, — Klo nopūtās un atbalstīja zodu plaukstā. — Ievērosim darījumu cilvēku baušļus. Taču pie reizes gribu jums atgādināt otro bausli: laiks ir nauda, Lihtveizena kungs.

—    Protams, Kacenbahas kundze, runāšu ļoti isi. Un tātad… — apmeklētājs paberzēja zodu, it kā mēģinādams mīkstināt tā dabas doto raupjumu. — Mans klients jums vēlreiz piedāvā pārskaitīt čeku par septiņdesmit miljoniem dolāru uz "Citizen — bank" nodaļu Kartahenā uz sava kontraģenta vārda. Atteikšanās gadījumā, Kacenbahas kundze, bet tāda iespeja, kā man bija izdevība pārliecināties, nav izslēgta, man uzdots jums paziņot, ka tas var stipri iespaidot jūsu dēla likteni…

—    Ko-o? — Klo pielēca kājās.

—     Apsēdieties! — Lihtveizena balsī piepeši ieskanējās pavēlnieciskas intonācijas. — Sēdieties un saņemiet sevi rokās! Es kategoriski pieprasu nepārkāpt darījumu sarunas robežas, jo es vēl neesmu beidzis. Nu, vai nomierinājāties?

Klo atslīga krēslā un klusēdama pamaja.

—   Ļoti jauki. Jūsu ģeniālajam Villijam ir tikai divpadsmit gadu. Nav ne mazāko šaubu, ka esat vislaimīgākā māte pasaulē. Tomēr atļaujiet man, četru bērnu tēvam, dot jums padomu: nesagraujiet šo harmoniju, kas mūsu nemierīgajā pasaulē ir tik reta parādība. Nepārvērtiet savu no visiem viedokļiem ideālo dzīvi par nebeidzamu murgu un izdariet to, ko lūdz mans klients. Nemēģiniet aizstāvēties — tas jums neizdosies. Mūsu saruna norisinās zem četrām acim, mēģinājumu apsūdzēt mani šantāžā — ja jums ienāks prātā tik aušīga doma — neviens neņems par pilnu, turklāt tas iedragās jūsu nevainojamo reputāciju. Skaistām sievietēm, ari tad, ja viņām pilnīga taisnība, ir bistami iesaistīties skandālos. Un arī tas vēl nav viss — ja par mūsu sarunu uzzinās kaut vai viens cilvēks, jūs uz visiem laikiem varat atvadīties no sava dēla. Viņš tiks iznīcināts. Ticiet man, tie nav tukši draudi. Pat tad, ja Villijs tiks apsargāts dienu un nakti, pat tad, ja noslēpsiet viņu kodolkara gadījumam izbūvētajā valdības bunkurā, tik un tā es nedošu ne graša par jūsu bērna dzīvību. Jautājums ir ļoti nopietns, Kacenbahas kundze. Pārāk nopietns, lai tie, kas par to atbildīgi, varētu atļauties kaut mikroskopiskāko kļūdu…

—    Tas, kas te pašlaik norisinās, ir kaut kas ārprātīgs. Es nespēju un negribu ticēt, ka jūs runājat nopietni! — tā, kas tagad sēdēja pretī Lihtveizenam, vairs nebija žilbinošā Klo Kacenbaha, bet gan sadugusi, vienā mirkli novecojusi sieviete.

—    Ticiet vien, kundze, ticība ir vienīgais, kas jums vēl atlicis.

—     Bet kur ir garantija, ka pakalpojums, ko jūs man pieprasāt, būs pirmais un pēdējais? — Klo balss skanēja dobji un drebelīgi, it kā viņa šo frāzi ierunātu plastmasas glāzē.

—    Kurš tad kaut ar vārdu ir pieminējis šādas garantijas? — apmeklētājs tagad izturējās daudz pašapzinīgāk — iniciativa nepārprotami bija viņa pusē. —Jūs taču esat gudra sieviete,

Kacenbahas kundze. Un jums ir darīšana ar gudriem cilvēkiem. Tāda veida pakalpojumus nepieprasa katru dienu. Likmes ir pārāk augstas un, pārvēršot to par sistēmu, palielinās arī risks izraisīt skandālu. Tāpēc domāju, ka ar pakalpojumu, par kuru man bija tā laime ar jums runāt, viss arī aprobežosies. Un ceru, — jūs taču nedomājat, ka Klo Kacenbaha ir vienīgā daiļā sieviete pasaulē, kurai ir teikšana par starptautiskām valūtas operācijām?

—   Bet kādēļ tieši es? — Klo piecēlās, apgāja apkārt galdam un nostājās Lihtveizenam cieši līdzās. — Vai tiešām jūs savām netīrajām kombinācijām nevarējāt izvēlēties citu kandidatūru?

—   Retorisks jautājums, kundze, — virietis pasmaidīja. — Bet kāpēc gan ne jūs? Jūs taču esat tik laimīga, tik bagāta, tādas mīlestības un gādības apņemta, ka nudien pats Radītājs atbalstītu mūsu izvēli. Uz tādiem cilvēkiem kā jūs nekad nekrīt ne mazākā aizdomu ēna. Jūs taču pat teorētiski nezināt, ko nozīmē paspēlēt, pakļauties citu gribai, krist nežēlastībā. Tātad jūs šai spēlē esat vispareizākā kārts. Un tas bija pirmais iemesls, kāpēc mans klients nolēma griezties tieši pie jums… — Lihtveizens izņēma no žaketes iekškabatas pildspalvu, rūpīgi izrakstīja čeku, noplēsa ceriņkrāsas lapiņu, vieglītēm pavēdināja to gaisā, lai nožūst tinte, un sniedza Klo. — Adresātam visa summa jāsaņem ne vēlāk kā pēc desmit dienām, kundze. Tas ir svarīgi. Bet tagad atļaujiet atvadīties…

Viņš piecēlās un nesteidzīgi devās uz durvīm.

—Jūs minējāt pirmo iemeslu… — Klo viņu aizkavēja. — Tātad bija vēl otrs?

—    Protams, kundze, — Lihtveizens pasmaidīja.

—    Kāds tad?

—   Mēs nolēmām, ka vismaz reizi mūžā jums jāsaprot, kā jūtas cilvēks, kurš nav savas rīcības noteicējs.

—    Bet kāpēc? Visu svēto vārdā — kāpēc?

—   Adaptācijai, kundze, adaptācijai…

9. nodaļa

Tuvā Piemaskava. Jurija Andropova vasarnīca.

1977. gada 26. novembris.

Mani pamodināja griezīgi telefona tarkšķi. Pēc sestā zvana, tā arī nespēdama atdabūt vaļā salipušos plakstus, sagramstīju un piegrūdu pie auss klausuli.

—    Kaut jūs izčibētu!

—    Sveicināta arī jūs, Valentīna Vasiļjevna!

—    Piedodiet… — es atkrcmšļojos. — Kas zvana?

—    Ksenija Nikolajevna…

—    Kas par Kse… Ai, piedodiet! Es klausos!

—    Nodomi nedaudz mainījušies, pēc pusstundas atbraukšu jums pakaļ. Ja neiebilstat, protams. Vai paspēsit saposties?

Pusstundu vēlāk es nokāpu lejā un pie namdurvīm ieraudzīju vecu moskviču ar ieslēgtu motoru. Pie stūres sēdēja ļoti moderni ģērbusies mana vecuma sieviete ar dūmojošu tievu cigareti jutekliskās mutes kaktiņā. KGB darbiniecei viņa līdzinājās ne vairāk kā mūsu dežurante Ņusjas tante galvenajam redaktoram.

—     Labdien! — es teicu, pavērusi mašīnas durtiņas. — Ksenija Nikolajevna?

—    Labdien, — viņa atņēma. — Kāpiet iekšā…

Kamēr izlīkumojām līdz Rubļevas šosejai, mana Mata Hari, nevērīgi bārstīdama pelnus uz grīdas, cieta klusu. Uz šosejas viņa uzņēma ātrumu un, nedaudz pašķiebusi uz manu pusi savas stipri ietonētās acis, apjautājās:

—   Vai jūs nemaz neinteresē, kurp dodamies?

—    Un būtu jāinteresē?

—    Vai jūs vienmēr uz jautājumu atbildat ar pretjautājumu?

—    Diemžēl jā. Slikts ieradums, piedodiet. Man ir teikuši, ka šī paraduma dēļ es nemūžam nevarētu iedzīvoties Statos.

—    Un jūs gribētu iedzīvoties šai valstī?

—    Un kā jums šķiet?

Mata Hari iesmējās.

—     Bravo! Jūs tiešām protat risināt sarunu. Tā jūs, starp citu, arī raksturoja.

—   Kas tad?

—    Un kā jums šķiet, kas varēja jūs tā raksturot?

Tagad iesmējos es.

—   Viens pret vienu. Neizšķirts.

—    Nu, un paldies Dievam! Jo vairāk tāpēc, ka esam atbraukušas…

Apkārt pletās vasarnīcu zona. Tēraudpelēkie metāla vārti, pie kuriem nobremzēja moskvičs, pašķīrās uz abām pusēm un mēs lēnām ieripojām gludi noasfaltētā laukumā, kuru cieši ietvēra slaiku baltegļu rindas. Samērā nelielā gruntsgabala centrā slējās trīsstāvīgs baļķu nams ar pseidokrieviskiem tornīšiem.

—   Klāt esam, — Mata Hari atkārtoja un izņēma mašīnas aizdedzes atslēgu. — Nāciet!

Viss liecināja, ka Ksenija Nikolajevna te ir bieža viešņa, varbūt pat saimniece. Viņa ieveda mani plašā hallē ar pazemiem griestiem, kur bija izvietoti mīksti dīvāni, klubkrēsli un pufi, un pati tūdaļ nozuda. Vienā no krēsliem, pārmetis kāju pār kāju, sēdēja Jurijs Vladimirovičs, ģērbies bārkšu pušķiem izrotātā mājas svārkā. Mums ienākot, viņš patlaban no milzīgas kristāla vāzes ņēma tumšo vīnogu ķekaru.

—    Nu, vai izgulējāties? — Andropova balsī jautās neviltota sirsnība.

—    Paldies.

—     Labs ir, Valentīna Vasiļjevna, nestiepsim uvertīru garumā, — viņš teica un, atkniebis no ķekara lielu ogu, nesteidzīgi iemeta to mutē. — Tagad man viss ir zināms.

Es sastingu.

—Jūsu redaktors, gudrs un jums visai tuvs cilvēks, bet, ko lai dara, arī nelabojams pļāpa, draudzīgos apstākļos… sauksim to tā… jums izstāstīja par kādu Savienotajās Valstis izdotu grāmatu. Jums tas izraisīja divējādu jūtu uzplūdus — aizvainoja intelektuālo pašcieņu un modinaja profesionālo ziņkāri. Profesionālā ziņkāre, protams, ņēma virsroku, un jūs nespējāt izdomāt neko prātīgāku, kā pa telefonu šantažēt populāru cilvēku, apgalvojot, ka šo sarunu sankcionējis neviens cits kā pats KGB priekšsēdētājs…

—  Jā, bet…

—    Es vēl neesmu beidzis, Valentīna Vasiljevna… Saprotu, ka jums var rasties, ja nav jau radies jautājums, kālab gan tik sīkai epizodei pievērsies pats KGB priekšsēdētājs? Ceru, — jūs saprotat, ka es nepavisam nevēlos pārspīlēt savu personisko nozīmību, runa ir par līmeni, tikai par to… Redziet, vēl aizvakar es ar šādu jautājumu tiešām nebūtu nodarbojies un tātad nebūtu arī paša jautājuma, bet šodien ir citādi. Pati to nenojausdama, jūs esat iekūlusies visai nelāgā situācijā. Tā ir nejaušība, gluži neticama sagadīšanās, bet tā nu ir, Valentīna Vasiljevna, un es nudien nezinu, ko ar jums lai iesāk…

—Jurij Vladimirovič, Dieva dēļ, piedodiet, bet es tiešām nesaprotu, par ko ir runa?

—    Mēģināšu paskaidrot. Kā jums šķiet, kas ir KGB?

—    Nu… — es saminstinājos, pūlēdamās atrast kaut cik pieklājīgus vārdus, — tas ir…

—     Nemokieties! Pasaules domas acīs tas ir ļaunuma, viltības, varmācības un visdziļākās netikumības simbols. Daudzās valstis mūsu organizāciju izmanto par biedēkli — kā infekciju vai mēri. Nu bet tagad, Valentina Vasiljevna, iedomājieties, ka jums nepieciešams veikt kādu ļoti delikātu misiju, teiksim, noorganizēt tikšanos ar Rietumos populāru kultūras, zinātnes vai reliģijas spīdekli…

—    Tādam nolūkam taču ir sūtniecības, kultūras atašeji…

—    Arī tās ir uzrādītas grāmatā, kuru citēja jūsu redaktors…

—    Nu, tādā gadījumā…

—    Nelauziet galvu — gudri ļaudis šo problēmu jau ir atrisinājuši. Tādās reizēs ari rodas vajadzība pēc plaši pazīstamām personām, kas nav sakompromitējušās ar ortodoksāliem izteikumiem un neskaitās Kremļa podlaižu štatu sarakstos.

—    Bet ja nu tie, par kuriem jūs runājat, atteiksies izpildit jūsu uzdevumus, ko tad?

—    Neatteiksies vis.

—      Kāpēc gan ne? Vai gan Juliāns Semjonovs un Vsevolods Ovčiņņikovs to nevar atļauties? Viņus labi pazīst Rietumos, viņi ir pietiekami populāri, lai pat KGB šos cilvēkus nevarētu ietekmēt un piespiest darīt to, ko viņi uzskata par neiespējamu.

—    Kāpēc gan jāpiespiež? — Andropovs noslaucīja pirkstus salvetē, noņēma brilles, un viņa acis, kas tagad izskatījās neparasti mazas un bezkrāsainas, cieši ielūkojās man sejā. — Par saviem panākumiem pie lasītājiem un iespēju brīvi apceļot visu pasauli šie cilvēki var pateikties vienīgi mums. Tāpēc par viņiem, cienījamā Valentīna Vasiļjevna, viss būtu skaidrs. Bet ko lai mēs iesākam ar jums, ja jūs tik neapdomīgi ielaužaties vienā no vissvarīgākajām valsts noslēpumu jomām?…

Gandrīz fiziski sajutu, kā viss mans gribasspēks, intelekts un nožēlojamās loģikas atliekas, visi mani cēlie un meitenīgas romantikas cauraustie kādreizējās komjaunatnes aktīvistes priekšstati par personas brīvību un vārda spēku nolobās kā čaumalas, atstājot vienīgi pirmatnējas, dzīvnieciskas bailes. Šis bailes mani tā stindzināja, ka valsts galvenā drošībnieka vārdus es saklausīju apslāpēti un truli kā caur vates spilvenu. Šai brīdī mani varētu kā prusaku ar alumīnija karotes kātu sašķaidīt pret sienu. Ak, Kungs, par kādiem grēkiem?…

—   Es gaidu, Valentīna Vasiļjevna, — Andropovs delikāti atgādināja par savu klātbūtni.

—    Jurij Vladimirovič, — smagi nopūtos, pūlēdamās sakopot visu savu vīrišķību un nekaunību, uz kādu vien biju spējīga. — Es joprojām nevaru visā dziļumā izprast, kādu muļķību esmu pastrādājusi, tāpēc lūdzu mani piebeigt tepat uz vietas, jūsu vasarnīcā, un, ja iespējams, ar jūsu personisko ieroci, tikai šaujiet tūlīt un galvā, lai man nav jāmocās agonijā…

Mana sarunu biedra sejā nenotrīcēja ne vaibsts. Kādu mirkli viņš lūkojās man tieši acis, taču es izturēju šo skatienu. Kad esi nonācis šādā pusnemaņas, es teiktu, zemūdens stāvoklī, tad spēj saredzēt tikai blāvas, tērauda pogām līdzīgas haizivs acis un vairs pat neprāto, kam tās pieder. Pēc kada brīža priekšsēdētāja skatiens negaiditi zaudēja savu bardzību, it kā visspīvākajā dzimtās tēvzemes sārņu izskaušanas darba karstumā viņš piepeši būtu atcerējies savu mazmeitiņu, kas priecīgi vāvuļo un laiž burbuļus.

—   Jūs mums derat, Valentīna Vasiļjevna.

—    Kādā nozimē?

—    Un kādā nozīmē jūs gribēm mums deret?

—    Mums — KGB vai mums —Jurijam Vladimirovičam Andropovam?

—  Jūsu kolēģi jūs raksturoja kā sievieti ar visai savdabīgu humora izjūtu…

—Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

—    Bet jūs — uz manējo.

—    Bet…

—    Pietiks! — Andropovs ar savu balto, kopto roku viegli uzsita pa galdu un piecēlās. — Sakiet, Valentina Vasiļjevna, vai esat kādreiz bijusi Argentīnā?

—   Zināms, ka ne.

—    Un vai jūs gribētu?

—    Un kā jums šķiet?

—   Vai Hulio Kortasara vārds jums kaut ko izsaka?

—Jurij Vladimirovič, Dieva dēļ! Ja jūs tagad teiksit, ka arī viņš sadarbojas ar KGB, es nošaušos bez jūsu palīdzības.

—    Spriežot pēc visa, jūs pārāk aizraujaties ar kafijas dzeršanu. Cilvēkam ar jūsu nerviem pirms gulēt iešanas jādzer mežrozīšu uzlējums…

To pateicis, Andropovs nesteidzīgi (viņš visu darīja uzsvērti nesteidzīgi) piegāja pie sienas kalendāra, bridi klusēdams to pētīja, tad pievērsās man. Pār priekšsēdētāja lūpām pārslīdēļa viegla smaida atblāzma.

—   Šodien ir divdesmit sestais novembris. Trešajā decembrī Buenosairesā sāksies Kortasara daiļradei veltīts starptautisks simpozijs…

—    Un viņš ir jānovāc?

—     Nepārbaudiet manu pacietību, Valentīna Vasiļjevna, — Andropovs atkal noņēma savas smalkās brillītes apzeltītā ietvarā un kā visi, kas nēsā acenes, ar īkšķi un rādītājpirkstu sāka masēt virsdeguni. — Es neiebilstu pret zināmu vaļību lietišķā sarunā. Taču man negribētos domāt, ka jūs pilnībā nesaprotat situācijas nopietnību…

—   Jurij Vladimirovič, ja es pareizi saprotu, jūs mani gribat… savervēt, vai ne?

—    Esmu jau savervējis.

—    Tā — uz līdzenas vietas, bez zvērestiem, liekot roku ugunī un parakstiem ar asinīm?

—   Neesiet nu bērns un beidziet ākstīties! Tādas izdaribas jums nepiestāv. Un ne jau es jums liku tēlot privātdetektīva lomu. Ne es izdomāju, ka jums jāiefiltrējas padomju intelektuāļu aprindās. Un ne es izmantoju jūsu vārdu sarunā ar Senkeviču, bet gan jūs — manējo.

—    Bet es taču nedomāju…

—     Domāt vajag jebkurā situācijā, — Andropovs mani pārtrauca. — Bet par kļūdām, kā jūs droši vien būsit lasījusi detektīvliteratūrā, jāmaksā. Turklāt jūsu maksa būs gaužām niecīga. Es teiktu, ka jums pat ir laimējies. Laimējies kā vēl nekad.

—   Kādā ziņā tad man ir laimējies? — sāku skaisties un, kā vienmēr, aizmirsu, ka reizēm to atļaujos pavisam nepiemērotos brīžos. — Vai tā ir laimēšanās, ka runājat tādā tonī, kādā ar mani neviens nekad nav runājis? Ka uzspiežat man pienākumus, kas man visu mūžu ir šķebinājuši? Ka manā vietā pieņemat lēmumus, lai gan to es nevienam un nekad neesmu atļāvusi?

—   Vai visu pateicāt?

Piekrītoši pamāju, jo apsūdzības runa bija izsmēlusi visus manus spēkus.

—   jūs maldāties, turklāt tik dziļi, ka patiešām nav vērts jūs pārliecināt par pretējo. Palieciet savos uzskatos, jo galu galā ne jau tas ir svarīgi. Atcerieties tikai vienu: jūs nekad neesat parakstījusi nevienu dokumentu, neesat devusi nekādus solījumus, jūs esat pilnīgi brīva. Visu labu, Valentīna Vasiļjevna.

Pārsteigumā nožagojos. Bet Andropovs atkal apsēdās, paņēma avīzi un iegrima lasīšanā. Sapratusi, ka audience beigusies, piecēlos un lēnām, kā hipnotizēta virzījos uz durvīm. Ko es gaidīju? Šāvienu mugurā? Asu uzkliedzienu un pavēli griezties atpakaļ? Bet varbūt divus dūšīgus tēvaiņus, kuri izgriezīs man rokas, atlauzīs tās uz muguras un mani pašu iemetīs kādā no Lubjankas pagrabiem?

Vēru durvis, kas veda dārzā, kad aiz muguras izdzirdu klusi ierunājamies:

—   Valentīna Vasiljevna, vai peldkostīms jums ir?

—   Ko-o?

—    Es jautāju, vai jums ir peldkostīms?

Andropovs atkal noņēma brilles un noraudzījās manī ar neviltotu interesi.

—    Šķiet, ka ir… Un tad?

—   Ļoti labi. Buenosairesā peldsezona pašlaik ir pašā karstumā.

10. nodaļa

Debesis. Aviosabiedrības "Air France" aviolaineris.

1977. gada 1. decembris.

—    Vai kundze kaut ko vēlas?

—    Ko?

Pār mani bija noliecies glīts ģimītis — ne seja, bet seksuāls aicinājums. Būtu te mans intīmais draugs, viņš gan…

—   Jā, šņabi, ja drikstu lūgt.

—    Ar ledu?

-Jā-

—     Vai kundze pie degvīna nevēlētos citrona šķēlīti?

—    Kundze vienkārši sapņo par citrona šķēlīti.

—    Vienu mirklīti…

Paskatījos pa iluminatoru, ieraudzīju bezgalīgu bāli rožainu mākoņu pēli un nopūtos. Viss, kas manā dzīvē norisinājās pēc sarunas ar visuvareno KGB saimnieku, atgādināja tautas teātra izrādi nomaļā provinces rajona centrā: draņķīga luga, nožēlojamas dekorācijas, nemākulīgs tēlojums — un, kā kronis visam, es pati līdz riebumam nepārliecinoša galvenās varones lomā. Mana intīmā drauga caurcaurēm samākslotais skatiens, kad viņš sava vietnieka klātbūtnē svinīgi paziņoja, ka sūta mani desmit dienu ilgā komandējumā uz Argentīnu, pārējo līdzstrādnieku skaudīgi saprotošie smīniņi, stipri pārvērtējot mūsu šefa jūtu dziļumu un administratīvās iespējas, prāvā naudas summa pasta pārveduma veidā no izdevniecības "Progress" — avanss par teātra mākslai veltītu eseju krājumu, kuru man pat prātā nebija nācis rakstīt, unikāla atsaucība vīzu daļā un noslēgumā ši tikšanās Kino namā…

—    Vaļa! Sveika!

>

Atskatījos un ieraudzīju savu skolas biedru Vitjiku Mišinu.

—   Vitjik, vai tiešām tu? — gribēju izgavilēt vēl kadas jūsmīgas dežūrfrāzes, taču saminstinājos, ieraudzījusi, cik elegants kļuvis mans kādreizējais klases biedrs. Ģērbies labi pašūtā salmu krāsas velveta uzvalkā, apsējis ļoti lietpratīgi izraudzītu kaklasaiti, pa visu foajē smaržojošs pēc dārga odekolona, Mišins bija vienkārši neatvairāms. — Kur tu biji pazudis, Terpsihoras pazudušais dēls?

Sestajā klasē Vitjika vecāki viņu atdeva Lielā teātra baletskolā. Līdz desmitajai klasei viņš pa augstiem svētkiem vēl šad tad uzpeldēja mūsu kompānijā, bet tad ilgu laiku par viņu nebija ne ziņas, ne miņas, biju vienīgi dzirdējusi, ka par Lielā teātra solistu viņš tā arī neesot kļuvis, kordebaletā dejot atteicies un ieniris teātra administratoru noslēpumainajā pasaulē, kur arī bija pazudis turpat duci garu gadu. Un nu pēkšņi — Mišins visā krāšņumā!

—   Vaļucīt, es tevi mīlu! — Vitjiks pieliecās, lai noskūpstītu man roku. — Ne vārda, es visu zinu — esmu cūka, ka nezvanīju un nerādījos. Bet, Vaļuc, es lasu tavus rakstus! Tu esi mana mīļākā žurnāliste. Esmu sajūsmā, lepojos un tā joprojām…

—    Un kā tev, Vitjik, sviežas?

—      Pa pirmo, skolas draudzene! Strādāju ārzemēs, Savienībā iegriežos tikai retumis, ilgojos pēc dzimtenes, kā pati saproti, ļoti ilgojos…

Uztvēris manu skatienu, viņš sāka smieties.

—    Nu labi, labi, nekrunko pieri! Es patiesi strādāju ārzemēs un patiesi ilgojos pēc mājām…

—     Mišin, vai tik tu, Dies' pasarg', neesi diplomāts?

—   Kur nu, neķer par augstu! Esmu pedagogs. Baleta pedagogs. Mācu atpalikušās Šveices bērneļiem klasiska baleta ābeci. Viens, div', trīs! Viens, div', trīs!

—    Vienreizēji! Man prieks par tevi!

—     Klau, ieskriesim kādā kafūzi, nosvinēsim tikšanos.

—    Bet kā tad ar "Krusttēvu II"?

—    Pupu mizas! Iesim, saturu es tev izstāstīšu pa ceļam.

Mēs izgājām uz piesnigušās ielas. Vitjiks mani pašapzinīgi paņēma zem rokas un pieveda pie pelēka mersedesa, kas laistījās kā Jaungada eglīte.

—   Tavējais?

—     Nu, neba jau tavējais! — viņš pašapmierināti nosmīkņāja un, demonstratīvi palocīdamies, atvēra durvis.

—    Lūdzu, jaunkundzi

Mēs iekāpām mašīnā, kuras salons vēl nebija paspējis atdzist. Smaržoja pēc dārgas ādas, tabakas un ziedu dezodoranta. Mišins noklikšķināja stereomagnetofona slēdzi, un mersedesa salonu pieskandināja Ravēla "Bolero" svinīgie ritmi.

—    Nu, kurp brauksim? — es apjautājos, ērtāk iegrozīdamās mīkstajā sēdeklī.

—     Vai nav vienalga, kurp? — Vitjika balss pēkšņi bija zaudējusi rotaļigumu, tagad tā bija nopietna un savādi dobja. — Klausies uzmanīgi, Vaļa, pacenties visu saprast un neuzdod liekus jautājumus. Tagad mēs brauksim un runāsim. Labi?

Un atbildi nenogaidījis, viņš ieslēdza aizdedzi, un mašīna līgani uzņēma gaitu.

—     Apskati vērīgi šo fotogrāfiju, — Vitjiks no Kanādā šūdināta ziemišķādas kažoka izvilka krāsainu fotoattēlu un, neizlaizdams to no rokām, tuvināja manai sejai…

—    Els neko neredzu…

—   Tūlīt… — Mišins piespieda kaut kādu slēdzi.

Man pretī vērās pajauna, gadus četrdesmit veca vīrieša glīti veidotā inteliģentā seja. Deguns ar nelielu kūkumiņu, baltmirdzošu zobu virkne zem rūpigi apcirptām ūsām. Spriežot pēc ādas melnīgsnējās nokrāsas un tropu stilā ieturētā baltā uzvalka netveramā šarma, viņš bija latīņamerikānis. Viegli iegaumējama, izglītota cilvēka seja…

—    Tas ir Hosē Temilo Televano, Kolumbijas pilsonis, Bogotas universitātes Rietumeiropas literatūras fakultātes profesors, — mans skolas biedrs monotoni bubināja, neatraudams skatienu no mašīnu straumes, kas ar iedegtiem starmešiem traucās pa noledojušo Miera prospektu, — trīsdesmit deviņus gadus vecs, dzimis Urugvajā, pāri par sešdesmit Rietumeiropas un Latīņamerikas literatūras jautājumiem veltītu pētījumu un monogrāfiju autors. Pazīstams ar savu pretpadomju un antikomunistisko nostāju. Pēdējās vēlēšanās ievēlēts kongresā un šobrid ir ārlietu un aizsardzības komiteju loceklis. Buenosairesā Televano ieradīsies ceturtajā decembrī, simpozija otrajā dienā. Viņš nolasīs referātu par eksistenciālisma paralēlēm Kortasara un vairāku Rietumeiropas prozaiķu

— Kami, Sartra un citu — daiļradē…

—     Kāpēc man tas jāzina? — es bezpalīdzīgi aizkūpināju cigareti, saprazdama, ka sākusies jauna, gluži citāda dzīve.

—     Televano bija viens no pirmajiem Rietumu intelektuāļiem, kas reaģēja uz Solžeņicina deportāciju, — nelikdamies manu piezimi dzirdam, Mišins turpināja. — Viņa jājamzirdziņš ir aizgādniecība par disidentiem intelektuāļiem no sociālisma nometnes valstīm. Uz tā arī tev vajadzēs spēlēt…

—    Piedod, uz kā spēlēt?

—     Uz tā, — Mišins atvēra logu, lai izvēdinātu manas "Javas" dūmus.— Un, Dieva dēļ, nopērc sev Seremetjevā bloku pieklājīgu cigarešu, citādi rodas iespaids, ka tu

smēķē marihuānu…

»

—    Vitjik, saki, vai arī tu…

—     Valentīna, ļauj man pabeigt!— Mišins pašķielēja uz manu pusi un iespurcās. — Kā no bērnudārza, padešām! Un tādus sūta uz ārzemēm!… Un tātad — uz atvadām es tev iedošu manuskriptu. Tas ir tipisks "samizdats", autors — neglābjami aptaurēts brīvības cīnītājs, taču, pēc ekspertu vērtējuma, visnotaļ talantīgs puisis. Teiksi, ka viņš ieradās pie tevis redakcijā un lūdza publicēt viņa romānu. Tu atteicies. Viņš uzstāja. Tu lūdzi, lai viņš pagaida, kamēr izlasīsi visu romānu un izdarīsi secinājumus. Tu izlasīji. Saprati, ka tev ir darīšana ar potenciālu ģēniju, kurš, iespējams, satricinās visas pasaules literatūru. Tajā pašā laikā tu aptvēri arī to, ka Savienībā neviens saprātīgi domājošs redaktors šo pretpadomju sacerējumu cauri nelaidīs. Laimīgā kārta tieši tobrīd tev iegadījās komandējums uz Argentīnu. "Bet ja nu," tu nodomāji, "es šo manuskriptu pārvestu pāri robežai un nodotu Rietumu intelektuāļiem?" Jo sevišķi tāpēc, ka tu taču mums esi izglītota, apolitiska, viegli iejūsmināma meitene…

—    Bet kāpēc man šis manuskripts jānodod tieši tam… kolumbietim? Kāpēc ne Bellām, Markesam vai Gremam Grīnam?

—     Valentīna, jo mazāk jautājumu tu uzdosi, jo ilgāk dzīvosi… Un nepārtrauc mani, es vēl neesmu beidzis, — viņš sapurināja savas kuplās, moderni apcirptās krēpes. — Tu pati uz savu galvu pārvedi šo manuskriptu pāri robežai. Zināms, ka tu baidījies, taču, pirmkārt, tavu rīcibu diktēja pienākums un sirdsapziņa, un, otrkārt, tu prātigi nospriedi, ka, būdama žurnāliste, kas režīma priekšā neko nav nogrēkojusies un kurai augstākstāvošās instances līdz šim uzticējušās, tu diez vai tiksi pakļauta personiskai pārbaudei…

—Ja es pareizi saprotu, manuskriptu es iebāzīšu krūšturī?

—     Manuskripts kopā ar citiem papīriem — simpozija programmu, Kortasara grāmatām, PSRS Zinātņu akadēmijas Literatūras institūta sagatavoto referātu, bloknotu, diktafonu un citām grabažām — atradīsies tavā čemodānā, — mans sarunu biedrs vienā mierā turpināja. — Bet krūšturi tu iebāz

sava mīļotā redaktora fočeni. Cik man zināms, tikai vinu tu

> ' >

mēdz ielaist savas noslēpumainās dvēseles visslepenākajās dzīlēs…

Es klusiņām raudāju. Ienīstu sevi par savu gļēvumu, par to, ka uz bezkaunību nespēju atbildēt ar bezkaunību, par visu to amorfo un amēbveidīgo, kas sagandē dvēseli un pārvērš tevi mežģīņu veļas manekenā. Neko, neko es tur nevarēju grozīt, un tāpēc klusi raudāju, rīdama rūgtas asaras, sajauktas ar franču skropstu tušu "Louis Philippe".

—     Ņem, te ir tūkstoš dolāru, — Vitjiks pastiepa man biezu aploksni. — Tas ir tā saucamajiem komandējuma izdevumiem. Kafija, cigaretes, mugurā velkami liberiņi, pati izdomā, kas un kā. Un beidz pinkšķēt, muļķe. Viss taču ir pa pirmo, vai tiešām tu to neapjēdz? Kļūsi par iecienītu rakstnieci, ārzemju komandējumos tevi sūtis tikpat bieži kā tu līdz šim, metro braucot, uz trim burtiem pasūti pieļurbājušos tēviņus. Sapirksies, saposīsies, atplauksi kā puķe, ieņemsi sava vieglprātīgā brūtgāna vietu, neaizmirsti, kā viņš tevi pārdeva — ar visu tavu dvēseli, apakšveļu un matu sprādzēm, turpmāk pati varēsi viņu izsaukt uz galvas mazgāšanu vai gultas priekiem. Vārdu sakot, beidzot tu iepazisi šīs stulbās dzīves īsto garšu, izbaudīsi tos jaukumus, ko dod neatkarība un pārākums par truliem tukšpauriem.

—     Bet ja nu Televano manuskriptu nepieņems? Ja viņš mani pašu pasūtīs uz trim burtiem?

—   Nesūtīs. Tādas kā tu nesūta. Tu domā, ka tevi izvēlējās tāpēc, ka cita nebija ko sūtīt? Tu maldies, dārgā. Saimnieks uz tevi liek 1-1-1-lielas cerības…

—   Jūsu degvīns, kundze!

Paņēmu no staigājošā seksaicinājuma (ap kaklu — raibs lakatiņš, uz piedurknes — "Air France" emblēma) rokām norasojušu glāzi ar biezu pamatni, kuras malai bija gādīgi uzsprausta citrona šķēlīte. Rūgts ledains malks apsvilināja manu rīkli un vēderu. Šņabis man vienmēr izraisa nelabuma spazmas, tāpēc manā toreizējā situācijā pasūtīt kaut ko tādu bija augstākā mērā muļķīgi, man apkārt sēdēja cienīga paskata džentlmeņi, pēc Franklina Delano Rūzvelta modes pieseguši kājas ar pūkainiem skotu plediem, un izsmalcinātās dāmas ar bieziem žurnāliem rokās un naudīgiem pavadoņiem pie sāniem; viss bija solīdi, pieklājīgi un īsteni rietumnieciskā garā, tāpēc apvemties greznā "Boeinga" salonā man, protams, neklājās. Kamēr tā prātoju, tikmēr vēderā man auga augumā burkšķošs kamols, kas lēnām kā miegaina čūska, līda augšup… Vai nu mazums draņķību man pēdējās dienās bija nācies norit!

—    Vai kundzei nelabi?

Ieniru stjuartes plaši ieplesto zilo acu dzīlēs un, atsaukdamās viņas profesionālās platoniskās mīlestības uzplūdiem pret visiem "Air France" pasažieriem, dedzīgi pamaju.

—   Jā, jā, jaunkundz, man ir ļoti nelabi, man ir pavisam draņķīgi!

—     Atlaidieties, kundze, tūdaļ atnesīšu jums spilvenu. Varbūt uzsegt pledu? Jūs visa trīsat! Vai nevēlaties kafiju ar aspirīnu?

Es gurdi atmetu ar roku, gozēdamās neierastas gādības saulītē.

—   Mazdrusciņ vēl pacietieties, — stjuarte gādīgi izņēma man no rokām tukšo glāzi. — Pēc piecpadsmit minūtēm nolaidīsimies Orli. Parīze jūs gaida, kundze!

"Kā tad!" — es ļauni nodomāju. — "Parize mani gaida! Kāda velna pēc es šai Parīzei esmu vajadzīga?! Andropovs mani gaida un dārgais klases biedrs Vitjiks Mišins. Ar ilgošanos… Ak, Kungs, ja varētu nosprāgt, nenākot pie samaņas!…"

11. noda|a

Parīze. Viesnīcas "Riča" restorāns.

1977.gada 1.decembris.

Šķiet, biju iesnaudusies. Mani pamodināja šasiju atsišanās pret betona skrejceļu. Paskatijos pa iluminatoru, kuru krustu šķērsu bija sašvīkājušas nevainīgās lietus asaras. Cauri miglas auriem kā majestātisks piemineklis pūstošajam kapitālismam slējās gigantiskā lidostas ēka.

Pēc piecām stundām man bija jālido tālāk — uz Buenosairesu ar aviosabiedrības "SAS" reisa lidmašīnu. Patiesībā es nebiju noteicēja pat par šīm nelaimīgajām piecām stundām. Kāds gudri un tālredzīgi bija saplānojis visas manas gaitas ārpus mīļotās dzimtenes. Divas stundas bija atvēlētas, lai atpūstos un nedaudz sakoptos viesnīcā "Riča", kas atradās piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no lidostas, bet pēc tam… Pēc tam man bija paredzēta nejauša tikšanās ar kādu svešinieku. Nejauša tā, protams, būs tikai viņam — toties man bija skaidri zināms, kas un kāpēc man restorānā jāsatiek.

… Soļoju pa biezo paklāju, ar pūlēm raudama ārā savu laiviņkurpju smailos papēžus no elastīgās un stingrās sintētikas, zem deguna dungodama vienu no savu jaunībsdienu nevīstošajām melodijām: "Nav šķēršļu mums ne jūrā, ne virs zemes, un varas nav, kas aizkavēt mūs spēs"! Abpus plašajai hallei firmas veikalu vitrīnas un letes, izdekorētas ar tādu mīlestību, it kā visi darba kolektīvi gatavotos Brežņeva vizītei, bija krautin piekrautas prātam netveramiem "B" grupas rūpniecības un pārtikas preču labumiem, kas liecināja, protams, tikai par vienu — par Francijas darbaļaužu nežēlīgo ekspluatāciju.

Atgrūdusi restorāna spoguļotās virpuļdurvis, iemetu acis savā ķēmīgajā Maskavas otrās pulksteņrūpnīcas ražojumā, kurš nezin kāpēc nosaukts par "Ausmu",— lidz nejaušās tikšanās brīdim vēl bija atlikušas divdesmit minūtes.

Pacēlu galvu un aci pret aci sastapos ar…

Mana pirmā asociācija bija gluži reflekriva — man piepeši likās, ka liktenim labpaticies mani savest ar kādu no PSKP CK Politbiroja locekļiem, kura foto mīklainu iemeslu dēļ padomju tautai palicis apslēpts. Iespaidīga auguma kungs labi pašūtā tumšpelēka tvīda uzvalkā, neaprakstāmi sniegbaltā kreklā, kura iestīvināto apkaklīti ap dzīslaino kaklu saturēja rūpīgi izveidots tumšas, ar bordo punktiņiem izraibinātas kaklasaites mezgls… Šī persona vienlaikus modināja gan godbijīgas pavalstnieka jūtas, gan ķecerīgu vēlēšanos ņemt un izsist viņu no iedzimtā līdzsvara.

—    Vai kundze vēlas pusdienot? — Politbiroja loceklis skaidrā franču valoda bez mazākajām Dņepropetrovskas dialekta pazīmēm apvaicājās.

—   Jā, protams, — es atbildēju un paklausīgi sekoju zāles pārzinim. Viņš pārvietojās nesteidzīgi un droši kā ledlauzis, brīvējot man ceļu starp žilbinoši baltiem ar porcelānu un kristālu servētiem galdiem. Peldēdama viņa ķīļūdeni, jutos kā nedrošs tālas tundras pievārtes zvejnieku kolhoza kuteri tis, kas nodarbojas ar moivu zveju.

Ar pagodinājumiem, kādus būtu pelnījusi varbūt vienīgi nelaiķe Edīte Piafa, tiku nosēdināta rūpīgi piebīdītā krēslā, apgādāta ar ēdienkarti, apvējota ar labu smaržu aromātu un intīmā balsī informēta par piedāvāto vīnu spektru, kuru nosaukumi vien man lika kaunā nosarkt par savu tumsonību.

Mobilizējusi visu to zināšanu klāstu, kuras ar zināmām atlaidēm varētu nosaukt par manu gastronomisko intelektu, pasūtiju ziedkāpostu salātus, asiņainu bifšteku ar pipariem un glāzi božolē.

… Viņš restorānā bija ieradies piecas minūtes agrāk nekā paredzēts. Vēroju, kā šis cilvēks drošā pastāvīgā apmeklētāja gaita dodas uz zāles stūri, kā apsēžas pie galdiņa, ka nevērīgi, it kā nopurinātu cigaretes pelnus, izklāj cieši saritināto salveti un ar netveramu burvju mākslinieka vai profesionāla bārddziņa kustību aizbāž to sev aiz apkakles. Aizmirsusi visas instrukcijas, raudzījos uz viņu nepieklājīgā atklātibā. Man bija reizē baisi, interesanti un pretīgi. Atmiņā uzpeldēja fragments no Vitjika Mišina īsā kursa spiegošanā:

"Seram Džeraldam Haskinam ir septiņdesmit četri gadi, viņš ir barons trešajā paaudzē, lordu palātas loceklis, viņam pieder viena no lielākajām bibliotēkām Anglijā. Viņš ir aizvadījis vētrainu mūžu, sešas reizes precējies, viņam ir liels pulks bērnu, mazbērnu un mazmazbērnu. Viņš ir bagāts cilvēks. Viens no izsmalcinātākajiem literatūras pazinējiem Rietumos. Brivi pārvalda trīspadsmit valodas. Ja neskaita sievietes, grāmatas ir viņa vienigais vaļasprieks. Nekādā gadijumā neatļaujies piezīmes par viņa uzvārdu. 1975. gadā Briselē pieņemšanā pie Beļģijas karaļa Boduēna Džeralds publiski iecirta Vācijas sūtnim pļauku tikai tāpēc, ka tas painteresējās, vai viņš nav ebrejs. Haskins ir tipisks brits — gudrs, vīzdegunīgs, ietekmigs. Viņš izlido no Parīzes ar to pašu "SAS" lidmašinu, ar kuru lidosi tu, tikai pirmajā klasē. Restorānā viņam norunāta lietišķa tikšanās ar Edmondu Sarlrū… "

Edmonda Sarlrū bija vienigā patikamā detaļa šai velnišķīgajā spiegošanas farsā, par kura līdzdalībnieci sava idiotisma dēļ biju kļuvusi. Dievināju šo rakstnieci, vai līdz caurumiem biju lasījusi un pārlasījusi viņas romānu "Aizmirst Palermo" — pārsteidzošu sievietes izjūtu, dzīves vērojumu un erotikas mistrojumu, kurš krieviski, manuprāt, bija pāruilkots tikai kāda literatūras ierēdņa rūpīgi slēpto seksuālo problēmu dēļ. Vai gan es būtu varējusi iedomāties, ka pienāks diena, kad tikšanās ar Sarlrū — turklāt vēl Parizē! — kļūs par īstenību?…

Pazinu vinu tūlīt, līdzko slavenā rakstniece ienāca

V '

restorānā. Sarlrū devās tiešā ceļā pie Haskina galdiņa, familiāri ar viņu saskūpstījās un acīmredzot pateica kaut ko ļoti smieklīgu, jo barons sāka pilnā kaklā smiet pa visu krogu, atsedzot trisdesmit divus baltmirdzošus britu dentistu darinājumus. Izjutu asu skaudību pret šo pārīti, un skaudībai piejaucās ari žēlumu pašai pret sevi. Kāpēc gan viņi var mierigi sēdēt greznā restorānā, pasūtīt eksotiskus ēdienus, nedomājot par to, cik dolāru vai franku viņiem izsniegts "komandējuma izdevumiem", un, galvenais, nepildīt slepeno dienestu ļauno ģēniju idiotiskos uzdevumus?

Pēkšņi sajutu, ka vairs nespēju ievilkt plaušās gaisu. Likās, ka rīklē ir kaut kas iesprūdis, mute vienā mirkli kļuva sausa. Acimredzot tas bija spējš zemapziņas uzplaiksnījums. Piepeši es apjautu mani piemeklējušās katastrofas īstenos mērogus, beidzot aptvēru, ar ko sava stulbuma dēļ esmu sapinusies.

— Ak, kungs, — es nodomāju, — kā gan viņi visu to var zināt? Kur Maskava un kur Parīze, kur Andropovs un kur kaut kāds lords ar ebreja uzvārdu un kokerspaniela ciltsrakstiem?! Kā viņi to visu varēja iepriekš zināt? Gan to, ka barons atnāks uz šo krogu, gan to, ka ieradīsies ara viņa un abu saruna nebūs ilgāka par pusstundu. Līdz šim tādu bezspēcibas sajūtu un mulsumu biju izjutusi tikai domājot par bezgalību…

—    Vai kafiju, kundze? — viesmīļa stāvs aizsedza manas diletantiskās izsekošanas objektu.

—   Jā, esiet tik laipns.

Šai mirkli es piekristu visam — pat ja man piedāvātu žurku zāļu kokteili ar dzīvsudrabu — man bija vienalga.

Paskatījos pulkstenī: līdz izlidošanai bija atlikušas divas ar pusi stundas. Haskinam bija laiks beigt pļāpāšanu. Bija situsi mana stunda, kaut tā butu nolādēta…

12. nodaļa

Parīze. Viesnīcas "Riča" restorāns.

1977. gada 1. decembris.

Samaksāju par pusdienām un devos pie gadu nastas piemeklētā barona galda, kur viņš joprojām turpināja nepiespiesti tērzēt ar rakstnieci. Piegājusi viņiem klāt, automātiski novērtēju, ka, par spīti saviem vairāk nekā sešdesmit gadiem, Sarlrū ir ne tikai saglabājusi brīnišķīgu sejas krāsu, bet arī nevainojamu augumu.

—    Piedodiet, kundze… — sakopojusi visas savas diezgan fundamentālās, taču nu jau krietni piemirstās franču valodas zināšanas un nojausmas par tās pareizrunas niansēm, es drosmīgi izgārdzu guturālo "r". No malas tas droši vien izskatījās gaužām vulgāri. Taču uzdevums bija formulēts precīzi un atkapties no paredzētā plana es nedrīkstēju divu iemeslu deļ: pirmkārt, tāpēc, ka ne mirkli nerimās dzīvnieciskās bailes no Lubjankas, par kuras varenību nule bija atgādinājusi mana zemapziņa, un, otrkārt, tāpēc, ka man piemīt iedzimta pienākuma apziņa.

—   Atvainojiet manu pārdrošību, kundze, taču es pieļautu vislielāko kļūdu manā mūžā, ja nelūgtu jums interviju.

Rakstniece mani noraudzījās ar izbrinu, barons — ar neslēptu interesi.

—    Spriežot pec izrunas, jūs esat poliete?

—    Krieviete.

—    Krieviete? — Haskins diezgan netaktiski iesmējās. — Vai tiešām Krievijā ir zināms Edmondas Sarlrū vārds?

—    Ne tikai zināms, bet ir ari visai populārs…

—   Ko jūs sakāt?! — rakstniece pa laucinieču modei sasita rokas. — Lūdzu apsēdieties, kundze!

—   Pateicos… — es tencināju un piemetos uz mīkstā krēsla maliņas. — Diemžēl, man ir pavisam maz laika, pēc divām stundām man jālido projām…

—    Cik žēl, — rakstniece pasmaidīja. — Es savukārt ļoti labprāt vēlētos nointervēt jūs. Ne jau tik bieži dāmas no Krievijas ierodas Parīzē…

—    Un vēl tādas, kuras zina, ka pasaulē eksistē Edmonda Sarlrū, — barons piebalsoja.

—    Ser Džerald, nemulsiniet jauno dāmu, — francūzietes balsī negaidīti ieskanējās aizvainoti toņi. — Nedod Dies', viņa vēl nodomās, ka jūsu dzimtenē mani neviens nepazīst…

—    Mīļā Edmonda, — anglis nodūdoja, nenolaizdams no manis ciešu skatienu, — jūs esat burvīga prozaiķe un patiešām esat pelnījusi, lai jums būtu pielūdzēji tieši Krievijā. Tiesa, tas, ko uzzināju pirms īsa brītiņa, man ir jaunums.

—   Un kā būs ar interviju? — riskēdama kļūt nepieklājīga, es tomēr nolēmu sarunu ievirzīt lietišķā gultnē.

—     Diemžēl man norunāta tikšanās, un es to jau kavēju. Varbūt nākamreiz?…

—    Baidos, ka tas nebūs iespējams… — bez īpašas piepūles savilku seju nožēlas grimasē. — Man tūlīt jālido uz Buenosairesu, bet pēc tam…

—    Ko jūs sakāt! — Haskins atkal mani nomēroja ar savu aristokrātisko skatienu. — Tad jau mēs lidojam kopā?

—     Nu, tādā gadijumā es jūs netraucēšu, — rakstniece graciozi piecēlās. — Priecājos, Džerald, ka, pateicoties manai popularitātei Krievijā, esat ticis pie tik burvīgas ceļabiedres. Bet attiecībā uz jūsu lūgumu, kundze, — te būs mana vizītkarte, — un Sarlrū sniedza man ceriņkrāsas krītpapīra taisnstūriti. — Atceļā taču jūs arī lidosit caur Parīzi, vai ne?

—Jā, kundze.

—    Piezvaniet man, un mēs noteikti kaut ko izdomāsim. — Tad viņa pievērsās Haskinam. — Džerald, novēlu jums laimigu lidojumu un apsolu pārdomāt jūsu priekšlikumu.

Barons smagnēji piecēlās kājās un noskūpstīja pastiepto roku.

Mēs klusēdami pavadijām skatieniem Edmondas slaido stāvu.

—    Kā laiks skrien! — barons smagi nopūtās. — Būtu jūs viņu redzējusi pirms trīsdesmit gadiem Romā…

—     Pirms trīsdesmit gadiem manis nebija pasaulē — Maskavai nācās tvikt gaidās vēl divus gadus…

-— Tjā, kundze, — ar savu atgādinājumu par teiksmās apdziedāto baltakmens skaistuli es viņu biju piespiedusi no debesim atkal atgriezties uz zemes. — Ja es pareizi sapratu, mēs esam kolēģi?

—   Kādā ziņā?

Mani māca niknums. Viss norisinājās tieši tā, kā bija izplānojuši Vitjika Mišina maizes tēvi, bet šis nejēga barons ar visiem saviem ciltsrakstiem, bagātību, bibliotēku un gadsimtiem ilgi spodrināto britu uzpūtību bija sapinies izliktajās cilpās kā badā pamiris muļķa ķivulis, kuram pabērtas saulespuķu sēkliņas.

—    Literārā zinā.

—   Aktā?

—    Mans vārds ir Džeralds Haskins, — barons viegli palocījās. — Un kā sauc jūs?

—    Valentīna. Vai Vaļa, tā jums droši vien būs ērtāk…

—   Vai jūs vienmēr rūpējaties par vīriešu ērtībām?

—    Un jūs domājat, ka viņi to nav pelnījuši?

—    Vai jums ir teikuši, ka esat mazliet līdzīga Ģertrūdei Stainai?

—    Sen neesmu sevi aplūkojusi spogulī, taču labi atceros, ka pēdējoreiz, kad to darīju, elefantiāzes pazīmes nemāniju…

—    Debestin, jūs pat to zināt?

—   Ko tad?'

—    Padodos! — barons jokodams pacēla savas masivās rokas, kas atgādinaja divus telegrāfa stabus — bez vadiem, toties ar apročpogu izolatoriem. — Bet tagad atzīstieties: jums droši vien ļoti patīk Hemingvejs? Viņš taču bija tikpat mūsdienīgs un ar tikpat asu mēli kā jūs.

—    Nē, nepatīk vis.

—     Kurš tad? Ja neskaita Edmondu Sarlrū, protams?

—    Franču valodu es nepārvaldu tik labi, lai uztvertu nianses. Vai jūs zobojaties?

—    Un man to nevajadzētu darīt?

—    Un kā jums šķiet?

—    Uffi — barons atstūma šķīvi un atspiedās pret krēsla atzveltni. — Teikšu atklāti, ar jums nav viegli sarunāties.

—   Toties interesanti.

—    Bet grūti…

—     Un kādu laikrakstu jūs pārstāvat, ja nav noslēpums?

—     Vai tad es izskatos pēc žurnālista? — Haskins mani vērīgi uzlūkoja.

—    Piedodiet, ja esmu jūs neviļus aizvainojusi.

—    Dies' pasarg, nekādā ziņā! — barons paklikšķināja pirkstus, lai pieaicinātu viesmīli. —Jūtos pat glaimots. Man allaž ir gribējies rakstīt, taču diemžēl Raditājs man noskaudis talantu. Ilgus gadus tas mani apbēdināja, bet tad es guvu mierinājumu grāmatās. Tagad es uzskatu, ka daudz interesantāk ir meklēt citu kļūdas nekā pašam izpelnīties nopēlumu. Vai jums tā neliekas?

Pēdējo frāzi Haskins pateica krieviski.

—   Jūs taču esat poliglots, Haskina kungs! — es jūsmigi iesaucos, klusībā cerēdama, ka pārsteigumu esmu notēlojusi pietiekami pārliecinoši. — Cik valodas vēl jūs pārvaldāt?

—    O, ļaujiet saskaitīt… — barons paraudzījās griestos. — Itāliešu, spāņu, vācu, zviedru, ungāru, grieķu, turku… Franču un krievu valodu nepieminēsim… Nu, vēl kādas pāris austrumvalodas, tiesa gan, tās es nepārvaldu tik spoži, lai ielaistos disputā par jums tik mīļās Sarlrū kundzes daiļradi.

—    Un krievu valodu jūs iemācijāties tikai tāpēc, ka šai valodā runāja Ļeņins?

—    Tikai daļēji. Galvenokārt par savām krievu valodas zināšanām varu pateikties Platonova kungam. "Džanu" es izlasīju spāniski un pirmo reizi mūžā nožēloju, ka neprotu krievu valodu. Tas bija sen, vēl četrdesmito gadu beigās… Nu, bet jūs? Ar ko jūs nodarbojaties, Vaļa?

—   Ar propagandu un aģitāciju.

—    Un ko tieši jūs propogandējat un ko aģitējat?

—    Haskina kungs, domāju, ka mums laiks reģistrēties.

—    Ko-o?!

—     Dieva dēļ, nebīstieties! Es nerunāju par laulības reģistrāciju. Es gribēju tikai teikt, ka lidz izlidošanai vairs atlikusi nepilna pusotra stunda…

13. nodaļa

Debesis. Aviosabiedrības "SAS" avioiaineris.

1977. gads. Nakts no 1. uz 2. decembri.

Man vienmēr ir licies, ka uz angļu aristokrātiem, jo sevišķi tādiem, kuri sasnieguši cienījamu vecumu, nav attiecināms jēdziens "drudžaina rosība". Taču Haskins vai nu bija kropls izņēmums britu patriciešu plašajā saimē vai arī tomēr bija ebrejs. Lai nu kā, bet cieši apņemies visu tālo pārlidojumu pāri Atlantijai pavadīt man līdzās, barons sāka tik vētraini un enerģiski rosīties, ka biju nobažījusies par viņa asinsspiedienu. Vispirms viņš samirkšķinājās ar stjuarti, tad pārmija dažus vārdus ar sirmu itāli, kas sēdēja viņam blakus, un visbeidzot viņš ar tik sarežģītu frāzi spāņu valodā vērsās pie man lidzās sēdošā, slotas kātam līdzīga vīrieša, ka tas ka vēja nests aizšāvās uz pirmo klasi.

Barona aktivitāte mani sāka biedēt. Viss norisinājās tādā saskaņā ar plānu, ka neviļus manī modās aizdomas. Kādu bridi gremdējusies pārdomās par šo tēmu, secināju, ka bažām tomēr nav pamata. "Cik gan visi vīrieši ir vienādi," es nodomāju, un ne jau tāpēc, ka būtu par sevi pārlieku augstās domās. "Vienalga, vai tas ir britu aristokrāts, vai komjaunatnes avīzes redaktors, pasaulslavens ceļotājs vai KGB šefs… Viņu rīcības pamatā allaž ir nesatricināma pārliecība par savu neatvairāmību un vēlme iepatikties. Pēc tam viņi tevi mīlēs, šantažēs, tincinās, nomocīs ar greizsirdību un sīkumainību, nodos un pārdos bez žēlastības… Taču vispirms viņi vēlas iepatikties, atstāt iespaidu, nodemonstrēt visu savu labo īpašību komplektu. Paviāni, salīdzinot ar vīriešiem, ir tīrie bčrni — muzikālas ievirzes parauginternāta audzēkni…"

7

—    Par ko jūs domājat, Vaļa? — Haskins, jau iekārtojies sēdekli man līdzās un acīmredzot apsvērdams tālākos iekarošanas plānus, apvaicājās.

—      Par gatavošanos mūsu partijas pirmorganizācijas pārvēlēšanu sapulcei, — es vēsā mierā krieviski atbildēju.

Haskins sāka skaļi smieties.

—     Cik burvīgi! Vai ar priekšniecību jūs arī tā jokojat?

—   Ja es jums, ser Džerald, pateiktu kā es jokoju ar savu priekšniecību, jūs man neticētu.

—   Ja pareizi sapratu jūsu piezīmi, jūs esat komunistiskas partijas biedre?

—Jā, tikai ļoti negribīga… Vai tādu jēdzienu jūs saprotat, Haskina kungs?

—   No ideoloģiskā viedokļa?

—   Vai tad ir arī kāds cits viedoklis?

—   Vaļa jūs esat vienkārši burvīga. Es ļoti priecājos par šo iepazīšanos un ierosinu to nosvinēt ar glāzi šampanieša. Kāpēc jūs smaidāt?

—   Es klusībā pārtulkoju jūsu vārdus krieviski un atcerējos kādu senu draugu…

—   Nepatīkamas atmiņas?

—     Tieši otrādi — atmiņas ir ļoti patīkamas. Nepatīkams ir tikai cilvēks, ar kuru tās saistītas.

—   Jūs nudien man patikat!

—    O, Haskina kungs, es jūsu balsī saklausīju lietišķu intonāciju. Vai pieņēmāt kādu svarīgu lēmumu?

—   Jūs esat apbrīnojami vērīga… — barons ielaida spēcīgo ķetnu savas elegantās, tumšzilās, ar zeltītos un melnos toņos ieturēto Sauthemptonas kroketlduba emblēmu rotātās žaketes iekškabatā un izvilka glītu kārbiņu. — Vai nevēlaties aplūkot?

Kārbiņa bija viegla kā pūciņa. Uzmanīgi to atvēru un nespēju apslāpēt sajūsmas nopūtu — kārbiņā bija platīna saderināšanās gredzens, tik blīvi un vienmērīgi nokaisīts ar sīkām dimanta drumslām, ka likās — turi rokās brīnumjauku, trauslu un vāru eglītes rotājumu.

—    Brīnišķīga un izsmalcināta rota.

—    Tiešām? — Haskins nopriecājās kā pionieris no tāla Sibīrijas ciema, saņēmis ceļazīmi uz Arteku. — Tas ir Haskinu dzimtas patents. Visas mūsu dzimtas sievietes ir nēsājušas tikai šādus saderināšanās gredzenus.

—   Jūs nespējat pat iedomāties, kā es priecājos par jūsu ģimenes sievietēm, — saudzīgi aizvēru kārbiņu un atdevu to baronam. — Vai nevēlaties, lai kultūras vērtību apmaiņas nolūkā jums pastāstu, kādus saderināšanās gredzenus nēsāja manas dzimtas sievietes?

—Ja nu esat nolēmusi būt pret mani tik atklāta, — Haskins, rūpīgi ielikdams kārbiņu atpakaļ kabatā, sacija, — atbildiet man uz citu jautājumu — vai esat neprecējusies?

—   Vai tiešām tas ir tik uzkrītoši?

—   Un nekad neesat bijusi?

—   Haskina kungs, jūsu vērīgums mani biedē.

—Jūs tik burvīgi protat atbildēt uz jautājumiem. Vai spējat kaut mirkli būt nopietna?

"Ak tu vecais britu ēzeli!" es gurdi nodomāju. "Nekad mūžā vēl neesmu bijusi tik nopietna. Ak, Dievs, varbūt tieši šis vieglums, šī skurbinošā grezno restorānu un smalko hoteļu vide, ši dīkā dzīve ar izsmalcinātām salonsarunām un nešaubīgu piederības sajūtu bagātības, civilizācijas un brīvības pasaulei, ierasta kopš dzimšanas, šādus cilvēkus ari ievilina Lubjankas skavās? Padomā tikai: "Jāpacenšas iegūt viņa labvēlību, ceļojuma laikā viņš jāsavaldzina, jāpiesaista, jāizmanto viņa plašie sakari un nevainojamā reputācija literātu aprindās…" Ne man viņu vajadzēja lenkt, ne pūlēties, atradies gan īstenais intelektuālis, iekaisušais priekšdziedzeris ševiota biksēs! Pat mūsu dežurante Ņusjas tante, ja viņai nošņāptu gadus četrdesmit, atradinātu viņu katru sarunu sakt ar vārdiem "A' ko?" un ar partijas biroja lēmumu liktu izlasīt kādu duci grāmatu par eksistenciālismu un "jaunajiem kreisajiem", bez ipašām grūtībām tiktu galā ar uzdevumu, kuram mani bija svētījis pats Jurijs Vladimirovičs, mākslu un talantu aizbildnis un amatu apvienošanas kārtiba ASVGP Attīstītā Sociālisma Valsts Galvenais Provokators. Bagātība, sabiedriskā aizsargātība, nokārtotā sadzīve, komforts un apziņa, ka viņiem ik ritu nav septiņos, modinātājpulkstenim zvanot, jālec ārā no gultas, lai kopā ar tādiem pašiem nikniem un miegainiem ļautiņiem vilktos uz darbu, visiem pasaules Haskiniem bija pilnīgi laupījusi stabilu sociālo imunitāti. Ak, Dievs, vai tiešām viņi visi ir tādi stulbeņi kā šis vecais prauls, kas dirn man blakus? Vai tiešām viņi nesaprot, cik bīstami ir uzticēties cilvēkiem, kurus tu nepazīsti, droši uzsmaidīt, atklāt visu, kas uz sirds, nedomājot par sekām, darīt to vienkārši tāpat vien — siltu jūtu uzplūdos vai spīvā nicinājumā? Vai tiešām viņiem skolā, uz ielas, institūtā vai darba vietā nav iekalts, ka par katru kļūdīšanos reiz būs jāmaksā? Bet varbūt, kamēr nav par vēlu, man šim vecajam veprim vajadzētu atklāti pasacīt: "Paklau, onkul, tu, bez šaubām, esi labi barots un tīri mazgāts, tava suga spētu uzlabot visu Austrumeiropas, Sibīrijas un, ļoti iespējams, pat brālīgās Mongolijas genofondu, taču tas viss ir nieks, salīdzinot ar nepatikšanām, ar kurām gluži kā ar sprāgstvielu esmu uzlādēta es, tās ir nepatikšanas, kas aptumšos visas tev vēl atlikušās mūža dienas, sagandēs tavu neaptraipīto labo slavu, un tu kļūsi par izstumto. Tai pasaulē, kurā tu mīti, sakari ar sātanu un sakari ar KGB ir sinonīmi. Bet es esmu KGB. Vai saprati, papuci? Bet tagad dieb atpakaļ uz savu pirmo klasi, atšujies, neieved kārdināšanā un saudzē sevi, kas zina, varbūt tu vēl nodzīvosi gadus desmit un pat pagūsi izsniegt savu ģimenes saderināšanās riņķi kārtējai gotelei ar portatīvo piena kombinātu…"

—    Vaļa, jums slikti? — Haskina sejā bija izlasāmas aizkustinoši tēvišķīgas rūpes.

—   Vai drīkstu vēlreiz aplūkot jūsu burvīgo gredzentiņu?

… Viņš gulēja, miegā bērnišķīgi čāpstinādams lūpas.

Acīmredzot ieilgušās orģijas ar platoniskajām līgavaiņa tēlošanas un aplidošanas ainām modernā aviolainera salonā viņu bija pamatigi nokausējušas, un tagad viņš izpildīta pienākuma apziņā bija iesnaudies, atbalstījis savu sirmo, dižciltīgo galvu pret rudām spalvām noaugušo un brūniem nepielūdzamā vecuma plankumiem izraibināto roku.

Iztēlojos, ka guļu ar viņu vienā gultā, un noskurinājos. Brr! Tad jau labāk ar Vitjiku, kaut tobrīd nespēju iedomāties neko briesmīgāku.

"Beidz, Valentīna, nekrīti panikā!" es sev pavēlēju un mēģināju koncentrēties. Kas tad galu galā ir noticis? Kas man draud? No kā es baidos? Jā, tiešām es lidoju uz Buenosairesu. Bet tas taču ir brīnišķīgi! Nekad neesmu bijusi Argentinā, tagad redzēšu eksotisku zemi, kurā nokļūt neesmu pat sapņojusi, sastapšu jaunus cilvēkus, pastaigāšu pa izstādēm, muzejiem, sapirkšos, ko vilkt mugurā… Kāpēc gan man ap sirdi ir tik šķērmi? KGB uzdevums… Televano… Bet ja nu es iedomātos, ka nekāda uzdevuma nav? Vienkārši nav un viss! Es taču nekur neesmu parakstījusies, nekādus zvērestus neesmu devusi… Nu, neatradu es to jūsu kongresmeni. Mēģināju, bet neizdevās, un ko nu? Atlaidis mani no darba? Deldasēs? Pārgriezīs rīkli manas mājas vārtriīmē? Nē taču, galu galā neesmu jau nekāda tautas ienaidniece! Bet tos tūkstoš dolārus, ko man iedeva Vitjiks, es atdošu. Visus līdz pēdējai kapeikai. Ak kungs, ko es muldu! Tie taču ir murgi, vairāk nekas… Stāt! Mēģināsim tikt skaidrībā no otras puses. Izanalizē, Valentīna, kāda neģēlība tad īsti no tevis tiek prasita. Sauksim to tā, jo, ja reiz tu esi KGB uzticības persona, tātad ne uz ko citu neesi spējīga, tā sanāk, vai ne? Pieņemsim, ka tā. Bet ko tad īsti es taisos darīt? Nodot manuskriptu aizjūras parlamentārietim. Bet kas gan tur, taisnību sakot, ir slikts? Es to izlasīju — normāls pretpadomju sacerējums, turklāt diezgan talantīgi uzrakstīts. KGB par tādiem uzdevumiem vajadzētu piešķirt Gonkuru prēmiju. Tātad te slēpjas kaut kāda viltība. Un es esmu tikai sīka skrūvīte ar tērauda galviņu, kurā no smadzenēm nav ne miņas, kāda detaļa man nesaprotamas spēļlietas atsperē. Skaidrs, ka Andropovam un viņa komandai kaut kas ir padomā, bet es tieku izmantota par māņu pīli. Ko gan viņi perina? Ja to noskaidrošu, varēšu kaut kā izlocīties, bet pēc tam notēlot muļķi, par kādu mani acīmredzot arī uzskata, un ar dziļa gandarījuma sajūtu atgriezties Maskavā. "Sodit nedrīkst apžēlot" — atcerējos slaveno piemēru, kurā pieturas zīmes izšķir visu, un nospriedu, ka tik traki nemaz nav. Kā būtu, ja es godīgi pieietu pie šī Televano, visā viņam atzītos un atdotu manuskriptu, lai viņš pats lauza savu intelektuālo galvu?…

— Pietika man tikai uz brītiņu iesnausties, lai jūs jau atkal sāktu gremdēties savās problēmās… — Haskins pacēla roku un ielūkojās savā elegantajā pulksteni. — Pēc trim stundām nolaidīsimies.

—   Vai jūs bieži lidojat, baron?

—   Visu mūžu.

—     Un jūsu lidmašīna nekad nav nolaižoties avarējusi?

—    Cik dīvainas iedomas, Vaļa! Nē, protams.

—    Manējā, diemžēl, arī ne…

14. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza".

1977. gada 2. decembris.

Viesnīca "Plaza", kurp olīvkrāsas mersedesā mūs atveda kāds no simpozija rīkotājiem, atradās Floridas prospektā, pašā Buenosairesas centrā.

—     Atklāšana rit desmitos, — rīkotāju pārstāvis, jauns, simpātisks puisis ar sārtu tulpi piegulošās zaļās žaketes pogcaurumā, uz atvadām informēja. — "Plazā" apmetušies gandrīz visi simpozija dalībnieki. Autobuss piebrauks tieši pusdesmitos. Esiet tik laipni, kungi, nenokavējiet…

Hasldns izskatījās pašpārliecināts un impozants. Pārlaidis saimnieka skatienu gigantiskajai marmora hallei, viņš paspieda man roku un sacīja:

—     Vaļa, jūsu rīcībā ir pusotra stunda. Pēc tam mēs dosimies uz kādu satriecošu vietu, kur es jūs pacienāšu ar viseksotiskākajām pusdienām pasaulē. Neatsakieties, atcerieties, ka jūs esat padomju žurnāliste un jums ir pilnīgi nepieciešams iepazīt buržuāziskās sabiedrības tikumus. Kaut vai tāpēc, lai saviem lasītājiem pēc iespējas pārliecinošāk pastāstītu, kā tā trūd no iekšpuses…

Zēns sarkanā livrejā un koķeti piešķiebtā cepuritē, kas ļoti atgādināja turku fesku, mani svinīgi pavadīja līdz 1921. numuram, atslēdza durvis un labā angļu valodā sacīja:

—    Lūdzu, iekārtojieties, kundze…

Numurs bija brīnišķīgs — plaša viesistaba ar elegantām, modernām mēbelēm, vienreizēja vannas istaba, neliela guļamistaba, kuras centrā kā uz postamenta bija novietota gandriz kvadrātveida gulta, apsegta ar zīda pārklāju. Piesardzīgi apsēdos uz tās maliņas un piepeši sajutu visu to pārbaudījumu smagumu, kas pēdējā laikā bija mani piemeklējuši. Nometu kurpes un, plati ieplestām rokām iegāzusies gultā, sāku blenzt griestos. Tur es ieraudzīju simpātisku dāmu pašā plaukumā ar labi veidotu augumu un gaišiem, atrisušiem matiem. Ja nebūtu tumšo ēnu zem acīm un dziļās rievas augstajā pierē, viņu varētu nosaukt par efektīgu vai pat skaistu. Tikai pēc brīža apjēdzu, ka tā esmu es — griestos bija iemontēts milzīgs spogulis.

"Kur tu esi, mans maigais un pērkamais draugs?" es nodomāju par savu redaktoru. "Ja nebūtu uzpeldējusi virkne jaunu apstākļu, mums būtu tik jauki šai ķēniņgultā. It kā es nezinātu, kāpēc tu mani tik ilgi aplaimoji ar tādu stabilitāti, kāpēc mūsu attiecības bija tik noturīgas un mēs klidām no gultas uz gultu gandrīz sešus gadus — es nekad tev neatzinos mīlestībā, neizvirzīju pretenzijas, nečukstēju ausī: "Bet kas būs tālāk?" Es tev biju parocīga visās nozīmēs. Porciju seksa? Laipni lūgtum, mans princi! Jums sakārojies paspīdēt ar intelektu? Dieva dēļ, spidi vesels — aizturēta elpa un sajūsmā mirdzošas acis ir garantētas. Varbūt jums ir vēlēšanās pasūroties par dzives likstām? Te ir manas krūtis, piekļaujies tām un noraudi mani kaut vai slapju — es taču esmu mēma kā kaps…"

… Noģērbu kleitu, novilku zeķes, vienā kreklā piegāju pie pusatvērtā loga un, sajutusi liega, silta vēja dvesmu, palūkojos pāri smaragdzaļajam parkam ar koši raibām puķu dobēm, pāri džakarandu galotnēm. Lejā kā zaļš paklājs pletās Buenosairesa — tik milzīga, skaista, spilgta un noslēpumaina. Viss šķita tik apbrīnojami viegls, pat gaisīgs. Vienīgi es neiederējos šai godībā. Kādu mirkli man bija tāda sajūta, it kā man sāktos personības dalīšanās. It kā nevis es, Vaļa Maļceva, nodota, apmelota, draudu un šantāžas salauzta te, pieczvaigžņu viesnīcā stāvētu pie loga un ar Napoleona skatienu vērotu vienu no pasaules skaistākajām pilsētām, bet tas būtu mans gars bez miesas un asinīm — tā septiņpadsmit gadu veca meitene, kura dzīvoja labestības un ilūziju pasaulē. Ak Dievs, cik sen tas bija! Ja es toreiz būtu zinājusi…

Melodisks mūzikas motivs mani atsauca isteniba. Tikai pēc trešās reizes aptvēru, ka zvana telefons.

—   Jaunkundz, laiks no padebešu augstumiem nolaisties uz grēcīgās zemes, — klausulē ieducinājās Haskina mazliet piesmakušais baritons. — Gaidu jūs hallē un vai mirstu no bada…

—     Dodiet man piecpadsmit minūtes, Haskina kungs.

—   Norunāts. Tikai ņemiet vērā, ka sešpadsmitajā minūtē man sāksies agonija…

Izgājuši no "Plazas", mēs ieraudzījām tablo, kas rādīja gaisa temperatūru pēc Fārenheita un mitrumu procentos, divus vienādus ciparus — 94. Asfalts zem kājām godprātīgi atdeva dienā uzsūkto Dienvidamerikas saules svelmi. Dzive Buenosairesā mutuļot mutuļoja, kaut kur steidzās saposušies, skaisti ļaudis, visās varavīksnes krāsās ņirbēja puķu kioski, mirguļoja spožās veikalu un kafejnīcu vitrīnas. Dzelteni un purpurkrāsas koki ietvēra ielas, pa kurām traucās mūsu taksometrs, — īsta paradīze, ne ko pielikt, ne atņemt.

—    Vaļa, pašlaik mēs braucam pa 9. jūlija prospektu, — Haskins pieliecās man klāt un šo jaunumu kā baisu noslēpumu iečukstēja gandriz ausī. — Tā ir visplatākā maģistrāle pasaulē…

—    Kas tā saka?

—    Cik man zināms, ģenerālis Perons. Tiesa gan, viņam allaž patika pārspīlēt.

—    Kurp mēs braucam, Haskina kungs?

—    Uz kādu ļoti interesantu vietu… — Haskins pārtvēra manu skatienu un piemetināja. —Jūsu sabiedrība, Vaļa, ir ne vien ļoti patīkama, bet arī… kā lai to pasaka…

—     Haskina kungs, ir tikai viena informācija, kas spēj satriekt vientuļas sievietes iztēli…

—    Kāda tad?

—    Bildinājums. Ceru, ka nebraucam uz baznīcu?

—   Mēs braucam uz "Žokejklubu". Tas domāts izredzētajiem, taču esmu tā biedrs kopš 1954. gada.

Haskins kaut ko stāstīja par klubu, tā tradīcijām un vienreizējo virtuvi, bet es atkal gremdējos pārdomās. Ko gan man gatavoja Vitjika saimnieki? Ja reiz KGB ir ieinteresējies par

Televano, pat ezītim skaidrs, kādā nolūkā. Vismaz ne jau nu tāpēc, lai papildinātu viņa garīgo bagāžu sarunas ar otras senākās profesijas pārstāvi no PSRS. Varbūt man vajag uzmanīgāk pārlapot manuskriptu. Kaut gan — nē, ar to viss kārtibā. Tipisks disidentiskas apziņas plūsmas detaļu kopojums — lēģeri, Lubjanka, Suslovs, samizdats, psihenes. Viņi nepieprasīja, lai mēģinu tuvināties Televano. Man bija jārīkojas tāpat kā iepriekš: jāiepazīstas, jāiepatīkas un pēc tam jānodod manuskripts. Nekādu nopūtu mēnesnīcā un orģiju gultā…

Stāt, bet ja nu… Man pārskrēja šermuļi no iedomas, kas pazibēja kaut kur smadzeņu perifērijā uz pakauša robežas — bet ja nu es viņiem esmu paredzēta upura jēra lomai? Viņi taču var pierādīt, ka esmu vai nu KGB līdzstrādniece vai ziņu pienesēja. Tad viss kļūst skaidrs kā diena: es iepazīstos ar Televano, izmantoju viņa uzticību, iedodu manuskriptu, bet pēc tam… Lieli virsraksti avīzēs: "Kolumbiešu senators KGB aģentes skavās!", "Lubjankas sakarniece ievērojamam Rietumu inteliģentam nodod romānu, ko pēc padomju specdienestu diktāta uzrakstījis kāds morāli salauzts disidents". Kā tad, viss nostājas savās vietās, ja publiski tiek paziņots, kāds sakars ar Lubjanku ir žurnālistei V. Maļcevai. Jā, bet tas vispirms ir jāpierāda! Lai politiski sakompromitētu suverēnas valsts likumdošanas orgāna pārstāvi, ir nepieciešami neapstrīdami pierādījumi, kas mani atmasko. Nē, te kaut kas nesaskan. Es taču galu galā varu paziņot, ka man ar izlūkdienestu nav nekā kopiga, nekādu uzdevumu neesmu saņēmusi un manuskriptu man tiešām atnesa uz redakciju. Skaidrs, ka pat Televano krišanas dēļ viņi neies atmaskot Andropovu, viņi neatklās pat padomju baleta neizdevušos zvaigzni Vitjiku Misiņu, kurš tik veiksmīgi iekārtojies Šveicē. Kas vēl var pierādīt manu saistību ar KGB? Vai — kurš? Mans intīmais un pērkamais draugs? Viņš to varētu, jautājums tikai, vai Rietumos ticēs padomju komjaunatnes funkcionāram. Nē, redaktors šādam nolūkam neder. Bet ja nu?…

Es pašķielēju uz Haskinu, kurš bija ticis līdz "Zokcjkluba" galda sudraba aprakstam, un man piepeši sametās šķērmi. Es aptvēru, ka viņam jau nu gan noticēs jebkurā variantā. Pat tad, ja viņš teiks, ka brīdi, kad noslepkavoja Kenediju, es sēdēju starp Zaklīnu un gubernatoru Koneliju. Taču lai apstiprinātu manu saistību ar KGB, viņam pašam jābūt…

Man reiba galva, kaklā kāpa smags, lipīgs kamols, gluži ka toreiz lidmašīnā, kad iedzēru šņabi. Briesmīgākais bija tas, ka es neredzēju nekādu iespēju, kā savu minējumu pārbaudīt. Haskins, protams, varēja nebūt nekāds barons, nebūt anglis un pat ne vīrietis — no KGB varēja sagaidīt visu. Edmondu Sarlrū es pazinu pēc fotogrāfijas. Tur, Parīzē, kopā ar Haskinu sēdēja tieši viņa, par to nebija nekādu šaubu. Labi, pieņemsim, ka viņš ir tas, par ko uzdodas. Bet vai tāpēc viņš nevarētu sadarboties ar KGB? Ej nu saproti britu dvēseli! Sasprindzināju atmiņu, pūlēdamās no tās dzīlēm izmakšķerēt to mazumiņu, ko kādreiz biju lasījusi vai dzirdējusi par "kantora" superaģentiem Rietumos, taču nevienu, izņemot Zorgi, Rado, Filbiju un Maldinu, tā ari neatcerējos. Galu galā spiegošana nav mana tematika. Cita lieta, ja Lubjankas aģents būtu Astafjevs vai, teiksim, Vozņesenskis — literaulrā es orientējos, tur man tiešām būtu par ko padomāt.

—   Vaļa neesiet tik saspringta, jūs atrodaties Buenosairesā nevis Maskavā! — Haskina balss skanēja nepiespiesti un mazliet ironiski. īsts augstākās sabiedrības lauva, kurš dodas uz savu klubu, lai starp diviem lietišķiem darījumiem izsmēķētu Havannas cigāru.

—    Piedodiet, aizdomājos.

—    Par ko, ja nav noslēpums?

—    Par jums, baron…

15. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza".

1977. gada 2. decembris.

Manuprāt, pusdienas "Zokejklubā" noritēja augstākā mērā pretīgi. Biju tā pārņemta ar savām pēkšņajām aizdomām, ka fantastiskajam galda servējumam pat lāga nepievērsu uzmanību, tāpat kā "Kliko atraitnes" pudelei un milzīgajam daudzumam izmeklēto ēdienu, kurus Haskins, paskopajiem britiem neraksturīgā uzdzīves lēkmē izbaroja manam drausmīgos minējumos pamirušam, tomēr apetīti nezaudējušam organismam.

Kad taksometrs piebrauca pie "Plazas" un mēs iegājām vestibilā, kas vārda tiešā nozīmē laistījās vienās ugunīs, (atzīšos: savā apsēstībā es pat nodomāju, ka argentīnieši gatavojas svinigi atzīmēt Staļina konstitūcijas kārtējo gadadienu), Haskins nedaudz saspringtā balsi ierosināja:

—    Varbūt dosimies uz maniem apartamentiem un iedzersim kādu tasīti kafijas?

Ja kaut ko tādu viņš būtu piedāvājis ritapusē, es, bez šaubām, šo veco pēru būtu pasūtijusi uz tik tālu vietu, ka lidojums pāri Atlantijas okeānam viņam liktos kā maza pastaiga bez lietussarga. Taču pret vakaru es jau biju gluži cits cilvēks.

—    Vai tad vecāki tālajā bērnībā jūs neiepazīstināja ar džentlmeņu klasisko postulātu, ka aicināt dāmu uz viesnīcas numuru ir vulgāri?

Haskins piesarka kā puišelis. Bet es turpināju:

—   Zināt, kā jūsu vietā būtu rīkojies tipisks padomju viri-

etis?

—    Interesanti gan…

—   Viņš būtu teicis: "Klau, māt…"

—   Viņš jūs būtu nosaucis par māti?

—   Krievu vīrieši māti piemin pie katras izdevības. Tatad viņš būtu teicis: "Klau, māt, pavadīt es tevi pavadīju. Pati redzi, ka uz metro nepaspēšu, kabatā man vairs tikai trīsdesmit kapeikas, bet rīt septiņos jāceļas. Tāpēc, mīļā draudzene, izvēlies vienu no diviem: vai nu aizspied man trinīti līdz algai vai arī es pārnakšņošu pie tevis"…

—    Diemžēl, jaunkundz, — Haskins noplātīja rokas. — Buenosairesā, cik man zināms, nav metro.

—   Un man nav trinīša — tikai dolāri. Tātad jums nāksies pārnakšņot manā numurā…

Kad iekāpām liftā un Haskins drošu roku iegremdēja paneli podziņu ar 19. numuru, paskatījos uz viņu, pūlēdamās atrast vismaz kādu ārēju pierādījumu saviem minējumiem. Taču barona gludā, grumbu gandrīz neskartā seja izteica tikai to, kas tai arī bija jāizsaka: pārticību, pašapziņu un ar pūlēm apvaldītu miesaskārību. "Divreiz divi — četri," es nodomāju un nopūtos.

Iegājām numurā un es saklausīju, kā Haskins man aiz muguras noklakšķina durvju iekšējo slēdzi.

—    Bet ja nu izceļas ugunsgrēks un jūs panikā nevarēsiet atvērt durvis? — es neatskatīdamās apvaicājos. — Ko tad? Sadegsim ugunīgos apskāvienos?

—   Vaļa, jūs laikam gan esat pati gudrākā sieviete, ko man savā garajā mūžā nācies sastapt.

—    Kaut nu tā būtu! — es atkal nopūtos.

Haskins mani no mugurpuses apskāva un piesardzīgi noskūpstīja uz kakla.

Riebumā sarāvos.

—   Jūs iebilstat? — šā vai tā, šis vecais kraķis savā garajā mūžā, kā viņš pareizi atzīmēja, ir nomainījis sešas sievas, tālab zināmas nianses par spiti revolucionārajam vecumam viņš spēja atšķirt.

—     Baron, kā jebkura padomju sieviete, kas audzināta veselīgā ģimenē un pionieru vienībā, es neesmu spējīga nodarboties ar seksu uz sliekšņa. Ievērojiet — es saudzēju jūsu snobismu: krieviski to sauc par "pavārti". Mums nekur nav jāsteidzas, tāpēc iedzersim kafiju.

—    Tūlīt piezvanīšu uz bāru, — Haskins paipuisīša tonī sacīja un devās pie mana muzikālā telefona.

—       Atmetiet taču savus sīkburžuāziskos refleksus! Padomāsim par maniem argentīniešu šķirasbrāļiem. Ir jau vēls, kāpēc traucēt apkalpojošo personālu?

—   Jā, bet kur tad mēs ņemsim kafiju?

—    Panāciet šurp, ser Džerald, un es jums parādīšu kaut ko tādu, ko nespētu iztēloties visa lordu palāta un pat viņas majestāte karaliene Elizabete!

Atvēru čemodānu un izcēlu dienasgaismā Brazīlijas šķīstošās kafijas burku, smalkā cukura tūti un paštaisītu ūdenssildītāju, kas sastāvēja no sešiem izlietotiem žilešu asmenīšiem "Ņeva", no kura es komandējumos nekad nešķīros.

—    Ak, Dievs, kas tas tāds? — barons neviltotā pārsteigumā ar pirkstu rādīja uz manu "paštaisīto apsildes ierīci, kas spējīga izraisīt tūlītēju pašaizdegšanos" (tieši tā reiz manu sildītāju apsaukāja saniknota Surgutas karavānu piestātnes vai, civilizēti izsakoties, viesnīcas "Naftinieks" administratore).

—    Nomierinieties, tas nav iekļauts to preču sarakstā, ko nedrīkst izvest no PSRS. Ar šīs ierīces palīdzību es jums pagatavošu kafiju, kas, salīdzinājumā ar "espresso", ko mums pasniedza "Zokejklubā", jums liksies kā… hm… kā lai jums to daudzmaz inteliģenti izskaidro?…

—    Nevajag! — barons dedzīgā protestā pacēla rokas. — Man šķiet, es saprotu, ko jūs gribat teikt.

—    Tas ir labi! Velciet nost žaketi, kurpes, vārdu sakot, visu, ko uzskatāt par nepieciešamu novilkt, un iekārtojieties, kā jums ērtāk. Bet es iešu un uzburšu "jaunības eliksīru". Atzīstieties, jūs daudz atdotu par tādu eliksīru, vai ne, baron?

—    Visu.

—     Man prieks par jūsu atklātību. Jūtieties ka mājās!

Devos uz vannas istabu, piepildīju ar ūdeni divas glāzes,

vienā no tām iemērcu sildītāju un iespraudu kontaktdakšu rozetē. Pēc tam nocēlu no plaukta savu kosmētikas maku, izvilku no tā lumināla paciņu — reizēm es to iedzeru, kad velti esmu izgaidījusies savu intīmo un pērkamo draugu, un izpurināju tās saturu saujā. Tā, astoņas tabletes. Ievērojot mana viesa vecumu, dzīves stilu un seksuālā uzbudinājuma pakāpi, tas bija daudz par daudz. Letāls iznākums nebija iecerets, bet lai sasniegtu mērķi, pilnīgi pietika ar diviem "riteņiem". Uzmanīgi ielaidu tos ūdenī, kurā jau veidojās sudraboti burbulīši, un apātiski noskatījos, kā baltās ripiņas lēnām izkūst. Glāzes dibenā palika duļķainas nogulsnes, taču tās kļūs nemanāmas, kad iebēršu glāzē kafiju un cukuru un šo "jaunības eliksīru" rūpīgi izmaisīšu. Starp citu, es baronam nebūt nebiju melojusi, jo tikai sapņos cilvēks jūtas īsteni jauns un laimīgs. Lai gan Haskins man droši vien nepiekristu.

—    Vaļa, jaunības eliksīra gaidās es riskēju novecot! — barons no viesistabas sauca.

—    Kur nu vēl vairāk, vecais sakārni, — es nomurmināju un uzliku abas glāzes uz mazas sudraba paplates. — Ak, lepnais miglainās AJbionas dēls, es jau nāku!

… — Tiešām, nemaz nav slikta! — Haskins pieklājīgi pielika pie lupām manu šķīstošo dziru, kurā lumināla bija nedaudz mazāk nekā cukura, tad glāzi uzmanīgi nolika uz žurnālu galdiņa. — Kafiju ar tik īpatnēju garšu dzeru pirmoreiz…

Es saspringu.

—      Sakiet, baron, vai padomju literatūrā esat pamanījis Juliānā Semjonova vārdu?

—    Kī nu ne! — sers Džeralds atkal pasniedzās pēc glāzes un, man par neizsakāmu prieku, iedzēra vēl vienu malku. — Tjā, kaut kas šai dzērienā ir, es tikai nesaprotu, kas tieši… — Viņš pacēla acis uz mani. — Ja nemaldos, minētais kungs ir padomju laikmeta pirmais beletrists, kurš visai prasmīgi, lai neteiktu ciniski, vēsturiskus faktus un arhīvu datus jauc vienā katlā ar visnekaunīgākajiem, kaut arī diezgan loģiskiem meliem. Vai tā?

—     Manuprāt, jūs apbrīnojami precīzi formulējāt viņa daiļrades būtību.

—    Bet kāpēc jūs man to jautājāt?

—    Lai atbildētu uz jūsu piezīmi par kafiju. Reizēm man šķiet, ka Semjonovs, saskāries ar rakstniekiem pašsaprotamām sižeta problēmām, nesmādē nekādas detaļas, kas varētu aizpildit tukšumu un kaut daļēji apmierināt lasītāja ziņkārību. Savos romānos viņš bez kautrēšanās iepin pavārgrāmatu saturu, apraksta tautas ārstniecības līdzekļus, pārstāsta vecus jokus, izklāsta kafijas receptes…

—    Ak, Dievs, Valentīna, vai tiešām jūsu eliksīrs ir vārits pēc Semjonova kunga receptes? — Haskins, nepārprotami forsēdams mūsu tikšanās oficiālo daļu, vienā paņēmienā iztempa savu luminālu ar cukuru.

—   Tikai daļēji, baron, tikai daļēji…

—    Ko jūs gribat teikt?

—    Tikai to, ko teicu…

Viņš acīmredzami samiegojās. Bija reizē baisi un komiski vērot, kā respektabls angļu barons cenšas atvairīt Morfeja ciešās skaujas. "Būtu pieticis ij ar vienu tabletīti," es sev neraksturīgā apdomībā nospriedu.

—   Jums slikti? Vai nevēlaties doties guļamistabā un atgulties? — ļoti cerēju, ka atbildi vairs nesaklausīšu. Taču senie aristokrātiskie tikumi bija stiprāki par vārgo miesu. Ar pūlēm atvēris plakstus, Haskins manī paraudzījās pavisam citādi, bez līdzšinējās ironijas.

—     Es tiešām atgulšos, ja neiebilstat. Mani nez kāpēc pārņēmis drausmigs nogurums, Vaļa.

—    Kāds tur brīnums — lidojums pāri okeānam, kavalērijas uzbrukums jūsu iemīļotā kluba vīna pagrabiem, sātīgas pusdienas — tas viss kopā pat zirgu nogāztu no kājām. Un neaizmirsīsim, cik jums gadu…

—    Un cik tad man ir? — Haskins to vairs nejautāja, bet izdvesa, meimurodams uz guļamistabu. Jautājums, cik viņam gadu, acīmredzot bija pēdējais piliens, jo, to izdvesis, viņš bezspēkā sabruka gultā un sāka sulīgi krākt.

—    Un cik gadu bija Jūdasam? — es apjautājos, kaut arī sapratu, ka tuvākajās sešdesmit minūtēs atbildi nesagaidīšu.

16.nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza".

1977. gada 2. decembris.

Haskins gulēja.

Atstājusi baronu vienatnē ar viņa sapņiem, paņēmu glāzes, aiznesu uz vannas istabu un rūpīgi izmazgāju. Tad paskatījos spogulī. Jāteic, ka ar narcismu nekad neesmu sirgusi. Droši vien tāpēc, ka bērnībā biju visai neveikla un stūraina, turklāt mana mamma ir no tās vecāku kategorijas, kuri trūkumus saskata tikai savos bērnos. Spogulis rādīja mierigu, es pat teiktu — piedauzīgi mierīgu seju. Acis drudžaini nekvēloja, sārtums vaigos liecināja tikai par teicamu veselību vai vismaz par labas kvalitātes kosmētiku, ko man regulāri piegādāja kāds autors, Maskavas centrālā universālveikala sekcijas vadītājs.

—    Un tā nu, Valentīna, ar padomju miega zāļu palīdzību tu es iemidzinājusi viņas majestātes Lielbritānijas karalienes pavalstnieku. Vismaz trīs gadi pēc Krievijas Padomju Federatīvās Republikas kriminālkodeksa tev jau ir nodrošināti. Tiesneši mums bargi, klasiku nav lasījuši, tātad prāvas laikā tēlot Katjušu Maslovu nav vērts. Bet tagad godīgi atbildi pati sev — ko tu, stulbene, esi izdarījusi? Un, kāpēc? Nu labi, vecais āzis vairs neko ne jūt, ne mana, bet ko tālāk? Izvilksi viņam no kabatas dokumentus, iezagsies viņa numurā un vandīsies pa sveša cilvēka mantām? Tu savu mūžu neko tādu neesi darijusi. Nē, nekad. Taču tagad es aizstāvos. Vai man ir tiesibas uz elementāru pašaizsardzību vai nav? Viņi visi ir pret mani. Visi Li viens. Es viņiem esmu kā divkapeiku monēta telefona automātam, sīknauda, utubunga, galvenā redaktora draugaļa, kurš par katru savu orgasmu skrien ziņot CK ideoloģijas sekretāram. Ar mani var manipulēt, mani vienkārši var upurēt, manā pusē nav neviena un nekā — ne tiesas, ne konstitūcijas, ne likuma. Esmu viena visā pasaulē. Taču pat zvēram džungļos ir tiesības aizstāvēties. Un es neesmu zvērs, bet cilvēks, ko pārvērš par zvēru. Labi, jūs paši to gribējāt…

Manas prombūtnes laikā guļamistabā bija notikušas zināmas pārmaiņas. Haskinam acīmredzot sapni rādījās erotiskas ainas ar manu līdzdalību. Tagad viņš bija apvēlies uz mutes un miegā skaļi švepstināja lūpas. Tātad viņa sapņos man nebija nekādas vainas. Nu, kādu stundiņu viņš un mans sapņu tēls vēl pameņģēsies. Bet stundas laikā, kā mēdz daudzināt mūsu speciālkorespondents Oļežka Sandomirovs, var paspēt izšķirties ar sievu, apprecēties ar mīļāko, pārliecināties, ka viņa ir padauza un uzrakstīt četras darbaļaužu atsauksmes par Leonīda Iļjiča kārtējo rimu.

Haskina žakete bija pakārta uz krēsla atzveltnes. Izvilku no tās iekškabatas elegantu krokodilādas kabatas portfeli un rūpīgi izpētīju tā saturu. Tā… Kredītkartes… Dies' tēs', cik to daudz! Ar tādu lērumu "Visa", "Mastercard" un "Diners Club" manam viesim, kurš čāpstināja kā vampīrs, tiktu atvērts neierobežots kredīts pat pie ercenģeļa Gabriela. Autovadītāja tiesības… London, United Kingdom… Viss saskan, viņš patiešām ir anglis, bet es viņu šitā… Mārciņas, dolāri, peso… Vizītkarte… Kas tur rakstīts?… Sers Deniels Toinbijs, Jorkšīra… Tādu es nepazīstu, tālāk… Kaut kāda kvīts… Rēķins par pusdienām "Žokejklubā"… Un viss!

Uzmanīgi, baidīdamās gulētāju pamodināt, atliku kabatas portfeli atpakaļ un mēģināju vēlreiz visu pārdomāt. Ko gan es biju cerējusi atrast? KGB pulkveža darba apliecību? Dienesta caurlaidi Sarkanajā laukumā? PSKP divdesmit ceturtā kongresa delegāta mandātu?

"Labi, meitenīt, tikai mieru! Tu meklē pierādījumus, kaut mazāko norādi? Teiksim, adresi Maskavā, kāda Gorkijas vai Kuibiševas izdevēja vārdu, izgriezumu no padomju laikraksta? Neko tādu viņš sev līdzi nenēsās. Tātad…" Sapratu, ka no visnepatīkamāka — izlūkgājiena ienaidnieka teritorijā — man neizdosies izvairīties.

Paņēmusi no galda bumbierveidīgajā piekarā iekabināto Haskina numura atslēgu, vēlreiz paskatijos uz gulošo, pārliecinājos, ka erotisko ievirzi viņa sapņos nomainījusi pornogrāfiska un klusiņām izlavījos viesnīcas gaiteni.

Haskina istaba atradās divpadsmitajā stāvā. īsu mirkli prātoju, vai braukt ar liftu vai izmantot kāpnes, tad izšķiros par pirmo variantu. Laimigā kārtā ātrgaitas lifta klusu slīdošie durvju aizvari manā priekšā atvēra pilnīgi tukšu kabīni, kura spoguļu un sarkanā tapsējuma dēļ atgādināja trīsdesmito gadu operetes dīvas buduāru. Vēl nebija nemaz tik vēls, taču, iespējams, ka man vienkārši palaimējās. Centos neuztraukties un sev nemitīgi atgādināju, ka atrodos Buenosairesā nevis Maskavas viesnīcā "Junostj", kur pie katra lifta sēž rūdīta cerberiene, kuru visuvarenā Sistēma ieprogrammējusi tikai vienam jautājumam: "Pie kā jūs?" un vienai atbildei: "Nav atļauts!"

Divpadsmitā stāva gaitenis bija tuksnesīgs kā Mitišču gastronoma šņabja nodaļas vitrīna otrā rītā pēc algasdienas. Pūlēdamās soļot nogarlaikojušās ielasmeitas nepiespiestajā grācijā, kura nododas pazīstama naudas maisa ilgoto durvju meklējumiem, braši dipināju pa sarkano grīdceliņu, nevērīgi grozīdama galvu uz visām pusēm. Tikusi līdz Haskina durvīm, apstājos un atskatījos. Gaitenis joprojām bija tukšs un kluss, it ka visi viesnīcas "Plaza" iemītnieki būtu nolēmuši šo nakti kopā ar Haskinu pavadīt manā gultā.

Atslēga nedzirdami pagriezās, durvis atvērās, un es ieslīdēju pustumšā telpā.

"Un tad viņš piepeši sajuta skaudras sāpes pakausī, it kā viņam būtu uzgāzusies smagā bronzas lustra, un bezsamaņā saļima uz gridas…" pavisam nelaikā atcerējos atmiņā iesprūdušu frāzi no kāda kriminālromāna, kura autors, šķiet, bija

Rekss Stauts. "Meitiņ, kāpēc tu tik daudz lasi?" izdzirdu mātes balsi tik tuvu, it ka viņa būtu nolēmusi riskēt manā vietā, aizsteigusies man priekšā un uz savu roku iekļuvusi Haskina numurā. "Astoņdesmit procenti informācijas, ko tu smelies no gramatām, ir sēnalas, ko tu vēlāk ne ar kādu putekļusūcēju nedabūsi no galvas ārā…" Ak, Dievs, vai tiešam man visu mūžu lemts piekrist šai sievietei, kura mīlēja pa gabalu un vienmēr par kaut ko rājās tuvumā?

Sataustīju pie sienas slēdzi un spējā gaismas plūsmā aizmiedzu acis. Skats, kas man pavērās, bija tik iespaidīgs, ka es pēkšņi sajutu ripojam asaras pār vaigiem. Jāteic, ka visai slimīgi reaģēju uz greznibu. Atceros, bērnībā man bija kaut kādi sarežģījumi ar mandelēm un mamma, paniski baidīdamās no jebkuras slimibas, paķēra mani padusē un aizstiepa pie kaut kāda slavena Maskavas otolaringoloģijas spīdekļa. Kad apkalpotāja mūs ieveda pieņemamajā istabā, paskatījos apkārt un sāku raudāt — skats uz masīvajām ādas mēbelēm, senu grāmatu greznajām muguriņām un antikvāro sienas lampu, prātam neaptveramie metāla vijumi un Ķīnas porcelāna spožā mirga uz mani atstāja ļod nomācošu iespaidu, kaut tobrīd izjutu tikai sajūsmu, kas līdz malām pārpildīja Mitišču meitēna spartisko apziņu. Profesora pieņemamā istaba palika manā atmiņā uz mūžu. Un tikai tagad, ieraudzījusi Haskina apartamentus, sapratu, ka manas bērnības atmiņas ir bijušas ne vien nožēlojamas, bet arī naivas. Barons, kā es tagad varēju pārliecināties, bija apmeties karaliskos apartamentos, kuros es ar prieku aizvadītu adikušo mūžu, ja vien mana vizīte nebūtu krimināla rakstura.

Tas bija divstāvu numurs — marmora vītņu kāpnes acīmredzot veda uz barona guļamistabu. Pūlēdamās soļot pēc iespējas klusāk, šķērsoju milzīgo viesistabu ar Viktorijas laikmeta mēbelēm un Konstebla gleznām (pārbaudīt, vai tie ir oriģināli, man nebija ne laika, ne noskaņojuma un, taisnibu sakot, ari atbilstošas kvalifikācijas) un uzkāpu augšstāvā. Arī te bija halle, tikai mazāka. Senlaicīgs bronzas gaismeklis zemā reveransā liecās pār neticami daiļu žurnālgaldiņu, rotātu ar dažādos toņos, bet vienā krāsu gammā ieturētām sarežģītām perlamutra inkrustācijām.

"Kaut varētu aizmigt," spējā grūtsirdibas lēkmē nodomāju. "Un pamosties uz savas noplisušās tahtas, kas pārsegta ar daudzkārt mazgātu Vē-De-Er pledu. Pie velna, kaut vai ar manu pērkamo draugu pie sāniem, tikai mājās, mājās!"

Vienas no četrām mazās halles durvīm noteikti veda guļamistabā. Kuras, to es atklāju otrajā piegājienā. Pusi milzīgās istabas aizņēma karaliska gulta ar kokgriezumiem rotātiem galiem un liektām kājiņām. Tepat, novietota uz speciāla bagāžas skapiša, atradās Haskina mantiba — divi cūkādas čemodāni un melns smalkādas ceļojumu portpleds.

—   Nu tad tā! — nesekmīgi pūlēdamās pārvarēt nodevīgo ceļgalu trīsēšanu, es sev sacīju. — Ar Dievpalīgu ķeramies klāt!

Un tad es atcerējos par pirkstu nospiedumiem.

—   Ak es muļķe! Kur cimdi? — domās pārlūkoju visu savu piedcigo bagāžu un, atcerējusies, ka cimdu tur nav un nevar būt, sapsihojos vēl vairāk. Bezpalīdzīgi nopētīju istabu. Vannas istaba! Nu, protams! Ieklupu higiēnas, marmora un apdullinošu lavandas un franču odekolonu smaržu valstībā, kuras apjoms neatpalika no guļamistabas kvadratūras un, veikli nokabinājusi no āķiem dvieļus, steidzos atpakaļ. Aptīstījusi plaukstas ar mīksto frotē audumu, piesardzīgi pacēlu augšējā čemodāna vāku. Barona lietas bija sakravātas vecpuisim netipiskā, pārāk ideālā kārtībā. Cīnīdamās ar pretīguma sajūtu, lūkoju sataustīt čemodānā dibenu, taču no frotē dvieļa darinātie "cimdi" manas rokas bija pārvērtuši par robota manipulatoriem — neveikliem un nejutigiem. Vienu brīdi es jau gribēju nospļauties par visu šo avantūru, taču bailes un ietiepība ņēma virsroku — iesāktais bija jānoved līdz galam. Vairāk intuīcijas nekā loģikas vadīta, pievilku sev tuvāk samēra smago portpledu un atvilku vaļā tā plato un stingro rāvējslēdzēju. Ak, kungs, cik tur bija visādu nodalījumu, kabatu un celuloīda sekciju! Atsviedusi malā nekam nederīgos dvieļus, paņēmu no kārbas, kas bija nolikta uz naktsgaldiņa, salveti un, aptinusi to ap īkšķi un rādītājpirkstu, pavilku vaļā vienas sānkabatas rāvējslēdzēju. Divas čeku grāmatiņas safjāna iesējumā… Bloknots. Divas Pārķēra pildspalvas ar zelta spalvām… Smagas pakavveida sudraba šķiltavas… Pāris fotogrāfiju… Tā, paskatīsimies…

Barons visā savā godībā melnā zirgā ar lepni pakausī atstumtu žokejcepuri galvā. Nevainojami tērpusies vidēja vecuma dāma, diezgan izskatīga… Trīsstāvu savrupmāja tipiskā britu gaumē uz varenu gobu fona… Purslains buldogs, nekaunīgi izlaidies uz mīkstas sofas… Jauna sieviete, visai līdzīga…

Šai mirklī ar mani notika tas, kas notiek, ja, pārtinot magnetofona lenti, spēji uzspiež uz taustiņa "stop". Es iespiedzos, noraustījos un sastingu — sieviete fotogrāfijā… biju es. Vissmieklīgākais bija tas, ka es ļoti labi atcerējos šo amatieruzņēmumu — vēl piektajā kursa kādā no retajām reizēm, kad devāmies plenērā, mani, lepnā vientulībā piespiedušos pie Krievzemes bērza, noknipsēja Zeņa Uglovs, mans kursa biedrs un tuvs draugs, kurš tagad strādāja par laikraksta "Gudok" korespondentu kaut kur ārzemēs — vai nu Zviedrijā, vai Dānijā. Kā ši fotogrāfija bija nokļuvusi pie Haskina? Kādā sasodītā veidā ši bildīte varēja būt saistīta ar vecīgo britu naudas maisu, estētu un brunču mednieku? Mēģināju atsaukt atmiņā savu fotoalbumu. Varbūt tie paši Lubjankas zēni, kuri mani veda pie Andropova, bija parakņājušies ari tur? Ļoti iespējams… Bet tādā gadījumā… Tad mani pieņēmumi ir pareizi, un Haskins kaut kādā veidā tomēr ir saistits ar "kantori"…

Ieskatījos savā ķēmīgajā rokaspulkstenī — mana prombūtne un tātad arī barona piespiedu atpūta ilga jau četrdesmit minūšu. Bija laiks doties atpakaļ. Noliku fotogrāfiju vietā, pakāru dvieļus vannas istabā un pārlaidu guļamistabai pēdējo skatienu. Šķita, ka viss ir ķārtibā. Klusi nokāpu lejā, izslēdzu gaismu un uzmanīgi atvēru ārdurvis — gaiteni vēl aizvien bija tukšs un kluss…

17.nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza".

1997. gads. Nakts no 2. uz 3. decembri.

Uzkāpusi atpakaļ savā numurā un pārliecinājusies, ka barons guļ kā gulējis, noliku viņa atslēgas uz žurnāla galdiņa, novilku kleitu, iegāju guļamistabā un, palikusi tikai kombinē, apgūlos viņam līdzās ar galvu pret kājgali, instinktīvi izvairi dāmās ar kāju pieskarties savam jaunajam, taču tikpat pērkamajam draugam.

"Tā, Valentīna, sakrunko smadzenes un domā. Un domā gudri, jo no tā, ko tu izdomāsi, daudz kas ir atkarīgs! Pieņemsim, ka tagad viss nostājies savās vietās. Lubjanka nolēmusi sakomptomitēt ārzemju politisko darbinieku. Kāpēc viņš tā ieriebis Andropovam — šobrid nav tik svarīgi. Galvenais, ka viņi nolēmuši Televano pārmācīt, un tas mūs abus tuvina, jo kolumbieti nevar sakompromitēt, nesakompromitējot mani. Kā viņi to iztēlojas? Tas it kā būtu skaidrs — kongresmenis ir draugos ar KGB ārštata ziņu pienesēju. Tāda apsūdzība nozīmētu vismaz viņa politiskās karjeras galu. Kas ari bija jāpierāda. Kā viņi grib to panākt? Vispirms es pati uzņemu sakarus ar Haskinu. Tā tas bija iecerēts un tā arī notika. Haskinam ir mana fotogrāfija. Nav svarīgi, kā tā pie viņa nonākusi, galvenais, ka tā nav mana pašrocīgā dāvana baronam mīlas naktī. Brīnišķīgi! Tikai ko tas dod? Nu, labi, viņam ir mana fotogrāfija — krievu meitene uz bērza fona. Bet ne jau uz kodolpoligona fona Losalamosā! Zinu, ka viņi ir sīki izplānojuši it visu, un, ja man ir nospļauties par savu likteni, varu likties mierā un nogaidīt — viss norisināsies tieši tā, ka Lubjankā izdomāts. Bet ja nu es negribu nospļauties? Ja gribu dzīvot, turklāt — padomājiet tik, kāda nekaunība! — dzīvot ar neaptraipītu reputāciju? Ja vēlos nomirt ar mierīgu sirdi un apziņu, ka mans vienīgais grēks ir intīmi sakari ar precētu vīrieti, kurš pat mana krūštura numuru ir paziņojis KGB kuratoram? Tad man ir jāzina, kas viņiem padomā. Skaidri jāzina, kadas instrukcijas attiecībā uz manu pieticīgo personu ir saņēmis šis manikīrētais nelietis, kas pašlaik krāc manā gulta. Mierīgāk, Valentīna. Neplēs kreklu uz krūtīm kā saniknots matrozis. Tu taču neesi idiote un saproti, ka tev nav vērts sacensties ar PSRS KGB analitisko daļu. Tu nevari uzminēt un, vēl jo vairāk, izsecināt visus gājienus, ko tālu uz priekšu izdomājuši desmitiem veseligu un pietiekami apķērīgu dēliešu, kuriem visādu viltību un visos sīkumos izplānotu neģēlību gudrošana ir profesija… Neģēļa psiholoģiju spēj saprast un atšķetināt tikai neģēlis. Piemēram, Haskins. Tu to nevari. Tu esi tikai stulbene, kas adrenalīna līmeņa svārstību dēļ asinīs uzķērusies uz āķa. Tu neesi nekas cits kā vien veca un dumja govs, kas iepļekājusies tādos mēslos, kādus pat iedomāties nav varējusi… Ko nu, padoties?… Bet ja nu… Ja es tagad sasietu šo veco āzi, pamodinātu viņu, uzgāžot uz galvas pāris glāžu auksta ūdens, un, piespiedusi pie viņa krunkainā, bruņurupucienes Tortilai lidzigā ādamābola viņa paša Parkera pildspalvas smaili, pieprasitu visā atzīties? Tā, protams, ir māžošanās, taču, tā vien rādās, ka nekas cits man neatliek. Bet varbūt tā nemaz nav? Varbūt Haskins ir visparastākais baronelis, kurš kaut kādas muļķības dēļ patrāpījies Andropovam pa kampienam? Un, piedraudot, ka citādi viņš zaudēs savas kredītkartes, dzimtas pili un orgānu, kas pirms gadiem trīsdesmit viņam kalpojis par vīrišķā lepnuma simbolu, šim vecajam aušam pavēlēts novest operāciju lidz galam? Varbūt tad, ja pamodināšu viņu bez ūdens liešanas un gangsteriskām izdarībām ar pildspalvu, ja godīgi pastāstīšu par savām problēmām un ja viņš sapratīs, ka abi esam mēslos līdz ausīm, Haskins kļūs par manu sabiedroto? Tad mēs varētu sameklēt Televano, visu viņam izstāstīt, brīdināt Argentīnas, Lielbritānijas un Kolumbijas specdienestus un galu galā trijatā iesēdināt peļķē gauso monstru zelta brillītēs, kurš cilvēku likteņus izlemj tikpat viegli un nepiespiesti, kā izvēlas, ko uzkost pēc "Sūtņu" degvīna glāzītes — desu vai gurķiti.

Es vēlreiz paskatījos uz aizmigušo Haskinu. Nē, ar šo ripu man nekas nesanāks. Negribu zināt, kas slēpjas viņa ilgā, iespējams, pārlieku ieilguša mūža dzīlēs. Zinu tikai vienu — ar viņa bagātību, stāvokli sabiedrībā un sakariem uz KGB makšķeres parasti neuzķeras. Ja vien, protams, pašam nav vēlēšanās nonākt tik piedauzīgā situācijā. Bet ja nu viss, kas viņam pieder, patiesībā ir "kantora" īpašums? Varbūt viņš ir tāds pats kā Filbijs? Tad viņš ir simtkārt bīstamāks par visiem vitjikiem mišiniem, kopā ņemtiem. Un ar viņu iespējams runāt tikai vienā valodā — spēka un pārākuma valodā, piedraudot ar tūlītēju atmaskošanu. Bet tas nozīmē, ka, pieliekot viņam pie rīkles zelta pildspalvas smaili, es tik un tā neko nepanākšu. Manās acīs taču ar plakata lieluma burtiem ir izlasāms, ka nogalināt es neesmu spējiga. Bet citas izejas, ja Haskins visu noliegs, man gluži vienkārši nebūs. Tātad…

—   Vaļa, es jau vairākas minūtes jūs vēroju… — Haskins, negaiditi pieslējās gultā sēdus un piesardzigifit kā es būtu veidota no vistrauslākā porcelāna un par rekordcenu izlikta pārdošanā izsolē, noglāstīja manu kailo kāju. —Tikai divas reize? mūžā esmu nonācis tik pazemojošā situācijā…

—    Jūs runājat par krākšanu miegā? — es atvilku kāju.

—   Nē, par aizmigšanu dāmas klātbūtnē. Pats nezinu, kas man bija uznācis…

—   Ņemot vērā to, cik saldi gulējāt, tas būs bijis kaut kas liels un paliekošs…

—   Humora izjūta jūs nepamet pat naktī.

—   Jā, atšķirībā no vīriešiem.

—    Kā varu izpelnīties jūsu piedošanu, dārgā? Sakiet tikai vienu vārdu, un es izpildīšu visas jūsu vēlēšanās, ticiet man!

—    Baron, nekārdiniet nabaga provinces meiteni!

—    Tad nekairiniet manu iztēli. Man šķiet, tikai tagad spēju pienācīgi novērtēt jūsu jaunības eliksīru…

—   Ja runājam par piedošanu… — vienu mirkli jutos tik baisi, it kā būtu pacēlusi kāju pār melnu bezdibeni. —Jūs varat to izpelnīties un piedevām vēl kaut ko, ko pašreiz man negribētos pieminēt, ja vien jūs…

—   Ja es? — Haskins kā atbalss atkārtoja, neatraudams smago skatienu no manām krūtim.

—Ja atbildēsit uz vienu jautājumu.

—    Vaicājiet, Valentīna! — šai brīdī Haskins bija neatvairāms — miegā sasārtis, uzbudināts, redzot tīkamu sievieti vienā apakšveļā, vilinošu erotisku perspektīvu spārnots, viņš nudien izskatījās kā paša nelabā dīdīts. — Kas jūs interesē? Mana bagātība? Vai izvairos no nodokļu maksāšanas? Kam novēlēšu savu bibliotēku? Jautājiet, nav tāda jautājuma, uz kuru es neatbildēšu!

—   Jūs gan uzvedaties kā dēmons kārdinātājs. Par daudz žilbinoši tik vienkāršai meitenei kā es — bagātība, mantojums, nodokļi… Viss ir daudz vienkāršāk — mani interesē, kāda ir jūsu dienesta pakāpe PSRS Valsts drošības komitejā? Un nekas vairāk.

—   Ko? — Haskins nedabiski skaļā balsi pārvaicāja.

—    Es jautāju, baron, kāds ir jūsu amats KGB. Šai viesnīcas numurā vis%drausmīgi atbalsojas, tāpēc labāk nepārvaicājiet..

—   Ā-ā, — Haskins saprotoši novilka un plad pasmaidīja.

Divdesmit gadu vecumā, kad gatavojos beigt universitāti

un jau piepelnījos avīzē, man uzradās pirmais "pilnvērtīgais" vīrietis — četrdesmitgadīgs sirms skaistulis ar politoloģijas zinātņu doktora grādu kabatā, zelta zīmoggredzenu pirkstā un sievu ar trim bērniem kaklā. Vētrainas emocijas un citas vīriešu labvēlības izpausmes viņš izrādīja tikai mūsu isā romāna pirmajās divās nedēļās, pēc tam, kā daždien godīgs, darbā iestidzis un samērā gudrs cilvēks, viņš sāka izmisigi un primitīvi melot, izdomādams visādus izskaidrojumus pauzēm, kas-starp mūsu tikšanās reizēm kļuva aizvien garākas. Viņš arī kļuva par manu pirmo vīriešu melu vienkāršās metodoloģijas uzskates līdzekli. Tāpēc šai ziņā es sevi uzskatīju par lietpratīgu sievieti un intuitīvi sajutu, ka, pirmkārt, mans izmēģinājuma šāviens trāpījis desmitniekā un, otrkārt, Haskins tūdaļ, kā mēdz sacīt — neatejot no kases, sāks liet čugunu. Tomēr nebiju ņēmusi vērā, ka barons ir audzināts citādā sociālajā vidē. Vai nu tāpēc, ka viņš savukārt nenovērtēja manu sagatavotības līmeni šai sarunai vai arī kādu citu iemeslu dēļ, taču nepatīkamo sarunu viņš pa vecam ieradumam mēģināja ievirzīt smalka amiziera gultnē.

—     Es laikam sāku atkārtoties, taču jūsu humora izjūta, mīļā Vaļa, ir apburoša. Sakiet, vai jūsu dzimtā nav bijuši angļi?

—   Un jūsu?

—   Piedodiet? — Vņš turpināja smaidit, bet tas jau drīzāk bija pēc inerces. Viņa skatiens bija kļuvis ledains.

—      Šī situācija ļoti atgādina anekdoti, kas Padomju Savienībā ir visai populāra. ASV Valsts sekretārs Henrijs Kisindžers pieņemšanā Vašingtonā jautā padomju profesoram, amerikanologam Valentīnam Zorinam: "Sakiet, Zorina kungs, kādas tautības jūs esat?" "Esmu krievs," Zorins atbild, gandrīz aizrīdamies ar krešu salātiem. "Tad viss kārtībā," Kisindžers pasmaida. "Bet es esmu amerikānis."

Haskins bija sarkans kā vēzis. Acīmredzot man tomēr bija izdevies izsist vinu no līdzsvara, un tieši to es arī centos panākt. Smalka tērzēšana, visa ši salonpilotāža tik un tā neko jēdzīgu nebūtu devusi. Man bija nepieciešams skandāls, eksplozija, krievu lamas vienalga kādā valodā, — man vajadzēja radīt tādu atmosfēru, lai es šim dižciltīgajam mūjābelim maksimāli efektīvi varētu cirst galdā savu vienigo trumpi.

—   Baidos, ka es lāgā neuztvēru, kur slēpjas šīs anekdotes sāls…

—    Beidziet muļķoties, baron! Jūs visu uztvērāt…

—    Palūgšu paskaidrot! — Haskina balss bija kļuvusi sausa kā Astrahaņas vobla. Bijām vairs tikai kādu sprīdi no iecerētās kritiskās situācijas. Dīvaini, taču bailes es nejutu. Varbūt tāpēc, ka Haskinam šai brīdī varēja dot visus septiņdesmit četrus gadus — viņš piepeši bija sadudzis, zaudējis visu savu glanci, sklerotiskās dzīsliņas zem viņa izbalējušajām acīm pēkšņi izcēlās to nežēlīgajā atklātībā, barona rokas viegli drebēja, un, ja viņu tagad pārģērbtu kādā no tiem fabrikas "Boļševička" paltrakiem, ko sūta uz Sahalīnu vai piegādā Sajānu-Šušenskas hidroelektrostacijas celtniekiem, šis uzpūtīgais un sapostais britu aristokrāts ne ar ko neatšķirtos no nošņurkušajiem padomju večukiņiem, kas mūža nogali pavada rindās, gaidot gastronoma atvēršanu un gremdējoties mokošās pārdomās, vai nopirkt rūgušpienu, ko pārnest mājās, vai no pielaulātās raganas nobēdzināto rubli ieguldīt kārotā portvīna iegādē par astoņdesmit kaļ), butelē.

"Jā, baron, jūsu gēni, kurus nav apskādējušas paaudzēs pārmantotā alkoholisma smagās sekas un bērnu namos gūtā audzināšana, beidzot ir pamatīgi sadumpojušies," es apmierināta secināju. "Un tas ir labi. Tas ir vienkārši brīnišķīgi! Pagaidi vien, esmu vēl tikai knapi sākusi, redzēs, kādu dziesmu tu dziedāsi tad, kad…"

—    Starp citu, Haskina kungs, vai jums ir zināms, kā jūs sauc KGB darbinieki?

—     Izbeidziet, lūdzu, šo idiotisko sarunu! — Haskins sniedzās pēc savas elegantās žaketes. —Jūsu joki pārsniedz visas robežas. Galu galā, tas ir apvainojoši un man nav jāklausās…

—   Zidelis.

—   Ko? — barona sejā pagaisa pēdējā asins lāse. — Ko jūs teicāt?

—    Es teicu, ka KGB līdzstrādnieks, kurš mani instruēja pirms došanās uz Argentīnu, starp citu sacīja, ka jūs rūpīgi cenšoties noslēpt savu ebrejisko izcelsmi, kā arī minēja, ka "kantora" kartotēkā jūs esat atzīmēts kā "žīdelis"…

Ja būtu izgudrots speciāls barometrs, ar ko izmērīt barona Džeralda Haskina jūtu amplitūdu, šai brīdī tā šautriņa jau būtu uz iedaļas "Vētra". Tikai tagad es visā pilnībā izbaudīju jēdziena "azarts" dziļāko — saldkairo būtību. Iekšēji es visa drebēju, jo apzinājos, ka nejauši, kā ar pirkstu debesīs esmu trāpījusi tik sāpīgā vietā, tādā senā, bet vēl aizvien nesadzijušā un pat asiņojošā brūcē, tādā patmīlības, godkārības, snobisma un sīva naida murskulī, ka…

Un tad man pirmo reizi no tiesas sametās bail. Barona krunkainais kakls sāka tūkt un sarkt, acis nedabiski izvelbās, bet rokas… Tās drudžaini vandījās bikšu kabatās, krekla krūškabatā, tad ķērās pie žaketes, kas vēl aizvien karājās uz krēsla atzveltnes… Viņš kaut ko meklēja, kā narkomāns, neko neredzēdams, paļaudamies tikai uz tausti. Tas viss gaužām atgādināja spiritisma seansu, kurā viens no dalībniekiem aizkapa balsu ietekmē palēnām zaudē prātu.

— Kas jums kaiš, baron?

Taču Haskins mani nedzirdēja. Viņš lēnām sabruka uz gultas, neveikli novēlās uz sāniem un iekrācās.

Nākamajā mirklī es izdzirdu divainu, griezigu skaņu, it kā ar biezu loga stikla lausku kāds lēnam, kā sadists, skrāpētu pa dziļa māla šķīvja dibenu. Aizbāzu ausis, lai nedzirdētu šo pretīgo skaņu, kas caururba visus manus nervu galus, taču skaņa nerimās, izraisot manī dīvainu — vajāta un izmisumā iedzīta cilvēka — bezpalīdzības sajūtu. Un tikai pēc krietna briža es aptvēru, ka tas ir mans kliedziens…

18. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza".

1977. gads. Nakts no 2. uz 3. decembri.

Haskins bija bezsamaņā kādas trīsdesmit minūtes.

Nezinu, kā šī pusstunda aizritēja viņam. Toties es paspēju atsaukt atmiņā visu savu dzīvi, atcerēties visus savus radus, draugus, skolas biedrus un apnicīgos autorus, kā arī to mazumiņu, kas man bija zināms par sieviešu dzīvi Latīņamerikas cietumos, vēl es atcerējos padomju vēstniecības numuru un — pavisam nelaikā — pazaudēto un tā arī neatrasto ķīmiskās tīrītavas kvīti.

"Tūdaļ viņš izlaidīs garu," es skumji nodomāju, "un ar to pašu arī būs cauri. Policija, tiesu mediciniskā ekspertīze, lumināls asinīs, pratināšana naktis… Ak, kungs, par ko man tāds lāsts?" Nezinādama, ko iesākt, ieslēdzu televizoru un stulbi blenzu ekrānā. Spāņu valoda, kas ložmetēja kārtām tika raidīta no komentētāja platās, vardei līdzīgās mutes, skanēja nedabiski asi un tikai vairoja manu paniku. Hasldns vēl elpoja, taču saraustīti, ar pauzēm, un laiku pa laikam iekrācās kā vecs zirgs, kuram spiež laužņi.

—  Mostieties, baron! — nometusies pie gultas uz ceļiem, piesardzīgi paplikšķināju Haskina noļukušos vaigus un ar bailēm pārliecinājos, ka viņš aizvien vairāk sāk atgādināt stingstošu līķi. Haskins iekrācās vēlreiz, tiesa, šoreiz kaut kādā jaunā, optimistiskākā intonācijā, un atvēra acis.

—   Man steidzīgi vajadzigs terstagens, — ļoti klusu, gandriz čukstus viņš sacīja.

—     Kas tas tāds? Britu vēstniecības atašejs kultūras jautājumos?

—    Tas ir medicīnas preparāts, tabletes, — barons dvesa.

—   Tas atrodas portpleda kabatiņā, manā numura… Lūdzu, atnesiet to, man ir ļoti slikti…

—    Jā, protams, — nomurmināju un pietrūkos kājās. Barona atdzimšana bija ļoti vēlama un pilnībā saskanēja ar maniem nodomiem. Gari nedomādama, paķēru viņa atslēgu un vēja ātrumā drāzos pa jau apgūto maršrutu — gaitenis, lifts, atkal gaitenis, durvis un…

Bija pagājusi apmēram stunda, kopš pēdējo reizi apmeklēju karaliskos apartamentus, te nekas nebija mainījies. Uzjoņoju pa kāpnēm, atrāvu guļamistabas durvis, atvēru portpleda vāku un vienā no iekšējiem nodalījumiem atradu veselu kaudzi dažādu zāļu paciņu ar daudzkrāsainām tabletēm un pilulām.

—    Varat nepūlēties, terstagenu jūs tik un tā neatradīsiet,

—     izdzirdu sev aiz muguras gaužām pazīstamu balsi un atskatījos.

Barons žaketē un ar kaklasaiti ap kaklu stāvēja durvju ailē un nekas vairs neliecināja par viņa neseno lēkmi. Labajā rokā viņš turēja pistoli, kas izbīlī man izskatījās nenormāli liela.

—     Bet tagad apsēdieties, jaunkundzi — Haskins man skarbi pavēlēja. — Tur, uz gultas. Nu, drošāk, drošāk, es netaisos jūs izvarot, — un viņš ar pistoli izdarīja žestu, kas džendmenim nepavisam nepiedienējās.

—    Paldies par to pašu, — es noburkšķēju un paklausīgi izpildīju pavēli. — Bet jūsu aktiera dāvanas nudien ir satriecošas, baron! Saku to no sirds, jo pirms piecām minūtēm man likās, ka jūsu pēdējā stundiņa ir situsi… Un tas būtu izjaucis visus manus plānus.

Savu balsi saklausīju kā iztālēm, it kā tā būtu ierakstīta magnetofona lentē un tiktu atskaņota manā klātbūtnē. Pistole Haskina rokās šķita ne vien ļoti liela, bet arī ļoti biedējoša. Barona rokas joprojām trīcēja, turklāt redzēju, ka viņa rādītājpirksts uzlikts uz ieroča mēlītes.

—   Jūs īstajā brīdī ierunājāties par saviem plāniem.

—   Tas mums, padomju cilvēkiem, ir asinīs…

—   Nedīžājieties, meitenīti — Haskins sarauca uzacis, tad apsēdās uz krēsla un pārmeta kāju pār kāju. —Jums nebūt nav tik jautri kā pūlaties izlikties. Un, Dieva dēļ, beidziet tēlot Zannu d'Arku…

—      Nē, es droši vien būšu kļūdījusies — jūs neesat no KGB. "Kantorī" man būtu pavēlējuši netēlot Zoju Kosmodemjansku vai Lizu Caikinu… Lūdzu, novāciet pistoli. Jums nepiestāv gangstera izdarības.

—     Zināms, ka novākšu! — Ilaskins negaidīti moži atsaucās. — Mēs tūlīt šo to noskaidrosim, un es novākšu. Tai pašā bridi.

—    Ko gan mēs varam noskaidrot pusvienos naktī un vēl neprecēta vīrieša numurā?

—     Es, jūs, starp citu, uz šo numuru neesmu aicinājis.

—    Ak tā gan?

—    Tieši tā! Jūs slepeni te ielavijaties, rakņājāties manās mantās, es jūs pieķēru nozieguma vietā, jūs pretojāties, un es biju spiests laist darbā ieroci, jo…

—   Jo man rokas bija starpkontinentālā raķete ar kaujas kodolgalviņu un es draudēju uzspridzināt jūs un pie reizes arī visu Argentīnu, ieskaitot neapdzīvoto Patagoniju, vai tā?

—   Nu, ja to visu nedaudz parediģē, — Haskins pasmīnēja, — tad apmēram tā.

—    Un rediģēsiet, protams, jūs?

—   Nu, neba jau jūs! Cik man zināms, liki neko nevar izrediģēt.

—   Vai tiešām jūsu ipašums bija tik ļoti apdraudēts, ka jūs atļāvāties nogalināt jaunu un pievilcīgu sievieti?

—     Ko lai dara — civilizētā pasaulē ir ļoti iejūtīga attieksme pret privātīpašumu.

—    Bet kāda būs KGB attieksme, ja tiks novākts vērtīgs aģents, kas darbojas tās labā?

—    Jūs runājat par sevi? — Haskins greizi pavīpsnāja.

-— Es runāju par jums, baron.

—    Un kas tad taisās mani novākt?

—      Jūs pats. Tas, ko jūs patlaban darāt, lidzinās pašnāvībai. Ja es pareizi saprotu, jums ir precīzas instrukcijas

—    jūs un jūsu šefi esat iecerējuši kādu neģēlību, bet diez vai jums tas izdosies bez manas palidzibas. Esmu jūsu džokers, māņu pīle, seksbumba un muļķa aktrisite. Tāpēc beidziet ākstīties. Iebāziet savu pistoli kaut kur labi dziļi un paskaidrojiet tā, lai var saprast, ko jums no manis vajag.

—   Nē, jūs patiešām esat nepārspējama! — Haskins pacēla pistoli mana deguna augstumā. —Jūs esat burvīga diletante, nekaunīga kā taksometra šoferis, jus esat papagailis ar raibu asti, kurš atkārto sešas nejauši saklausītas frāzes un kuram nav ne jausmas, ko tās nozīmē, jūs esat viena stulba muļķe…

Vērīgi uzklausīju viņa lamu straumes, kas gāzās par manu nelaimīgo galvu, un lielos vilcienos biju ar baronu vienisprātis

—    kritika no augšas, kā to būtu nosaucis mūsu partorgs, izklausījās visai pelnīta. Biju apņēmusies pacietīgi klusēt, jo ar pēdējiem vārdiem apsaukāt sievieti un tajā pašā laika uz viņu ari šaut, būtu diezgan neloģiski. Un tobrid es visvairāk vēlējos, kaut tikai Haskins nenospiestu gaili. Dzive ar visām tās idiotiskajām pārvērtībām tai mirklī man likās neizsakāmi burvīga.

—    Kas jums teica, ka jūsu nožēlojamā persona ir kaut ko vērta? — Haskins turpināja sevi uzkurbulēt. — Kas tas bija? Kāds idiots?

—   Andropovs.

—    Kas?

—    Es teicu — Andropovs. Jurijs Vladimirovičs. Ziniet, tāds neliela auguma, ar zelta brillīti, kuram ļoti garšo augļi, tāds laipns cilvēks…

—    Muti ciet! — barons mainījās acīm redzami. Nu viņš vairs pavisam neatgādināja aristokrātu, bet gan izbēgušu likumīgo zagli. — Kāpēc jūs man jautājāt par KGB? Nu! Nekavējoties atbildiet vai zvēru, ka izrotāšu jūsu daiļo pieri ar burvīgu caurumiņu!

—    Piedodiet, ser Džerald, ja neviļus esmu jūs aizvainojusi. Nu, protams, ka es rikai pajokoju. Jums nav nekā kopīga ar KGB. Un mana senā fotogrāfija, kas uzņemta pirms desmit gadiem, jūsu portpledā gadījusies pilnīgi nejauši. Apteksne to tur aiz pārskatīšanās iegrūdusi. Gribēja likt karalieni Elizabeti, bet to viņai, nabadzītei, sakārojās pašai. Atrēķiniet viņai šīs zudības no algas. Viņa…

—   Tātad jūs rakājāties pa manām mantām.

—    Bet jūs — pa manu pagātni.

—    Kur ir manuskripts?

—   Manā čemodānā.

—    Ļoti jauki! — Haskins uz brīdi iegrima domās, acīmredzot viņš kaut ko klusībā apsvēra. — Labi, Maļcevas jaunkundz, — dusmu rievas barona sejā bija izzudušas. — Ar jums acīmredzot problēmu nebūs.

—    Šausim nost? — nevērīgi apjautājos.

—    Diemžēl… — Haskins atvilka pistoles aizslēgu. — Pirmkārt, jūs iejaucāties, kur nevajag…

—    Dieviņ augstais, ari jūs man pārmetat to pašu!

—   Un, otrkārt, — nelikdamies par manu piezimi ne zinis, Haskins turpināja, —jūsu turpmākā uzturēšanās šai valstī apdraud manu personisko drošību…

—    Bet operācija? Kā jūs bez manis ar to tiksit galā? Kā piekļūsit Televano?

—   Es teicu — turiet muti! — neizlaizdams mani no acim, Haskins sāniski pievirzījās portpledam, izvilka Pārķeru, noņēma uzgali, izstiepa to kā saliekamo tālskati un sāka skrūvēt pie pistoles stobra.

—   Tas ir klusinātājs, vai es pareizi uzminēju?…

No malas mani centieni novilcināt izrēķināšanās brīdi, protams, izskatījās ļoti naivi. Taču es drudžaini ķēros pie visa, kas varēja attālināt neizbēgamo.

—    Klusinātājs, — Haskins lietišķi apstiprināja. — Un, treškārt, es, jaunkundz, esmu nodzīvojis garu mūžu, un jau tas vien, ka esmu nodzīvojis līdz šādam vecumam, darīdams, kas jādara jau tad, kad jūsu augļu mīļotājs vēl čurāja autiņos, pierāda to, ka briesmu sajūta mani nekad nav pievīlusi. Bet tas, ka jūs mani tik viegli atšifrējāt, ir patiesi biedējoši. Acīmredzot esmu pieļāvis kādu ļoti nopietnu kļūdu savās attiecībās ar organizāciju, kura ne jau pirmo reizi izmanto tādu diletantu pakalpojumus kā jūs. Man žēl jūs, Vaļa, jo jūs esat tikai fragments, mozaīkas gabaliņš, mirkļa epizode. Taču, neslēpšu, svarīga, es pat teiktu — izšķirīga epizode. Nu man viss ir skaidrs un es zinu, kas man jādara. Ardievu, Maļcevas kundze!

Haskins, kurš sava (vai, pareizāk sakot, mana) fināla monologa laikā bija rūpīgi skrūvējis pie stobra klusinātāju, pacēla pistoli, pienāca man klāt un pielika auksto dzelzsgabalu pie manas sviedros norasojušās pieres.

Šai mirklī brīdinoši iezvanījās telefons…

19. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza". 1977. gads.

Nakts no 2. uz 3. decembri.

Haskins nodrebēja. Neatceros, vai jau stāstīju, ka telefoni "Plazā" zvana dažādās balsis. Manējais, ja atceraties, atskaņoja muzikālu motīvu no kādas itāliešu operas, šis bija kā vietējo ganu — gaučo sauciens, turklāt ar ļoti īsiem intervāliem.

Barons neizlēmīgi paskatījās uz telefona aparātu, veidotu kā ābola pusīte ar podziņām sēklu vietā, tad — nu jau izmisīgi — pablenza uz mani.

Mes visi tomēr esam dabas bērni un, neraugoties uz ārējo civilizētību, pakļauti elementāriem impulsiem. Mirkli pirms Debestēva sūtītā zvana Haskins, būdams vienīgi pašsaglabāšanās instinkta varā, gatavojās cauršautman pieri. Tagad, tā paša instinkta vadīts, viņš ar aizturētu elpu stāvēja kā sastindzis.

Gaučo īstena pampu bērna neatlaidībā turpināja aurēt savu ragaiņu ganāmpulku uz dzirdinātavu, bet barons, pistoli nenolaidis un neatraudams no manis savu drūmo skatienu, ar kreiso roku negribīgi paņēma klausuli un iebrēca tajā tik skaļi, it kā jau būtu iešāvis manā nelaimīgajā galvā:

— Sī!

Pat no divu metru attāluma es skaidri dzirdēju, kā klausulē sāka tarkšķēt griezīga sievietes balss. Zvēru pie visiem saviem autoriem, ka pat izslavētais Mendelsona Pirmais koncerts vijolei ar orķestri man būt licies kā nesmērēta sarūsējuša ripzāģa kaucieni salīdzinājumā ar šīm derdzīgajām, membrānas izkropļotajām skaņām, kas dāvāja man lieku esības mirkli un mikroskopiskas cerības uz brīnumu.

Stāsta, ka pirms nāves cilvēks atceroties visu savu dzīvi. Tā nav taisniba. Varu to droši apgalvot no pieredzes. Pirms nāves es atcerējos (līdz galam tā arī neatceroties) veco padomju filmu "Izlūka varoņdarbs", konkrēti kadrus, kur neatvairāmais Kadočņikovs, mēģinādams atvērt fašistu ģenerāļa seifu, piepeši pamirst, kad apdullinoši iekaucas signalizācija un lejā sāk dimdēt sardzes vīru dzelzīs kaltie zābaki. Pūlējos atcerēties, kā gan toreiz izlocījās apburošais Pāvels Petrovičs, bet nespēju. Domas juka, man vienlaicīgi gribējās dzīvot, dzert un skriet uz mazmāļiņu. Atceros, filma bija satriecoša frāze: "Jūs esat stulbenis, Stībing!", bet kāds tai bija sakars ar izlūku un vai tā viņam palīdzēja veikt varoņdarbu, biju aizmirsusi.

"Viņš iebelza Ričardsonam ar pistoles rievoto spalu pa deniņiem, un sagumušais ķermenis lēnām noslīdēja no krēsla…" Debestiņ, un kur es šito esmu sagramstījusi? Kaut gan, nav svarīgi… Ko man iesākt? Nav ne pistoles, ne rievota spala, bet treknais ķermenis pats ir izslīdējis no manas gultas. Un kā tas viss beidzas…

Tikmēr sievietes balss klausulē tarkšķēja bez apstājas, un Haskins kā gaisa balons, ko ar adatu pārdūris palaidņa puika, saplaka un sakrunkojās manu acu priekšā. Cerība, kas vel gruzdēja kaut kur mana izmocītā organisma lejasslaņos, piepeši iekvēlojās kā pionieru ugunskurs.

Man nebija ne jausmas, ko viņš ar tādu uzmanību un pat bailēm uzklausa, taču nevainīgās aitiņas pārgalvigā fantāzija, kurai velns zina kas un Dievs zina par ko piespriedis nāvessodu svešumā, manī uzvirmoja ar neapvaldītu sparu. Varbūt tur zvanīja Haskina personīgā zīlniece, lai darītu zināmu, ka viņš ir nedziedināmi slims un jau rīt izlaidīs garu. Vai arī viņa galvenā ekonome steidzās saimniekam pavēstīt, ka viņa dzimtmuiža Jorkšīrā vai Motovilihā ir nodegusi lidz pamatiem, vai arī…

Bez šaubām, ja viņam zvanīja karaliene Elizabete vai pati augsti godājamā Leonida Iļjiča dzīvesbiedre, manas izredzes vulgāri nomirt no vecuma vai sliktas kvalitātes pārtikas produktu sistemātiskas lietošanas rezultātā ievērojami pieauga.

"Kā tad, zvanīs gan Brežiievkundze britu baronam ar ebreja uzvārdu uz Buenosairesu un vidžinās ar viņu spāniski…"

Piepeši iestājās nomācošs klusums.

Balss, kas šais īsajos mirkļos man bija kļuvusi tuva un dārga, bija apklususi un es izdzirdu nokausētā barona smago elšanu.

Viņš rūpīgi nolika klausuli un sāka uzmanīgi aplūkot pistoles klusinātāju, bet tad, kas šai dramatiskajā situācijā izklausījās visai negaidīti, nopūtās. Bija jārīkojas, kaut kas jāsaka, jāmēģina izlocīties, taču es, un tā ar mani gadījās ārkārtīgi reti, biju zaudējusi runas spējas un sajutu tikai aizvien pieaugošu fizioloģisku vajadzību.

—    Nu? — Haskins beidzot atrāva skatienu no Pārķēra pildspalvas papilddetaļas.

—   Ser Džerald, — es izmociju, — lai ko jūs būtu nolēmis, ļaujiet man vispirms aiziet uz tualeti. Es tomēr esmu sieviete, un man jādomā, kādu iespaidu atstāšu uz Argentīnas pataloganatomiem, kad tie taisīs man sekciju…

—    Jā, — barons novilka, — lai nu ko, bet kadrus viņi vienmēr pratuši gatavot…

—    Par ko jūs runājat?

—     Šķiet, jūs gribējāt iet uz tualeti? Tad ejiet. Tikai nemēģiniet atkal izstrādāt kādu stiķi. Un neaizbultējiet durvis.

—     Ak vai, kālab tāda piesardzība. Varat nākt man līdz, galvoju, ka tas būs valdzinošs skats…

—     Nepārbaudiet manu pacietību, Maļcevas kundze! Citādi…

—    Citādi jūs mani nošausit bez klusinātāja? Nu, labi, labi, — es samierinoši noteicu, redzēdama, kā iedzalkstās Haskina acis. — Tikai piecas minūtes, un es atkal būšu jūsu ricībā…

Es moži devos uz tualeti, tad pēkšņi apstājos kā iemieta. Mani pārņēma drausmīgas bailes. Iztēlojos, kā Ilaskins man aiz muguras paceļ pistoli un …

Es lēnām apgriezos.

—     Kas vēl? — barons pikti noprasīja, jau iekārtojies dziļajā ādas krēslā. —Jūs vajag paturēt virs klozetpoda, kamēr mazulīte iztaisīs cisu-cisu?

—    Grūdis gan taksim taukus! — es nopurpināju sev zem deguna, un drosmīgi aizvilku aizkarus. Varbūt tāpēc, ka beidzot biju atvieglojusi sirdi un visu pārējo, vai ari kāda cita iemesla dēļ, bet, pasēdējusi uz poda un vannas istabā pie neticami skaista Venēcijas spoguļa savedusi sevi kārtībā, es nedaudz nomierinājos. Šķiet, pilnīgi pietiekami, lai atkal sāktu domāt ar galvu.

Intuitīvi es jau zināju, ka nāves briesmas, tiesa, pašā pēdējā brīdī, man ir gājušas secen. Kaut kas bija noticis. Kaut kas tāds, kas pamatos bija mainījis barona nodomus un manu nāvi ja ne novērsis, tad vismaz attālinājis. "Kīpēc viņš gribēja mani nošaut?" es prātoju, automātiski vilkdama suku caur matiem. "Ko es tādu izdariju, ko pateicu, kāpēc izraisīju tādu reakciju? Par mani Haskins bija saņēmis instrukcijas. Mūsu tikšanās "Ričā" bija ieplānota. Negaidīta tā bija vienīgi Edmondai Šarlrū. Kaut gan tagad, pēc visa, kas noticis, es daudz nebrīnītos, ja uzzinātu, ka godājamā franču rakstniece arī ir kaut kādā veidā saistīta ar "kantora" trikiem. Labi, šai ziņā viss ir kārtībā, ejam tālāk…

Brauciens uz "Zokejklubu" arī nepārkāpj leģendas robežas: nejauši iepazināmies, kopā lidojām, vecais meitu ģēģeris nolēmis savaldzināt jaunu sievieti… Viss izskatās ļoti ticami. Es nedrīkstēju zināt par viņa sakariem ar KGB? Tikai, ko tas maina? Acīmredzot biju forsējusi notikumus, nejauši uzminot pret Televano vērsto vienkāršo kombināciju, kurā man bija ierādita pievilinātajās, muļķa patriotes loma, kas ļāvusies KGB kārdinājumiem, lai tiktu bezmaksas ekskursijā pie antipodiem.

Saprotams, ka Haskins to nebija paredzējis. Taču ņemt pistoli un nošaut PSRS pavalstnieci pašam savā viesnīcas numurā? Nē, tas nav iespējams, tas ir kaut kāds lēts farss! Haskins dižojas ar savu izcelsmi, viņam ir nevainojama reputācija, ietekme, nauda, un, ja nu viņš tomēr melnās miesās raujas KGB labā, tad viņa dubulttēls visticamāk ir veidots gadu desmitiem, tā radišanā ir ieguldīti miljoni. Un tad piepeši ņemt un iznīcināt šo monolītu, kaut karaliskā, tomēr viesnīcas numurā ielaižot lodi pierē kaut kādai padomju provinciālei? Nonākt laikrakstu pirmajās lappusēs? Kļūt par galveno varoni skandalozā tiesas prāvā, kuras iznākums, starp citu, nav iepriekš zināms? Nē, tā nemēdz būt.

Haskins vienkārši sapsihojās un gandrīz iekrita. Viņš kļūst vecs, varbūt viņam progresē diabēts, iespējams, ka viņš pamazām ieslīkst vecuma marasmā. Viņš briesmīgi pārbijās sevis, savas dzīves un labās slavas dēļ, un tāpēc mani gandrīz noknieba. Bet tad kaut kas notika, kaut kāda nejaušība, un Haskins atkal sāka darbināt smadzeņu rievas, nevis tikai savu slābano taisno zarnu…

Bet tu, Valentīna, arī domā, mēģini saprast, ka tev izdevās viņu tā satracināt. Vai tiešām tikai ar šo iesauku "Zidelis", kas tev paspruka nejauši, tikai tāpēc, lai izprovocētu skandālu? Ej nu saproti viņa dvēseli! Viens gan ir skaidrs: ja es uzminēšu patiesību — paglābšu sev dzīvību un varbūt iegūšu vēl ko citu… Bet ja ne…

—   Jaunkundz, vai jūs vēl esat dzīva? — Haskina balss atskanēja cieši pie pašām durvīm.

—   Pēdējās stundas laikā šis apstāklis ir tikai jiīsu pārziņā, baron! — es izgāju hallē, apmetu likumu Haskinam it kā viņš būtu naktsskapitis, un nekaunīgi iekritu viņa karaliskajā gultā.

—   Ko jūs tur tik ilgi darījāt? — Haskins aizdomīgi noprasīja. — Lai atstātu labu iespaidu uz prožektoriem, pilnīgi pietiek ar divām minūtēm.

—   Jūs aizmirstat par apbedīšanas biroja darbiniekiem. Tur, cik man zināms, strādā galvenokārt vīrieši.

—   Sievietēm gan laikam koķetērija nepagaist pat nāves cisās.

—   Ar to jūs domājat savu gultu?

—    Ko darisim, jaunkundz?

—    Domāju, ka pēc visa, kas noticis, kā arī ievērojot jūsu un manu psiholoģisko stāvokli, nodoties mīlas priekiem būtu zaimošana. Tāpēc, ja atļausit, es gribētu atgriezties savā numurā un doties pie miera. Rīt no rīta, atļaujiet jums atgādināt, sākas simpozijs, un man nepieciešams kaut nedaudz atpūsties. Domāju, ka ari jums tas nenāktu par ļaunu…

—Jūs gan laikam virzāties uz mērķi, neraugoties ne uz ko?

—  Ja runa ir par gulēšanu — neko!

—    Bet ja par dzivi?

—    Nezinu, baron. Taisnību sakot, es pirmo reizi esmu nonākusi tādā situācijā…

—     Tikai nemēģiniet mani iežēlināt! Jūs neesat maza meitene, un jums jāsaprot, kur esat ieķēpājusies.

—    Un kur tad es esmu ieķēpājusies? Nē, nudien, baron, paskaidrojiet man, kur es esmu ieķēpājusies? Mani tas tik tiešām uztrauc, ticiet man!

—     Es neesmu koledžas pasniedzējs, un jūs neesat studente. Jūsu dēļ es gandrīz izdarīju nelabojamu muļķību! Jūsu nesavaldības dēļ, jūsu plebejiskās mutes palaišanas dēļ…

—     Haskina kungs, piedodiet, ja negribot esmu jūs aizvainojusi. Tas nudien nebija mans nolūks. Es vienkārši…

Pēkšņi sapratu, ka nezinu, kā pabeigt šo frāzi.

—   Jūs vienkārši kaut ko nojautāt, vai tā?

—    Pieņemsim…

—    Un tad nolēmāt pārbaudīt, vai jums ir taisnība?

—    Nu, apmēram tā…

—   Tad jūs mani iemidzinājāt, aizgājāt uz manu numuru, pārmeklējāt manas lietas un atradāt… Jā, starp citu, ko jūs atradāt?

—    Savu fotogrāfiju.

—    Tjā… — Haskins piecēlās no krēsla un piegāja pie milzīgā guļamistabas loga, ko pa pusei aizsedza spilgti sārti aizkari. —Jums, Vaļa, varēja rasties mazliet aplams priekšstats par manu personu. Jums tas liksies smieklīgi, bet mani šis apstāklis sarūgtina…

f

—   Neuztraucieties, baron, ar pistoli rokā jus izskatījāties ļoti impozants.

—    Izbeidziet savas dzēlības — jums trūkst mēra izjūtas! — Haskins spēji pagriezās uz manu pusi. Uz košsārto aizkaru fona viņa sniegbaltais matu ērkulis un tumši piesārtusi seja izskatījās draudīgi. īsts bende smokingā, kura rādītājpirksts kuru katru mirkli var pārvērsties par cirvi. — Mums jātiek skaidrībā par visu…

—    Jā gan, — es piebalsoju, juzdama, ka labāk būtu pievaldit mēli, — pēc pirmītējām manipulācijām ar pistoli jūs kā godīgs cilvēks esat vienkārši spiests mani apprecēt!

—   Vai jūs reiz aizvērsities vai arī man vajadzēs jūsu pretīgo rīkli aizbāzt ar dvieli?

Pēc manas sejas izteiksmes barons acīmredzot noprata, ka esmu aizvērusies, turklāt uz ilgu laiku.

—    Jums man jāatbild uz vienu jautājumu, — Haskina balss ieskanējās nedaudz dobjāk. — Apsolu: lai kāda būtu jūsu atbilde, jūsu dzīvībai vairs briesmas nedraud. Mēs beigsim mūsu sarunu, un jūs dosiedes uz savu numuru. Un liksities gulēt. Vai jūs mani sapratāt?

Baidīdamās pārkāpt klusēšanas solījumu, es tikai pamāju ar galvu.

—     Labi, — Haskins izpurināja no paciņas cigareti un noklikšķināja šķiltavas. Pēc tam, pārtvēris manu lūdzošo skatienu, izpurināja vēl vienu cigareti un pasvieda to uz manu pusi. Pa tādu pašu maršrutu mirkli vēlāk pārceļoja arī pakavveida sudraba šķiltavas. — Tā iesauka… Nu, palama, ar kuru, kā jūs teicāt, es tur, pie jums, esot apveltīts… Tā ir taisnība vai jūs blefojāt?

Es zināju, ka viņš man to pajautās. Un zināju, ko un kādā intonācijā atbildēt.

—   Tā ir taisnība.

—     Tie ir meli! — Llaskina baritons piepeši pārgāja falsetā. — Tā nevar būt taisniba! Kas jūs tāda esat, lai ar jums runātu par tādām tēmām?! Skuķis! Diletante!

—    Ar mani runāja mans skolas biedrs, — centos panākt, lai mana balss skanētu neitrāli. — Un viņš to pateica tikai starp citu, garāmejot, joka pēc…

—     Ir nu gan jociņi! Vai jūs varat nosaukt viņa vārdu?

—    Kāpēc? Jūs taču nebrauksit uz otru zemeslodes pusi, lai no pistoles sašķaidītu viņam pauri, vai ne? Lūdzu, varu pateikt, kā viņu sauca skolā. Tikai baidos, ka tā vairs nebūs tā informācija, kas jums vajadzīga…

—    Nu, labi, — Haskins atgāja no loga un atkal apsēdās krēslā. — Šobrīd tam patiesi vairs nav principiālas nozīmes.

—    Vai tiešām tas jūs tā satrauc? — šoreiz es neizlikos, mani tiešām interesēja, kas norisinās ar šo veco, sarežģīto un acīmredzot ne visai laimīgo cilvēku.

—Jā, — barons atzvēlās krēslā un es neviļus pamanīju, ka viņam derētu noskūties — sirmie sari uz apvītušajiem vaigiem auga nevienmērīgi un kušķaini. — Manu māti, jauku, sirsnīgu sievieti, Varšavā apcietināja un pašā kara sākumā nošāva kā ebrejieti. Bet viņai nebija nekāda sakara ar šo nāciju. Viņa vienkārši bija atbraukusi ciemos pie draudzenes… Es ienīstu ebrejus! Un ienīstu savu uzvārdu. Tas ir devis iemeslu daudz aprobežotākiem un zemākas izcelsmes cilvēkiem runāt ar mani tā, it kā viņi būtu informēti par kādu sevišķi dziļu manas dzīves noslēpumu… Tas ir apvainojoši, vai saprotat?

—    Pa pusei.

—     Ko? — Haskins uzmeta man nespodru skatienu.

—     Ar savu krievisko pusi es jūs pilnīgi saprotu, — es paskaidroju. — Diemžēl pilnībā ar jums solidarizēties es nevaru, baron, jo mana māte ir tīrasinīga ebrejiete ar vispretīgāko uzvārdu pasaulē — Rabinoviča. Salīdzinājumā ar to Haskinam vēl nav nekādas vainas. Jo sevišķi, ja cilvēkam ar šādu uzvārdu ar ebrejiem nav nekā kopēja.

—    Piedodiet.

—Jūs piedodiet man. Un beigsim šo diskusiju nacionālajā jautājumā. Citādi man rodas sajūta, ka nevis viesojos pie augstdzimuša aristokrāta, bet partijas raikomā izskata manu personisko lietu.

—    Lai notiek, — Haskins pamāja. Acīmredzot fakts, ka biju izrādījusies pa pusei ebrejiete, viņu nomierināja. Vismaz barona skatiens bija zaudējis agresivitāti un tajā atkal atplaiksnījās saprāts. — Baidos, ka jau rit jums nāksies izlidot uz Maskavu…

Nezināju, vai priecāties par šo ziņu vai skumt.

—     Kāpēc jūs klusējat? — Haskins atkal aizsmēķēja. — Jautājiet, man svarigi zināt jūsu nostāju.

—   Manu nostāju? Kādā jautājumā?

—    Kāda ir jūsu attieksme pret visiem šiem notikumiem?

—   Apžēliņ, baron, man pret visiem šiem notikumiem, kā jums labpatik tos nosaukt, nav nekādas attieksmes. Vai saprotat?

Haskins nenoteikti pamāja ar galvu un nopurināja pelnus uz pūkainā paklāja.

—    Jūs zināt, kāpēc atrodos šeit, otrā pasaules malā?

—    Vai tiešām manis dēl?

—    Jūsu dēļ. Un vēl viens jautājums. Kā jums šķiet, vai, ņemot vērā manus gadus un sabiedrisko stāvokli, es bieži dodos šāda veida ceļojumos, turklāt pēc jūsu… khm… firmas lūguma?

—    N-nezinu…

—    Ārkārtīgi reti. Agrāk manus pakalpojumus izmantoja reizi, augstākais — divas reizes gadā. Pēdējā laikā tas atgadijās ārkārtīgi reti. Vai tagad jūs saprotat, cik nopietna ir situācija, kuras dēļ atrodamies Argentīnā?

—    Redziet, baron, es, kā jūs pirms neilga brīža atzīmējāt, esmu diletante. Nezinu, vai man izdosies jūs par to pārliecināt, taču, ticiet man: esmu godigs cilvēks un man nav nekā kopēja

ar to zanki, kurā…

> j 7

Es aprāvos, aptvērusi, ka, nozākājot lielo māju Dzeržinska laukumā, es apvainoju arī Haskinu.

—    Turpiniet, — barons saāķēja abu roku izplestos pirkstus, acīmredzot tā cenzdamies apvaldīt roku drebēšanu, un sāka blenzt griestos. — Nebaidieties aizskart manu patmīlību. Savā garajā mūžā esmu pieredzējis ne to vien!

—    Vārdu sakot, baron, esmu te pret savu gribu. Ja būtu mazliet jaunāka, es teiktu, ka esmu apstākļu sagadīšanās upuris. Taču tā kā jūsu priekšā atrodas pietiekami pieaugusi un psihiski pilnvērtīga sieviete, tad par visu šo neticamo peripetiju un atgadījumu cēloni, ieskaitot mūsu tikšanos "Ričā", tērzēšanu lidmašīnā, luminālu kafijā, vandīšanos pa jūsu personiskajām lietām un visu pārējo, varam droši atzīt manu neizmērojamo muļķību, papildinātu ar dedzīgu vēlmi neiestigt mēslos līdz ausīm. Piedodiet…

Ap šīs tirādes vidu es jau šņukstēju, bet finālā sāku skaļi raudāt. Kabatlakats bija palicis manā numurā, un melnos tušas notecējumus es, gari nedomādama, slaucīju greznā atlasa gultas pārklāja stūrī, kuru "Plazas" saimnieki, visticamāk, bija iegādājušies kādā respektablā ūtrupē.

Haskins, nemainījis roku budisko kompozīciju, vēl aizvien blenza vienā punktā un, likās, nemanīja ne mani, ne manu barbarisko izrīcību ar viņa pārklāju.

Tā aizritēja vairākas minūtes. Es šņukstēju, viņš — šņāca.

—    Nu, pietiks bimbāt! — viņš piepeši strauji piecēlās, pienāca man klāt un sniedza roku. — Kāpiet ārā no manas gultas.

Es piecēlos. Barona roka bija sausa un karsta. Mēs stāvējām aci pret aci — divi dažāda vecuma, atšķirīgas audzināšanas un sociālā stāvokļa cilvēki ar pilnīgi dažādiem uzskatiem par dzīvi.

Murgs turpinājās, pārbaudījumiem, kas manā dzīvē bija ielauzušies rupji kā viesmīlis, kuram aizmirsuši iedot dzeramnaudu, neredzēja gala, tas viss joprojām atgādināja baisu sapni. Taču tā bija īstenība, mana plauksta vēl aizvien glabāja Haskina delnas īsā pieskāriena siltumu. Un tikai tagad es beidzot sajutu, ka esmu lidz nāvei nogurusi, ka man nepieciešama atelpa, pāris stundas, ne vairāk…

—   Iespējams, ka no aristokrāta mutes mani vārdi izskanēs nedaudz neestētiski, — Haskina mazliet čērkstošā balss mani atsauca istenībā, — bet šis nav īstais brīdis smalkām ceremonijām, mēs abi, jaunkundz, jau esam mēslos līdz ausīm. Un mums no tiem kaut kā jātiek laukā.

—    Un jūs zināt kā?

—     Vēl nezinu… — Haskins mani vērīgi nopētīja, tad krieviski noprasija: —Jūs man nesamelojāt?

Lāgā nesapratu, uz ko viņš to zīmē, taču, drošs paliek drošs, enerģiski papurināju galvu.

—     Tātad viņi mani sauc par žīdeli?

—   Ja jūs tas var mierināt, atzīšos, ka arī mani viens no maniem autoriem reiz nosauca par žideni.

—    Varat uzskatīt, ka esmu jau nomierinājies, — Haskins negaidīti pasmaidīja. — Saprotiet, man nav nekādu iebildumu pret ebrejiem, tikai…

—     Baron, mēs taču norunājām! Un neaizmirstiet, ka manu asiņu slāviskā puse vienmēr būs ar jums.

—    Lai izķepurotos no mūsu problēmām, baidos, ka būs nepieciešama tieši otra puse.

—    Vai tiešām ir tik Iauni?

>

—    Un kā jums šķiet? KGB, jaunkundz, ir nopietna firma. Tās kadriem humora izjūta ir sveša. Tie ir kā vilki — mūždien badaini un vienmēr agresīvi. Ja uzdevumu esi izpildījis — malacis, ja neesi —vaino pats sevi.

—    Bet var taču notikt tā, ka visa šī provokācija pret Televano vienkārši izgāžas.

—   Kurš būs vainigs, ka operācija izjukusi?

—    Es.

—   Izslēgts, — Haskins atkal piegāja pie loga un paraudzījās ārā. — Ar jums viņi tiešām ir nedaudz pārrēķinājušies. Acīmredzot nav novērtējuši jūsu acīgumu… — barons greizi pavīpsnāja. — Un tomēr no jums gandrīz nekas nav atkarīgs.

—     Haskina kungs, jums uzdots mani iegāzt, vai ne? -Jā.

—   Atmaskot kā žurnālisti, kas sadarbojas ar KGB?

—   Vai varat man pateikt, ka jūs to darīsit?

—   Nē.

—    Un to, kāda loma ir manuskriptam, kas man jānodod Televano?

—    Ari to es jums nevaru atklāt.

—    Baron, bet varbūt jums tomēr vajadzētu mani nošaut? Citas izejas taču, spriežot pēc visa, nav?

—   Laba doma, — Haskins sāji pasmaidija. — Cik tur trūka, un es tā ari būtu izdarījis. Jūs mani ļoti nobiedējāt, Vaļa…

—    Un kas jūs atturēja, vai ari to jūs neatklāsiet?

—   Apteksne.

—    Kas?

—    Viesnīcas apteksne. Viņa bija redzējusi, ka jūs te pirms manis ienākat, un kā godīga kalpotāja piezvanīja, lai apvaicātos, vai ar manām mantām viss kārtībā. Un tāpēc, ja es būtu jūs nošāvis, man vajadzētu taisnoties ne tikai par notraipīto paklāju vien…

To dzirdot, mans sasprindzinājums izlādējās. Iesmējos, tad jau smējos pilnā kaklā, bet nākamajā brīdī jutu, ka atkal raudu, vēl aizvien nepārstādama smieties.

Barons vēroja manu histēriju ar saprotošu, daudzpieredzējuša cilvēka skatienu, kurš savā mūžā sastapis ne tādas vien idiotes. Kad lēkme pierima, viņš apvaicājās:

—   Bet tagad varbūt parunāsim par galveno, to, kas mums abiem ir svarīgi…

—    Par ko gan citu mēs, jūsuprāt, visu vakaru runājam? Par lezbisku mīlestību, vai?

—    Ir viens variants…

—    Klājiet vaļā! Esmu gatava uz visu. Nekas briesmīgāks par to, ko pārdzīvoju, stāvēdama jūsu idiotiskās pistoles stobra priekšā, man vairs nedraud, par to esmu droša.

—     Labs ir… — Haskins dziļi ievilka dūmu, tad izpūta kuplu, zilganu grīsti. — Aktrises dotibas jums, bez šaubām, ir…

—   Jūs man glaimojat, Haskina kungs. Spriežot pēc jūsu lēkmes manā gultā, esmu tikai meitēntiņš baltās zeķitēs.

—    Pieredze, mana dārgā, dzīves pieredze, un nekas vairāk. Bet ne par to ir runa. Šoreiz tēlot nāksies jums. Tā būs jūsu partija. Es jums tikai padošu bumbiņas…

—    Un pret ko es spēlēšu?

—   Vai atceraties tā autora vārdu, kas jūs nosauca par žīdeni?

—   Aleksejs Sidorčuks, — es automātiski atbildēju.

—    Labi, — Haskins melanholiski novilka. — Tad mēģināsim spēlēt pret Sidorčuku…

20. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza".

1977. gada 3. decembris.

No rīta man par godu atskanēja operas uvertīra.

Es ilgi nesapratu, kas notiek, kāpēc skan mūzika, kāpēc tādā agrumā atrodos operā, līdz beidzot attapos, ka vēl aizvien guļu, bet orķestra lomā uzstājas mans vienreizējais telefons, kurš ar ritmiskiem intervāliem atskaņo muzikālas frāzes.

—   Hallo!

—     Senjora Maļceff? — sievietes balss laipni apvaicājās, viņa runāja ar tik drausmigu akcentu, ka pussnaudā es pat lāgā neapjēdzu, kur atrodos — ārzemēs vai redakcijas plānošanā.

-Jā.

—    Senjora lūdza sepdņos pamodināt.

—    Paldies…

Vannas istabā sevi rūpīgi nopētīju. Tā pieredzējis pulkvedis nopēta kaujas lauku, rezumējot ģenerālkaujas rezultātus. Kaut ari vakarnakts batālijās pie Haskina bija iekarotas zināmas trofejas, manā sejā kaujas veiksme neatspoguļojās. Šai agrajā stundā mans "noģīmis" atgādināja Pikaso "Absinta cienītājas" nedzīvo masku. Izskatījos nogurusi un sašļukusi. Pat mans negulētās nakts izvārdzinātais un nespodrais skatiens tūdaļ noģida, ka cīniņā par savu dzivību esmu izsmēlusi visus resursus un piedevām ari rezerves, par kuru pastāvēšanu vairums cilvēku pat nenojauš. Zem acīm man bija iegūlušas tumšas ēnas, āda bija kļuvusi pretigi poraina, lūpas apkaltušas… Gribējās nogulties tepat, uz vannas istabas elastigā paklāja, aizmigt un pamosties Jaltā, Vissavienības arodbiedrību centrālās padomes ārstnieciski profilaktiskās sanatorijas skuju vannā.

Kāda mana sena paziņa, kuru jau reiz pieminēju, zina brīnumlīdzekli pret visām likstām. Kaut ko līdzīgu izdzīvošanas receptei ekstremālos apstākļos. Turklāt viņa apgalvo, ka izgudrojusi to pati, neatkarīgi no Alberta Kami un citiem prātvēderiem. Lai viņas dzīvē notiktu kas notikdams (un jāteic, ka manai paziņai piemīt neparasti daudzpusīgas spējas iekulties romantiskās vai vienkārši sadzīviskās kataklizmās), pēc kārtējā nokauta mana paziņa apbrinojami viegli un graciozi atkal uztraušas kājās. "Sakopts ģimis, auksta duša, svaiga, veļas baļļā neapžūnita veļa, kāds jauns apģērba gabals — un tu atkal esi karaliene!"

Es milēju savu draudzeni. Ar visu viņas dulnumu, snobismu un klačigumu. Tāpēc, ka tādu cilvēku sabiedribā negribas domāt par veļas mazgāšanu, mīlestības neveiksmēm un hronisku naudas trūkumu. Tādu cilvēku sabiedribā gribas dzīvot. Kaut vai tādēļ, lai ik pa bridim viņus nozākātu par mietpilsoņiem. >

Vai jūs domājat, ka es bieži izmantoju viņas recepti? Bet nepavisam!

Un ne jau tāpēc, ka būtu to atzinusi par muļķīgu vai primitīvu. Lai kārtīgi sakoptu ģīmi, uzsvempjoties līdz ar gaismiņu, un ne lāgā ēdušai, ne smēķējušai ziedotu tam vismaz stundu, pusotru, man kopš dzimšanas pietrūkst gribasspēka. Visas šīs izdaribas un pat to ārzemnieciskie nosaukumi man asociējas ar tādu kā dzimumizvirtību. Toties skaista veļa ir mana vājība, un tai tiek ziedota trešdaļa, bet reizēm pat vēl lielāka daļa no manas pieticīgās vidējā ranga žurnālistes algas, kurai specveikali nav pa kabatai. Tāpēc šis receptes komponents nekādas ārkārtējas un neparastas sajūtas man neizraisīja. Zem aukstas dušas es nelīdīšu pat tad, ja man draudēs izvarošana. Nu, bet runājot par apģērbu, es kā ikviena padomju sieviete, kuras jaunība iekritusi attīstītā sociālisma periodā, protams, esmu sajūsmā par skaistām importa drēbēm, tikai tās diemžēl vienmēr ir arī deficīts. Un tāpēc to sadabūšanai jāpatērē tik daudz laika, enerģijas un emociju, ka galu galā svētlaimīgais jaunas jaciņas vai kleitas uzlaikošanas bridis vairs ipašu prieku nesagādā.

Taču torīt es no sirds nopriecājos, ka biju atcerējusies savu seno paziņu. Nolēmu visā pilnībā ievērot viņas dzīves kredo, jo nevienu citu ceļu cīņā par izdzīvošanu neredzēju. Nomazgājusies krāšņajā, rožainos un salātzaļos toņos ieturētajā vannā, kas atgādināja Dusošās skaistules stikla zārku, izvilku dienasgaismā visu savu kosmētikas arsenālu un ķēros pie darba. "Mālē, Valentīna, mālē," es čukstēju, pārliecīgā, man netipiskā centībā apstrādādama pietūkušos plakstiņus.

"Ko dara kareivji pirms kaujas? Tira un ieeļļo ieročus. Bet tavs ierocis, Valentīna, ir jaunība, kaut ari nosacīta, glīts izskats, veikla mēle un, galvenais, možs noskaņojums. Ko jūs teicāt, piedodiet, nesapratu? KGB? Kas tā tāda? Kaut kāda komiteja? Kājām Gājēju Birojs? Kailo un Godīgo Bataljons? Kolaboracionisms, Gejisms un Bardaciba? Piedodiet, neko tādu nekad neesmu dzirdējusi! Tā redz…" Ar elegantu dzimtās zemes kontūrzīmuļa triepienu pabeidzu labās acs kosmētisko apdari un dziļā gandarījumā pamirkšķināju savam atspulgam. Tik dziļā, ka, neskaitot dārgo Leonīdu Iļjiču Brežņevu, kaut ko līdzīgu, domājams, būtu izjutis vēl vienīgi Leonardo da Vinči, pabeidzis savu slaveno gleznojumu "Svētais vakarēdiens".

Pēc četrdesmit piecām minūtēm jau biju spožā formā. Ja ne gluži pasaules rekorda labošanai tāllēkšanā, tad vismaz baiļu, nedrošības un iekšēja diskomforta augstieņu pārvarēšanai noteikti.

—   Nu, — es teicu, milzīgajā spogulī pārlaizdama sev pēdējo skatienu, — šķiet, nu beidzot viss ir kārtībā. Lai cīņas sauciens skan, uz priekšu, KGB ārlaulības aģente Valentīna Maļceva!

Torīt "Plazas" marmora halle atgādināja Maskavas centrālā universālveikala trešo sekciju, kad tur izmesta čehu bižutērija. Kāds pussimts dažnedažādi tērptu vīriešu un sieviešu vecumā no divdesmit pieciem līdz deviņdesmit gadiem uzbudināti tērgāja, spieda cits citam roku, apmainījās skaļiem sveicieniem, bet kāda stipri padzīvojusi dāma vecmodīgā cepurītē, ko rotāja milzigs māksligā asparāga cers, kā uzvilkta nemitīgi atkārtoja:

—    Esmeralda, kur tu esi? Esmeralda…

—   Viņa ir jukusi, nepievērsiet uzmanību, — sacīja Haskins, kurš piepeši iznira man aiz muguras. Viņš bija ģērbies pelēkā žaketē ar sīkām melnām rūtiņām, melnas biksēs un gaišzilā kreklā ar viņa vecumam un sociālajam stāvoklim visai frivolu lakatiņu ap kaklu. — Vēl aizvien mekle savu šuneli, kuru četrdesmitajā gadā pēc vācu uzlidojuma Londonai pati apglabāja. — Un tomēr viņa ir ļoti laba literatūras kritiķe un

smalka visu latinamerikānu — no Bastosa līdz Borhesam —

j >

daiļrades pazinēja.

—    Labrīt, baron.

—1 Ak, piedodiet! Labrit, jaunkundzi — Haskins galanti palocījās un noskūpstīja man roku. — Kā gulējāt?

—    Kā partijas sapulcē.

Haskins pavīpsnāja.

—    Neticami, ka tā var izskatīties komuniste!

—   Vai tas ir kompliments?

—     Fakta konstatējums. Pirms lenča es komplimentus nekad nelietoju. — Haskins raudzijās apkārt, it kā meklēdams kādu, tad atkal pievērsās man. —Tik vētraina nakts… Draudi, šantāža, lumināls kafijas glāzē, pistole pie deniņiem… Dalieties pieredzē, kā jums tas izdodas?

—    Kas tieši? Lumināla iemaisīšana kafijā?

—    Nē, kā pēc visa tā vēl spējat tik saldi atdusēties?

—    Mums, krieviem, viltība ir asinīs, vai tad jūs nezināt? Esam salti un apdomīgi komunistiskās sistēmas ieroči.

—    Un kā ar mums — ebrejiem?

—    Tas, redziet, ir noslēpums. Kā Mēness neredzamā puse. Ikreiz, kad kāds kaut ko nesaprot, tūlīt visu vainu uzveļ

ebrejiem. Es taču jums teicu, ka mēs visi esam ieraduma vergi "

Pēkšņi kopējo balsu murdoņu pāršķēla spalgs baritons.

—     Lēdijas un džentlmeņi — Hulio Kortasara daiļradei veltītā starptautiskā simpozija dalībnieki! Lūdzu visus sapulcēties pie manis, — nevainojamā angļu valodā aicināja neliela auguma resnītis krietni gados. — Atļaujiet jūs apsveikt Argentīnas galvaspilsētā un paziņot, ka autobuss ir piebraukts. Lūdzu uz izeju!…

Kņada atjaunojās, taču jau citādā, trauksmainā intonācijā. Smēķējošais un tērgājošais pūlis, izgarodams smaržu, kafijas un labu ziepju aromātus, virzījās uz vestibila stiklotajām virpuļdurvīm.

—   Vai tiešām viss šis ļaužu bars ir simpozija dalībnieki, — es Haskinam apvaicājos, kopā ar citiem soļodama durvju virzienā.

—   Vai tad tā neizskatās?

—    Diez ko ne!

—    Domāju, ka visi. Kaut arī neteikšu, ka viņi visi tiešām ir literatūras zinātnieki, kritiķi vai rakstnieki, — Haskins pasniedza inan roku un, uztraususies pa augstajiem pakāpieniem, nonācu milzīgā, kanārijdzeltenā autobusa salona. Nebiju vēl lāgā paspējusi apsēsties, kad barons jau bija iekārtojies man līdzās.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Redziet, jebkurš šāda veida saiets mazliet atgādina intīmo pakalpojumu kvartālus — galvenokārt tur apgrozās profesionāļi. Taču gadās, ka ieklīst ari amatieri…

—   To jūs attiecināt uz mani vai sevi?

—   Nu es redzu, ka jūs patiesi esat izgulējusies, — Haskins pasmaidīja un šorīt jau otro reizi noskūpstīja man roku.

—   Jūs joprojām gribat demonstrēt mūsu draudzīgās attiecības? — es pusbalsī apjautājos.

—    Vai tad jūs pati nepienācāt pie mana galdiņa "Ričā"?

—    Ne pie jūsējā, bet pie Sarlrū kundzes galdiņa.

—    Nav svarīgi. Visam jānorisinās tā, kā plānots.

—    Un kas ir šī plāna autors?

—    Vaļa, labāk parunāsim par Kortasaru…

—      Pie velna Kortasaru! Gan jau pagūsit par viņu izpļāpāties, tāpēc jau ir sarīkots šis simpozijs. Bet es gribu parunāt par sevi.

—    Rāmāk, jaunkundz, rāmāk, — Haskins pārliecās pāri ejai un uzrunāja druknu vīrieti ar koptu bārdiņu. — Parsīni kungs, jūsu eseja par Voltēru bija tiešām spoža…

—    Pateicos, baron, esmu sevišķi laimīgs tik glaimojošu atsauksmi uzklausīt tieši no jums.

—     Atļaujiet jūs iepazīstināt ar krievu preses pārstāvi Maļcevas kundzi…

—    O! — Parsīni tik kaismīgi sasita rokas, it kā viņu būtu apšļakstījuši ar kausētu alvu. — Tas nu patiesi ir pārsteigums! Esmu ļoti iepriecināts, kundze, ka jūsu dzimtenē tur cieņā Hulio Kortasara daiļradi!

—    Esmu iepriecināta, ka jūs esat iepriecināts.

—   Un kāda franču valoda! — Parsīni vēlreiz sasita rokas, šoreiz tā, it kā nopurinātu atdzisušās alvas pikučus. — Kur jūs tik labi iemācījāties franču valodu?

-— Mitiščos.

—    Piedodiet?

Autobuss ierēcās un sāka braukt. Lai, motoram rūcot, sekmigi risinātu tālāko sarunu, turklāt vēl snaikstoties pāri Haskina rumpim, bija vai nu jāliek lietā žestu valoda vai ari jāauro kā čabanam kalnos. Izvēles tiesības atstāju francūža ziņā, taču viņam ne prātā nenāca pārtraukt ceļabiedru saviesīgo tērzēšanu.

—   Vai Mitišči ir universitāte?

—    Savā ziņā pat vēl vairāk…

—    Lielāka nekā Sorbonna?

—    Kur nu! Vai tad pasaulē var būt kaut kas lielāks par Sorbonnu?

—    Un kādu laikrakstu jūs pārstāvat, kundze?

—    Baidos, ka, pārtulkojot tā nosaukumu franciski, zudis pat tas mazumiņš jēgas, kas tajā sākotnēji ietverts…

—     Skaidrs! — Parsīni rotaļigi piemiedza Haskinam ar aci. — Baron, jūsu gaume, kā vienmēr, ir nevainojama.

■— Jūs to attiecināt uz sera Džeralda kakla lakatiņu? — mani piepeši nokaitināja šis divu ērzeļu spontānās saprašanās uzplaiksnījums, kas bija uzdzirkstījis starp maniem sarunu biedriem.

—    O, jā! — Parsīni rātni pamāja, sapratis, ka ar pēdējo frāzi mani aizvainojis.

Tādējādi viedokļu apmaiņa beidzās. Es sāku raudzīties pa logu, vērojot košās un rosmes pārpilnās Buenosairesas ielas. Lai gan bija darba diena, ielas bija ļaužu pilnas. Turklāt atšķirībā no darba vietās un rindās saērcinātajiem maskaviešiem vai ļeņingradiešiem šie tumšādainie un sapostie ļaudis nekur nesteidzās. Viņi gāja gurnos šūpodamies vai, mīļi apskāvušies, sēdēja kafejnīcās un iebaudīja kaut ko pat no izskata tīkamu, pētīja vitrīnas, skūpstījās tieši ielas vidū… Dīvaini, taču vakar, kad viss bija tik samudžināts un neskaidrs, kad Haskins man likās ienaidnieks numur viens, bet sirdi grauza aizdomas un avantūriski respektablā okšķera atmaskošanas plāni, skats uz Buenosairesas avēnijām man daudz vairāk priecēja acis. Šodien šī bezrūpība un krāsainība mani nez kāpēc kaitināja. Ar skumjām un grūtsirdību es redzēju, cik nepārliecinoša ir manas draudzenes dzīves koncepcija…

—    Vai patik? — Haskins acīmredzot, kā no rita cēlies, bija nozvērējies visu savu atlikušo mūžu veltīt aizgādniecībai pār mani…

—    Vai jums neliekas, ka mums vajadzētu aprunāties? — es, neatraudama skatienu no loga, apjautajos.

—   Domāju, ka mēs vakar jau aprunājāmies par visu iespējamo. Par tādu jūtu dramaturģiju mūs apskaustu pat Šekspīrs.

—   Jā, taču es joprojām nezinu, ko man iesākt…

—    Pēc jūsu izskata spriežot, to nevarētu teikt, — barons nomurmināja. Taču, pārtvēris manu pikto skatienu, izlīgstoši piemetināja krieviski: —Jums ne par ko nav jāuztraucas. Es visu esmu apsvēris.

—    Un?…

—     Paklausieties, pat ja man būtu skaidrs turpmākās rīcības plāns, būtu diezgan dīvaini apspriest to autobusā, vai nav tiesa?

Es pamāju.

—     Pacietieties, tas viss pār mūsu galvām nācis tik negaidīti… Paskatīsimies, kā attīstīsies notikumi. Baidos, ka vēl atgadīsies kaut kas tāds, kas nav zināms ne jums, ne man…

—     Ak, Dies'! — es neviļus nopūtos. — Un kas tad?

—     Nezinu… — Haskins sakārtoja kakla lakatiņu, tad vainīgi pasmaidīja un atkārtoja. — Nezinu, Vaļa…

—   Vai tad ir kaut kas tāds, ko jūs nezināt?

—    Vai jums tiešām šķiet, ka esmu britu Sandors Rado?…

21. nodaļa

Buenosairesa. Kongresu zāle. -

1977. gada 3.decembris.

Sēdēdama lielajā, taču diezgan mājīgajā zālē, kuras milzigie logi bija aizdrapēd ar vecmodīgām zīda portjerām, kas slīga līdz pat spoži nospodrinātajam rakstainajam parketam, un klausīdamās oratoru apnicīgajos spriedelējumos par Hulio Kortasara eksistenciālo pasauli, viņa prozas arhitektoniku, metaforu bioenerģiju un valodas intonāciju subdominantēm, es skaidri sapratu divas lietas: pirmkārt, nekad vairs nepieskaršos nevienai Kortasara gramatai, un, otrkārt, Haskinam tomēr nevaru uzticēties. Ilgi un mokoši pārdomājusi visus mūsu spontānās sadarbības plusus un mīnusus, netiku vaļa no sajūtas, ka viņš mani tomēr vazā aiz deguna. Tas viss bija pārāk kinematogrāfiski — pistole ar klusinātāju, negatīvā varoņa dusmu izvirdums, glābējzvans mirkli pirms nenovēršamās nāves, krasās garastāvokļa maiņas — no gatavības nogalināt līdz grēku nožēlošanai un gatavībai iesaistīties slepenā sadarbībā cīņā pret kopējo ienaidnieku…

Pēc vakarnakts Haskins man vairs nebija antipātisks. Brīžiem man likās, ka sajūtu viņa noskaņojumu un dziļi apslēptos kompleksus, ticu, ka viņš ir patiess. Taču tiklīdz es iedomājos, ka varbūt tas viss ir tikai viltīga plāna sastāvdaļa, ko meistarīgi īsteno pieredzējis provokātors, tai pašā mirklī Haskina īslaicīgais valdzinājums pagaisa, atstājot tikai bailes par savu nākotni, par savu dzīvību.

Kad iegājām zālē, Haskins ar saimnieka žestu iekārtojās man blakus. Nenocietos un skaidri un gaiši viņam pateicu, ka vēlos palikt viena.

—    Lai koncentrētos un uzklausītu oratoru runas? — barons apvaicājās.

—    Lai koncentrētos pati uz sevi…

Tagad viņš sēdēja kaut kur pirmajās rindās. Laiku pa laikam viņa solīdais sirmais matu ērkulis pavīdēja cepurīšu, parūku, plikpauru un skutgalvju biežņā. Tas šūpojās kā boja jūras viļņos un kā semafors signalizēja: "Viss kārtībā, Vaļa, esmu šeit." 'Taču šī morzes ābece man bija vājš mierinājums.

—   Nu, ko tu, muļķe, psiho! — centos sevi aprāt. — Viņš taču tiešām izskatās kā cilvēks, kuru dzīve nav lutinājusi, ļoti iespējams, ka viņam ir savi, personiskie rēķini ar KGB. Kāpēc gan tu viņam neuzticies? Viņš nav nekāds avantūrists vai piedzīvojumu meklētājs, nav nekāds iznirelis vai partijas funkcionārs, un nav pat mans redaktors. Kāpēc gan šādam augstdzimušam, bagātam, pašpārliecinātam cilvēkam vajadzētu iztapt šiem bēdīgi slavenajiem "puišiem ar tīrām rokam, aukstu galvu un karstu sirdi"? Taču kāda cita balss, kurā aizdomīgi ieskanējās manas mātes intonācijas, čukstēja: "Domā! Domā! Domā, Vaļa!!! Met fantāzijas pie malas, analizē rikai faktus, tikai to, kas tev skaidri zināms. Sakārto tos noteiktā sistēmā, novērtē situāciju, izdari secinājumus un mēģini nomierināties — citādi tu patiesi vēl nojūgsies!"

—    Sava romāna četrpadsmitajā nodaļā Kortasars sniedz visdziļāko eksistenciālo iegremdēšanos varoņa tēlā, — aizrautīgi jūsmoja daiļrunīga referente no Amerikas ar tīrasiņu sacīkšu zirga sejas pantiem. — Un ja vien…

"Ja, bet kādus faktus analizēt?" turpināju mocīties. "Labi, starp Haskina personiskajām lietām atradu savu foto. Nu, un tad? Ja nu arī tas viņiem bija speciāli ieplānots? Tikai kāpēc, ar kādu mērķi? Teiksim, viņiem kaut kada iemesla dēļ bija nepieciešams, lai es uzzinu, kādi ir manas misijas patiesie mērķi? Varbūt viņi to tīšām provocēja? Pieņemsim, ka esmu izprovocēta. Un ko tālāk? Ko, pēc viņu domām, man tagad vajadzētu darīt? Nosist baronu ar gludekli? Stāties ar viņu koalīcijā? Visā atzīties Televano?… Nē, tādi rēbusi nav domāti manām smadzenēm. Tiem nepieciešama pieredze, izsmeļoša informācija un dvēseles miers, par kādu man nav pat ko sapņot. Bet tas nozīmē, ka man jāpadodas. Jāliekas mierā. Jāpeld pa straumi. "Un jāgaida, kad tavu galvu liks uz bluķa," skaidri saklausīju mātes balsi…

Pasludināja pārtraukumu, visi simpozija dalībnieki izbira kā zirņi plašajā vestibilā, un skaisti argentīnieši baltos smokingos ar platām sarkanām jostām ap vidu sāka iznesāt sviestmaizes un aromātisku, melnu kā mana pašreizējā dzīve kafiju. Haskins, acīmredzot sapratis, cik drūmā noskaņojumā pašlaik esmu, nerādijās man pat tuvumā, bet kaut kādā nedzirdētā svešvalodā aizrautīgi pļāpāja ar jaunu, skaistu virieti, kura daiļo izskatu bojāja vienīgi pārāk lielās, izvelbtās acis.

Pa vestibila logu noraudzījos uz automobiļu jumtiem, kuri platā straumē joņoja tālu lejā, un izjutu lielu vēlēšanos atvērt milzīgā loga rūti un nopikēt no trīsdesmit metru augstuma uz asfalta, kad sev aiz muguras piepeši izdzirdu:

—   Kad atgriezīsies, nemēģini rakstīt, ka amerikāņu mašīnas ir labākas par mūsējām.

Pirmoreiz mūžā sapratu, cik patiesi ir vārdi "kajas kļuva mīkstas kā vate", kurus vienmēr biju uzskatījusi par literatūras štampu. Kaut zināju, kas man stāv aiz muguras, griezos apkart, cik lēni vien iespējams, līdz. pēdējai sekundes simtdaļai vēl cerēdama, ka tomēr būšu kļūdījusies. Diemžēl mani ļaunākie paredzējumi piepildījās: manā priekšā ar žilbinošu smaidu uz lūpām visā savā krāšņumā stāvēja Vitjiks Mišins…

—     Labi izskaties, māt! Vitjiks bija tērpies elegantā tumšzilā smokingā un mirdzoši baltā pēc pasūtījuma šūtā kreklā, kaura apkakli rotāja ķirškrāsas "tauriņš". Viņa svaigi skūtā seja smaržoja pēc odekolona "Drakar" un izstaroja civilizētu tipiska Rietumu cilvēka pārticību un bezrūpību. Biedējošā vienaldzībā, kas šai situācijā bija sevišķi pārsteidzoša, es nodomāju, ka Mišina izskatā vairs nav nekā krieviska, nekā no padomju cilvēka…

—    Kas tad nu, Valentīna, mēma esi palikusi, vai? — viņa franču valoda skanēja mazliet smagnēji. Tā runā dažos Šveices kantonos. Bet tik un tā tā bija nevainojama franču valoda. Tādu izrunu nevar iegūt, pat no pirmās klasites mācoties lingvistikas novirziena skolā. — Saku, ka tu vienreizēji labi izskaties…

Kā nolēmēta turpināju truli aplūkot savu skolas biedru. Viņa uzrašanās Buenosairesā apstiprināja manas visdrūmākās nojautas. Par Haskinu man vēl bija zināmas ilūzijas, taču ar Vitjiku viss bija skaidrāks par skaidru — KGB virsnieks, turklāt tāds, kuram priekšniecība uzticas un neba jau bez nopelniem. Kā gan citādi mans skolas biedrs kā putniņš varētu lidināties no Cīrihes uz Maskavu, bet no turienes caur Parīzi — uz Argentīnu? Jo sevišķi, ja ņem vērā mūsu grūtības ar valū tu…

—    Acīmredzot pat tad, ja pēc trīsdesmit gadiem mani sastapsi vecu ļaužu pansionātā, tu sarunu sāksi ar šo stulbo frāzi!

—     Kāpēc stulbo? — Mišina balsī bija saklausāma tikai bezrūpīga dīkdieņa rotaļīgā koķetērija. — Man prieks tevi redzēt, meičiņ. Tas ir pirmkārt. Bet, otrkārt, tu patiešām vienreizēji labi izskaties. Šī nav pirmā reize, kad redzu, cik svētigu iespaidu Rietumi atstāj uz padomju pilsoņu ārējo veidolu. Sevišķi jau tas sakāms par pilsonēm…

—   Ko tu te dari? Vai tiešām tu pat Argentīnu esi nolēmis pakļaut krievu klasiski! baleta ietekmei?

—    Tss! — Vitjiks rotaļīgi pielika pie lupām rādītājpirkstu, kura nagu bija apstrādājusi un ar bezkrāsainu laku pārklājusi prasmīga manikire. — Vārds, kuru jūs, jaunkundz, tikko nosaucāt, man ir pilnīgi svešs. Jūs acīmredzot esat mazliet nogurusi un tāpēc jaucat mani ar kādu no saviem kādreizējiem skolas biedriem. Es jau saprotu, lidojums pāri okeānam, laika joslu maiņa, negulēta nakts, kārtējās mēnešreizes…

—    Nu protams! — es dedzīgi piekritu. — Mēs ar jums, nožēlojamais sumpurni, nepavisam neesam pazīstami. Tāpēc es kā godīga sieviete tūdaļ tevi pasūtīšu vienu māju tālāk, lai tu te nepiesietos padomju speciālistei Kortasara daiļrades jautājumos!

—    Nekā nebija! — Vitjiks ļoti šiki un izveicīgi atskatījās, lai pārliecinātos, ka pārējie simpozija dalībnieki turpina ierasto kuluāru nodarbošanos — kulsta mēles un loca iekšā sendvičus, — un turpināja: — Mēs, Valentīna Vasiļjevna, esam ļoti labi pazīstami. Nu, atceries taču, sasprindzini savas vistas smadzenes, vai tiešām tu nepazīsti Kurtu Melceru, savu apburošo kolēģi no Vīnes "Kurier"? Nu, atceries? Mēs vēl kopā strādājām Maskavas kinofestivāla preses centrā!

—    Kurt! — es nebalsī iebrēcos. — Ak tu vecais austriešu sūdabrāli! Kā es varēju tevi aizmirst!

Viens otrs no klātesošajiem, izdzirdis manu dzimumbriedumu sasniegušas ziloņmātes taurējienu, atskatījās, taču bez sevišķas intereses.

—    Tikai bez uzspēles! — Vitjiks uzšņāca, kaut viņa jūsmīgajā sejas izteiksmē nemainijās ne vaibsts. — Neesi jau skolas dramatiskajā pulciņā. Pazini — un oki doki!

—     Kurt, ka tavu māti! — es turpināju klaigāt, bet jau toņkārtu zemāk. — Vai tiešām tu šurp atlidoji tikai tādēļ, lai man pavēstītu, ka neesi vairs Mišins?

—    Ari tādēļ, — Vitjiks nosmīkņāja. — Nu, ka klājas?

—    Vienreizēji!

—   Ak tā gan?

—   Vai tad nevar manīt?

—   Mums vajadzētu drusku aprunāties.

—   Vai tiešām atkal mersedesā?

—    "Plazas" bārā. Astoņos.

>

—    Kā veciem draugiem?

—   Vairāk kā tautiešiem.

—    Cik atceros, pēc pases es joprojām esmu PSRS, nevis Austrijas pilsone. Tāpēc Vīnes vilks tev ir tautietis!

—   Vai tu tomēr neaizvērtos?

—    Kāpēc gan? Mēs esam brīvā valstī, Kurt Mišina kungs. Tikai tev vārdu un pavalstniecību ir vairāk nekā krancim blusu. Bet mani, tavai zināšanai, mīļota dzimtene ir atsūtījusi dienesta komandējumā…

—    Ceru, ka tu joko?

—    Bet ja nejokoju?

—    Būtu nu labāk jokojusi…

—    Labi, labi! Ak vai, kā pārbiedēji! Jokoju, jokoju.

—    Par ko gan tu tagad butu tā sapriecājusies?

—   Ak mūžs, kas cits man adiek?

—    Valentīna, — Mišina balsī ieskanējās iekšlietu tautas komisāra sevišķi svarīgu noziegumu izmeklētāja dzelžainās intonācijas, kad paņēmiens "Uzsmēķējiet, aizdomās turētais!" nav līdzējis. — Tā mēs nekur netiksim!

—    Ko nu? Liksi pie sienas?

—   Nepalaid muti, bet kustini smadzenes!

—    Nevaru pakustināt to, kā man trūkst kopš dzimšanas. Citādi taču manis te nebūtu, un, ja arī būtu, tev nebūtu tiesību sarunāties ar mani tādā toni…

—    Kādā "tādā"?

—    Pretīgā. Pazemojošā. Aizvainojošā. Pietiks vai vēl vajag?

—     Labi, Vaļa, galu galā tas ir vienkārši smieklīgi… — Mišins izvilka no smokinga iekškabatas sniegbaltu kabatas lakatiņu un rūpigi nosusināja pieri. — Šis nav īstais brīdis attiecību noskaidrošanai. Un velti tu domā, ka es nesaprotu tavas problēmas. Saprotu, un kā vēl, vari nešaubīties. Taču esi taisnīga — kāds man ar to sakars? Pati tu šai šļurā iekūlies, ne jau es tevi tur ievilku. Bet nu ir par vēlu meklēt atkāpšanās ceļus. Esam sasaistīti vienā iejūgā…

—     Bet ja nu es nevēlos būt vienā iejūgā ar tādiem kā tu? Ja man kļūst nelabi tikai iedomājoties vien, ka man vispār var būt kaut kas kopīgs ar tādiem tipiem kā tu? Ja…

—    Un mamma? — vēl arvienu nemainīdams draudzīgo sejas izteiksmi, Mišins mīlīgi apvaicājās.

—    Ko — mamma?

—    Nu, tava mamma. Vai viņa ir lietas kursā?

—    Saprotams, ka ne!

—     Nu, redz, tad padomā par viņu. Un rūpīgi padomā, norunāts? Un Dieva dēļ, beidz māžodes! Tu taču sajēdz, ar ko mūsu dienests nodarbojas, neesi vairs nekāda maziņā. Pastāv valsts drošības intereses, un šai jomā tiek iesaistīti ne tikai profesionāļi, ne tikai kadru speciālisti, bet arī tūkstošiem un simtiem tūkstošu tev līdzīgu. Tāpēc padomā ar galvu. Tu taču mums esi inteliģenta meitene, jaunkundze ar smalku dvēseli un, sev par nelaimi, pat ne idiote! Tāpēc iegaumē, Maļceva, ko es tev teikšu, turklāt — kā draugs draugam vecas pazīšanās vārdā — tu te neesi ne redakcijas plānošanā, ne gultā ar savu brūtgānu, vai skaidrs? Beidz muļķoties, saņemies un precīzi izpildi manus rikojumus. Visus, kādus uzskatīšu par nepieciešamu tev dot. Pretējā gadījumā… — Mišins ieturēja pauzi, rūpīgi salocija mutautiņu un iebāza to atpakaļ kabatā. — Gaužām pretīgā pretējā gadījumā par visiem taviem stiķiem un niķiem samaksās tava mammīte. Sī klusā un godīgā sieviete, kura allaž ievērojusi visus likumus un kura par tavām gaitām neko pat nenojauš. Padomā par to, ka tavs gals nozīmēs arī viņas galu. Vai saprati?…

Skatījos uz šo cilvēku, kurš piektajā klasē no manis norakstīja matemātikas kontroldarbus, bet sestajā klasē skolas pagrabā, kurp tika aizstiepts pēkšņā nežēlastībā kritušā Josifa Visarionoviča Staļina krūšutēls, man atzinās mīlestībā. Skatījos, veltīgi cerot viņā ieraudzīt toreizējā glītā un mazliet untumainā, tomēr kopumā sirsnīgā un jautrā puisēna nevainīgos vaibstus.

—   Maļceva, vai tu saprati, ko es tev teicu, vai nē? — asi skaldīdams vārdus, Vitjiks Melcers pusbalsī pārvaicāja.

Es pamāju.

Mani kratīja drebuļi.

Bet Vitjiks iznesīgi palocījās un aizgāja.

22. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Piaza".

1977. gada 3. decembris.

Kad simpozija pirmā diena bija galā — tās beigu daļu es nosēdēju jau pilnigā "autopilotā" —, no svešām zemēm sabraulcušajiem Kortasara pētniekiem tika piedāvāta visai eksotiska kultūrprogramma — brauciens uz lopkopības fermu kaut kur pampā, izrādot Argentīnas lopkopības fenomenu, vakariņas pie dabas krūts, dejas lāpu gaismā un nakšņošana gaučo sabiedrībā.

Literatūras pētnieki un kritiķi bija sajūsmā, taču mani bija pārņēmusi pilnīga apātija. Vismazāk es šobrīd vēlējos skatīt Argentīnas sugas buļļus un tiesāt liellopa gaļas šķēles Haskina plaukstas biezumā.

Atgriezusies "Plazā" un aizbildinājusies ar drausmīgām galvassāpēm un sliktu pašsajūtu, es baronu, kurš man grasījās kaut ko teikt, pārtraucu pusvārdā, devos taisnā ceļā uz savu numuru, aizslēdzu durvis un neizģērbusies iekritu gultā.

Galvā valdīja drausmīgs juceklis, domas, cita par citu melnākas, griezās blīvā virpulī, pagaistot dkpat ātri kā radušās un neatstājot savā kaujas laukā neko dzīvu vai gaišu.

"Ko lai iesāku, kā lai izķepurojos no šiem mēsliem?" Es prātoju vairāk pēc inerces nekā juzdama reālu nepieciešamību uzsākt kaut ko konkrētu. Mēs bieži mēdzam apgalvot, ka mums nav spēka. Tā rīkojamies dažādu iemeslu dēļ, reizēm tā ir koķetērija vai vēlēšanās piemānīt tuviniekus, vēl biežāk — tikai tukša runāšana, kas nenozimē neko. Bet tobrīd man patiesi nebija spēka. Nekam. Pat tam, lai spertu šai situācijā vienīgo saprātīgo soli: piecelties no gultas, ieliet glāzē ūdeni, iemest tur pēc Haskina uzcienāšanas atlikušās tabletes, norīt tās, aizmigt un vairs nepamosties.

Manā ricībā bija nepilna diennakts. Rīt atlidos Televano; mans skolas biedrs jau bija klāt, Haskins turpināja vai nu melot vai nožēlot grēkus, un skaidrs bija tikai viens: visas ieplānotās operācijas detaļas jau bija sakopotas vienuviet, bija vajadzīgs tikai signāls, lai šis velnišķīgais mehānisms sāktu darboties. Jutos kā baļķis, ar kuru paredzēts ielauzt ienaidnieka cietokšņa masīvos vārtus. Šis salīdzinājums man šķita tik dabisks un patiess, ka galva iesāpējās vēl stiprāk.

Telefons uz naktsskapīša nodziedāja savu iemīļoto motīvu.

—   Jaunkundz, vai varu pie jums uz īsu mirklīti iegriezties? — Haskina balss skanēja gurdi un bezkrāsaini.

—    Nē.

—   Tas ir loti svarīgi, Vaļa.

—    Nē.

—     Saprotu, kaut kas nav kārtībā. Bet tas taču ir tikpat svarīgi arī man.

—    Baron, man ļoti sāp galva…

—    Vaļa, izredzes, ka driz vairs nebūs, kam sāpēt, man šķiet nopietnākas un bīstamākas.

—Jūs man draudat?

—   Arī sev, ne tikai jums.

—Jūs nebijāt pret mani atklāts, Haskina kungs. Jūs man tā arī palikāt svešs cilvēks ar nezināmu pagātni un neskaidriem nodomiem. Es gribētu jums ticēt. Bet nevaru. Saprotu, pareizāk sakot, jūtu, ka arī jūs pārdzīvojat apmēram to pašu. Bet acīmredzot ir kaut kas tāds, kas jums traucē palīdzēt man un reizē arī sev. Atkārtotai grēku nožēlošanai es neticu. Tāpēc atvainojiet…

—   Vaļa, nenolieciet klausuli! Kas bija tas cilvēks, kas šodien ar jums sarunājās vestibilā?

—   Vai jūs gribat teikt, ka viņu nepazīstat?

—    Zvēru pie visiem svētajiem!

—   Sens paziņa, baron. Austrietis, žurnālists. Savulaik mēs kopā strādājām Maskavas kinofestivālā…

—   Acīmredzot tā būs bijusi augliga sadarbība…

—    Iespējams. Bet tas bija sen… Vairāk jautājumu jums nav? Es patiesi jūtos nogurusi un vēlos atpūsties.

—   Vaļa, man šķiet, ka jūs pieļaujat lielu kļūdu, ignorējot mani kā draugu. Nevaru jums pateikt visu…

—    Tur jau tā lieta! Jūs neko nevarat man pateikt, baron! Jūs esat cilvēks no citas dzives. Tā nu tas ir!

—    Pagaidiet taču, velns parāvis! — Haskina baritons atkal kļuva gandrīz spiedzigs. —Jums nevajag darīt to, kas jums nav jādara.

—    Baron, varbūt pāriesim uz krievu valodu? Es jūs lāgā nesaprotu…

—    Sakiet, Vaļa, tie papīri, kuri… Nu, jūs saprotat, ko es domāju… Tie papīri, vai tie ir pie jums?

—  Jā, pie manis.

—    Redziet, Vaļa, jūs… Sasodīts, tas nav apspriežams pa telefonu, Vaļa, nu saprotiet taču!

—     Labi, parunāsim vakarā. Bet tagad es gribu gulēt, Haskina kungs. Komjaunietes godavārds!

—    Vai sešos varēsit?

—    Lai būtu sešos.

—    Gaidīšu jūs savā numurā. Norunāts? Un, Dieva dēļ, metiet pie malas savas aizdomas. Izņemot mani, jums neviens nepalīdzēs!

—     Sakiet, baron, vai to nedaudzo stundu laikā, ko pavadījām zālē, jūs uzzinājāt kaut ko jaunu?

—   Man likās…

—    Kas tad?

—   Nav svarigi, Vaļa. Tagad tam vairs nav nozīmes. Gluži vienkārši tobrīd, kad jūs runājāt ar to jauno cilvēku, ar to vācieti…

—   Austrieti, — es izlaboju.

—   Ar austrieti, — barons paklausīgi piekrita. — Tobrīd, kad jūs ar vīnu runājāt, man ienāca prātā kāda doma…

—   Kāda?…

—   Gaidu jūs sešos, Vaļa. Mums atlicis pavisam maz laika.

Un Haskins nolika klausuli.

Arī es noliku klausuli, un piepeši sajutu tādu kā atvieglojumu. It kā bende, kas aizvien ciešāk spīlēja man ap galvu tērauda stīpu, būtu atcerējies vai nu pusdienu pārtraukumu vai miļoto meiteni un nedaudz atslābinājis spiedienu. Tāds bridis bija pārāk jauks, lai to neizmantotu. Jau nākamajā mirkli biju aizmigusi.

Sapni man rādījās redakcija, tumšais gaitenis, kura vienā galā atradās mana nodaļa, bet otrā — skabūzītis ar veciem avīžu komplektiem, burkām, slotām, lupatām un cita veida saimniecības inventāru. Būcenītis izcēlās ar to, ka tam iekšpusē bija aizbīdnis un to varēja izmantot kā sevišķi piemērotu vietu konfidenciālām sarunām. Sapni redzēju, ka esmu izgājusi gaiteni un dodos uz šo skabūziti. Gāju un domāju, ka man ļoti nepieciešams tur nokļūt, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi man pašai. Gāju, lai tur satiktos ar savu intīmo draugu redaktoru. Turklāt viss izskatījās ļoti ticami un loģiski: darba kabinetā mums tik un tā kārtīgi izrunāties neizdotos, bet manā dzīvoklī bija apmetusies mana mamma. Saruna bija ļoti nozīmīga, un es steidzos, lai nenokavētu. Viņš gaidīja, atspiedies pret noputējušo, grīdas vaska kārbām un rakstāmpapīra pakām piekrauto plauktu — skaists, ironisks, eleganti ģērbies. Ko viņš šai brīdī atgādināja? Televano? Mišinu? Viņš smēķēja, nevērīgi bārstīdams pelnus uz grīdas, un pasmaidīja, kad es ienācu un steigšus aizbultēju durvis.

—    Kas lēcies? — viņš apjautājās. — Kāpēc tāda steiga? Vai nevarēji pagaidit līdz darba dienas beigām?

—    Gribu tevi glābt!

—   Mani?

—   Jā, tieši tevi.

—   Nomierinies, Vaļa! No kā tev mani jāglābj?

—     No tevis paša. Tu esi bīstami slims un dari to, kas situāciju vēl vairāk pasliktina.

—   Ko tad es tādu daru?

—   Tu man melo.

—    Es tev nemeloju.

—    Lai nu paliek. Tu man melo, tu mani nodod.

—    Pieņemsim. Bet vai tad tas ir bīstami man pašam?

—    Tu pat iedomāties nevari, cik bistami. Tev draud nāves briesmas. Izbeidz man melot, es taču tevi mīlu. Tikpat labi tu man varētu iešaut mugurā.

Viņš acimredzot gribēja kaut ko iebilst, neveikli pagriezās, un es redzēju, kā smaga grīdas vaska burka plauktā sagrīļojas un sāk gāzties viņam uz galvas. Sapratu, ka šī masa viņu nogalinās, gribēju kliegt, bridināt, taču piepeši ar šausmām sajutu, ka esmu kļuvusi mēma.

… Es nodrebēju un pamodos. Divdesmit minūtes pāri četriem. Biju gulējusi tikai nepilnu stundu. Numurā bija vēsi. Piecēlos, sakārtoju gultas pārklāju un devos pie skapja. Vēlāk, atcerēdamās savu rīcību, sapratu, ka esmu darbojusies gluži reflektīvi. Man nebija nekādu nodomu, līdz tikšanās brīdim ar Haskinu bija palikušas vairāk nekā pusotras stundas, varēju vēl pagulēt, ieiet vannā vai vienkārši pazvilnēt gultā ar grāmatu rokā. Taču es devos pie skapja, izvēlējos svārkus un blūzi, ātri pārģērbos, iemetu paviršu skatienu spogulī un automātiski secināju, ka izspūrušo matu un negudrā skatiena dēļ stipri atgādinu raganu, izņēmu no atslēgas cauruma atslēgu un, pat neaizslēgusi durvis, devos prom pa gaiteni.

Nonākusi Haskina stāvā, es atkal vairāk pēc inerces nekā apzināti atskatijos. Gaitenis bija kā izmiris. "Interesanti gan," es ziņkārīgi nodomāju, "no kurienes vakarnakt uzglūnēja tā apteksne, kas izglāba man dzivību?" Šī doma mani tik ļoti ieintriģēja, ka es apstājos. Starp citu, jebkurš numurs abpus gaitenim varēja kalpot par dienesta telpu. Saklausīt soļus, piesardzīgi atvērt durvis un noskatīties, kur ieiet viešņa, bija vieglāk par vieglu. Toties pie mums dežurante lepni sēdēja gaiteņa vidū. Un tiešām, kāpēc gan slēpties, ja likums dod oficiālas tiesības visu redzēt un dzirdēt?

Aizgāju līdz barona durvīm un ar atslēgas bumbieri pie tām vieglītēm pieklauvēju.

Neviens neatbildēja.

Tad es lēnām pagrūdu durvis un atklāju, ka tās nav aizslēgtas.

Karaliskie apartamenti atradās saules pusē, un, saulstaru spozmes apžilbināta, es neviļus aizmiedzu acis. Halle bija tukša kā pamesta.baznīca, tikai liega vēsmiņa viegli plivināja gigantiskā loga aizkarus, kas šai satriecošajā numurā aizņēma veselu sienu.

— Baron! — es uzsaucu. — Lūdzu, nokāpiet lejā, ienācu neaicināta…

Klusums, kas te valdīja, sāka kļūt nomācošs.

"Varbūt iet projām?" es svārstījos. "Cik neveikla situācija. Ja nu viņš nav viens?…"

Pagriezos uz durvju pusi, taču pēdējā mirklī mani kaut kas aizkavēja. Sākumā es pat nesapratu, kas tas bija. Telpā joprojām valdīja klusums. Kaut kāda vāra saikne, asociācija, tikko samanāms atgādinājums, signāls — kaut kas tāds… "Ak kungs, kādi murgi!" es nomurmināju. "Kā jums klājas, doktor

Freid! Te jums būs vēl viena paciente!"… Taču vēlme pieklājīgi atstāt svešo numuru man pēkšņi bija pārgājusi. Es ievilku nāsīs gaisu un jutu, ka kājas kļūst gurdas: milzīgajā viesistabā, kur es stāvēju, gudrodama, vai iet projām vai palikt, biedējoši oda pēc pazīstamām smaržām. Smaržas es vienmēr vērtēju izteikti emocionālās kategorijās — man šķiet, ka smaržo priecigi, satraucoši, sērīgi, kaitinoši… Šeit smaržoja biedējoši.

Nolēmu ar savas ožas niansēm saistītās apceres atlikt uz vēlāku laiku un skriešus uzdrāzos otrajā stāvā. Haskina guļamistabas durvis bija atvērtas. Piebremzēju soļus, kaut zināju, ko ieraudzīšu. Zināju, jo atcerējos šīs smaržas — Vitjika Mišina gaume balansēja uz gaumes un bezgaumības robežas…

Haskins gulēja gultā. Ja barona baltais krekls nebūtu nošļakstīts ar asinīm, traipus varētu arī nepamanīt, jo tie saplūda ar greznā gultas pārklāja asinssarkano toni.

Viņš gulēja, plati iepletis rokas, kā aicinādams mani mesties viņam pie krūts. Viņa labajā rokā bija sažņaugta man jau pazīstamā pistole. Galvas labās puses Haskinam praktiski vairs nebija — tās vietā rēgojās sarecējušu asiņu, smadzeņu, sarkani notraipītu sirmu matu un dzeltenbrūnu pulvera izdedžu jūklis… Diez vai es būtu izskatījusies labāk, ja viņš nakti būtu mani nošāvis.

Acīmredzot pie gultas nostāvēju vismaz kādas piecas minūtes. Jo sevišķi pārsteidzoši tas bija tāpēc, ka parasti es nespēju skatīties uz asinīm un kopš bērnības baidos no miroņiem. Par to, ka manā priekšā guļ nelaiķis, man nebija ne mazāko šaubu. Cilvēks pat aizmidzis saglabā dzīves inerci. Bet te es redzēju nevis cilvēku, bet tikai viņa miesu — stingstošu, smagu un nedzivu. Apmātība, kas mani bija pārņēmusi, ļāva man šo baiso ainu novērtēt skaidri un precīzi kā tiesu medicīnas ekspertam. Bet ļoti iespējams, ka šai brīdī es novecoju par gadiem desmit un ielaidu savā dvēselē to, kam vajadzēja nākt daudz vēlāk vai ari nenākt nemaz — nāvi, vardarbību, bailes no nezināmā…

Laiks ritēja, bet es joprojām stāvēju kā stāvējusi. Manas domas jau atkal sāka uzņemt apgriezienus, taču rokas un kājas nekustējās.

Par ko es šai bridi domāju? Par visu ko. Par to, ka vajag bēgt prom no ši nolādētā numura; ka blūze un svārki, kurus biju tikko uzvilkusi, ir loti nepiemērots apģērbs nopratināšanai policijā; ka Vitjiks Mišins ir parasts slepkava, nevis analītiķis, kas izplāno viltīgas operācijas; ka manā rakstāmgaldā redakcijā palika divu autoru darbi, kurus atdos sagatavot Volkovai, bet viņa tos noteikti sabojās; ka esmu nogāzusi nelabojamu podu, atteikdamies satikties ar Haskinu tūlīt pēc viņa telefona zvana; ka pistole nelaiķa rokās ir bez klusinātāja; ka pašnāvibas versija, ko Vitjiks mēģinājis atveidot, nav nemaz tik nepamatota; ka tas vien, ka te ož pēc mana klases biedra smaržām, vēl nepierāda viņa vainu; ka…

—   Ak kungs! — es piepeši manīju, ka paralīze ir pārgājusi un spēju pakustināt roku. — Kaut jus visi nosprāgtu!

Šādu novēlējumu pie nelaiķa nāves cisām, protams, varētu iztulkot aplam. Taču numurā, izņemot mūs ar baronu (vismaz es tā cerēju!), neviena nebija. Ja vien Vitjiks nebija galigs idiots un neslēpās drēbju skapī…

Drošības dēļ es skapī tomēr ielūkojos, pēc tam iemetu acis vannas istabā, tad pārcilāju Haskina portpleda saturu un automātiski konstatēju, ka manas fotogrāfijas tur vairs nav, un tikai tad pēkšņi atjēdzos, ka esmu pieskārusies vismaz simts priekšmetiem, sapratu, ka iznīcināt pirkstu nospiedumus tik un tā nepaspēšu un, samierinājusies ar neizbegamo, piegāju pie telefona.

—    Sī? — laipni nodūdoja administrātora bass.

—   Vai senjors runā franciski? — kokainā balsī noprasīju.

—    Labāk būtu angliski, ja spāņu valoda senjorai sagādā tādas grūtības.

—   Okei… — es nopūtos, un, paveikusi savā smagajos pārbaudījumos apdullušajā galvā sarežģitu lingvistisku krievu— franču— angļu vojāžu, aizžņaugtā balsī pavēstīju: — Atrodos apartamentos, kuros dzīvo, pareizāk sakot, dzīvoja barons Džeralds Haskins. Pēc visa spriežot, viņš ir izdarījis pašnāvību. Barons ir miris. Es to atklāju tad, kad, nelaiķa uzaicināta, ierados viņa numurā. Esiet tik laipns, paziņojiet policijai. Es to sagaidīšu, neizejot no šejienes…

—    Oi! — administrators gluži pa krievu modei iesaucās un nometa klausuli.

Nesteidzīgi nokāpu hallē, smagi iezvēlos krēslā un sagatavojos uz gaidīšanu. Nekāda ilgā gaidīšana gan acīmredzot nebija paredzama. Apbrīnojama likumsakarība — kad runa ir par līķiem, kuri nekur vairs neaizbēgs un būs mierīgi un pacietīgi, kārtības sargāšanas orgānu pārstāvji drāž pie tiem kā apsviluši…

Vēlāk, atceroties šos mirkļus, secināju, ka rīkojos muļķīgi. Man droši vien nevajadzēja tur palikt, pat neraugoties uz atstātajiem pirkstu nospiedumiem. Vienkārši biju aizmirsusi (un atiecībās ar nelaiķi to tā arī nebiju izjutusi), ka esmu sieviete, un jau šis fakts vien simtprocentīgi attaisno visas redzamās un neredzamās pēdas, ko atstājusi mana vairākkārtējā iegriešanās Haskina hallē, guļamistabā un vannas istabā.

Laika sajūtu es, protams, biju zaudējusi. Tomēr ne tādā mērā, lai nespētu novērtēt Argentinas policijas operativitāti. Tikko biju kaut cik ērti iegrozījusies krēslā — tāda draiska palaidniece, kas apgāzusi tintnīcu uz skolas direktora galda un tagad gaida, ka viņu ieliks kaktā, — kad viņi ielauzās numurā: kādi astoņi tumšmataini, trokšņaini un ļoti kustīgi dažāda vecuma puisieši, kas bez saimnieka palikušajos apartamentos pajuka uz visām pusēm kā dzīvsudraba pilieni no saplīsuša termometra. Turklāt viņi visi ķērkāja kā šāviena iztraucēts izsalkušu vārnu bars.

Piepeši es pavisam nelaikā nodomāju, ka argentīnieši nemūžam nespētu iedzīvoties padomju ikdienā, jo ģenētiski nav spējīgi uz tādu svarīgu manas diženās lielvalsts sociāli politiskās dzīves rituālu kā klusuma brīdis. Manuprāt, viņi nespētu nostāvēt klusu pat sekundi, par minūti nemaz nerunājot.

Tomēr viens no viņiem, neliela auguma pusmūža vīrietis, ģērbies netīri bālganā putekļu mētelī, ar atpakaļ sasukātiem matiem, kas rietošās saules staros spīdēt spīdēja no breolina, neķērkāja un nežadzināja, un pat neplātījās rokām.

Kā elku dievs viņš stāvēja man pretī, sabāzis rokas putekļu mēteļa slīpajās kabatās un pašapzinīgā stājā iepletis īsās kājeles, ieautas dzeltenās kurpēs ar vienlaidus zoli, no viena mutes kaktiņa otrā valstīja brūnu cigāra galu.

— Ja es pareizi sapratu, portjē zvanījāt jūs, senjora? — viņš beidzot aizsmakušā smēķētāja balsī noprasīja.

—     Sī, — es atbildēju, līdz ar to izsmēlusi tieši pusi no savām spāņu valodas zināšanām, un franciski piemetināju. — Es nerunāju spāniski. Ja iespējams, pieaiciniet tulku…

—    Horhe! — strupkājis iesaucās, raudzīdamies kaut kur augšup, it kā mīklainais Horhe šūpotos pie lustras. — Nokāp lejā…

Ja vien šī mazā auguma vīreļa ārienē tik nepārprotami nedominētu klasiskais romāņu tips, varētu droši pieļaut, ka viņš ir anglosakšu izcelsmes, jo divas garas minūtes, kamēr Horhe izpildīja pavēli (es vairs nešaubījos, ka vīrelis putekļu mētelī ir šī satrauktā bara vadonis), viņš klusēja, turpinādams eksperimentēt ar cigāra galu un nenolaizdams no manis caururbjošu skatienu.

Kaut kur no sāniem parādījās Horhe — patīkama izskata jauns cilvēks melnā uzvalkā un melnā kreklā, virs kura nez kāpēc bija uzsieta arī melna kaklasaite, un, nostājies starp mani un mazo vīreli, ieņēma viesmīļa pozu, gatavs izpildīt jebkuru kaprīzā apmeklētāja pasūtījumu.

—     Pajautā, vai zvanīja viņa! — cilvēks putekļu mētelī, cigāru pa muti valstīdams, nosvepstēja.

—    Komisārs Geretss jautā, — Horhe labā krievu valodā ar mīkstu spānisku akcentu vērsās pie manis. — Vai jūs paziņojāt par notikušo?

-Jā.

—    Ka jus nokļuvāt barona Haskina numurā?

—   Viņš mani uzaicināja.

—    Kāpēc?

—   Mēs bijām draugi…

—   Tuvi? (Horke pārtulkoja — "tuvīnie")

—    Parasti draugi.

—    Paskaidrojiet, kā tas jāsaprot!

—   Tas jāsaprot tā, ka barons nebija mans mīļākais.

—    Cik sen jūs viņu pazistat?

—    Dažas dienas.

—    Un jau esat draugi?

—    Vai gan tāpēc, lai piezvanītu uz policiju, kad redzi mironi, un nekļūtu par aizdomās turēto, ir jābūt šā cilvēka ienaidniekam?

Horhe sastomījās. Šī frāze arī krieviski bija visai smagnēja, bet nu to vēl vajadzēja pārtulkot…

Geretss nepacietīgi noraudzījās uz starpnieku.

Horhe ievilka krūtīs gaisu un kā ložmetēja kārtu nobēra garu tirādi, papildinādams to ar dedzīgu žestikulāciju. Noklausījies Geretss nokremšļojās un kaut ko norūca.

—    Komisārs saka, ka jautājumus šeit uzdod tikai viņš.

—   Ak tu, bļin morskoj, — es krieviski nolamājos. — Arī te tie paši vēži…

—    Piedodiet, senjora, ko nozīmē "bļin morskoj" un "tie paši vēži"? — Horhe pārjautāja un viņa balsī jautās izbailes. — Atgādinu, ka jūsu liecība tiks protokolēta un katram vārdam var būt milzīga nozime izmeklēšanā…

—   Tas nav domāts protokolēšanai.

—    Ko viņa saka? — iejaucās Geretss.

Horhe atbildēja.

Komisārs kaut ko nikni uzbrēca.

—    Piedodiet, senjora, bet komisārs Geretss kategoriski pieprasa, lai jūs izskaidrojiet frāzi, kuru es nesapratu.

Horhe ar kabatlakatiņu notrausa no pieres sviedrus un ar skaudību paraudzījās uz saviem darbabiedriem, kuri, turpinādami ķērkāt, vēl aizvien šaudījās pa istabām.

—     "Tie paši vēži" ir daļa no sakāmvārda, bet "bļin morskoj" tulkojumā ir "jūras bliņa" — tā ir idioma, lamuvārds, atvasinājums, pie joda, ko jūs man piesienaties! — jutu, ka sāku zaudēt pacietību un tūlīt izgvelzišu vēl nezin ko.

Horhe pārtulkoja.

Geretss atkal kaut ko uzrēca, šoreiz vēl draudošākā intonācijā.

—    No kā tas atvasināts, senjora? — Horhe jautāja.

—    Atvasināts no krievu lietvārda "bļaģ", kas tulkojumā nozīmē "mauka".

—    Piedodiet… — Horhe bezpalīdzīgi palūkojās vispirms uz mani, tad uz komisāru.

—   Ko? — Geretss bļāva trešo reizi.

Horhes acīs neprāts mijās ar izmisumu.

—    Piedodiet, senjora, bet komisārs uzstāj…

—   Nu tad pārtulkojiet viņam!

—   Jā, bet spāniski tas iznāk… Kā lai to pasaka… Mauka jūrā, vai tā?

—    Apmēram. Ja vēlaties, varat precizēt. Teiksim, nevis jūrā, bet pludmalē.

Horhe pārtulkoja. Saklausīju vārdu "putana".

—    Kāds sakars šai sievietei ar baronu Haskinu?

—    Kādai sievietei? — Horhe pārvaicāja Geretsam.

Komisārs paskaidroja.

—    Komisārs jautā, — Horhe tulkoja, — kāds sakars tai sievietei, nu… kura jūrā… kura pludmalē… Vārdu sakot, kāds viņai sakars ar baronu?

—     Kā lai es to zinu! Visticamāk, ka nekāda. Tas gluži vienkārši ir tāds krievu teiciens, saprotiet, teiciens, kas neko nenozīmē! Nu, velns parāvis, vai beidzot sapratāt?

Horhe pārkrustījās.

Komisārs izspļāva cigāra galu uz grīdas un spēra ārā kaut kādu garu sakāmo. Viņa monologa laikā Horhe stāvēja, galvu nodūris. Pēc tam komisārs sāka smagi klepot, bet Horhe izmantoja pauzi, lai iestarpinātu:

—    Komisārs ir ļoti neapmierināts ar mani. Viņam taisnība — es dešām esmu slikts tulks, krievu valodu protu gaužām virspusīgi. Komisārs lika pateikt, ka jums vajadzēs parakstīt protokolu, bet rīt, kad jūs nopratinās policijā, tiks uzaicināts tulks no ārlietu ministrijas…

—     Bez PSRS vēstniecības pārstāvja klātbūtnes es neko neparakstīšu, tā arī pasakiet savam komisāram.

Horhe pateica.

Geretss, tikko atguvies no klepus lēkmes, sagrarrtstija putekļu mēteļa kabatā jaunu cigāra galu (iztēlojos, ka komisārs no darba brīvajā laikā lasa uz ielām "končikus"), iesprauda to mutē un kaut ko atteica.

—     Komisārs saka, ka jums ir tiesības tā rīkoties. Jūsu valsts vēstniecibai par notikušo tiks paziņots dažu tuvāko stundu laikā. Taču pirms neesat oficiāli nopratināta, jūs nedrikstat atstāt hoteli. Šī noteikuma ievērošanu uzraudzīs policists, kurš paliks kopā ar jums…

—   Kur viņš paliks?

—    Pie jūsu numura durvim.

—   Tātad esmu arestēta?

—   Pagaidām vēl ne, — Horhe mani mierināja…

Man atkal uznāca drausmīga apātija. Viss, kas ar mani norisinājās pēdējā laikā, bija sasniedzis kritisku intensitātes robežu. Man piepeši ļoti sagribējās uz mājām, uz Dzimteni, un šajā brīdī šo vārdu biju gatava izrunāt ar lielo burtu.

—    Bet vai tad nevar tūlīt uz līdzenas vietas sazināties ar vēstniecību?

Horhe pārtulkoja.

Geretss mirkli kaut ko pārdomāja, tad skaļi iekliedzās.

Man aiz muguras kāds sarosījās, tad notarkšķēja pāris ložmetēja kārtas spāņu valodā.

Komisārs pamāja.

Pēc stundas ceturkšņa numurā iebrāzās vēl kādi desmit cilvēki. Šoreiz tie nebija policisti, bet diplomāti — Argentīnas un padomju vēstniecības pārstāvji. Viņi netarkšķēja un neskraidīja, bet atturīgi pamāja komisāram, pasauca viņu sānis un kaut ko pārsprieda, bet tad pie manis pienāca slaida auguma gaišmatis un stādījās priekšā:

—    Aleksandrs Nikolajevičs Dobrovoļskis, PSRS vēstniecības Argentīnā pirmais sekretārs. Visas formalitātes mēs nokārtojām, Valentīna Vasiļjevna. Varas iestāžu vienīgā prasība ir tāda, ka nedrīkstat atstāt šo valsti, pirms nebūs pabeigta iepriekšējā izmeklēšana…

—    Bet ja nu tā turpināsies vismaz divus gadus, ko tad?

—   Nedomāju vis, — Dobrovoļskis atturīgi pasmaidīja. — Tas parasti ilgst kādas trīs vai četras dienas, ne vairāk.

—   Un visu šo laiku man policijas apsardzibā jāsēž viesnīcā?

—    Nekādā gadijumā! — Dobrovoļskis iecietīgi atskatījās uz komisāru. —Jūs esat pilnīgi briva, varat iet, kurp vēlaties, un satikties, ar ko gribat, varat doties projām kaut tūlīt. Es jūs pavadīšu…

Tad Dobrovoļskis kaut ko pateica spāniski, un kāds no svītas pamāja. Es piecēlos un devos uz nelaimīgā numura izeju. Tagad es skaidri zināju, ka visu savu atlikušo mūžu ienīdīšu greznību visās tās izpausmēs.

Dobrovoļskis mani pavadīja līdz liftam un pat piespieda izsaukuma pogu.

—    Liels paldies jums, Aleksej Nikolajevič, — es patiesi biju ļoti pateiciga šim cilvēkam, kurš bija mani paglābis no neatlaidīgā komisāra Geretsa un nelaimīgā Horhes uzbrukumiem. — Taisnību sakot, situācija ir ne vien muļķīga, bet arī ļoti nepatīkama. Jūs taču zināt, cik grūti svešiem cilvēkiem pierādīt, ka neesi kamielis.

—   Tā ir gan, Valentīna Vasiļjevr.a! — diplomāts man aizbildnieciski pasmaidīja. — Ārzemēs gadās redzēt tādas lietas, ka, salīdzinot ar tām, jūsu gadījums ir tirie nieki, dzīves sīkums. Gan viss nokārtosies, neuztraucieties…

Lifts melodiski nodžinkstēja, kabīnes durvis mīksti pašķīrās.

—     Uz redzēšanos, Aleksandr Nikolajevič. Vēlreiz liels paldies par jūsu rūpēm!

—    Nav par ko… — Dobrovoļskis labi iestudētā caurkritušā politbiroja locekļa žestā pacēla roku sveicienam un piemetināja. — Neaizmirstiet, Valentīna Vasiļjevna, ka astoņos jums norunāta tikšanās bārā…

23. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīcas "Plaza" bārs.

1977. gada 3. decembris.

To, kā izkāpu no lifta, kā aizgāju līdz savam numuram, atvēru durvis, nometu drēbes, piepildīju vannu ar karstu ūdeni un iegremdējos tajā līdz kaklam — es neatcerējos. Cik ilgi tā nosēdēju, arī ne. Mana nabaga galva, pieradusi pie padomju standartslodzēm, kad ceturtdaļa spēku tiek veltīta profesionālo pienākumu veikšanai, bet adikušās trīs ceturtdaļas nebeidzamai lavierēšanai starp sadzīves un finansu sēkļiem, izrādījās pilnīgi nepiemērota tik fantastiskai situācijai, kādā biju nonākusi. Aizvien mazāk es sapratu, kas notiek. Pašsaglabāšanās instinkts, vissenākais un droši vien ikvienā cilvēkā visnoturīgākais, čukstēja ausī, ka loks ap mani savelkas arvien ciešāk, un esmu nolemta kaut kam drausmīgam, pretdabiskam, kaut kam tādam, ko nebiju spējīga pat aptvert, kur nu vēl novērst. Jebkurš mēģinājums atsevišķos notikumu posmus savirknēt loģiska ķēdītē beidzās ar dobju pulsēšanu smadzenēs un ceriņkrāsas zvaigznīšu ņirbu acīs.

Jau kuro reizi atcerējos savu dzīvelīgo draudzeni un mēģināju iztēloties, kā izturētos viņa, nonākusi manā situācijā. Tobrīd es ļoti vēlējos atsaukt atmiņā šis sievietes pievilcīgo, kaut arī mazliet cinisko veidolu, pūlējos iztēloties, kā viņa, izdibinājusi visus dzīves noslēpumus un gatava nospļauties par visu pasaulē, drednauta neatlaidībā lauž ceļu uz mērķi. Taču nez kāpēc atcerējos vienīgi to vakaru, kad viņu pameta vienīgais cilvēks, ko viņa patiesi milēja, atcerējos trulo izteiksmi viņas sejā, kad viņa mani sagaidīja uz sava mājīgā Kropotkina ielas dzīvoklīša sliekšņa, un pilnīgi idiotisko, kā man toreiz likās, frāzi, kuras patieso jēgu sapratu tikai tagad, mirkdama siltajā vannā un cerēdama tur paglābties no bezpalīdzības sajūtas, neremdējama izmisuma un žēluma pašai pret sevi: "Ak, draudzene, esmu galīgā nejēgā!"

No bēdām sāku skaitīt, cik daudz muļķību pēdējās divās nedēļās esmu sastrādājusi. Kad tiku līdz divpadsmit, rēķins sajuka, mēģināju skaitīt vēlreiz, tad atmetu ar slapjo roku un apraudājos.

Bija pusastoņi. Pēc pusstundas man bija norunāta tikšanās ar Mišinu, kura — biju par to pilnīgi pārliecināta — nekādu skaidrību neviesīs, bet būs tikai kārtējais posms KGB grafika sekmīgā izpildē ar šifrēto nosaukumu "'Tā Dieva jēra Valentīnas Maļcevas upurēšana uz nesamierināmās cīņas altāra ar kapitālistisko ražošanas veidu gaišo komunistiskās parītdienas ideālu vārdā". Un jēram tur nav nekādas blēšanas! Tālab jau viņš arī ir mēma radība. Esi izaudzēts, nobarots — spriņģo vesels un gaidi dunci! Gan jau šīs pasaules varenie paši izlems, kad un kas tevi stieps uz altāra. Konsultācijas ar upuri nav ieplānotas. Un punkts!

— Un punkts?!! Ak, jūs!…

Kā applaucēta izlēcu no vannas un metos uz guļamistabu, šķiezdama uz visām pusēm šļakatu vērpetes kā no peldēšanās duļķainā dīķi apdullis suns. Kur ir tas noladētais manuskripts?! Kur ir tas smerdeļa "samizdats", ka tavu māti?! Kas gan tur slēpjas, ko viņi ir izdomājuši, kāpēc es nekādi nespēju to apjēgt un kā akadēmiķa Pavlova jaunais pūdelis esmu spējīga tikai uz beznosacījuma refleksiem? Kur ir mani nosacījuma refleksi, kur tie ir?

Haotiski šķirstīju manuskripta lappuses, pati nesaprazdama, ko meklēju un kāpēc meklēju… Biju to izlasījusi jau Krievijā un neko sevišķu tur nebiju atklājusi. Visparastākais Solžeņicina atdarinājums, diezgan primitīva literārā konstrukcija uz lēģeru, dzeloņdrāšu, niknu vilku suņu, "ŠIZO" un dažāda ranga apsardzes dūres varoņu fona. Jāatzīst gan, ka labi un rūpīgi uzrakstīts. Valoda tīra un tēlaina… Viņi man šo sacerējumu iedeva kā iespējamo pasaules literatūras šedevru. Jau no paša sākuma es zināju, ka tā tas nav, kāpēc gan es neiebildu? Kāpēc? Man tas nelikās svarīgi?… Un tas jau arī nebija svarīgi, ņemot vērā manu toreizējo reakciju uz izredzēm sadarboties ar profesionāliem provokatoriem un neģēļiem…

Piepeši atcerējos rakstnieku Juriju Oļešu, viņa stāstu par kādu nenozīmīgu grāmatu, kuru viņš reiz pavirši, neiedziļinoties pārlapojis, un tad pēkšņi pārdzīvojis neticami spēcīgu satricinājumu, jo sastapies ar kaut ko negaiditu, iztēli satraucošu: grāmatā, droši vien grāmatsējēja kļūdīšanās dēļ, bijušas iesietas četras lappuses no Dostojevska "Idiota". Tā mēslu čupā — tiesa gan, tikai fabulās — var atrast pērles. Bet ja nu arī šai darbā ir kaut kas iesiets?… Saprotams, ne jau kļūdas dēļ…

Žigli noslaucījusies, sāku drudžaini šķirstīt mašīnraksta tekstu, pētīt rindkopas, meklēt neatbilstības, remarkas, atzīmes uz lappušu malām, kaut ko tādu… Taču viss bija kārtībā — gan nodaļu numerācija, gan mašīnraksta šrifts, gan varoņu vārdi… Iztaustiju manuskripta paštaisīto ievākojumu, kas bija izgatavots no bieza kalikona, mēģināju pat atlobīt tā kārtas, taču neveiksmīgi — lai nu ko, bet līmēt Krievijā prot, plēsdams neatplēsīsi. Autora vārds… Epigrāfs… Priekšvārds… Veltījums… "Dārgajai sievai Kļavai, manam vienīgajam draugam…" Nē, es acīmredzot meklēju ne tur, kur jāmeklē.

Sienas pulkstenis hallē rādija bez desmit minūtēm astoņi. Nopūtos un gāju ģērbties.

Vitjiks sēdēja ar muguru pret durvīm. Nekad nebiju redzējusi viņu no muguras, taču tūdaļ pazinu, līdz ko pārkāpu greznā "Plazas" bāra slieksni; bārs bija ieturēts uzsvērti kastiliskos toņos — bordo un melnā. Bordo krāsā bija lete, melnā — smagās portjeras, galdauti, grida, griesti, pudeles un manas nelaimīgās, piespļautās dvēseles noskaņojums… Alkohola korida. Aso mērču banderiljas. Matadori ar paplātēm muletu vietā. Eksotisks ietvars padomju spiega vīrišķīgajai mugurai…

—   Atvainojiet, biedri Kurt, ka nokavēju.

Vitjiks spēji apsviedās un, mani ieraudzījis, uztrūkās kājās.

—   Valentīna, kā es priecājos tevi redzēt!

—     Neplet rokas tik plati, — es sacīju, novietodamās viņam pretī. — Citādi vēl nenocietīšos, lai nesaplūstu ar tevi ekstāzē…

—   Vai tiešām tu uz to vēl esi spējiga?

—    Gribi pārbaudīt?

—    Gribēju. Sestajā klasē.

—     Ko nu stāsti, mīlulīt! Pederastiskas noslieces tev parādījās jau piektajā klasē. Tāpēc beidz koķetēt, austriešu žurnālistam tas nepiestāv.

—    Vai zini, draudzene, kāds spīdzināšanas veids inkvizīcijas laikos bija visbriesmīgākais? — Vitjiks vienā mierā turpināja smaidīt.

—   Zinu, — es aizsmēķēju un iepūtu viņa pašapmierinātajā sejā biezu dūmu mutuli. — Kad pirms sadedzināšanas sārtā grēkus atlaida Jurijs Vladimirovičs…

—   Varbūt tu tomēr aizvērsies?

—   Kāpēc gan, Vitjik Melcer?

—   Tāpat vien, pārmaiņas pēc.

—   Jo citādi es beigšu dzīvi pašnāvībā?

—    Man šķiet, ka šorīt mēs jau apspriedām šo problēmu.

—   Jā, bet dienas gaitā man atgadījās neliels izsmalcināts piedzīvojums — man bija saruna ar nelaiķi, ar kuru man bija tas gods iepazities, vienīgi pateicoties tev. Tev taču jāpiekrīt, ka tas ir mazliet dīvaini — vispirms iepazīstināt, pēc tam nogalināt… Kas jums tur īsti notiek, plānu daļā priekšnieka nav, vai?

—   Jā, es jau dzirdēju, — Mišins mierīgi vērās man pretī ar neko neizteicošu, dīvaini tukšu skatienu. — Drausmīgs notikums…

—   Un tu nemaz neskumsti, ka viens no jūsējiem atdevis galus?

—   Viņš nebija mūsējais.

—    Nemelo nu, kolēģi no Vīnes "Kurier", — es vēlreiz iepūtu cigaretes dūmus viņam ģīmi un izjutu pat tādu kā šķebīgu apmierinājumu, kad Vitjiks saviebās. — Neesi tik melīgs. Viņš bija jūsējais, bet nu ir pats savējais.

—    Godavārds, mums nav nekā kopīga ar to, kas noticis. Haskinam pietika pašam savu problēmu. Izrādās, viņš bija uz bankrota robežas. Vienīgais, kas viņam piederēja, bija barona tituls un bibliotēka.

—    Un kā tad tu to zini?

—    Izbeidz, Vaļa, viņš ielaida sev lodi pierē un man nudien ir ļoti žēl, bet kāds tam sakars ar mums?

—   Vitja, es taču teicu, ka neticu nevienam tavam vārdam. Es, protams, esmu muļķe, bet ne jau tāda idiote. Tu taču pats tā šodien sacīji.

—     Vārdu sakot, šī tēma nav apspriežama. Aprobežosimies ar jau teikto un pievērsīsimies saviem auniem.

—   Aunam. Tikai vienam aunam. Aitiņai. Man.

>

—    Lai jau tā būtu…

—    Cik jauki tu smaržo, riebekli! — es pieliecos un pāri galdam ieelpoju pazīstamo smaržu aromātu. Dzimtās zemes dūmi. Provokāciju aromāts. Nāves dvaka. — Pārāk labi tādam nelietim. Kā sauc tavas smaržas, Vitjka?

—     "Sarkanā Maskava", — Mišins joprojām saglabāja nepiespiestu toni, kaut arī redzēju, ka viņš ar pūlēm valdās.

—     Nekā nebija! — es nospiedu cigareti un aizsmēķēju jaunu. — Tev, kamerād Melcer no Vīnes "Kurier", nemūžam neļautu diskreditēt mūsu zeltkupolu galvaspilsētas svēto vārdu. Tā cilvēka numurā, kuru jūs būsit nolēmuši nogalināt, odīs vienalga pēc kā, bet tikai ne pēc "Sarkanās Maskavas". Tad jau drīzāk pēc "Ceriņkrāsas Amsterdamas" vai "Gaišzilās Parīzes". Vai pēc "Drakkara"…

—    Ko tu tur muldi, Vaļa?

—   Visu, kas uz mēles. Es taču neesmu profesionāle, Vitjka, man vēl jāmācās. Jāiet kursos, jāapgūst slepenraksts, visādi šifri, slepkavošanas paņēmieni, autovadītājas prasme, melu māksla trešās pakāpes līmenī…

—   Tevi nopratināja?

-Jā-

—    Un ko tu teici?

—    Teicu, ka ne par kādu Haskina pašnāvību nevar būt ne runas. Ka barons ir nomiegts. Un slepkava, visticamāk, esi tu. Jā, un vēl es sacīju, ka nezinu, kāpēc tu to izdarīji. Bet apsolīju komisāram Geretsam to uzzināt. Tāpēc esi draugs, Mišin, un pasaki, kāpēc tu nogalināji I Iaskinu? Komisārs man ir uzdevis…

—    Bet vai tu zini, kas tas tāds? — Mišins nedaudz atlocīja savas greznās zamšādas žaketes atloku, un tā otrā pusē es ieraudzīju sudrabotu aplīti, kas atgādināja nozīmīti.

—   Mikrofons?

—    Ķer augstāk, Maļceva: mikrofons ar magnetofonu. — Mišins ar knipi notrausa no atloka neredzamu puteklīti. — Visa jūsu saruna ar to liliputu no policijas ir ierakstīta šeit. Un es labi zinu, par ko jūs runājāt…

—    Ko tu saki!

—   Tu turējies godam.

—    Es izturējos kā muļķe.

—   Ja tu tiešām būtu izturējusies kā muļķe, viss būtu beidzies ļoti bēdīgi.

—    Mani nogalinātu?

—    Bez vārda runas.

—      Bet kā, kolēģi? Pastāsti taču, man nepieciešama pieredze profesionālai izaugsmei. Lai paceltos sev pāri!

—    Vaļa, pietiks muļķoties, parunāsim ka pieauguši cilvēki.

—    Parunāsim.

—    Vai manuskripts ir numurā?

—    Kur citur tas varētu būt?

—     Rit tu satiksies ar Televano. Viņš atlidos šonakt…

7

—     Kā man piesaistīt viņa uzmanību? Uzvilkt vīriešu žaketi? Atsegt labo krūti? Uzzimēt uz pieres sirpi un āmuru?

—    Pieiesi viņam starpbrīdī, — Mišins pacietīgi turpināja. — Teiksi, ka esi sajūsmā par viņa uzstāšanos un lūgsi tikšanos…

—    Numurā?

—   Kafejnīcā.

—   Kurā?

—    Kafejnīcā "Dolfuss", kas atrodas kvartāla attālumā no Kongresu zāles.

—    Bet ja nu viņš man piedāvā "Žokejklubu"?

—   Teiksi, ka tev ir ļoti maz laika, bet saruna ir steidzama. Vārdu sakot, jums jāsatiekas tieši "Dolfusā".

—   Bet ja nu viņš atteiksies? Sak, piedodiet, bet es te esmu ar kundzi un viņai nepatīk, ka biedrojos ar KGB aģentiem. Pat tad ne, ja tie ir patīkama izskata dāmas. Un arī tad nē, ja viņas aicina uz kafejnīcu "Dolfuss".

—    Viņš neatteiksies, — Vitjiks pavipsnāja. — Sieva Bogotā, mīļākā — Sandjego, vēl kādas desmit brūtes izkaisītas pa

visu Latīnameriku… Nebaidies — viņš neatteiksies…

> >

—    Nu, labi. Aiziesim mēs uz "Dolfusu". Un tālāk?

—    Viss noritēs pēc plāna: atdosi manuskriptu, pateiksies par tikšanos un klusi un mierīgi atgriezīsies Kongresu zālē. Tālākais jau ir mūsu ziņā.

—    Un viss, Vitjka?

—    Kurt.

—   Un viss, Kurt, kaut tu nosprāgtu?

—    Ko tad vēl?

—   Es pirmā pajautāju!

—    Jā, Valentīna, viss. Ar to tava misija beidzas, un tu mierigu sirdi vari lidot uz Maskavu.

—   Ak kungs, Mišin, kā es gribētu tev ticēt!

—    Bet tu tici, jaunkundz, tici, un nepievilsies.

—    Es nu iešu.

Mišins piecēlās un galanti satvēra mana krēsla atzveltni.

—    Es tevi pavadīšu.

—    Ai, ai, tikai netēlo Haskinu, norunāts? Tu esi falšs kā viltotais zaķis, pat labās manieres tev nav īstas.

—    Vienīgi es spēju paciest tavu bezkaunību, — Vitjiks nopūtās. — Un zini kāpēc?

—    Nu, un kāpēc?

—    Tāpēc, ka sirds dziļumos es tevi ļoti mīlu, Maļceva. Tik ļoti mīlu, ka, ja vien man būtu tādas sankcijas, nošautu tevi tavas pašas gultā!

—    Ak, neizturēji gan, beidzot spruka vaļa! — es pasmaidīju, kaut šai brīdī biju nobijusies ne pa jokam. — Paklau, Kurt, kur es tevi varu atrast, ja kaut kas atgadās?

—     Es pats atradīšos, kad tas būs vajadzīgs, — teica Mišins, ievezdams mani "Plazas" vestibilā.

—     Es runāju nopietni, Vitjik. Vai nu mazums, kas var notikt…

Mišins kaut ko norūca, izvilka no kabatas elegantu blociņu ar apzeltītu lappušu atgriezēju, tad iebāza roku otrā kabatā, meklēdams pildspalvu…

—     Še, ņem manējo, — pastiepu savam sirdsdraugam Pārķeru, ko biju paņēmusi no Haskina portpleda piemiņai par izputējušo draudzību ar britu baronu.

Mišins noņēma uzgali, sīkā rokrakstā uzrakstīja dažus ciparus un sniedza man.

—     Tikai galējas nepieciešamības gadījumā, skaidrs?

—    Skaidrs, — iebāzu lapiņu somā. — Vai pildspalvu atdosi vai pēc skolas paraduma aizmirsīsi sev kabatā?

—     Ņem, ņem, skopule! — Mišins atdeva man Pārķeru. — Un tā kā lai viss būtu kārtībā, saprati?

—Jawohl, kamerad Melcer!

—    Ej tu… uz savu numuru.

Numurā es piesardzīgi izvilku Pārķeru no īpaši šim nolūkam sagatavotā nelielā higiēniskā maisiņa, uz kura bija uzzīmēta pikanta dāma, tērpusies tikai krūšturi, un, saņēmusi pildspalvu aiz apakšgala, uzmanīgi aplūkoju sudrabaino uzgali, kas vakar nelaiķa Haskina rokās tik graciozi bija pārtapis par pistoles klusinātāju. Pat tādai diletantei kā es nebija grūti uz hromētās uzgaļa virsmas saskatīt jaunizcepta Kurta Malcera īkšķa un rādītājpirksta nospiedumus.

—   Nu, Vitjik, mans skolas draudziņ, — es nomurmināju, ieritinājusies gultā un ļaudamās miegam, — šķiet, nu man arī ir kaut kas tāds, pēc kā tu kāro. Vai gribi, mainīsimies? Ar aizvērtām acīm…

24. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1977. gads. Nakts no 3. uz 4. decembri.

—   Kā klājas mūsu aizbilstamajam, Matvej? — Andropovs iemeta mutē lielu vīnogu un sāka raudzīties kabineta griestos, visā pilnībā izbaudīdams ogas maigo garšu.

—    Neesmu pārliecināts, ka tā ir mūsu veiksmīgākā likme, Jurij Vladimirovič.

—     Ak tā? — Andropovs pašķielēja uz savu palīgu. — Pirms desmit dienām tu biji citādās domās… Vari apsēsties!

Topoļevs militāri palocīja galvu un, akurāti atbīdījis krēslu no galda, stīvi apsēdās.

—     Kas dzirdams Argentīnā? — KGB šefs apjautājās, mainīdams tematu.

—    Baronu vajadzēs aizstāt. Viņš smagi saslimis.

—    Ceru, ka bez sarežģījumiem?

—    Diemžēl, Jurij Vladimirovič…

Andropovs jautājoši pacēla uzacis.

—   Numurā negaidīti ieradās jūsu protežē un izsauca policiju. Pagaidām tomēr tikām cauri sveikā!

—    Pagaidām vai sveikā?

—    Tas būs skaidrs rīt, pareizāk sakot, šodien. Lai nu kā, bet iejaucās mūsu diplomāti un viņu atbrīvoja.

—     Sparīga kundzīte… — Andropovs atknieba vēl vienu vīnogu. — Pieraugi, Topoļev, nekādi skandāli Klošmerlē mums nav vajadzīgi. Vismaz līdz īstajam brīdim ne.

—    Varbūt tas nāks tikai par labu, Jurij Vladimirovič. Nu viņa jau ir policijas uzraudzībā, skandāls būs jo skaļāks, kad viņai piešūs arī Haskinu.

—     Tā, tā… — Andropovs noslaucīja lūpas salvetē un iemeta to papīrgrozā. — Riskanti spēlējam, Matvej! Ka tik nepaspēlējam!

—     Nav pamata tā domāt. Esam situācijas noteicēji.

—    Un Košta?

Topoļevs neatbildēja.

—    Kas tevi uztrauc, Matvej? Saki bez aplinkiem.

—    Atgriezies Bogotā, viņš tūdaļ devās uz savu muižu un kongresā nav rādījies.

—    Tas ir dabiski. Viņš ir apjucis. Viņam jāaprod ar savu nākotni.

—   Viņš ir stiprāks nekā rādās.

—   Viņam nav nekādu trumpju.

—   Viņam ir raksturs.

—    Matvej, kas tev lēcies? — Andropovs noņēma brilles un ar zamša lupatiņu sāka tās nesteidzīgi slaucīt. — Košta ir viena no galvenajām figūrām šai spēlē. Es pat teiktu — vadošā figūra. Ja šeit mēs piedzīvosim neveiksmi, var pajukt visa operācija. Viss ir izrēķināts līdz pēdējam sīkumam, izanalizēti visi iespējamie varianti. Turklāt viņš arī izturējās atbilstoši mūsu scenārijam: vispirms uzpūtība, tad neticība, izbīlis, padevība. Ko vēl tu gribi?

—    Jurij Vladimirovič, tas ir kaut kas no zemapziņas dzīlēm. Es to nosauktu par instinktivu neuzticēšanās sajūtu. Esam saskārušies ar personību… Intelektu sadursme… Fluīdi… Diez vai spēšu to argumentēt pārliecinošāk.

—     Rīt vai parit viņš kļūs noteicējs par septiņdesmit miljoniem dolāru, Matvej! — KGB priekšsēdētāja balsi nepārprotami ieskanējās spiedzīga intonācija — pirmā dusmu pazīme. —Ja tie būs jānoraksta skurstenī, tava spriedelēšana par fluīdiem man nelīdzēs. Un tev jo vairāk! Tāpēc labāk padomāsim vēlreiz, kur ir mūsu plāna vājās vietas.

—   Tādu nav, Jurij Vladimirovič.

—    Ilario Košta?

—   Ne mazāko šaubu. Tas ir droši kā bankā.

—   Informācija par Koštas pozīcijām kongresā?

—     Izsmeļoša. Uz informācijas avotiem var absolūti paļauties. Tiek fiksētas visniecīgākās izmaiņas.

—   Mūsu ļaudis Kolumbijā?

—    Gatavībā numur viens.

—   Argentīnā?

—   Viss kārtībā.

—   Kas nāks barona vietā?

—   Ir divas kandidatūras, Jurij Vladimirovič. Pēc jūsu izvēles.

—   Izvēlies pats… Kaimiņvalstis?

—   Viss norit pēc plāna.

—   Tātad pasīva mums ir tikai tavas intuitīvās sajūtas… — Andropovs paberzēja virsdeguni un atkal uzlika brilles. — Tā sakot, stiprais cilvēks Kosta atgūsies no šoka, metīsies izsūdzēt grēkus pretizlūkošanas dienestam un lidz ar to pārvilks svītru savai polidskajai karjerai? Tā tu domā, Matvej?

—    Lielos vilcienos, jā, Jurij Vladimirovič. Bet ja jūs šos apsvērumus uzskatāt par nenopietniem…

—   Ja es tos uzskatītu par nenopietniem, tad mēs te muti nedzisinātu, bet brauktu mājās gulēt. Ir jau divi naktī, tavai zināšanai.

—   Jurij Vladimirovič, man šķiet, ka viņu vajag pārbaudīt reālos apstākļos.

—   Kādā veidā?

—    Sauciet to par ģenerālmēģinājumu. Neriskēsim. Pārbaudīsim Koštu darbos. Šādai operācijai būs nepieciešami augstākais divi mēneši. Ja izturēs, viss kārtībā. Bet ja ne, tad…

—   Tad?

—    Vienmēr var atrast alternatīvu.

—     Un cik laika vajadzēs tādas alternatīvas atrašanai, ja Koštas pārbaudīšanai tu prasi divus mēnešus?

—    Grūti tā uzreiz pateikt…

—    Tad nesaki un klausies, ko es teikšu, citādi tu jau par daudz sāc lidināties mākoņos. — Andropovs spēji pagriezās pret Matveju. — Šai operācijai mēs esam ziedojuši divus gadus, vai saproti, ģeniālais analītiķi! Un milzumu naudas! Un kad nu beidzot viss ir gatavs… — Andropovs norāva no ķekara kārtējo vīnogu, taču tā pārsprāga, un viņš nepatikā noskurināja pirkstus. — … Kad viss ir gatavs, piepeši ierodas pulkvedis Topoļevs un pieprasa visu atsaukt, nobremzēt jau faktiski uzsākto operāciju Argentīnā un nodoties eksperimentiem. Vai tu saproti, ko tas mūsu apstākļos nozīmē? Vai varbūt tev nav zināms, ka pat pašā augšā pastāv noteikta atskaitīšanās sistēma? Agri vai vēlu man pieprasīs paskaidrojumus. Un tad man būs jāuzrāda konkrēti rezultāti. Bet ja no operācijas kaut kadu iemeslu dēļ nāksies izsvitrot Koštu, man nebūs ko uzradīt. Novērtē taču mūsu ieceres mērogus! Valsts apvērsums Latiņamerikā nav vis nekāda Cehoslovakija un pat ne Budapešta. Domā, ka man viegli bija no viņiem izplēst šos miljonus? Sevišķi pēc tam, kad tas sapņotājs, tas kretīns Aljende iedomājās, ka ir jauns Cērčils un pašrocīgi sagrāva visu to, kur bija iegrūsti miljardi… Tā taču ir Kunstkamera — Matvej, viņi tur reaģē tikai uz sarkaniem karogiem un ordeņiem dzimumdienā! Un tikai tālab ir ar mieru kaut ko dot. Vārdu sakot, ja iekritīsim un pār Kolumbiju, bet pēc tam arī pār Peru un Ekvadoru Politbiroja vectētiņiem par prieku neuzvīsies sarkanais sociālisma karogs, tie vecie perdeļi aizdzīs mani pensijā, un ko tad?…

Kabinetā iestājās nomācošs klusums. Topoļevs, kurš sīki un smalki bija izpētījis sava šefa raksturu, juta, ka, pirmkārt, Andropovs ir ārkārtīgi noskaities, un, otrkārt, viņš pilnīgi pareizi novērtē situāciju. Operācija "Gambīts" (tā bija nosaukts KGB gatavotais valsts apvērsums Kolumbijā) bija Andropova auklējums, viņa pirmā īsteni vērienīgā akcija, kuras panākumiem, pēc viņa aprēķiniem, būtu vēl vairāk jānostiprina KGB šefa pozīcijas valsts galvgalī.

Ar piedalīšanos 1956. gada asiņainajos notikumos Budapeštā, kad Andropovs pildīja PSRS sūtņa pienākumus Ungārijā, viņš bija izpelnījies viltīga politiskā intriganta slavu, kurš ir spējīgs vienā veselumā savienot dažus svarīgus ķēdes posmus, bet tomēr nav tāda mēroga stratēģis, lai spētu istenot šādu apvērsumu. Šobrīd, jo sevišķi pēc sāpīgās izgāšanās Cīlē 1973 gadā, Andropovs, būdams neticami godkārīgas dabas cilvēks, gandrīz pilnigi bija koncentrējies operācijai "Gambits". Ja tā izdotos, svārstīgais spēku samērs Politbirojā strauji nosliektos viņa pusē. Viņš labi pazina savu marasmā iegrimušo "parteigenosu" psiholoģiju, kuri cienīja tikai spēku un cīnījās rikai par ietekmi. Bet kurš gan uzdrīkstēsies apšaubīt tāda cilvēka ietekmi un varenību, kurš uz pasaules sociālistiskās sistēmas altāra noguldījis veselu valsti vai pat trīs valstis ar kolosālām urāna, platīna un dimantu iegulām, ar spēcīgu, labi attīstītu kalnrūpniecību un stratēģiski svarīgām izejām gan uz Klusā okeāna piekrasti, gan kontinenta iekšieni? Atklāti runājot, viņam nedeva miera Kortesa lauri.

Topoļevs saprata, ka pieļāvis nopietnu kļūdu, sākdams apšaubīt līdz pēdējam sīkumam izstrādātās operācijas izdošanos. Viņš gluži vienkārši bija pārvērtējis Andropova simpātijas pret viņu un nebija pamanijis, ka dienesta pienākumus pildidams, pārkāpis bīstamo robežu, kas politiska izlūkdienesta virsnieku šķir no cilvēka, kas ir viens no superlielvalsts lideriem. Redzēdams, ka Andropovs vairs nebilst ne vārda un ar skatienu urbjas griestos, Topoļevs jutās gaužām neomulīgi. "Ka tik nu neaizkūleņoju uz operatīvo daļu," viņš nodomāja, ar kabatlakatu nosusinādams vienā mirkli norasojušo pieri. Kaut kas bija nekavējoties jādara, tūlīt un tepat, neizejot no KGB šefa kabineta, pirms viņš nav kļuvis pavisam neaprēķināms. Un Topoļevs, gari nedomādams, metās improvizācijas atvarā, kā viņš rīkojās vienmēr, kad bija iedzīts strupceļā. Viņš paspēja tikai nodomāt, ka paspēle šai improvizācijā nozīmēs pilnīgu un neatgriezenisku viņa spožās karjeras krahu.

—   Jurij Vladimirovič, man ir kāda ideja.

—    Nu ? — Andropovs, vēl aizvien viņu neuzlūkodams, atrūca.

—    Šķiet, zinu, Jcā panākt, lai iespēja, ka Košta varētu izjaukt mūsu plānus, kļūtu minimāla.

—    Un tomēr tu šādu iespēju pieļauj?

—     Jā, — Matvejs nešaubīgi atbildēja, jo labi zināja, ka augstāk par visu Andropovs savos darbiniekos vērtē konsekvenci. — Man šķiet, es zinu kā panākt, lai viņš to nedarītu. Ja pieņemsim, ka Koštam tomēr varētu uznākt kapitulantiskas noskaņas, ir jāizdara kaut kas tāds, lai viņš nemitīgi justu mūsu klātbūtni un viņam kļūtu skaidrs, ka mēs izspiegojam katru viņa soli. Tas viņu tūdaļ izārstēs no kaitīgām emocijām.

—     Un ko tu piedāvā? Iesaistīt Kostas izsekošanā visu mūsu Kolumbijas aģentūru, pie reizes to iegāžot?

—     Kālab gan jāiesaista mūsējie? Cik man zināms, tikai Bogotā vien ir vismaz trīsdesmit privāto detektīvkantoru. Teiksim, kāds no mūsu ziņu pienesējiem griežas šādā kantorī ar lūgumu pāris nedēļas pavērot cienījamā kongresmeņa gaitas, jo klientam, redziet, ir aizdomas par viņa mīlas sakariem ar šī nabadziņa sievu. Latiņamerikā tā ir visikdienišķākā situācija. Bet pēc tikšanās ar jums lidostā Košta tādu izsekošanu uztvers viennozimīgi.

—     Un kāpēc tu domā, ka viņš manīs, ka viņu izseko?

—    Mūsu cilvēks nolīgs haltūristus, ši darbiņa amatierus, kuri tikai uzdodas par profesionāļiem. Man ir zināmi priekšstati par viņu darba metodēm. Varat nešaubīties, Jurij Vladimirovič, Košta jau pēc pāris stundām pamanīs, ka viņu izseko.

—    Bet ja nu viņš paņems to nemākulīgo lūriķi aiz krāgas un pajautās, ar kādām tiesībām tas vazājas viņam pakaļ?

—    Pirmkārt, maz ticams, ka viņš to darīs, jo baidīsies no skandāla. Otrkārt, ja arī paņems, lūriķis viņam teiks patiesību — sak, pasūtītājam ir aizdomas, ka godājamais kongresmenis mīlējās ar viņa laulāto draudzeni. Jo muļķīgāks un nereālāks izklausīsies motivējums, jo Košta nešaubīgāk noticēs, ka kontrolējam viņa gaitas un rīcību. Vai tad tā nav, Jurij Vladimirovič?

Andropovs bridi klusēja. Tad, joprojām vērdamies griestos, izmeta:

—   Jau šodien sazinies ar Bogotu. Dod attiecīgas instrukcijas. Un paturi to visu acīs. Pats personiski. Ja kaut kas atgadās, nekavējoties mani informē. Vari iet.

25. nodaļa

Buenosairesa. Viesnīca "Plaza".

1977. gada 4. decembris.

Jau no paša agra rīta ietrallinājās mans muzikālais telefons.

—   Jā… — es aizsmakušā balsi atsaucos, pēc piektā zvana sataustījusi vēso klausuli.

—    Senjora Maļceff? — tā bija augsta vīrieša balss, kuras īpašnieks, spriežot pēc dzidrā tembra, bija nesmēķētājs.

—    Senjora Maļceff ir miris, — pusmiega atņurdēju. — Bēres pēcpusdienā.

Noliku klausuli un ar galvu ierakos siltajā spilvenā, cerēdama, ka redzēšu turpinājumu savam brīnišķīgajam sapnim, kas bija pārtraukts pašā interesantākajā vietā: Vitjiks Mišins vienā apakšveļā un ar franču šlipsi aizsietām acīm stāv pie inura sienas, kas izraibināta ar krievu lamuvārdiem, rīb bungas, saskanīgi noklakst šauteņu aizslēgi un Levitāna balss pasludina: "Argentīnas Padomju Sociālistiskas Republikas vārdā…"

Man diezgan bieži izdodas pieķerties kādam pārtrauktam sapņa pavedienam un atjunot sižeta ritējumu. Arī šoreiz, pussnaudā es atkal ieraudzīju Mišinu. Viņš bija bāls kā nāve, bungu rīboņa pieauga, Levitāna balss noskaldīja: "Mūsu varonīgais karaspēks atstājis Mančestru…" Vitjiks piepeši norāva acu aizsēju un iekliedzās: "Es neesmu zadzis salvetes no galda! Nu kāpēc jūs man neticat?!" Bet kāds, kurš sapnī nebija saskatāms, deva komandu: "Uguni!" Taču ieroču zalves vietā atskanēja

dīvaina žēla nurrāšana. Pēc tam vēlreiz un vēl…

>

Zvanīja telefons.

—     Jā! — es nogārdzu, sapratusi, ka noskatīties šo jauko sapni līdz galam man tā arī neļaus.

—    Atvainojiet, senjora Maļceff, — pirmītējā balss sacīja.

—    Es paskatījos spāņu-krievu vārdnīcā, un, vēlreiz atvainojos, tik un tā neko nesapratu.

—    Kas ranā?

—     Seržants Horhe Valdess no Buenosairesas centrālā policijas iecirkņa. Atcerieties, vakar…

—    Atceros. Ko jūs vēlaties?

—    Komisārs Geretss…

—     Komisāra Geretsa šeit nav. Es neguļu ar vīriešiem, kuri ir īsāki par metru sešdesmit! Vai jums ir vēl kādi jautājumi?

—   Nē. Tas ir — jā. Jūs mani nepareizi sapratāt, senjora…

—     pēc visa spriežot, Horhe bija visaugstākā garīgā sasprindzinājuma režīmā. — Komisārs Geretss lūdza pateikt, ka vēlas ar jums satikties. Ja senjorai nav iebildumu, protams.

—    Senjora iebilst, protestē un ir sašutusi, — ļāvu dusmām vaļu. — Man ar jūsu komisāru nav par ko runāt! Un vispār, ar kādām tiesībām jūs mani modināt lidz ar gaiļiem?

—    Piedodiet, senjora…

Pēkšņi man iešāvās prātā kāda doma. Spēja, avantūristiska, stindzinoši neprātīga. Es pat noskurinājos, pati tās pārsteigta.

—   Kur viņš vēlas ar mani runāt?

>

—    Kur jums ērtāk, senjora.

Paskatījos pulkstenī — septiņi ar minūtēm. Referāti simpozijā sāksies desmitos, varbūt pat mazliet vēlāk, teiksim, desmitos trīsdesmit. Lai satiktos ar komisāru, laika ir vairāk nekā pietiekami. Bet kā to izdarīt, ja katrs mans solis tiek novērots? Ir jābūt galīgi aptaurētai, lai pēc visa, kas noticis, es iedomātos, ka man tiešām nav liegta pārvietošanās brīvība. Atcerējos "vabolīti" pie Mišina svārku atloka. Un ja nu arī manu telefonu noklausās, ko tad? To iedomājoties vien, man sametās šķērmi.

—    Hallo, senjora! — Horhes balss kļuva nemierīga. — Kas jums notika? Vai jūs mani dzirdat? Hallo?

—    Kā tas nāk, ka jūs protat krieviski, Horhe?

Pajautāju to tāpat vien, laika novilcināšanai. Doma, kas

man tik pēkšņi bija iešāvusies prātā, likās aizvien daudzsološāka. Taču, lai to īstenotu, man tiešām bija nepieciešams satikties ar Geretsu. Turklāt tā, lai Vitjiks ar visiem viņa spiegošanas gājieniem to neuzzinātu.

—    O, senjora, tas ir diezgan garš stāsts… Lieta tāda, ka…

—    Bet vai īsi jūs to nevarētu pateikt?

—   Mana mamma ir dzimusi Baltkrievijā.

—    Ko jūs sakāt! Un paps?

—   Paps ir no Polijas. Līdz karam viņš dzīvoja Belostokā, bet pēc tam, 1939. gadā, kad…

—     Skaidrs, Horhe, vēsturi man pasniedza universitātē. Un kādā valodā jūsu vecāki sarunājas mājās?

—   Polu un… — Horhe sastomījās.

—    Un?

—    Un jidišā.

—   Tad jau tu esi ebrejs, Horhe? — es steigšus pārgāju uz jidišu.

—   Kā, un jūs arī, senjora? — policists nez kāpēc atbildēja spāņu valodā. Horhes balsi bija saklausāms tāds pārsteigums, it kā es būtu atzinusies, ka esmu viņa miesīgā māsa.

—    Dieva dēļ, neuztraucies, Horhe! Ātri atbildi savai tautietei: vai tu runā jidišā?

—    Abisalē…

—    Brīnišķīgi! — es ātri apsvēru variantus. Pieņemsim ļaunāko — manu telefonu noklausās. Biju gatava likt galvu uz bluķa, ka Vitjiks jidišu neprot. Kaut gan riskēt ar galvu diez vai vajadzētu, arī nelaiķa Haskins bija tādās domās, taču mēģināts nav zaudēts… Pat ja viņi sapratīs, ka ar Horhi esmu kaut ko sarunājusi, paies laiks, kamēr viņi sameklēs kādu no savējiem, kurš kaut ko sajēdz no jidiša, šim poliglotam būs jānoklausās kasete, pēc tam jāpārtulko…Tātad manā rīcībā bija vismaz pusstunda. Bet vairāk man arī nevajadzēja…

—  Zini ko, Horhe, — es jidišā sacīju, cenzdamās atdalīt atsevišķus vārdus un runāt skaidri. — Tev jāuzklausa tas, ko tagad teikšu. Ja kaut kas tev liksies nesaprotams, tu mani pārtrauksi un es tev to pašu pateikšu ar cidem vārdiem. Vai saprati, Horhe?

—   Jā, senjora.

—   Tad saki savam saimniekam, ka…

—    Piedodiet, senjora…

—   Tu kaut ko nesaprati?

—   Jā, senjora…

—   Tu nesaprati, ko nozimē "saimnieks"?

—   Jā, senjora.

—    Saki savam draugam…

—    Kuram, senjora?

—    Horhe, tu esi ļoti dumjš zēns.

—   Jā, es zinu, senjora. Mana mamma bieži saka to pašu.

—    Tava mamma ir gudra sieviete… — es mirkli apdomājos. — Vai tev ir zināms, kas gribēja ar mani runāt?

—   Jā, senjora.

—    Nu, redzi, pasaki tam cilvēkam, ka esmu ar mieru.

—   Ā! Tagad sapratu.

—   Paldies Dievam! Būšu gatava pēc divdesmit minūtēm. Taču es vēlos, lai neviens mani nepamana. Skaidrs?

—    Ne gluži, senjora.

—   Ak kungs…

—   Jūs no kaut kā baidāties, senjora?

—    Beidzot apjēdzi gan!

—   Un jūs vēlaties… — Horhe sastomījās, meklēdams vajadzīgos vārdus. — Jūs gribat ar viņu runāt savā numurā?

—    Nē, tas nav iespējams. To nedrīkst! Tas ir bīstami!

—   Jūs gribat nozust, jā?

—Jā, bet tikai uz pusstundiņu, ne ilgāk. Lai aprunātos ar tavu saimnieku.

—    Es visu sapratu, senjora.

—    Un ko tu tagad darīsi?

—    Palieciet, kur esat, senjora. Pēc divdesmit minūtēm es pieklauvēšu pie jūsu durvīm…

—    Bet ja nu tas nebūsi tu?

—    Tas būšu es, senjora… — Horhes balss piepeši atmaiga. — Es runāšu… es runāšu mūsu valodā.

"Ak, Dievs," es nodomāju. "Kāpēc gan ebreji manā dzīvē uzrodas tikai tad, kad man klājas ļoti slikti?"

Divdesmit minūšu tik tikko pietika, lai nomazgātos, uztrieptu uz sejas nedaudz kosmētikas un iesviestu somā manuskriptu, bloknotu un vēl šādus tādus sīkumus. Vienu brīdi man likās, ka šai numurā nekad vairs neatgriezīšos. Taču kravāt čemodānus būtu muļķīgi un tam arī nebija laika.

Tieši pēc divdesmit minūtēm pie durvīm klusi pieklauvēja.

—    Kas tur ir?

—   Tas esmu es…

Horhe, kā izrādās, prata turēt doto vārdu — viņš atbildēja jidišā.

Atvēru durvis. Tērpies baltā viesmīļa smokingā un ar vienu roku nevērīgi pieturēdams hromētus ratiņus, uz kuriem bija saliktas sudraba bļodas un mērces trauki, Horhe izskatījās satriecoši.

Jau vēru muti, bet viņš izteiksmīgi pielika pirkstu pie lūpām. Pēc tam atskatījās, un, pārliecinājies, ka viesnīcas gaitenī neviena nav, atbīdīja baltos audekla aizkariņus, kas pilnīgi aizsedza ratiņu apakšstāvu.

Es tūdaļ visu sapratu un, atturēdamās no liekiem jautājumiem, iešmaucu tur, kur bija norādīts.

—   Iekārtojieties ērtāk, senjora, — Horhe krieviski pačukstēja. — Jums vajdzēs paciesties kādas desmit minūtes.

Ja es pati nebūtu uzvēlusi uz Horhes pleciem šāda rakstura misiju, tādu priekšlikumu varētu uzskatīt par ņirgāšanos. Ratiņi itin nemaz nederēja dzīvu cilvēku pārvadāšanai. Man spieda, bija par šauru, un es jutos neizsakāmi neērti. Ceļgali dūrās zodā, galva dauzījās pret ratiņu augšdaļu, bet astes kauls smeldza un kniesa. Turklāt man ļoti gribējās šķaudīt, klepot un šņaukt degunu. Un tomēr es jutos laimīga, jo pirmo reizi šo desmit vājprātīgo dienu laikā rīkojos patstāvīgi. Gan Horhe, gan viņa īskājainais boss, gan visa šī tumšmatainā spāņvalodīgā policijas varza, kas tik bezjēdzīgi bija ķērkājusi Haskina numurā, manī izraisīja veselu izjūtu gammu, kurā laimīgā kārtā trūka vienīgi baiļu.

Pēc ratiņu kratīšanās un gumijas riepās ietērpto ritenīšu švīkstoņas es daudzmaz orientējos apkārtējā vidē un sapratu, ka vispirms mēs iebraucām liftā, tad ripinājāmies pa halles marmora grīdu, pēc tam nonācām vēl vienā, ne vairs ātrgaitas liftā, un tad ratiņi sāka tricināties pa akmens plātnēm…

—    Esam atbraukuši, senjora, lieniet ārā!

Horhe pieliecās, pasniedza roku un vārda tiešā nozīmē izvilka mani no šī hromētā zārka uz ritenīšiem, jo visi mana nelaimīgā auguma locekļi bija notirpuši un pamiruši.

Spriežot pēc smagajām betona konstrukcijām, iespaidīgā automašīnu daudzuma un pelējuma dvakas, mēs atradāmies "Plazas" pazemes garāžā.

Horhe žigli norāva balto smokingu, iecietināto kreklu un "taurenīti" un palika tumšās biksēs ar atlasa uzšuvēm. Uzsviedis savu karnevāla tērpu uz noplukuša ševrolē aizmugures sēdekļa, viņš izņēma no mašīnas košu kreklu. Kamēr Horhe pārģērbās, paguvu nodomāt, ka ar augumu šim jaunajam cilvēkam ir daudz mazāk problēmu nekā ar jidišu.

—    Jums būs jāpaciešas vēl mazliet, senjora, — Horhe man kautri uzsmaidīja un atvēra ševrolē bagāžnieku. — Ne vairāk kā desmit minūšu, toties ar pilnīgām drošības garantijām… Lūdzu, senjora!…

Un viņš laipni sniedza roku, it kā negrasitos vis mani iestūķēt nošņurkuša automobiļa netīrajā bagāžniekā, bet gan sēdinātu greznā kabrioletā, un aizcirta vāku. Lietderīgi izmantojamās platības ziņā bagāžnieks bija daudz ērtāks par restorāna ratiņu apakšējo plauktu. Taču te neciešami oda pēc benzīna, nez kādām nemazgātām panckām un vispār ļoti trūka Šveices kalnu gaisa.

—    Horhe, vai tu kaut reizi šai suņu pārvadājamajā kastē esi vedis dzīvu cilvēku? Vai tikai liķus?

Biju domājusi, ka Horhe mani nedzirdēs, un biju ļoti pārsteigta, kad kaut kur aiz muguras no autovadītāja vietas atskanēja argentīnieša mierīgā balss:

—   Esmu gan, senjora. Kādu bandītu. Viņu gan, tiesa, pēc tam pakāra…

26. nodaļa

Buenosairesa. Konspiratīvā villa.

1977. gada 4. decembris.

Brauciens tiešām nebija ilgs. Vismaz nebraucām nekur ārpus pilsētas, jo mašīna ne reizi nesalēcās ceļa grambās. Tam varēja būt arī cits izskaidrojums. Vai nu gludie ceļi patiesi ir viena no izslavētās brīvās pasaules pazīmēm vai ari Horhe, mani žēlodams, speciāli izvēlējās maršrutu tikai pa civilizētām trasēm, cenzdamies, cik jau nu tas no viņa bija atkarīgs, atvieglot manu ceļojumu bagāžnie1<ā.

Par spīti nožēlojamam paskatam, ševrolē motors strādāja klusi, vienmērīgi un ļoti pašpaļāvīgi kā trenēta atieta sirds. Ja nebūtu šī drausmīgā smaku kokteiļa, es varētu pat teikt, ka braucu ar komfortu.

Kad Horhe atvēra bagāžnieka vāku, neviļus samiedzu acis — tik spilgti bija uzlecošās saules stari, notēmēti man tieši acīs. Horhe bez īpašām grūtībām izvilka mani no bagāžnieka un nostādīja uz kājām.

Paraudzījos apkārt.

Mēs atradāmies kādas villas iekšējā pagalma, un ap mums slējās augsti, koki un krūmi ar eksotiskiem ziediem. Nelielajā laukumiņā, kura melnais asfalta klājums saulē mirdzēja, bez mūsu ševrolē vēl atradās folksvāgena vabolīte ar nolaistu jumtu. Asfaltētais laukums bija gandrīz cieši līdzās trīsstāvu villai, kuru neapšaubāmi bija projektējuši visu rasu un tautību pārstāvji. Torniši bija gotu, kolonnas — doriešu, fasādes ciļņi — baroka stilā, bet šaurie, smailie logi liecināja par celtnieku mauritānisko izcelsmi. Vārdu sakot, tā nebija ēka, bet arhitekta murgs.

—    Horhe, ja tu teiksi, ka tā ir komisāra Geretsa villa, es būšu ļoti pārsteigta.

—    Nē, taču! — Horhe izskatījās samulsis. — Komisārs Geretss nav bagāts, tāpat kā visi citi Argentīnas policisti. Es nezinu, kam šī villa pieder, man bija iedota tikai adrese, tas viss… Iesim, senjora, mūs gaida.

No nelielās priekšistabas, kur manu skatienu piesaistīja milzīga litogrāfija ar krustā sistā Kristus tēlu, mēs nonācām lielā viesistabā, kas ļoti atgādināja mēbeļveikala izstāžu zāli. Dīvāni, pufi, krēsli, galdi, kanapē, kaut kādi muļķīgi kāju paliktnīši… Tāpēc nejutos vainīga, ka starp visām šīm mēbelēm mazo Geretsu pat nepamanīju. Komisārs vienkārši pazuda ar dzīvespriecīgu audumu apvilktā gigantiskā klubkrēsla dzīlēs. Toties otru — gara auguma plecīgu pusmūža vīrieti — es ievēroju uzreiz. Viņš stāvēja kamīna aizsegā un, ieraudzījis mūs ar Horhi, panācās uz priekšu.

—    Laipni lūdzam, senjora Maļceva! — viņš zemā, sulīgā balsī franciski sacīja. — Ceru, ka jūsu ceļojums nebija pārāk nogurdinošs?

—    Nekādā ziņā! — es.nepiespiesti iesaucos, ar skatienu meklēdama, kur visērtāk varētu mīksti piezemēties. — Nekas tā neuzmundrina, kā brauciens automašīnā ar cauru benzīntvertni, turklāt bagāžniekā, kuru acīmredzot mazgā tikai olimpiāžu gados.

—     Ko lai dara! — svešinieks noplātīja rokas. — Šo neērtību vaininiece esat jūs pati. Apsēdieties…

Franču valodu, cik spēju novērtēt, viņš prata samērā labi. Izvēlējos nelielu kušetiti.

—   Nu? — jautāja svešinieks.

—    Nu? — automātiski atkārtoju.

—   Jūs gribējāt par kaut ko aprunāties, vai ne tā?

—    Jā… — man pagāja vairākas sekundes, konstruējot nākamo frāzi. — Taču, piedodiet, ne ar jums, mesjē…

Geretss kaut ko novaukšķēja sava krēsla dzīlēs.

Bezpalīdzīgi atskatījos uz Horhi, kas vēl aizvien stāvēja pie viesistabas durvīm, taču mans tautietis kautri nodūra acis.

—    Komisārs Geretss bija tik laipns un stādīja mani jums priekšā, par ko esmu ļoti pagodināts, — svešinieks pārtulkoja.

—    Vai tiešām? Cik žēl, ka es neko nesapratu!

—    Tas nekas, — vīrietis rimti pasmaidīja un smaids pārveidoja viņa stivo seju. Šī smaida atblāzmā es novērtēju viņa zilās acis un pat atklāju, ka viņam piemīt zināms šarms.

Svešinieks pateica dažus vārdus I lorhem, un mans jaunais draugs un starpnieks, neveikli palocījies, pazuda.

—    Redziet, senjora Maļceva, manu uzvārdu jūs diez vai iegaumēsit. Spāņiem ir cieņā gari un krāšņi uzvārdi, ko lai dara, tāda tradicija. Toties vārds man ir īss un vienkāršs — Rejs.

—    Protams, — es piekritu. — Turklāt tipisks spāņu vārds.

—    Baidos, ka onomastikas apspriešana mums prasītu pārāk daudz laika… — to teicis, Rejs zīmīgi saskatījās ar Geretsu. Strupais vīrelis iztrausās no krēsla, smagā metāla pelnu traukā izspļāva kārtējo cigāra galu un aizgāja, pat neatvadījies. — Bet laika mums ir ļoti maz, vai ne, senjora Maļceva.

—    Kas jūs tāds esat, Reja kungs?

—   Cilvēks, — Rejs atbildēja un apsēdās krēsla man pretī. — Vienkārši cilvēks, kurš var izrādīties jums noderīgs. Ja pareizi saprotu, jūs esat nonākusi grūtibās un tagad nezināt, kā no tām izkļūt…

—    Vai jūs esat gaišreģis?

—    Nē, izlūkdienesta darbinieks.

—   Nu, tas ir gandrīz viens un tas pats, — atteicu kā rezidente ar trīsdesmit gadus ilgu stāžu.

—   Jums ir problēmas ar KGB?

—    Kā, vai tad jūs neesat no turienes?

—    Jūs par kaut ko gribējāt runāt ar Geretsu, vai ne?

—     Un kāpēc jūs domājat, ka gribu runāt ari ar jums?

—   Tāpēc, ka jūsu problēmas, Maļcevas kundze, nav Argentīnas policijas jurisdikcijas kompetencē.

—    Un kādas jurisdikcijas kompetencē tad tās ir?

—    Izlūkdienesta un pretizlūkošanas dienesta kompetencē.

—    Un jūs domājat, ka pēc šādas konsultācijas tiesību jautājumos esat pelnījis bezierunu atklātību?

—     Bezierunu atklātība nav nepieciešama, — Rejs iesmējās un aizsmēķēja garu, melnu cigāru. — Pietiks, ja turēsimies zināmās robežās…

—   Jūs domājat — valsts robežās?

—    Ētikas robežās, senjora Maļceva. — Mani interesē tikai specifiskas problēmas, kas saistītas ar nacionālās drošības interesēm.

—     Pie mums, Krievijā, saka — "valsts drošības interesēm".

—   Tie ir sinonīmi.

—   Ne vienmēr…

—   Varbūt beigsim uvertīru? Tā jau tāpat ir pārlieku ieilgusi…

Arī es biju tādās pašās domās — smagais grīdas pulkstenis rādīja bez desmit deviņi.

—    Nezinu ar ko sākt…

—    Varbūt mēģināšu jums palīdzēt. — Rejs piecēlās. — Par baronu Haskinu jums nav jāstāsta. Šo personu mēs pazīstam pietiekami labi. Bet kā jūs ar viņu iepazināties? Kas jūs saistīja? Ko jūs zināt par viņa nāvi?

Reja jautājumi bija ļoti konkrēti. Varēju atbildēt. Taču man nez kāpēc negribējās to darīt. Es nepazinu šo cilvēku. Sapratu, ka taii, ja būšu pateikusi "a", man nāksies atklāt visu. Turklāt sev gluži neizdevīgā gaismā. Jau iedomājoties vien, ka šis Rejs, kurš bija uzradies nez no kurienes, visos sīkumos uzzinās, kā tiku savervēta, kādi bija mani personiskie kontakti ar KGB, kāda rakstura ir mans uzdevums un tamlīdzīgi, man kļuva neizsakāmi pretigi. Šai brīdi es skaidri sapratu, ka principā man ir pilnīgi vienalga, kur atsēdēt piespriestos gadus — Argentīnas pampās vai Sibīrijas taigā. Ja mani interesēja zināmi drošības aspekti, tad runa nebija ne par nacionālo, ne valsts, bet gan par manu personisko drošību. Tikai par manējo.

—    Kādas valsts dienestu jūs pārstāvat, Rej?

—   Tas nav apspriežams! — viņš strupi atbildēja.

—   Vai jums ir dienesta pakāpe?

—   Nav apspriežams.

—   Vai jums ir bērni?

—    Kāda tam nozīme?

—   Redziet nu! — es sacīju. — Bet mani gan jūs gribat nopratināt. Un tikai tāpēc, ka savas muļķības dēļ nolēmu griezties pēc palīdzības policijā. Uzsveru, policijā, nevis izlūkdienestā, un kur nu vēl tādā, kas pārstāv nezin ko. Man ir informācija, kas, iespējams, varētu izskaidrot sera Džeralda Haskina nāves apstākļus, bet ar seru Džeraldu es iepazinos tikai pirms trim dienām. Tas arī viss, Reja kungs.

—     Ak redz, kā! — viņš pasmīnēja. — Gribējāt tikai palīdzēt policijai. Un pilnīgi nesavtīgi.

—     Tā es neteicu, nevajag manus vārdus sagrozīt. To sakāt jūs. Tā nu ir noticis, ka Haskina nāve netieši skar arī mani kā aizdomās turēto. Es, protams, viņu nenogalināju un varu to pierādīt.

—   Jūs tā domājat?

Sāku justies gaužām neomulīgi.

—   Jā, jo pieļauju, ka zinu, kas to izdarīja… Ja jūs interesē šāda informācija, varu jums to sniegt. Un, protams, ne jau nesavtīgi, bet tikai tad, ja garantēsit manu drošību. Vai es pietiekami skaidri izteicu savu domu?

—    Jā, — Rejs nodzēsa cigāru un tūdaļ no ādas etvijas izņēma jaunu. — Domāju, ka es jūs ļoti labi sapratu. Jūs, senjora Maļceva, gribat mani izmantot saviem mērķiem. Jūsu plāns ir vienkāršs: jūs noklusējat to informāciju, kas jūs var nostādit neizdevīgā gaismā, apmaiņai piedāvājot mums noderīgu, bet jums nekaitīgu informāciju. Vai tā?

—    Lielos vilcienos, jā.

—   Tas neies cauri!

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka tāda jautājuma nostādne varētu būt pieļaujama sarunā ar policijas komisāru, bet ne jau ar izlūkdienesta pārstāvi.

—Tad sauciet atpakaļ Geretsu, neesmu lepna, iztikšu arī

ar vinu!

>

—     Diemžēl nekas nesanāks! — Rejs izpūta zilpelēku dūmu gredzenu ciļņoto griestu virzienā. — Kopš vakardienas policija ar šo lietu vairs nenodarbojas. Varu jums atklāt: Horhes šārīta zvans bija mūsu sankcionēts. Jūsu evakuācijas plānu no "Plazas" izdomāju es. Bet villa, kurā mēs tik sirsnīgi tērzējam, ir mūsu konspiratīvā villa. Vai jūs mani saprotat? Vakar mēs jūs visu dienu novērojām…

—   Vai novērojāt mani ari vannas istabā un pētījāt manas konstitūcijas īpatnības?

—    Nu, un tad?

Rejs no žaketes iekškabatas izņēma dažas fotogrāfijas un nevērīgi nometa man tās uz ceļiem. Fotogrāfijas bija piecas, bet sižets viens un tas pats: es ar Vitjiku "Plazas" bārā. Fotografēts bija profesionāli ar nevainojami iestādītu asumu un uzņemts no viena punkta. Man piepeši iešāvās prātā idiotiska doma, ka mēs ar Vitjiku ļoti labi izskatāmies.

—   Bet šis ir akustiskais pavadījums, — Rejs nolika uz galda nelielu melnu diktofonu un nospieda tā sudraboto taustiņu. — Lai fotogrāfiju aplūkošana jums neliktos pārāk vienmuļa.

Uz vieglas šņākoņas un attālu balsu fona izdzirdu Vitjika vārdus, de skanēja tik tuvu, it kā viņš, nevis Rejs sēdētu krēslā man pretī un vienā laidā smēķētu melnus cigārus.

-"… loti žēl, bet kāds tam sakars ar mums?…

> 7

—   Cik jauki tu smaržo, riebekli!… Pārāk labi tādam nelietim. Kā sauc tavas smaržas, Vitjka?…

—    "Sarkanā Maskava"…"

Rejs izslēdza ierakstu.

—   Ja atcerēsieties savu vakardienas sarunu ar šo kungu, senjora Maļceva, jūs sapratisiet, cik daudz mums ir zināms. Tāpēc velti netērēsim laiku. Jūsu pašas labā.

Biju satriekta. Jutos tā, it kā man būtu iebelzts pa galvu.

Bet Rejs, nelikdamies ne zinis par manu apjukumu, strauji pārgāja uzbrukumā:

—   Ķā sauc vīrieti, kas redzams fotoattēlā? — Reja balss bija kļuvusi sausa un lietišķa. Viņš nospieda diktofona ieraksta taustiņu un piebīdīja to man tuvāk.

—    Mišins. Viktors Mišins.

—   Vai viņš ir krievs?

-Jā-

—    KGB līdzstrādnieks? -Jā.

—    Viņa dienesta pakāpe?

—    Nezinu.

—   Sarunā jūs viņu nosaucāt par Melceru. Par Kurtu Melceru.

—    Viņš lika sevi tā saukt.

—   Vai esat redzējusi vina dokumentus?

—    Nē.

—   Vai šis Mišins-Melcers prot spāņu valodu?

—    Nē. Nezinu. Manuprāt, nē.

—   Runājot ar viņu bārā, jūs Mišinam-Melceram teicāt, ka viņš ir nogalinājis Haskinu. Kāpēc jūs tā domājat?

—   To ir grūti izskaidrot dažos vārdos.

—    Neskaidrojiet dažos, skaidrojiet tik vārdos, cik vajadzīgs.

—   Smaržas. Noteikts aromāts. Mišins smaržoja tāpat, kā smaržoja Haskina viesistabā…

—   Vai jūs esat KGB štata darbiniece?

—    Nē.

—    Vai jūs izpildāt KGB uzdevumu?

-Jā-

—    Kāds tas ir?

—  Man profesoram Televano jānodod kāda padomju autora disidenta "samizdata" manuskripts.

—    Mērķis?

—   Tas man nav zināms.

—    Kad?

—    Šodien. Simpozija starpbrīdī.

—    Un pēc tam?

—    Nezinu. Vairāk nekas man nav teikts.

—    Cik sen jūs sadarbojaties ar KGB?

—    Nepilnas divas nedēļas.

—   Tā ir brīvprātīga sadarbība?

—    Nē.

—   Jūs piespieda to darīt?

-Jā-

—   Jūs šantažēja?

-Jā.

—    Vai ar baronu jus iepazināties nejauši?

—    Nē.

—   Tā bija daļa no kāda plāna?

-Jā.

—    Un kāda?

—    Es nezinu. Es tiešām nezinu…

—    Vai jums ar vinu bija seksuālas attiecības?

—    Nē.

—   Vai viņš zināja par jūsu saistību ar KGB?

—    Domāju, ka nē. Vismaz sākumā.

—   Vai viņš jums stāstīja par savu lomu KGB?

—   Nē.

—    Ko jums Maskavā teica par Haskinu?

—   To, ka viņš ir bagāts cilvēks ar dīvainībām, ir liels literatūras cienītājs un viņam pieder kolosāla bibliotēka. Un ka man ar viņu šķietami nejauši jāiepazīstas.

—    Kas jūs savervēja?

—    Andropovs.

—    PSRS KGB priekšsēdētājs?

-Jā-

—    Pagaidiet, es apmainīšu kaseti…

Rejs sameklēja kabatā jaunu kaseti. Tā bija pārsteidzoši maza. Mani turpināja vajāt idiotiskas iedomas. Kamēr Rejs apmainīja kasetes diktofonā, man piepeši iešāvās prātā, ka arī man ļoti noderētu šāda elektroniska mantiņa nākamajām intervijām. "Stulbene!" es sevi apsaucu. "Kādas intervijas?! Tu taču jau gandrīz stāvi cietuma vārtos…"

—    Turpināsim, — Rejs mani atsauca īstenībā. — Mūsu rīcībā vēl ir kādas desmit minūtes. Un tātad…

Viņš atkal nospieda diktofona taustiņu.

—     Sarunas nobeigumā Mišins-Melcers jums iedeva zīmīti, uz kuras kaut ko uzrakstīja. Kur šī zīmīte ir?

—    Pie manis.

—   Kas tur rakstīts?

—    Viņa telefona numurs.

—    Vai viņš pats jums to piedāvāja?

—    Nē, es to palūdzu.

—    Kāpēc?

—     Lai nepieciešamības gadījumā varētu ar viņu sazināties.

—   Vai viņš jums neatstāja savu adresi?

—   Ak tu tētīt, es jau vēl neesmu galīgi sajucis! — kaut kur no kamīna puses atskanēja līdz mielēm pazīstamā Vitjika balss…

27. nodaļa

Buenosairesa. Konspiratīvā villa.

1977. gada 4. decembris.

Mišins, kā vienmēr eleganti ģērbies un pēc "Drakkar" smaržojošs, spēra divus soļus mūsu virzienā. Rokā viņam bija pistole…

—     Kategoriski jūs lūdzu, Bredslija kungs, lēnām un akurāti pacelt rokas, — balsi nepaaugstinādams, Vitjiks dzēlīgi sacīja: — Un ņemiet vērā, ka jūsu pakausis atrodas tieši mana drauga optiskā tēmēkļa krustpunktā. Viņš atrodas dārzā un ir dzelzs cilvēks, kuru audzinājuši instruktori, kas nepazīst žēlsirdības, viņš nekad nešauj garām, un vispār viņa tētuks bija Vorošilova strēlnieks. Mēs, protams, esam pelēki ļautiņi, bet jūs taču labi zināt, ka nedrīkst ignorēt gēnus…

Rejs sastinga kā akmenī cirsts.

Mišins apgāja viņu no sāniem, zibenīgā kustībā pašāva roku zem mana sarunu biedra žaketes un izmakšķerēja no turienes lielu, melnu pistoli ar niķelētu spalu.

—   Nu, burvīgi! — viņš iesaucās kā frizieris, kuram laimīgi izdevies izveidot sevišķi modernu frizūru. — Bet tagad, mister Bredslij, lūdzu mani atvainot, bet jums nāksies mūs atstāt. Nepieminiet ar ļaunu, tāds darbs…

Jutu, ka Rejs sastingst kā pirms lēciena. Viņa pirkstu kauliņi bija gluži balti.

Taču Vitjiks negaidīja, kamēr atspere adaižas. Atskanēja šāviens, un gandrīz tūlīt — vēl viens.

Es iekliedzos. Mišins pielēca man klāt un iegāza tādu pliķi, ka es, pret kaut ko sāpīgi atsizdamās, nokritu garšļaukus. Pēdējais, ko redzēju, bija uz grīdas sabrukušā Reja nedabiskā poza un Vitjiks, kurš vilka ārā no magnetofona pārsteidzoši mazu kasetiti…

… Sapņoju, ka esmu dzemdējusi bērnu. Sarkanu kā piparu pāksd un drausmīgi brēkulīgu. Tas nebija bērns, bet gatavais murgs. Biju dzemdējusi viņu redakcijā, turpat savā nodaļā un, dzirdot mana pirmdzimtā klaigas, bija saskrējis viss kolektīvs. Redaktors bija pārliecies pār rakstāmgaldu, uz kura, krunkainās kājeles tirinādams, gulēja jaundzimušais, mans intīmais draugs nez kāpēc ar pirkstgalu pabikstīja viņa vaidziņu, tad pagriezās pret klātesošajiem un sacīja:

—Jūs taču saprotat, ka noklusēt šo faktu es nevaru. Nāksies par to ziņot CK birojā…

—     Bet jautājums nav pienācīgi sagatavots! — kāds no līdzstrādniekiem man aiz muguras iebilda.

—   Mums ir vēl kādas divdesmit minūtes laika.

—     Pieņemsim. Bet ko darīsim ar šo te? — apjautājās dežurante Ņusjas tante, rādīdama uz mazuli.

—   Maisā iekšā un…

Es iebrēcos, un tai pašā mirklī visa mana seja, ieskaitot ausis un smakru iegrima gigantiskā, smagā, pēc labām ziepēm smaržojošā plaukstā.

Atvērusi acis, caur milzīgo pirkstu starpām ieraudzīju Vitjiku, kas stāvēja gabaliņu tālāk.

—    Laid viņu vaļā, — Vitjiks pavēlēja. — Kā rādās, mūsu slepenais ierocis ir atjēdzies.

Ķetnas saimnieks piecēlās un soli atkāpās, un nu es varēju aplūkot visai izteiksmīgu seju ar ārkārtīgi spēcīgi atdsdtiem uzacu lokiem, milzīgu ērgļa degunu un mazām pelēkām ačelēm, kas kā dzoti bija nomaskēti ar biezu un kušķainu uzacu pārkarēm.

—     Fizkultūriešu sveiciens darba pirmrindniekiem! — Vitjiks noņirdza un paskatījās pulkstenī. — Kriminālā pieredze tev vairojas tikpat strauji kā tavam amerikāņu draugam līķu plankumi. Nu, draudzene, vai esi apmierināta? Es taču tevi brīdināju — bez niķiem un stiķiem! Vai nu tev beidzot ir pielēcis, kam tu to visu izplāji? Skaties un mācies, diez vai tev vēlreiz būs tāda izdevība! Tas ir Rejs Bredslijs, CIP Argentīnas rezidentūras šefs. Mūsu ienaidnieks, vai apjēdz, primadonna? Un viņam tu nodevi mani, savu skolas biedru un tautieti! Kāpēc tu tā darīji? Kaut gan,— skaidrs kāpēc! Tikai tāpēc, ka tu neesi krieviete, Maļceva. Tādas ka tu Osvencimā dedzināja grēdām. Un par to pašu! Ari es tevi tepat uz līdzenas vietas labprāt aplietu ar benzīnu un aizdedzinātu kopā ar šo draņķa būdu kā pionieru ugunskuru. Taču bez atļaujas es to nedrīkstu, tu man vēl būsi vajadzīga. Tāpēc — skriešus marš pie izlietnes, savest parādes kārtībā purna teritoriju, pasēdēt uz poda un pēc trim minūtēm — ierindā stāties! Apkārt griezties! Izpildīt pavēli!

—    Nu-ū! — uzačotais mani raušus uzrāva kājās.

Paklausīgi devos uz vannas istabu un atgriezu krānu.

—   Viņa iebultējās no iekšpuses, — aiz durvīm nodārdināja neandertālietis ar vadoņa uzacīm.

—    Tur nav pat loga, — mierinoši atsaucās Vitjika apslāpētā balss. — Nekas, lai uzfrišinās, citādi sāk izskatīties pēc biedēkļa… Bet šo te pagaidām uzstiep augšstāvā. Guļamistabā ir drēbju skapis. Iegrūd tur un nāc atpakaļ.

—    Skaidrs!

—  Jā, un apskaties, kā tur izskatās…

—   Tiks darīts!

Apsēdos uz vannas malas, nometu kurpes, saliecos trīs līkumos, pabāzu plaukstas sev aoakšā un sāku klusiņām kaukt. Nevienam, pat ļaunākajam ienaidniekam nenovēlu piedalities pašam savās bērēs. Aizvien skaidrāk sapratu, ka sieviete vārdā Valentīna Maļceva, neprecēta, samērā gudra, puslīdz izskatīga, nosacīti izglītota un, kopumā ņemot, tīri laba žurnāliste, šī persona, ar kuru es tā biju saradusi un ar kuru reizēm (tiesa, ļoti reti) es pat lepojos — jau desmit dienas kopš ir mirusi, pazudusi, iztvaikojusi visās šais nepārtrauktajās nelietību, nodevību un varmācību ķīmiskajās reakcijās. Mana garīgā saikne pašai ar sevi bija pārtrūkusi. Biju pārvērtusies par recekļveidīgu un drebelīgu refleksu kamolu. Par kādu intelektu, par kādiem tikumiskajiem ideāliem vairs varēja būt runa? Šai brīdī biju tikai viena primitiva instinkta varā — aizstāvēties, ielīst kādā labi dziļā alā, izdzīvot, neļaut sevi saplosīt šiem rūdītajiem plēsoņām, kuri nepazīst žēluma…

Paraudzījos apkārt un sapratu, ka atrodos diezgan neparastā vannas istabā. Kas tajā bija neparasts? Ievediet šai higiēnas telpā jebkuru, pat visizklaidīgāko sievieti, un viņa uzreiz pateiks, kas dzivo, bet, galvenais, kas nekad nav dzīvojis šai mājā.

Greznā telpa ar milzu spoguli, kas aizņēma pussienu, ar malahīta vannu, glītiem balti krāsotiem skapīšiem, ar dzeltenu, ļoti spodru klozetpodu, izlietni un bidē izcēlās ar to, ka pirms manis to nebija apmeklējusi neviena sieviete. Te oda tikai pēc vīriešiem un nebija nekā, pat visniecīgākā sīkuma, kas varētu noderēt sievietei. Tātad…

—    Valentīna, nāc ārā!… — izdzirdu aiz durvīm Vitjika balsi.

—    Nekas, sāciet tik ieņemt aizsardzības pozīcijas, — centos saglabāt pēc iespējas bezrūpīgāku toni. — Vai meitenei ir vai nav tiesības no rīta nomazgāt muti?

—    Mums nav laika, stulbā muļķe! — Mišins jau gandrīz kliedza. — Kuru katru mirkli te ieradīsies vina komanda! Vai

j

tu to nesaproti? Neaizmirsti, ka tad mēs visi gulēsim raibā rindā — gan slepkavas, gan taisnības cīnītāji. Pēdējais laiks ņemt vagu!

—    Vitjik, vēl tikai trīs minūtites!

—     Sešdesmit sekundes! Pēc tam es izlauzīšu durvis!…

…Vēlāk nekādi nespēju atcerēties, kas mani uz to pamudināja — vai tās bija bailes vai apskaidrība… Žigli izlaidu caur matiem ķemmi, noskaloju seju un sāku vandīties pa skapīšiem, plauktiem un visiem iespējamajiem šīs iespaidīgās, svešās, komfortablai cietuma kamerai līdzīgās vannas istabas izvirzījumiem un virsmām… Kā liānas necaurejamos džungļos man smadzenēs šūpojās un līgojās saraustītu domu, asociāciju un pusaizmirstu detektīvromānu satrūkušie vadi… CIP rezidentūra… Konspirativā villa… Vannas istaba, kuru nekad nav izmantojusi sieviete…

Ko es meklēju? Nezinu. Nudien nezinu, zvēru pie dzīvības. Kā elektriķis diletants ar spraužamadatu skrūvgrieža vietā, kā cilvēks, kurš pirmo reizi ieraudzījis visu šo daudzkrāsaino vadu, līniju, releju un izolatoru mudžekli, es taustījos uz labu laimi un milzīgā steigā sāku savienot norautos galus cerībā iegūt lādiņu, strāvu, atrast kādu izeju.

Skapīši bija gandrīz tukši: zobu pastas tūbiņa… zāļu pudelīte, kurā skalojās kāds šķidrums… tipiskā vīriešu nevīžībā pavirši izskalota ziepju putojamā otiņa, skuveklis ar aprūsējušu asmeniti… dezodorants… pāris tualetes papīra ruļļu… krāsaini žurnāli ar plikām meičām…

—   Valentīna! — Mišina sauciens pārtrauca manus tālākos meklējumus.

—    Es jau nāku…

Nopūtos, aizgriezu krānu un pietupos, lai sakārtotu kurpes kapi, un … Beidzot vadi savienojās. Zem vannas kaut kas melnēja. Pasniedzos un, ar roku sataustījusi stūrainu priekšmetu, parāvu to uz savu pusi. Atlobīdamies no fajansa, klusi nočirkstēja leikoplasts, un man rokās gulēja neliela plakana pistole.

Par spīti drausmīgajam nervu sasprindzinājumam, laika trūkumam un tam, ka aiz durvīm nepacietīgi mīņājās divi profesionāli slepkavas, es vēl paspēju nodomāt, ka ši pistole ir īsts tehniskās estētikas paraugs. Tā bija skaista un eleganta kā pati pilnība un iegūla man rokās tā, it kā konstruktors to pēc pasūtījuma būtu darinājis tieši man.

Kā visas meitenes, kas mācījušās Maskavas Valsts universitātē, es pazinu šaujamieroča darbības principus. Pāris reižu biju pat šāvusi universitātes šautuvē, kaut ari pēc katra laides atsitiena skaļi iespiedzos. Tiesa, militārās apmācības katedrā mēs apguvām Kalašņikova automātu, taču, kā tagad atklājās, mūsu "vojenruka", atvaļinātā apakšpulkveža un nelabojamā pļēgura Ivana Aleksejeviča Zvjaginova pamācības, kas tolaik mums likās debilas, bija balstījušās uz fundamentālu militāro pedagoģiju. Pat pēc desmit gadiem es, izrādās, ne vien atcerējos, ka atomkaram, kā mums apgalvoja mūsu dzērājpedagogs, jāgatavojas pat gultā pie sievas sāniem, bet spēju atsaukt atmiņā āri visu pārējo.

—Jel piedod man, Ivan Aleksejevič, kad tiksimies, dabūsi buču, ja vien "Agdams" tevi nav jau piebeidzis.

Pacēlu pistoli acu augstumā un rūpīgi aplūkoju. Šis te ir drošinātājs, šis — aizslēgs, šī — aptvere. Kā to atķibināt? Nezinu… Nu, pie velna, tas nav galvenais. Galvenais ir tas, vai šajā oksidētā tērauda daiktā ir patronas? Ar pūlēm atvilku aizslēgu un-ar šausmām noskatījos, kā pazib un ieslīd stobrā dzeltena, vēl dzeltenāka par nogatavojušos aprikozi, lode.

Nu vairs nešaubījos, ka tas bija īsts ierocis, sagatavots šaušanai.

Piepeši man ap sirdi kļuva neticami viegli un labi. Neatceros, kad pēdējo reizi mani bija pārņēmusi dk gaisīga, gluži ēteriska sajūta.

—   Nu, tu nāksi, vai man vajadzēs tevi izvilkt aiz matiem? — otrpus durvīm nogranda Vitjika balss.

—   Nāku, zēni, nāku! — pārliku pistoli labajā rokā, bet ar kreiso klusiņām atvilku durvju aizbīdni. — Tikai taļļiņu aizpogāšu un klāt būšu!…

28. nodaļa

Buenosairesa. Konspiratīvā villa.

1977. gada 4.decembris.

Dziļi ievilku elpu, drošības pēc satvēru pistoles spalu ar abām rokām un ar kāju atspēru vannas istabas durvis.

Tieši man pretī nekustīgi un eleganti kā firmas "Chanel" reklāmas manekens stāvēja Vitjiks. Kā jau teicu, CIP konspiratīvās villas hallē valdīja puskrēsla, un, iznākusi no spilgtās luminiscējošās gaismas vannas istabā, nespēju pat lāgā saskatīt viņa seju, tikai siluetu — plecīgu, slaidu un nekustīgu.

Pauze ilga kādas desmit sekundes, tad es aptvēru, ka mans bērnības draugs un KGB profesionālais slepkava ir vienkārši apstulbuši.

Man vienmēr ir bijis vājš priekšstats par to, kā es izskatos no malas. Ir sievietes, kuras, pat divpadsmit stundas nogulējušas ciešā miegā, tūdaļ skaidri zina, kurai acij viņām tuša izsmērējusies vairāk. Es diemžēl šai kategorijai nepiederu. Lai pateiktu, kā attiecīgajā brīdī izskatos, man nepieciešams spogulis. Un par šādu spoguli, kad biju daudz maz apradusi ar hallē valdošo krēslainību, man kļuva Vitjiks. Turēju pirkstu uz sprūda, pat neiedomādamās, ko iesākšu, ja viņš sakustēsies, iezvels man vēl vienu pļauku vai gluži vienkārši sāks smieties. Un tikai pēc viņa sejas izteiksmes sapratu, ka pistole, kas notēmēta viņam tieši acī, nav suvenīršķiltaviņas, bet es pati nebūt neizskatos kā klasiska mīļākā, kas, tīri nomazgājusies, iesmaržojusies un tērpusies gaisīgā veļā, iznirst uz vannas istabas sliekšņa, norūpējusies tikai par vienu jautājumu: vai krist partnerim ap kaklu tūlīt vai vēl brītiņu patielēties?

—    Pasauc uzačoto, — es klusi un tāpēc nepiedienīgi laipni palūdzu.

—    Ko? — Vitjiks pārjautāja.

—    Ja runāšu skaļāk, saspringšu, bet sasprindzinājumā varu nejauši izšaut. Vai saprati, Mišin? Sauc šurp savu Vorošilova strēlnieku. Un turpmāk neko nepārjautā…

—    Andrej! — Mišina intonācija bija dīvaini bezkrāsaina.

—   Jā? — kaut kur no sāniem tai pašā brīdī iznira uzačotais. Ieraudzījis Mišina profilu, viņš pagriezās pret mani un sastinga.

—    Klausieties zēni, — es iesāku un piepeši sapratu, cik grūti ir turēt uz grauda divus dūšīgus, labi barotus tēviņus un tajā pašā laikā dot viņiem svarīgas komandas. — Uzdevums numur viens: izvelciet savas pistoles un lēnām, ļoti lēnām, kā bruņurupuči veikalā "Bērnu pasaule" nolieciet tās uz gridas sev priekšā…

—    Valentīna! — Mišina balss beidzot atguva savu iepriekšējo noteiktību. —Tu patiešām esi muļķe!

—   Melcer, tu atkārtojies! Uzdevums numur divi: jūs abi…

—    Paklau tu, ķertā! — Mišins vairs nevaldījās. — Domā tak ar galvu! Nu labi, tu pievāksi mūsu stroķus, ieslēgsi mūs kādā stulbā skapī — vairāk taču tavas vistas smadzenes nespēs izperēt! Un pēc tam? Tu esi ja ne līdzdalībniece, tad divu cilvēku slepkavibas lieciniece neapstrīdami — viens ir angļu barons, otrs profesionāls amerikāņu izlūkdienesta virsnieks. Pēc pāris minūtēm te būs Lenglijas vīri, vai tu to apjēdz, debiliķe?! Par līdzdalību Lielbritānijas pavalstnieka noslepkavošanā tevi pakārs, bet par piedalīšanos profesionāla izlūka nobendēšanā — uzsēdinās uz elektriskā krēsla. Un pat tad, ja tev ar kauju izdosies izlauzties uz mājām — kaut arī tu bez mums ne kilometru nenolumpačosi — tur par tavu nodevību tevi uzstieps uz moku rata. Tavu māti es pat nepieminu — viņas liktenis būs izšķirts.

—   Man nav nekā kopēja ar jūsu neģēlībām…

—   Ai, ai, vai patiesi?! —Mišins ar abām rokām teatrāli ķēra pie sirds. — Nu, protams, protams, ne jau tevi savervēja, ne tev deva instrukcijas un dolārus, ne tevi veda uz vasarnicu, uz kuru pat katrs Politbiroja loceklis nezina ceļu, ne ap tevi ļāva siekaloties mūsu aģentam… — Vitjiks krampjaini ievilka elpu un ieskatījās pulkstenī. — Un tā nebiji tu, kas izpildīja mūsu uzdevumus, tā nebiji tu, kas visvarenākā specdienesta uzdevumā sēdās lidmašīnā, lai steigtos uz otru pasaules malu, un tā neesi tu, ar ko saistīta KGB vērienīgākā operācija!… Visu tavu sarunu ieraksti ar Haskinu ir jau Maskavā. Tu esi nofotografēta, ieejot Haskina numurā un gulšņājot viņam līdzās uz dīvāna. Tavas nopratināšanas protokols Buenosairesas kriminālpolicijā un reportāža par tavu uzturēšanos CIP konspiratīvajā villā līdzās amerikāņu izlūka līķim jau rīt būs publicēti visos vietējos laikrakstos. Bet šie laikraksti, tavai zināšanai, nonāk arī Maskavā. Tu esi KGB aģente, vai tiešām, Maļceva, tas vēl kādam nav

skaidrs? Un lai tu saņemtu kaut sava Lubaviču rebes svētību, lai

> > 7

tu kaut visu mūžu baduzānā nogulētu, tik un tā tev vairs tīrai nekad nekļūt! Tāpēc beidz māžoties un izbeidz visas šīs stulbības — mums jāpazūd no šejienes, kamēr te vēl nav sākušās bērnu klaigas zaļā mauriņā. Tev ir mājas, ir interesants darbs, ir krietna māte, un tas, gribu tev atgādināt, atrodas Maskavā, dzimtenē. Bet tur tev, manu jaukumiņ, bez mūsu palīdzības nemūžam nenokļūt. Jo tu esi stulba muļķe un diletante, kas piepeši nolēmusi uzspēlēt uz savu roku… Tā nemēdz būt, Vaļa, tici profesionālim, — Mišins jau rāmāk nobeidza. — Grozi kā gribi, tu paspēlē visos variantos!

Raudāt sāku jau tad, kad Mišins pieminēja mammu. Pēc tam asaras man lija straumēm, bet šā loģiskā un baisā monologa nobeigumā, pēc pierādījumu virknes, kas atgādināja leikēmijas slimnieka asinsanalīzi, es jau raudāju pilnā balsī. Bezspēcība, neciešama neatriebtas pārestības apziņa, žēlums pašai pret sevi, absolūtas bezizejas sajūta — tas viss koncentrējās kaut kur krūšu apvidū, pārvēršoties par drausmīgu izmēru virzuli ar robainām malām, kas no manām izmocītajām miesām sūknēja ārā baisus asaru plūdus.

Aiz logiem iekaucās bremzes.

— Ak tu kuce! — uzačotais apveltīja mani ar naidā zibošu skatienu. — Viņas dēļ tūdaļ visi atstiepsim kājas!

—    Izvēlies, — Vitjiks īsu mirkli palūkojās pa logu, tad pastiepa roku. — Vai tu paliec ar mums vai ari…

Ne vārda neteikusi, ieliku viņam saujā pistoli, karstu kā manas asaras.

—   Žigli augšā! —Mišins uzšņāca.

Kāpnes, pa kurām uzačotais, es un Vitjiks, kurš soļoja mūsu KGB kaujas vienibas arjergardā, rindiņā cits aiz cita metāmies uz trešo stāvu, bija noklātas ar izbalojušu grīdceliņu un — tavu brīnumu! — tikpat kā nečīkstēja. Vai nu šādu spiegu midzeņu celtnieki rēķinājās ar itin visu līdz pēdējam sīkumam vai arī maniem mīļotajiem tautiešiem bija zināms kāds sevišķs noslēpums, kā nedzirdami pārvietoties pa ienaidnieka teritoriju, šā vai tā, bet mēs uzšāvāmies augšā, klusi un raiti kā ar ātrgaitas liftu. Tiesa gan, es paklupu un ar pieri atsitos pret uzacaiņa dibenu, kas bija ciets kā dzelzs lāpsta, taču viņš pat neatskatījās. "Ak, kungs," es nodomāju, braucīdama sasisto pieri, "un šitāds monstrs vēl nokrustīts par Andreju. Tad jau arī briļļu čūsku varētu nosaukt par Nastju…"

Beidzot mēs aizkļuvām līdz kaut kādam būcenim pašā augšā, uzačotais atrāva nelielu dēļu lūku, un mani apžilbināja spožs gaismas kūlis. Andrejs-Nastja pastiepās un ar mākslas vingrotājas grāciju uzlingoja savu milzīgo mmpi uz jumta, tad padeva roku man. Tiklīdz pieskāros šai platajai lāpstai, kas pirmīt tik rupji vienā grābienā bija aizspiedusi man gan muti, acis, degunu, gan vēl pusi pakauša piedevām, jau lidoju augšā un — joprojām klusi kā sikspārnis — piezemējos uz kārniņu jumta.

Uzačotais apvēlās uz muguras, izrāva no jozmeņa milzigu apmēru pistoli ar uzskrūvētu klusinātāju un gandriz nedzirdami noklakšķināja aizslēgu.

—    Cik? — noprasīja Vitjiks, nogūlies man otrā pusē un mats matā atkārtojis operāciju, ko tikko bija paveicis uzacainais.

—   Mājā divi, uz riteņiem vēl divi, un domāju, ka vienam jābūt otrpus villas… — Andrejs runāja tik mierīgi, it kā nosauktu Vitjikam tukšas loterijas biļetes numuru.

—    Ko nu?

—    Ko citu?

—   Tu domā?

—    Provēsim!

Ja pirms divām nedēļām būtu kļuvusi lieciniece tik saturīgam divu pieaugušu cilvēku dialogam, es droši vien nodomātu, ka atrodos uz trako mājas jumta, kur no sanitāriem slēpjas divi bīstami un galīgi prātu zaudējuši pacienti. Taču tagad es ne par ko vairs nebrīnījos. Vitjika un viņa dzelžainā pušelnieka tikumus es nepavisam vairs neuztvēru kā vēl vienu romantisku noslēpumainās un trakulīgās krievu dvēseles versiju. Argentīnā biju uzzinājusi, uz ko šī dvēsele ir spējīga, un ja tobrīd man vēl kāda, izņemot pašai sevi, bija žēl, tad tie bija Reja Bredslija neveiksmīgie apakšnieki, kuriem pavērās spožas izredzes sekot sava šefa pēdās un visā drīzumā nonākt melnā polietilēna maisā.

Ļoti piesardzīgi paslēju galvu un pašķielēju lejup. Sevrolē pagalma asfaltētajā četrstūrī vairs nemanīja — tā vietā bija uzradušies divi citi, briesmīgi noputējuši nenosakāmas krāsas autiņi. Pie pirmās mašīnas stūres sēdēja jauns puisis kovboja platmalē un tramīgi grozīja galvu uz visām pusēm. Otrs mazliet vecāks un druknāks stāvēja atspiedies pret otras mašīnas pārsegu, un centās kaut ko saskatīt krūmos, kas ieskāva villu. Pēc tam viņš negaidīti paslēja augšup savu lielo galvu un… Zibenīgi atgriezos izejas pozīcijās, proti iespiedu ģimi viļņainajos kārniņos, pamatoti baiļodamās, ka pēc tik biežas saskares ar jumtu būšu ieguvusi piedzēruša siu cilts indiāņu sejaskrāsu.

—     Nespārdies tik daudz, muļķe, — uzacainais man uzšņāca. — Cauršaus tavu glupo ķobi, ka ne iepīkstēties nepagūsi.

—     Vai viņš vienmēr ir tāds mīļumiņš? — čukstus apvaicājos Vitjikam. — Vai tikai tad, kad izsprūk no sprosta?

—     Cst! Atraduši laiku, kad ecēties! — Mišins sāniski pielīda pie jumta malas un paskatījās lejup. Skats, kas tur pavērās, viņu acīmredzot diez ko neiepriecināja. Viņš pagriezās pret mani.

—       Paklau, Valentīna, mīļā draudzene, daiļākā no skaistākajām. Ja tevi tomēr dabūs rokā — turi muti! Pati sevis un savas mātes dēļ — klusē kā partizānis. Tu neko nezini, esi atbraukusi komandējumā — un viss! Ne zilbes vairāk! Ja tu kaut ar pušplēstu vārdu pieminēsi "kantori" — tevi kopā ar tavu mammīti noguldīs kapiņos zem divām sešstūru zvaigznēm. Un iegaumē — lai kas arī kam trāpītu, guli un nekusties, esi kā beigta. Saprati?

Es pamāju. Kaut arī man ļoti gribējās Vitjikam pateikt, ka es nekustētos šā vai tā, pat tad ne, ja man no lejas piesolītu Pulicera prēmiju un pie reizes arī brīvbiļeti uz padomju atomzemūdeni, kas kursē pa maršrutu Buenosairesa — Himku ūdenskrātuve.

— Andrej, piesedz mani!

Uzačotais pamāja un klusi aizripinājās jaunā pozīcijā. Tagad, kā es sapratu, viņa redzeslaukā bija gan abi viri lejā, gan jumta lūka.

Vitjiks tikmēr kā zalktis pārlocījās jumta korei, un nākamajā mirklī es vairs redzēju tikai viņa aiz sasprindzinājuma baltos pirkstus, kas bija ieķērušies jumta čukurā. Nākamajā mirklī pazuda arī tie.

Tai pašā brīdi lukā, kas veda uz villas jumtu, parādījās kāda galva un roka ar īsstobra automātu…

29. nodaļa

Buenosairesa. Konspiratīvā villa.

1977. gada 4. decembris.

Vēl neredzēju svešinieka seju, taču man vairs nebija ne mazāko šaubu, ka pirmais cilvēks, kurš nonāks ši Karlsona, kurš nepavisam nebija Karlsons, redzeslokā, būs sieviete ar dakstiņu putekļos novārtitu seju un neprātā kvēlojošām acīm kā kaķei, kuru augstu kokā uztriecis satracinātu suņu bars.

Un šī sieviete būšu es.

Acīmredzot uzacainais Andrejs, kurš atradās otrpus lūkai, tādu notikumu attīstības gaitu bija paredzējis jau krietni agrāk. Pēkšņi viņš man piemiedza ar aci un kā rīta vingrošanā pacēla abas rokas, no kurām vienā bija milzigā pistole ar klusinātāju. Kamēr es truli pūlējos aptvert, ko no manis grib šis Fēliksa Edmundoviča ārlaulības dēls, svešinieks, kurš izrādījās plecīgs, gaišmatains puisis tumšās saulesbrillēs, kas aizsedza pussejas, lidz jostasvietai izlīda no lūkas, ieraudzīja mani un zibenīgi pacēla automātu…

—    Pagaidi! — es nez kāpēc krieviski iebrēcos. — Nevajag! Es…

—     Pacel rokas, muļķe! — viņam aiz muguras nošņācās Andrejs. — Viņš taču tūliņ tevi nokniebs…

Tikai tagad es beidzot apjēdzu, kādu mājienu man pirms mirkļa bija devis uzačotais, taču bija jau par vēlu: svešinieks, aptvēris, kur slēpjas īstās briesmas, strauji apsviedās uz runātāja pusi un… Un tajā pašā mirklī es kļuvu par liecinieci skatam, kas mani vajā joprojām, pēc tik daudziem gadiem: svešinieka pakausis piepeši it kā uzsprāga no iekšpuses, un jau pēc sekundes simtdaļas viņa galva pārvērtās par milzīgu sarkanmelnu apsvilušu caurumu, vaļēju un pulsējošu… Uz gaišo matu fona, kas puisim sniedzās gandrīz līdz pleciem, šis drausmais skats atgādināja asiņu, limfas un smadzeņu vulkāna izvirdumu dzeltena tuksneša centrā.

Pēdējais, ko atcerējos, bija kaunpilna vēlme tūlīt un tepat laist pār mēli. Un tad es vairs tikai jutu, ka slīdu kaut kur lejup, tumsā…

Atguvos no man jau pazīstamās labo ziepju smaržas. Tā bija tik spēcīga, ka es tūlīt visu atcerējos. Uzacaiņa plauksta, kas sākās kaut kur elkoņa apvidū, šoreiz nežņaudza manu seju ar visām ausīm un pazodi. Tātad mana reputācija ar ērgļa degunu un vadoņa uzacīm apveltītā Andreja acīs bija neizskaidrojamā kārtā cēlusies, jo šoreiz viņa ciklopa ķetna bija pabāzta man zem pakauša un viņš vieglītēm — kā viņam pašam acīmredzot šķita — purināja manu galvu. Laikam jau šis monstrs baidījās mani atdzīvināt, tradicionāli pliķējot pa vaigiem — tā viņš man noteikti būtu salauzis kakla skriemeļus.

Atvēru acis un ieraudzīju netiros toņos ieturētu automobiļa iekšskatu un Vitjika pakausi, pie kura Eiropā neapšaubāmi bija piestrādājis kāds friziermākslas Rembrants. Vitjiks mašīnas spogulī pārtvēra manu aizmigloto skatienu un apmierināts pasmīnēja.

—   Nu, draudzene, vai esi atkal pie saprašanas?

—    Diemžēl!

—    Par laimi, Maļceva, par laimi!

—    Diemžēl, debiliķi! Vai tiešām tu vēl neesi sapratis, ka man labāk patiktu būt beigtai nekā atkal ieraudzīt jūsu trulos purnus…

Uzacaiņa roka nedaudz saspringa, taču es centos nepievērst uzmanību šai bīstamajai pazīmei.

—    Tu esi nelabojama, Maļceva! Es tevi nosauktu par nepateicīgu cūku, taču negribu apvainot mūsu neaizsargāto nacionālo dzīvnieku, — Mišina balss man šķita pretīgi ironiska. — Tu tiešām esi laimīgs meitietis, Valentīna! Padomā tikai: no tādas ķēpas izkulties bez nevienas skrambiņas. Mēs taču tevi kā nez kādu prezidentieni aizsedzām ar saviem augumiem, kā govs liemeni stiepām pār muguru, ar visām ērtībām noguldījām mašīnā un tagad vedam, saproties, baidīdamies satricināt, kaut gan pēc visiem mūsu neestētiskā žanra likumiem tev tagad vajadzētu atdusēties nevis buikā uz mīksta ādas sēdekļa, bet ar vaska drānu piesegtai uz marmora galda morgā. Un nevis Andrejs ar savām maigajām rociņām censtos tevi vest pie samaņas, bet gan mūsu dižās lielvalsts vēstnieks pieaicinātu liecinieku un ekspertu klātbūtnē identificētu tavu pēc pulvera dvakojošo līķi…

—    Vai Tautu draudzības ordeni viņš dabūs tepat, — pablenzu uz savu blakussēdētāju, — vai pacietīsies, kamēr nobrauksim līdz Jura zālei?

—    Vitj, man tā mauķele jau ir līdz kaklam, — beidzot ierunājās ari Andrejs.

—    Nekas, nekas, Andrjuša! — Mišins izlieca slaidu loku pagriezienā un izbrauca uz zilpelēku ciprešu noēnotas trases. — Tu taču manu miļoto skolas draudzeni tikpat kā nepazīsti. Jums taču tā ir tikai pavirša pazīšanās sasveicināšanās līmenī, nekas vairāk par kopīgu pagulšņāšanu zem ienaidnieka lodēm uz kārniņu jumta jūs nesaista. Un jau apnikusi? Un jau mauķele? Nē, draudziņ, es tevi vairs nepazīstu! Kur tava čekista aukstasinība? Ja tu zinātu, ko es izjūtu pret šo burvīgo dāmīti ar eņģeļa ģīmīti un Picundas atpūtas namā dzīrojoša kolhoza miljonāra priekšsēdētāja prātam neaptveramo bezkaunību, tu saprastu, cik gauži esi alojies…

Piepeši jutu, cik ļoti tomēr šais trīs Argentīnā pavadītajās dienās esmu nogurusi. Vēl pirms nedēļas es šiem debiliķiem būtu pateikusi pāris situācijai atbilstošu vārdu un katrā ziņā šim padomju slepeno dienestu mutantam izskaidrojusi tā necenzētā lietvārda metaforisko potenciālu, kurā viņš tik negalanti (turklāt arī gluži nepamatoti) mani bija apsaukājis. Toties tagad izjutu tikai vienu vēlēšanos — turēt muti un nedomāt ne par ko. Manu acu priekšā vēl aizvien sarkani pulsēja gaišmatainā puiša saārdītā galva, bet rīklē bija iestrēdzis uz nelabuma robežas balansējošs lipīgs kamols.

Pavēros pa buika zilgano logu un, protams, nespēju noteikt, kurp traucas mūsu brašā kompānija, kas šobrīd atgādināja pēc galvaspilsētas veikalu ķemmēšanas pagurušus Vologdas tūristus. Vienīgais, ko nopratu, jo pēc slaktiņa villā jau bija aizritējušas vismaz trīs stundas, ka mēs strauji attālināmies no Buenosairesas. Tātad, es spriedu, visu šo piedzīvojumu kulminācija, proti, tikšanās ar Televano kungu, kuras dēļ es, taisnību sakot, arī biju trenkusies uz otru pasaules malu, ir atcelta. Nu, ļoti jauki, vismaz viens patīkams jaunums visā šai nebeidzamajā murgā…

"Stāt, idiote!" piepeši mani apsvilināja baisa nojausma. "Ja mana tikšanās ar Televano vairs nav spēkā, tātad KGB slepenā ieroča misija operācijā ar koda nosaukumu "Debiliķe ar samizdatu"" ir beigusies. Bet ja tā, kurp tad šie kretīni mani ved? Tak ne jau uz starptautisko lidostu, lai sēdinātu pasažieru lidmašīnā, kas atiet uz dzimteni. Tagad viņus jau droši vien meklē visi Argentīnas specdienesti…

—   Cik līķus tad jūs tur atstājāt? — pēc iespējas nevērīgi apvaicājos.

—       Kur "tur"? — Vitjiks ieskatījās pulkstenī un aizsmēķēja.

—Villā.

—    Un kāpēc tev tas jāzina?

—    Es taču esmu žurnāliste, Vitjik, aizmirsi vai? Uzrakstīšu avīzei. Ar apakšvirsrakstu "Sociālistiskās sacensības ikdiena".

—   Vēl aizvien centies būt asprātīga, Maļceva? — Vitjiks mašīnas spogulī pašķielēja uz manu pusi. — Tev joprojām šķiet, ka esi universitātes baļļukā, kur tevi atplestām mutēm apbrino jaunā audze? Vai ka savā daudzpieredzējušajā jaunavas lažiņā ar savu komjaunatnes brūtgānu spēkojies ļerkstēšanā?…

—    Tu nu gan mani nemīli, Mišin. Gandrīz vai šķiru naids, patiešām…

—    To tu pareizi esi ielāgojusi, draudzene. Nemīlu gan. Nelaime ir rikai tā, ka man kā nerodas, tā nerodas izdevība tev šai nemilēšanā atzīties. Bet tiklīdz radīsies, esi droša, neko tev neslēpšu un sirdī nepaturēšu. Par to tu nešaubies, cielaviņ…

—   Tu man draudi, Mišin?

—    Informēju.

—   Vai tu pie reizes neieviestu skaidribu ari citos jautājumos?

—    Kādos tad vēl?

—    Nu, piemēram, kāda velna pēc es jums esmu vajadzīga? Ko jūs mani kā monokli šņoritē vazājat sev līdz?

—    Gribam ar tavu palīdzību kaut ko aplūkot.

—     Ja savu stulbumu, tad nav vērts pulēties — tas saskatāms arī ar neapbruņotu aci.

—   Muldi, muldi, gan tu man vēl pamuldēsi, Maļceva, — nez kāpēc ļoti klusu, sev zem paša deguna Vitjiks norūca.

Un piepeši es skaidri sapratu, ka viņš ir uz sasprindzinājuma galējās robežas. Viņa lielās, koptās rokas, turot stūri, manāmi drebēja, acu baltumos vīdēja sīkas sarkanas dzīsliņas, ik pēc brīža viņš aizsmēķēja jaunu cigareti un, ievilcis pāris dūmu, atkal izmeta pa logu.

—    Pasaki vismaz, kurp mēs braucam?

—   Gastos, meičiņ, gastos! — atdarinādams Vologdas plato izrunu, mans skolas biedrs stiepti, gandrīz dziedoši novilka.

—   Mūs meklē?

—    Dies tētīt, kāpēc gan lai mūs meklētu? — Mišins novaikstījās, ar knipi izlingodams kārtējo cigareti. — Samalām taču drisku draskās tikai pusi CIP rezidentūras, par ko gan mūs, sērdienīšus, tagad vajadzētu meklēt? īstā reize palaist brīvībā, prom pampā, pat neapvaicājoties, ko mēs, nabadziņi, pārdzīvojām, apšaudami tos CIP zvirbulēnus…

Uzačotais iesmējās.

—   Mišin, vai tu spēj runāt kā normāls cilvēks?

—    Un tu, Malceva?

—    Es pirmā pajautāju.

—    Spēju, bet tikai ar normāliem sarunu biedriem.

—    Un es, tavuprāt, esmu nenormāla?

—     Varbūt, ka tur, Maskavā, starp tādiem pašiem baltročiem un iznireļiem tavu sabiedrību vēl daudzmaz var paciest. Taču te, tādos darbos, par kuriem tev nav ne mazākā priekšstata, tu, Malceva, ar visu savu snobismu un pseidoaktivitāti esi kā sarūsējusi, toties ļoti asa nagla krēsla sēdeklī. Tu esi kā trula, no bara noklīdusi ziloņmāte, kas iestampājusi trauku veikalā un sadauzījusi tur pat to, ko vispār nav iespējams sadauzīt. Tu esi viena viltīga un pērkama maita, kuras dēļ sagājusi grīstē pati nopietnākā operācija un līdz ar to arī mana karjera. Un tu patiešām esi viena pretiga inauķele, jo tikai tevis dēļ mūs, cik tur trūka, būtu pārvērtuši olbaltumvielās, ko izbarot zivīm…

—    Lopiem, — es gurdi pārlaboju. — Zivis ar jums aizrītos.

—   Vitjik, cik ilgi tu vēl… — uzačotais ierūcās.

—   Aizveries! — Vitjiks uzkliedza un no visa spēka ar dūri belza pa stūri. —Abiem lai mutes būtu ciet!

30. nodaļa

Meža biezoknis.

1977. gads. Nakts no 4. uz 5. decembri.

—    Tā, esam galā! — Vitjiks izslēdza motoru un atslīga pret sēdekļa atzveltni. — Ka rādās, būsim izsprukuši sveikā, vai ne, Andrjuha?

—     Nu! — uzačotais neizteiksmīgi atburkšķēja, tad pagriezās uz manu pusi un rupji noprasīja. — Un ko tu gaidi? Kāp ārā, Upju stacija, galapunkts. Lūdzam atbrīvot vagonus. Vilciens brauc uz depo…

—   Are, nu es beidzot saprotu, kāpēc visstulbākie sportisti nāk no "Lokomotīves"…

—   Ko? — viņš pārvaicāja.

—     Un kāpēc tu neteici: "Uzmanīgi, durvis aizveras"? Tekstu aizmirsi, vai?

—    Pietiks muldēt! Kāp ārā!

Kāpt ārā man nepavisam negribējās — tur valdīja akla tumsa un bija tikpat drūmi kā manā dvēselē. Pēc kadiķu un trūdošu lapu smaržas, kas biezā vilnī ievēlās buika salonā, nopratu, ka atrodamies kaut kur nomaļā meža apvidū, taču to varēja tikai apjaust, jo nekas nebija saskatāms. Jutu, ka man ir jārunā, kaut kas jādara, citādi atkal zaudēšu samaņu. Tikai šoreiz bezsamaņas cēlonis nebūs skats uz lodes saārdītu svešu galvu, bet gan stindzinošas bailes pašai par savējo…

—    Tas jau nu patiešām ir jūsu stilā, lielie gudrinieki! — centos runāt bezrūpīgi, kaut arī sapratu, ka tas ir vienkārši smieklīgi. — Gandrīz diennakti nez kur drāzties, ka putekļi vien kūp, tērēt tautas valūtu benzīnam un tikai tāpēc, lai meža biezoknī nožmiegtu vientuļu sievieti… Jums nu tiešām par abiem ir tikai viena rieva, un tā pati no cepures!

—     Man šķiet, es zinu, Maļceva, kā tevi visefektīvāk padarīt nekaitīgu… — Vitjiks domīgi novilka, izņemdams no mašīnas paneļa salocītu karti un apgaismodams to ar kabatas baterijas blāvo staru.

—   Ak tu, iesmaržotais Mesing! Arī es zinu vienkāršāko un efektīvāko veidu, kā mani padarīt nekaitīgu — vajag tikai aizgādāt atpakaļ uz redakciju un beigta balle!

—    Nu, nē, draudzene, redakcija ir akurāt tā vide, kur tu smelsies enerģiju, tur tu esi primadonna. Īstenībā tev vienkārši vajag izraut mēli, — Vitjiks, pētīdams karti, vienaldzīgi bilda. — Tā, kā to apraksta klasiķis, ja neesi aizmirsusi…

—   Mišin, vai tu tiešām taisies pieplakt pie manām lūpām?

—    Nekādā gadījumā! — Vitjiks ar knipi pikti uzsita pa karti. — Nekādas pieplakšanas… Tas viss jau sen ir aprakstīts: jāņem labi stingras stangas, jānokaitē tās uz spirta lampiņas un jārauj mēle ārā. Tev taču tā ir kā dzelonis — gara un asa. Bet čūska bez dzeloņa vairs nav nekāda čūska. Tas ir tikai dricelīgs rāpulis, kas šņāc un locās.

—   Vai tiešām tu mani atstiepi uz šo elles kaktu tikai tādēļ, lai kārtīgi izmuldētos? Vai arī no tiesas grasies ievingrināt roku inkvizīcijas mākslās?

—     Visam savs laiks, draudzene, — Mišins daudzsološi novilka. — Kā teiktu gudri ļaudis — vēl jau nav vakars!

—    īstie vārdi istajā vietā! — es atņurdēju, drudžaini prātodama, ko melst tālāk. — Sevišķi, ja ārā melna nakts!

Pļeperēju visu, kas uz mēles, kā automāts, kā telefona atbildētāja lente, kā trako mājas paciente, modro sanitāru uzraudzībā izvesta zālienā administrativā korpusa priekšā. Es neuzdrīkstējos klusēt, jo ši dziļā tumsa, šie divi slepkavas — smiekligi un kariķēti kā iesācēji konferansjē, bet tajā pašā laikā ari baismīgi un neaprēķināmi, šis īpašais, meža biezoknim raksturīgais trūdu smārds, kas manā apziņā aizvien vairāk sāka asociēties ar pašas ķermeņa trūdēšanas dvaku, — tas viss kā ar dzelžainiem izmisuma pirkstiem aizžņaudza man rīkli un gluži fiziski apgrūtināja elpošanu. Es zināju: tiklīdz apklusīšu, bailes mani pieveiks. Tās mani salauzīs, un es spiegšu, gaudošu, metīšos ceļos šo neliešu priekšā, lūgšos, lai viņi apžēlojas, apelēšu pie viņu veselā saprāta…

—    Vai tu mani dzirdi, otrgadniek? Man gribas ēst, gulēt un nomazgāties!

—     Un pa purnu tev negribas? — uzačotais apvaicājās.

—    Labi! — es pamāju, gatava līdz bezgalībai turpināt šo idiotisko dialogu, lai tikai atkal nevajadzētu ieklausīties meža klusumā. — Tikai vispirms izpildiet manas prasības. Saprotiet, sieviete mežā…

—    Tpu, tu velns, beidzot pielēca! — Mišins iesaucās, steigšus salocīja karti, nolika to vietā, tad pievērsās mums. — Andrej, jātiek vaļā no mašīnas.

—    Dedzināt ir bīstami.

—    Tad būs jāierok.

—    Tev varbūt bagāžniekā paņēmies līdzi ekskavators?

—    Zavjalov! — Vitjiks negaiditi noskaldīja, nu viņa balss bija kļuvusi gluži citāda.

Bet es aiz brīnumiem apklusu — tik ļoti šī epizode atgādināja fragmentu no sevišķi stulbas padomju filmas par čekistu varoņdarbiem ienaidnieka aizmugurē. Taču turpinājums bija vēl satriecošāks: Andrejs caur zobiem nošņāca: "Klausos!", kā applaucēts izmetās no mašīnas un nākamajā mirkli jau vandi jās pa bagāžnieku.

Ґ

Bet Vitjiks, nomērojis mani ar pārguruša, stūrī iedzīta un ilgstoša bezmiega novārdzināta cilvēka skatienu, sacīja:

—    Vaļa, tagad klausies uzmanīgi. Šī saruna ir principiāli svarīga mums abiem. Situācija ir tāda, ka mums jāšķiras. Tūlīt un tepat!

—        Tu taisies nošauties? — es apvaicājos, pat nepadomājusi, kāpēc tā daru un cik tas ir bīstami.

—    Aizver žaunas, Maļceva, ja tu patiešām vēlies kādreiz atgriezties mājās! — Vitjiks ar strauju kustibu izrāva pistoli un pielika to man pie pieres. Tās pieskāriens bija negaidīti auksts un mikls. Varbūt šis nedzīvais dzelzsgabals spēja iemiesot sava iespējamā upura fiziskās izjūtas? Man nebija vajadzīgs termometrs, lai pārliecinātos, ka esmu auksta kā ledus — viscaur, no matu saknēm līdz kāju pirkstgaliem. Bet varbūt auksd bija sviedri, kas man straumēm tecēja pār pieri, vaigiem un augumu?…

—    Vai gribi atgriezties mājās, Valentina? Atbildi īsi.

-Jā.

—     Vai tu spēj mani uzklausīt mierīgi, nepārtraucot un vienreiz mūžā izdkt bez savām stulbajām piezīmēm?

-Jā-

—   Vai esi pārliecinātā, ka spēsi to izdarīt, ja es nolaidīšu pistoli?

-Jā-

Ar katru no šiem "jā" es sajutu, ka mana sirds pamazām atkal atgriežas savā vietā no aklās zarnas apkaimes, kur piepeši tā bija iegāzusies, tiklīdz parādījās pistole. Mišinam acīmredzot bija iecerēta ļoti nopietna saruna, un tas man šobrīd tomēr likās labāk nekā lode.

—     Labi, — Mišins nolika pistoli uz sēdekļa. — Redzi, Vaļa, tava parādīšanās šeit, aiz kordona, tas, ka tu te piedalies tik nesievišķīgās būšanās, ir kļūda, kuru kāds pieļāvis, tā ir acīmredzama izgāšanās, vārdu sakot, īsts murgs un nekas vairāk. Tomēr reiz nu tu te esi, ar to ir jārēķinās. Nevaru un man nav tiesību tev izstāstīt visu. Tā ir lieka informācija, un tā tev nav vajadzīga, jo tie nav nekādi sensacionāli fakti avīžrakstam. Tā ir nāve. Tavējā. Personiskā. Bet man tevis ir žēl. Kas zina, ja mēs būtu sastapušies citos apstākļos, citā dzīvē — tikai,

lūdzu, nesmejies, tas nebūtu izvērties tik drūmi. Nu labi, pietiek, tās ir emocijas. Bet tagad klausies! Man ir savi uzdevumi, savas pavēles un sava profesionālā pienākuma izjūta. Tāpēc tagad mēs atvadīsimies. Es tev paradīšu ceļu, un, ja tu būsi pietiekami vērīga, jau pēc divām trim stundām tu būsi drošībā.

—    Es atgriezīšos Maskavā, Vitjka?

—    Nedomāju vis… Kaut gan — tas vairs nav manā kompetencē. Tev visu pateiks.

—    Un viss?

—   Nē. Tu izjauci izrādi, kas tuvojās nobeigumam. Ja vari, piedod manus izlēcienus — tu ne pie kā neesi vainīga. Tevi taču neiepazīstināja ar scenāriju, neko nepateica par aktieriem un lomam, kādas viņi tēlo. Tevi tikai iesaistīja epizodē "Galds klāts!" un "Ieradusies vina augstība!" Bet tu…

—    Ko — es?

—    Bet tu esi tu, Maļceva. Ja vien es būtu zinājis, ja būtu spējis iedomāties, ka tu parādīsies mūsu rotaļu avanscēnā, es būtu darījis visu, lai tas nenotiktu. Es būtu paskaidrojis, ka tevi nevar izmantot uz labu laimi, es būtu viņiem pierādījis, ka tu, draņķe tāda, esi gudra un tāpēc sevišķi bīstama šādās operācijās. Taču to neizlēmu es… — Mišins sapurināja savas kuplās krēpes. — Bet tagad gan viss, Valentīna Vasiļjevna.

—: Vai drikstu tev ko pajautāt?

—     Drīksti, tikai diezin vai mana atbilde tev kaut ko izskaidros.

—    Kāpēc tu nogalināji Haskinu?

—    Tāda bija pavēle, Vaļa. Iegaumē, jebkuras, pat visdemokrātiskākās un liberālākas valsts specdienestā pavēlēm nav alternatīvas. Reglamentā tas nav paredzēts.

—   Vai esmu vainīga viņa nāvē?

—   Netieši. Galvenokārt tā bija viņa paša vaina.

—   Viņš bija jūsu cilvēks?

—   Jā, arī mūsu.

—Ja viss būtu norisinājies tā, kā jūs bijāt ieplānojuši, kas notiktu ar mani? Vai es atgrieztos mājās vai ne?

—   To es nezinu.

—    Vai mani tiešām meklē policija un CIP vai tu blefoji?

—    Es neblefoju, Vaļa. Tu viņiem tiešām esi vajadzīga… Viņiem tu esi pat vairāk vajadzīga nekā es ar Andreju. Jo tu esi lieciniece.

—    Un tikai tāpēc, lai viņi nedabūtu mani rokā, tu nogalināji tik daudz cilvēku?

—   Jā. Es izpildīju uzdevumu.

—   Kāpēc gan vajadzēja tā pūlēties? Būtu nokniebuši mani kopā ar Reju — un nekādu problēmu!

—   Tā arī būtu noticis, ja es necerētu tomēr izkļūt no villas.

—   Ja tiek, tad lai tiek tikai jums, nevis citiem?

—    Apmēram tā.

—   Tad jau iznāk, ka esmu tev dzīvību parādā?

—   Tikai nekrīti man pateicībā ap kaklu, draudzene. Gan pienāks diena, kad tu mani vēl par to nolādēsi.

—    Tātad kādam tur, Maskavā, es vēl aizvien esmu vajadzīga?

—   Acīmredzot esi gan.

—     Kāpēc tu no manis atvadies tā, it kā mēs redzētos pēdējo reizi?

—    Man ar Andreju ari ir nopietnas problēmas. Un kur tad mēs redzēsimies? Preses konferencē Žurnālistu namā? Pie tevis redakcijā? Vai manā baleta skolā Šveicē? Tās fasāde, tavai zināšanai, ir tikpat neīsta kā pavards tēta Karlo kambarītī. Bet Kinonamā biju pirmo reizi mūžā. Un arī tikai tādēļ, lai satiktu tevi. Tāds bija uzdevums…

—    Saki, vai var notikt tā, ka drīzumā tu būsi Maskavā?

—   Manā dzīvē var notikt viss kas. Ari tas.

—    Vai varu tev kaut ko palūgt?

—    Nē.

—   Ar tevi es vairs nevaru rēķināties?

—    Nē.

—   Tad paliec sveiks, Mišin.

—    Paliec sveika, Maļceva. Un nepiemini ar ļaunu.

—    Ak jā, gandrīz aizmirsu… — izvilku no brunču slīpās sānkabatas savu vienīgo, kā man vakar bija licies, vērtību, cieši ievīstītu ar pikantās dāmas attēlu rotātajā higiēniskajā paketē. — Paniri to piemiņai, Vitjik.

—   Kas tas ir? — Mišins piesardzīgi noprasīja.

—   Tie ir tevi atmaskojoši pierādījumi, ko pašrocīgi safabricēju. Jāteic, vēl vakar es ar tiem ļoti lepojos…

—    Es prasu — kas tas ir?

—   Nav svarīgi, Vitjik. Ņem un izmet, ja vēlies. Haskinam šis klusinātājs vairs tik un tā nav vajadzīgs, un man, kā izrādās, nav nekādas vajadzības tevi šantažēt…

Vitjiks uzmanīgi attina paketīti, izņēma uzgali — klusinātāju, pavirpināja to pirkstos un iesmējās.

—   Atjautīgi gan, nav vārdam vietas, — viņš nosmīnēja. — Un kā man vērtēt šo labās gribas žestu? Tu manī vairs nesaskati ienaidnieku?

—     Pietaupi nianses tiem, kurus mēģināsi savervēt. Es gluži vienkārši esmu kļuvusi tāda pati kā tu, Mišin. Kaut ne mirkli to neesmu gribējusi… Un tas lielā mērā ir tavs nopelns…

Pavilku uz savu pusi sudrabaino durvju rokturi un izgāju naktī — man likās, ka esmu ienirusi melnā tintnicā…

—    Te būs kabatas baterija. — Kaut kur no aizmugures uzradās Mišins, un es jau kuro reizi sajutu saldi skurbinošo "Dakkar" smaržu, kas turpmāk, par to es nešaubījos, man saistīsies ar nāvi un nodevību. —Vai redzi šo taku? Ej tikai pa to, nenovirzies ne soli un nekur nenogriezies. Soļojot vidējā ātrumā, būs kādas divarpus stundas. Un vēl pusstunda pa virsu — personām ar vājiem nerviem tumsas dēļ tiek dotas atlaides. Taka izbeigsies pie upes. Tās krastā tevi gaidīs vīrietis. Platmalē un sarkanmelnā pončo. Rokās viņam būs šautene…

—    Cilvēks ar šauteni? Vienreizēji!

—    Kas gan cits viņam varētu būt rokās? Meža vidū, kur pat lāči staigā…

—   Ar pieklājīgu cilvēku jau tu mani neiepazīstināsi, to es sen esmu sapratusi.

—    Viņš ir pieklājīgs, — Vitjiks pasminēja. — Viņš ir ļoti pieklājīgs un pat gudrs. Tevi ieraudzījis, viņš noliks šauteni zemē un noņems cepuri. Iegaumē secību, jo tā ir parole. Ja viņš visu izdarīs tieši tā, uzticies viņam pilnībā, viņš tevi nogādās drošā vietā.

—    Kādā valodā man ar viņu jārunā?

—    Kaut vai ķiniešu. Viņš ir kurlmēms.

—     Bet ja nu viņš neliks šauteni zemē, bet, tieši otrādi, notēmēs to uz mani, ko tad man darīt?

—   Še, ņem, — Vitjiks tumsā sataustīja manu roku un ielika man saujā pistoli. — Vai pazīsti? Tā ir tā pati, no villas. Nu, redzi, ja viņš rīkosies tā kā tu saki, tātad tavā priekšā būs cits cilvēks. Ienaidnieks. Pistolē ir deviņas patronas. Tas ir viss, ar ko tu vari sevi aizstāvēt. Šauj prātīgi, draudzene, vispirms nomērķē.

—     Mišin, vai tu patiešām esi galīgi jucis? Nu, labi, nokniebšu es to mēmo nabadziņu, kurš paroli aizmirsis, un ko tad? Ko es iesākšu? Viena, bez bagāžas, nakts vidū šai trīskārt nolādētajā Argentīnā?…

—   Aizmirsti par Argentīnu.

—    Labs padoms! Tikai nav izpildāms!

—   Šoreiz ļoti viegli izpildāms. Jo tu vairs neesi Argentīnā, bet Cīlē.

—    Kur?

—    Cīlē, Maļceva…

31. nodaļa

Čīle. Mežs.

1977. gada 5. decembris.

Ceļš biezajā mežā, kaut arī ne pārāk plats, bija simtiem stipros zābakos ieautu kāju iemīts un drīzāk atgādināja Puškina apdziedāto tautas taku uz viņa pieminekli nekā slepenu kontrabandistu taciņu. Bet par to, ka pārvietojos tieši pa šādu slepenu ceļu, man nebija ne mazāko šaubu. Kālab gan citādi būtu vajadzīgas visas šīs izdarības — autobrauciens pāri visai valstij, Vitjika skarbās, testamenta toņos ieturētās instrukcijas, melna nakts, kuru laiku pa laikam caururba kaut kādu nenormālu vietējās faunas pārstāvju šaušalīgie brēcieni, klusējošie, vismaz jūdzi garie ciedri un priedes un tam visam pa vidu — es ar kabatas bateriju un pistoli rokās?

Pirmo reizi šis velnišķīgās epopejas laikā atcerējos tās netiešo autoru — ļoti godājamo Juriju Senkeviču, "Kino ceļojumu kluba" vadītāju. Atcerējos tāpēc, ka pēc visiem taisnības likumiem viņam, nevis man tagad vajadzētu pastaigāties pa šo baiso apvidu ar pistoli vienā un kabatas bateriju otrā rokā. Zinu, ka manās piezīmēs vārds "bailes" jau ir izskanējis tik bieži un haotiski, ka sen zaudējis savu sākotnējo jēgu un pārvērties par tādu kā neko neizsakošu "aha" vai "khm, khm". Nelaime ir tikai tā, ka mani tiešām māca bailes, tikai katrreiz citādas.

Normālas sievietes, kuras, ieraugot nejauši istabā ielidojušu spāri, izturas tā, it kā viņu guļamistabā būtu iebrucis no hronisku sievietes glāstu trūkuma sajēgu zaudējis zeķu bataljons, ļoti labi sapratis to, ko es izjutu šai meža biezoknī, kurā, neņemot vērā vēlo nakts stundu, tā neskaitāmie ieinitnieki dzīvoja savu dabisko dzīvi — brēca, ūkšķēja, rēca, kurca, zagās, ložņāja un uzspurdza man tieši pie auss… Lai no stindzinošajām šaušalām nezaudētu samaņu un baiļodamās šo vājprātīgo zooloģisko skaņu kolekciju papildināt vēl arī ar saviem griezīgajiem kliedzieniem, valdījos, cik spēju, un centos nedomāt, kas tieši ir tas, kurš šai mirklī pielien man pie kājas ar ciešu apņemšanos novīt mājīgu ligzdiņu un droši noslēpt savus karsti mīļotos bērniņus manā krūšturī…

Vitjiks savos aprēķinos bija kļūdījies tikai kādu nieku — taka izbeidzās tieši pēc trim stundām un piecām minūtēm, un rītausmas miglā es ieraudzīju to, kuru tik lakoniski bija aprakstijis klasiskā baleta pasniedzēju vidū visrafinētākais slepkavnieks, neliela auguma plecīgu vīrieti pončo ar garstobrainu šauteni rokā. Viņš bija pietupies ar muguru pret nelielu upīti un kaut ko krimta. Šis pēdējais apstāklis man piepeši lika atcerēties, ka esmu drausmīgi izsalkusi. Bet zvērīgais izsalkums bija kā skaudrs atgādinājums, ka vēl aizvien esmu dzīva un pat turpinu pārvietoties pa nepazīstamu apvidu, kaut ari man nav ne mazākās nojēgas par šīs pārvietošanās galamērķi.

Gabaliņu tālāk ganījās vai 11u ļoti mazs zirgs vai ļoti prāvs ēzelis. Sajutis manu tuvošanos, garausainais hibrīds pacēla plakano purnu un izdvesa īsu, aprautu skaņu, kas mazliet atgādināja rukšķēšanu un ļāva man identificēt dīvaino radījumu.

Tas bija mūlis.

Gandrīz reizē ar mūli galvu pacēla arī vīrietis un, mani ieraudzījis, nolika zemē šauteni un noņēma cepuri. Pārliecinājusies, ka viss norisinās pēc plāna, es tā sapriecājos, ka pati sev par pārsteigumu izrunāju frāzi, par kuru vēlāk smējos līdz krampjiem. Kurlmēmajam pavadonim un garausainajam mūlim es krieviski teicu:

—    Sveicināti, biedri!…

Kurlmēmais, protams, sveicienu neatņēma, bet mūlis vēlreiz ierukšķējās un atsāka nodarbošanos, ko bija pārtraukusi mana parādīšanās, nolaida purnu, lai turpinātu plūkt zāli.

—      Nu? — es nepacietīgi noprasīju un izteiksmīgi pavicināju ar roku.

Vīrietis pončo uzlika cepuri, tad atkal to noņēma un zīmīgi (man pat likās — ar tādu kā izbīli) turpināja raudzīties uz mani.

—   Ko darīsim tālāk? — es taujāju, turpinādama žestikulēt un kasīt kaut kāda mūdža kodumu. Un tikai tad, kad kurlmēmais nolikās uz mutes zemē un aizsedza galvu ar rokām, es beidzot atjēdzos, ka vicinu viņam gar degunu pistoli.

—   Ak es dullā govs! — nolamāju pati sevi, aizbāzu pistoli aiz brunču jostas un pārlaidu tai pāri blūzi, lai skats uz bargo ieroci nemulsinātu bailīgo Kordiljeru dēlu, un paraustīju viņu aiz pleca.

Pončo īpašnieks tramīgi pablenza, ieraudzīja, ka man rokā vairs palikusi tikai kabatas baterija, veikli pielēca kājās, norādīja uz mūli un ar roku pamāja rietumu virzienā.

Nākamajā mirklī es jau sēdēju seglos, kas asi oda pēc kazas siera, un turpināju savu bezgalīgo ceļojumu. Man priekšā šūpojās pavadoņa mugura, pār kuru līdz pat lāpstiņām krita matu šķipsnas — taisnas un melnas kā dedzināts kauls.

Pēc tam es laikam iesnaudos un sapni redzēju sarautus telefona vadus, salijušu kartupeļu lauku, glumu un mālainu, lielu rakstāmgaldu uz tādas kā tribīnes, aiz kuras sēdēja mana dzīves vētrās nenogremdējamā draudzene. Viņa lūkojās apaļā spogulītī un ar milzīgu pomādes patronu, kas atgādināja violeta saldējuma briketi, rūpīgi krāsoja lūpas.

—    Kāpēc tu ar mani nesasveicinies? — es aizvainota apjautājos. — Tu mani neesi redzējusi simts gadus, tu pat iedomāties nevari, ko esmu pārdzīvojusi, bet tagad tu te sēdi tā, it kā es tev būtu tukša vieta. Tu esi vai neesi mana draudzene?

Joprojām nelikdamās par mani ne zinis, viņa piebikstīja ar pirkstu milzīgam tīkliņam ar sapuvušiem kartupeļiem, kas aizņēma gandrīz pusi rakstāmgalda. Uz maisa rēgojās cenrādis, kur kāds ar ķeburainiem burtiem bija uzskricelējis: "Vaļa ir muļķe!"

—    Bet no skata nepateiksi! — mana draudzene nez kāpēc basā sacīja. Tik rupjā, ka es tūdaļ pamodos un ieraudzīju Žanu Gabēnu. Līdzība ar slaveno franču aktieri, ko nevis apslēpa, bet drīzāk vēl vairāk uzsvēra bieza un kupla bārda, bija tik satriecoša, ka man izspruka pārsteiguma sauciens. Turpretī Gabēns, ģērbies neiedomājami nospeķotās biksēs un ar kažokādu oderētā vestē, mani ironiski aplūkoja.

—     Ceru, ka jūs smejaties par mūli? — es nošņācu, noslīdēju no smaržīgā hibrīda un ar šausmām atklāju, ka pa to laiku, kamēr gulēju, man ir amputētas abas kājas un to vietā piesprādzētas protēzes, steigā izdrāztas no vietējās šķirnes kokiem.

—Ja es pareizi sapratu, Valentīna Vasiļjevna, — Gabēns, kurš, vērigāk ieskatoties, izrādījās gadus divdesmit jaunāks par savu prototipu, skaidrā krievu valodā basā noducināja, — seglos jūs sēdējāt pirmo reizi mūžā? — Viņš pastiepa man roku. — Atbalstieties, tā jums b6s vieglāk tikt līdz mājai…

—    Līdz kādai mājai? — es grozīju galvu uz visām pusēm, taču neko, izņemot bieziem brikšņiem un koši baltām puķēm ietvertu laucīti, neredzēju.

—      Un vispār, ja reiz jūs neesat kurlmēms, varbūt paskaidrosit man, kur es atrodos, un kas jūs tāds esat?

—     Katrā ziņā. Aiziesim tikai līdz mājai, un es visu paskaidrošu.

Gabēns uz atvadām pamāja pavadonim ar roku, un, gādīgi pieskaņodamies maniem mokošajiem pūliņiem iedvest protēzēm bioloģisku locekļu īpašības, veda mani atpakaļ mežā.

—    Acīmredzot māja vietējos apstākļos nozīmē blindāžu ar trim baļķu pārseguma kārtām? — es apjautājos un iepriecināta manīju, ka manas kājas atkal mostas dzīvei.

—   Zināmā mērā jums ir pilnīga taisnība.

—    Ja jūs vēl teiksit, ka tikmēr, kamēr es gulēju, šis kurlmēmais Susaņins mani ir aizvedis uz Baltkrievijas mežiem, es jus noskūpstīšu, lai kā man riebjas neskūti virieši.

—     Diemžēl, Valentīna Vasiļjevna, — Gabēns skumji novilka, — šie nebūt nav Baltkrievijas meži.

—    Un kāpēc "diemžēl"?

—    Tāpēc, ka te nav sēņu.

—   Jums garšo sēnes?

—    Sālītas? Pie šņabīša? Es tās dievinu.

—    Un šeit jūs ārstējaties no alkoholisma?

—   Jūs gan esat viena lustīga dāma.

—   Jautrākā no jautrākajām…

"Māja" izrādījās tipiska lauku būda — plakana baļķu būve ar šauriem lodziņiem un sašķiebušos lieveni.

—    Tā, nu esam mājās, — Gabēns ar plašu žestu pamāja, gluži kā uzaicinādams kopā ar viņu iesoļot rajona laulību pilī. Trūka tikai Mendelsona kāzu marša. — Laipni lūdzam!

Būdas iekšpuse bija iekārtota kā neliela istabiņa ar šķērssienu, tā acīmredzot kalpoja gan par ēdamistabu, gan viesistabu, gan guļamistabu. Pāris rupji sanaglotu ķebļu, ar pinkainu zvērādu pārklāta gulta, divi dažāda paskata dziļie krēsli pie laukakmeņu krāvumam līdzīga kamīna… Šai pastorālajā interjerā nepavisam neiederējās modernais telefona aparāts ar taustiņiem mums tik ierastā diska vietā, kas bija nolikts tieši uz grīdas.

—   Iekārtojieties, Valentīna Vasiļjevna, — Gabēns piestūma man krēslu un nozuda aiz šķērssienas. — Pēc pāris minūtēm atgriezīšos…

Ar baudu izstiepu kājas.

Varētu likties, ka pēdējās divās dienās gūta bargā māciba mani būs pārliecinājusi, — ne mirkli nezaudēt modrību. Taču šai situācijā, laucinieciski mājigajā būdiņā es piepeši jutos tik labi, ka pati nobijos no sava miera. Vienu brīdi es pat nodomāju, ka tūdaļ no blakus būceniša iznāks mana mamma un apjautāsies:

—   Vai ēdīsim?

Pārsteigumā salēcos: Gabēns, ļoti sakoncentrejies, nesa milzīgu koka paplāti, kas bija nokrauta ar visādu ēdmaņu. Viņš ar kāju veikli piegrūda man ķebli, uzlika uz tā paplāti, pievilka tuvāk otru krēslu, apsēdās un, aizsteidzoties priekšā maniem jautājumiem, apņēmīgi paziņoja:

—   Novērtējiet, uz ko ir spējīgs vīrieds, kas vientuļi vada savas dienas Kordiljeru nostūrī. Ja nepatiks, pateikšu jums tā cilvēka vārdu un iedošu viņa telefona numuru, kuram, mājās atgriezusies, varēsit piezvanīt un pasacīt visu, ko par mani domājat. Norunāts?

Pamāju, jo, ieraugot gastronomisko krāšņumu, kas pavērās manam skatam, man zuda jebkāda vēlēšanās tērēt laiku runāšanai. Minūtes divdesmit es stūķēju iekšā visu pēc kārtas: tumšbrūnas pupiņas ar dīvaini saldiem kartupeļiem, milzīgus šmorētas gaļas gabalus, plānus jo plāniņus pīrādziņus ar rīsiem… Neticami gardos un vēl karstos plāceņus es mērcēju svilinoši asā mērcē, kam piemita milzums garšas nianšu, no kurām līdz šim es vēl nevienu nebiju izbaudījusi…

Gabēns aizkustināts vēroja manu negausibu un, spriežot pēc visa, jutās laimīgs. Pats viņš ēdienam gandrīz nepieskārās.

—    Gana! — beidzot sacīju. —Jūs esat nepārspējams kulinārs… Starp citu, kā jūs sauc?

—      Domāju, ka klusībā jūs mani jau kaut kā esat iedēvējusi. Vai tiesa?

—    Kā jūs to zināt?

—    Nav svarīgi. Tā ir, vai ne?

-Jā-

—    Un kā?

—    Gabēns.

—    Brīnišķīgi! Tā arī mani turpmāk sauciet.

—    Ak kungs, atkal!

—    Kas — atkal?

—    Atkal konspirācija, noslēpumi, KGB…

—    Bet ko tad jūs domājāt, Valentīna Vasiļjevna? Ka jūs šurp atsūtīja uzlabot veselību un smelties iespaidus par Latiņamerikas floru un faunu?

—     Es jums teikšu, ka iespaidu man ir jau lidz kaklam!

—    Pašai savas vainas dēļ, vai ne?

—   Gabēn, — pēc iespējas nevērīgāk apjautājos, — un par ko jūs izsūtīja uz šiem kalniem? Kam jūs tur bijāt sariebis?

—     Gribat uzsākt žurnalistisku izmeklēšanu? — viņš uz jautājumu atbildēja ar jautājumu.

—   Kāpēc jūs tā domājat? Savu profesiju jau esmu aizmirsusi.

—   Un velti — tā jums vēl noderēs.

—   Interesanti gan, kad un, galvenais, kādā veidā? Intervija gultā ar Džeraldu Fordu? Sak, vai jūs gadījumā nezināt, kā vakardien beidzās vēlēšanas Statos?

—    Valendna Vasiļjevna, jūs izšķiežat savus spēkus sīkumos, — Gabēns mierīgi atbildēja, vērdamies kaut kur man garām. — Jūs turpināt kaut ko tēlot, koķetēt, kult tukšus salmus. Saprotu, ka tieši tādai, iespējams, ari jābūt jūsu reakcijai. Un tomēr, ticiet man, tas nav prātīgi. Sakiet, vai jūs protat peldēt?

—    Galvenokārt zem ūdens. Kā uzpūties līķis.

—    Zināt, līdz trīspadsmit gadu vecumam arī es nepratu. Bet tad es reiz kopā ar draugiem aizgāju uz baseinu un, nedomājot par sekām, no tiltiņa ar ieskrējienu metos ūdenī. Bet tur bija dziļš. Es locījos kā tārps, spārdījos, metu visādus ārprātīgus līkumus… Turpat bija arī daudzi pieaugušie, tikai nevienam pat prātā neienāca, ka es slīkstu. Visi acīmredzot domāja, ka puišelis draiskojas. Bet es jau rīstijos. Laimīgā kārtā kāds beidzot apjēdza, kas notiek, un mani izvilka. Vēlāk kāds pieaudzis vīrietis man sacīja: "Nekad nekrīti panikā, puisēn. Jo vairāk tu spārdīsies, jo drīzāk noiesi dibenā. Tev vajadzēja nomierināties, atslābināties — un tu būtu izpeldējis bez kādām grūtībām." Tā man bija laba mācība…

—Ja es pareizi sapratu šo alegoriju, tagad jūs esat tas vīrietis, bet es — puisēns?

—   Jūs pareizi sapratāt, Valentīna Vasiļjevna. Kaut arī neesat puisēns.

—   Tātad pašlaik es slīkstu?

—   Tā varētu teikt.

—    Bet ja atslābināšos, tad izpeldēšu?

—   Tas ir cerigāk.

—    Bet kā ar apmācīšanu. Kam gan velti šķiest laiku, vai ne? Nav nekādas vajadzības man izstāstīt, kā noturēties virs ūdens, kā kustināt rokas un kājas, mani vienkārši var iegrūst ūdenī un noskatīties, kā es izpeldēšu, ja spēšu atslābināties, nepretošos un necentīšos glābt savu dzīvību?

—   Tieši tā.

—    Un es peldēšu pa virsu?

-Jā-

—    Ka sūds?

—    Sūds negrimst tāpēc, ka ir pakļauts fizikas likumiem, bet jūs, Valentīna Vasiļjevna, esat personība…

—     To dzirdot, man vajadzētu atdot godu un saukt: "Kalpoju Padomju Savienībai"?

—   Jūs arī bez goda atdošanas tai kalpojat.

—   Jūs runājat nopietni?

—    Pilnīgi nopietni.

—    Vai gribat teikt, ka, krāpdama sevi un draugus, vērodama, kā divi gorillas ar augstāko izglītību un svešvalodu prasmi nogalina cilvēkus tikpat dabiski un ar baudu kā lamājas, ka ākstīdamās un žākstīdamās, un notriekdama valsts naudu nezin par ko, es kalpoju Padomju Savienībai?

—   Būdama izglītota dāma, jūs izsakāties apbrīnojami vulgāri.

—    Toties pietiekami skaidri, lai saņemtu atbildi uz savu jautājumu.

—   Jā, jūs tai patiesi kalpojat!

—   Tad es patiešām esmu sūds, Gabēn. Tieši tāds pats kā jūs, jūsu padotie un acīmredzot arī jūsu priekšnieki.

—Jūs nepazīstat mani, nepazīstat šos cilvēkus, nepazīstat mūsu dzīvi… Tāpēc diez vai vajadzētu izteikties tik kategoriski. Jūs esat noskaņota pret mums, es saprotu. Jūs sirgstat ar inteliģentiem raksturīgo Kesona slimibu — tā plikpaurainā stulbeņa Hruščova dēļ jūs pārāk strauji un neapdomīgi no absolūtās neziņas stāvokļa pārcēla nosacitas informētības atmosfērā. Jā, jūs patiesi esat sūds, tāpat kā visa pārējā inteliģence. Tas nav apvainojums, nebūt nē… — Gabēns novilka gaisā sarežģītu līniju, it kā parakstīdams neredzamu dokumentu. — Tā ir diagnoze.

—   Tātad jūs, Gabēn, esat pilnīgi vesels cilvēks?

—    Ko jūs gribat teikt?

—   To, ka jums piemīt imunitāte pret inteliģenci.

—    Valentīna Vasiļjevna, baidos, ka mēs runājam dažādās valodās un tā ari nesapratisimies. Ja esmu jūs apvainojis, piedodiet.

—     Nu, ko jūs! Vai tad es būtu spējīga uz tik nožēlojamiem refleksiem?

—    Man gluži vienkārši ļoti nepatīk kategoriskums. Jebkurās tā izpausmēs.

—    Vai tiešām?! — es sasitu rokas. — Nu, protams! Cilvēki, kuri uz priekšniecibas pavēli atbild "Tiks izpildīts!" un "Tieši tā!", ir visniknākie kategorisma ienaidnieki.

—     Pavēle ir noformulēta ideja, domas koncentrāts un nevis dekadentiski prātojumi par esamības raksturu un garīgām vērtībām. Turklāt mūsu sistēmā kazarmu stils netiek atbalstīts.

—   Labi, varu to pateikt citādi: man šķiet, man liekas, man rādās un man rēgojas, ka jūs visi, tie, kuri nodarbojas ar tādām lietām, kādas es redzēju tur, tās nolādētās taciņas viņā galā… ka jūs visi…

—    Un jūs arī tai skaitā…

—Jā, es arī, jums taisnība, Gabēna kungs. Un, proti, mēs visi esam sūdi. Vai tāds formulējums jūs apmierina?

—    Bet jūs?

—    Nē, protams!

—    Nu, un kāpēc ne? Kālab jūs laužaties atvērtās durvīs? Varbūt izvērtēsim to visu mierīgā garā? Atslābinieties. Jūs esat vēl jauna, glīta, gudra un pat asprātīga. Tādu īpašību apvienojums ir reti sastopams. Jā, jūs patiesi esat nonākusi sarežģitā situācijā. Tā tas ir no jūsu viedokļa. Bet, manuprāt, viss norisinās pavisam dabiski — rit spēle ar saviem noteikumiem, ar saviem profesionāļiem un amatieriem. Var vinnēt banku, bet var arī paspēlēt. Tā nu ir noticis, ka esat nosēdusies pie viena galda ar profesionāliem spēlmaņiem…

—   Ar šūleriem! Un es nevis nosēdos, bet mani nosēdināja!

—   Jūs to izdarījāt pati, nestrīdieties!

—   Tādas spēlītes man nepatīk.

—    Un jūs domājat, ka man patīk?

—   Tagad koķetējat jūs, Gabēn. Zināms, ka patīk. Jūs vai pušu sprāgstat no savas supermeņa apziņas un svešu noslēpurnu izdibināšanas saldmes, jūs kļūstat vai traks no savas šaušalīgās organizācijas spēka un agresivitātes izjūtas…

—   Jūs maldāties. Karā kā jau karā. Vai jūs domājat, ka CIP no mums ar kaut ko atšķiras? Jums šķiet, ka tur rīkojas citādi, ka tur valda citāda domāšana un morālās vērtības?

—   Nezinu…

Jau kuro reizi atcerējos epizodi uz jumta un briļļainā puiša seju. Ko viņš būtu ar mani izdarījis, ja tas ar biezajām uzacīm nebūtu viņu aizkavējis? Būtu nošāvis tiešā tēmējumā? Nogrūdis no jumta kā apnikušu kaķi?

—   Par ko jūs domājat, Valentīna Vasiļjevna?

—    Sakiet, šī saruna pie kamīna, jūsu eņģeļa cienīgā pacietība — es taču saprotu, ka esmu sagādājusi jums milzumu klapatu — ko tas viss nozīmē? Vai tas ir jūsu priekšniecības sankcionēts jauna aģenta apvārdošanas seanss, nekontrolētu simpātiju uzplūdi pret patīkamu sarunu biedreni vai izklaides pasākums trūkumcietēju laba?

—    Tas ir pasākums priekšniecības labā, kurā netrūkst ari nekontrolēm simpātiju uzplūdu. Tā ir nesankcionēta, bet nepieciešama un svarīga saruna. Tāpēc varbūt ķersimies pie lietas?

—    Un ko tad mēs darījām līdz šim?

—   Manuprāt, mēs vienkārši zaudējām laiku.

—    Un tomēr jūs to atļāvāties, Gabēn?

—    Nevajag mani pataisīt par monstru, norunāts? — viņš piecēlās un paspēra soli uz manu pusi. Viņa bārda izslējās man virs galvas kā slota, ar ko atvēzējies saniknots sētnieks. — Esmu normāls cilvēks un cienu citu viedokli. Taču pavēle, kas vistiešākajā veidā attiecas uz jums, nav gluži tas pats, kas komanda "Viens, div'". Jūs, atļaujiet atgādināt, esat izgāzusi gudri un smalki iecerētu plānu, pie kura strādājušas ļoti respektablas personas. Un ja nu tomēr jūs vēl esat dzīva, tātad tas ir svarīgi un nepieciešami…

—    Kam svarigi un kam — nepieciešami?

—    Dzimtenei, — Gabēns atteica tik ikdienišķā tonī, ka replika, kas man jau bija uz mēles, pēkšņi it kā pielipa pie aukslējām. Ielūkojusies viņa pilnīgi bezkaislīgajās acīs, es ne tikai sapram, bet līdz pašiem sirds un savu izvārdzināto smadzeņu dziļumiem apjautu, ka runāju ar fanātiķi.

—   Paklausieties, Gabēn, bet kā būtu, ja jūs mani ņemtu un sūtītu mājās? Nu, netiku galā, ko lai dara? Esmu, piemēram, dzirdējusi, ka tad, ja kāds padomju pārstāvis ārzemēs iekuļas situācijā, kad jāmaksā soda nauda, viņu ar pirmo lidmašīnu izsūta uz dzimteni. Esmu gatava izciest šo briesmīgo sodu.

—   Cienu jūsu vīrišķību, taču pagaidām tāds jautājums nav iekļauts dienaskārtībā.

—   Kāpēc?

—   Tā vajag.

—    Ko gan jūs iedomājaties, Gabēn? Kas jūs tāds esat? Dievs tas Kungs? Un kāpēc jūs ar mani runājat tā, it kā man pie jums būtu kārtojama ieskaite zinātniskajā ateismā?

—    O, tam ir vairāki iemesli. Minēšu pašu galveno — tieši man jūs šobrīd esat pateicību parādā par savu nenovērtējamo dzīvību.

—   Ak, vai patiesi? Jūs mēģināt man to iestāstīt tik nopietni, it kā pats tam ticētu! Glābt no bojāejas — vai nav pārāk daudz goda vienkāršai sievietei?

—    Neesiet tik pieticīga, Valentīna Vasiļjevna, — Gabēns atkal apsēdās krēslā. — Jā, jūs esat pieļāvusi nopietnu kļūdu. Taču es jums neko nepārmetu. Visas pazīmes liecināja, ka notikumi attīstīsies tā, ka mūsu pašreizējā saruna varētu notikt varbūt vienīgi nākamajā dzīvē, jo šajā, kā zināms, vēl nevienam nav izdevies risināt dialogu ar mironi. Taču jums palaimējās, un notika tas, kas atgadās ārkārtīgi reti…

—    Andropovs atsūtīja šifrogrammu, kurā paziņoja, ka nolēmis mani precēt. Vai es pareizi uzminēju?

—   Jums palaimējās, — nelikdamies par manu nekaunigo starpsaucienu ne zinis, Gabēns turpināja, — pat tad, kad bijāt sevi nodevusi, jūs neizkritāt no leģendas…

—    Vai jūs nevarētu vēlreiz atkārtot to pašu tikai šoreiz krievu nevis spiegu valodā?

—    Lūdzu. Pēc četrdesmit astoņām stundām jūs atgriezīsieties Buenosairesā.

—  Jāšus uz mūļa?

—   Es izsaukšu taksometru.

—    Ceru, ka jūs jokojat, Gabēn, — es drebošā balsī sacīju, jo sapratu, ka uz tādu veiksmi man nav ko cerēt.

—     Domājat, ka jums tīk, — viņš laipni atļāva. — Tikai ievērojiet, ka šais divās diennaktis jums jāiegaumē, es teiktu — pat jāiekaļ tik daudz, ka patiešām nav vērts vēl ilgāk pļāpāt par visādām blakuslietām. — Gabēns paskatījās pulkstenī. — Ja esat paēdusi, pie darba, Marta!

—    Kā, lūdzu? Kā jūs mani nosaucāt?

—    Ar ko gan Marta sliktāka par Gabēnu? Turklāt tāda vārdkopa kā "Valentīna Vasiļjevna Maļceva" ir pārāk gara un neatbilstoša vīru darbiem, kas jus gaida. Pietaupiet savu agrāko vārdu jūsu redaktora kabinetam. Tikai līdz šim kabinetam — ja jums vispār laimēsies tur kādreiz atgriezties — vēl tāls ceļš ejams, gaužām tāls…

32. nodaļa

Čīle. Mežs.

1977. gada 6. decembris.

—    Tevi pratinās tikai amerikāņi, ņem to vērā. Nevis argentīnieši, bet amerikāņi no CIP. Lai kāds vientiesis tev liktos sarunu biedrs, lai cik patīkams viņš būtu no skata un lai cik nevainojamā krievu vai franču valodā viņš ar tevi runātu, neaizmirsti, ka šis cilvēks ir no CIP. Viņš var tev stādities priekšā kā vietējās policijas izmeklētājs. Un tas ir labāk, jo atbilst tavai leģendai — padomju žurnāliste nevēlas ielaisties nekādās attiecībās ar ārvalsts izlūkdienestu, vienreiz jau ir apdedzinājusies. Žurnālistei vajadzīga tikai policija un PSRS vēstnieks Argentīnā. Un punkts.

—     Gabēn, bet var taču gadīties tā, ka viņi man notic, uzķeras uz manām pasakām, izsauc vēstnieku un atlaiž mani mājās?

—     Marta, pie mums tādi jēdzieni kā "varbūt" un "var gadities" nepastāv. Viņi skaidri zina, kas tu esi. Viņi zina par tevi gandrīz visu. Tu jau esi Lenglijas kompjūteros un izpētīta no matu galiem līdz papēžiem — viss ir noskaidrots, sākot ar tavu veselības izziņu, stājoties bērnudārzā, līdz pat tavai telefonsarunai jidišā ar to policistu…

—    Bet nopratināšana villā?

—    Par to viņus informēja Geretss un Horhe. Bet lentu Mišins paņēma lidz, un tā ir jau te… — un Gabēns nenoteikti pamāja virtuves virzienā. — Pēc mūsu valsts likumiem, Marta, šāda sirds izkratīšana kriminālkodeksā tiek kvalificēta kā dzimtenes nodevība vainu pastiprinošos apstākļos, par ko pienākas vismaz piecpadsmit gadi stingrā izolācijā…

—    Netērē savu dārgo laiku, Vitjiks man to jau rūpīgi izskaidroja.

—    Es tikai atgādinu, Marta, ka šis ieraksts ir sveiks un vesels. Bet, atgriežoties pie mūsu problēmām, es gribētu, lai tu cieši paturi prātā: nekur viņi tevi nelaidis, kamēr nesavervēs. Nekur, saproti?! Un nemierini sevi ar ilūzijām, citādi pazudināsi pati sevi, pazudināsi savu māti, pazudināsi to, kā labā pūlāmies, visu tu pazudināsi. Bet ja tu neatkāpsies no mūsu scenārija, viss nodks tieši tā, kā tu vēlies. Būs Maskava, būs tavs ilgotais darbs un mīļotā māte. Un būs pat tavs komjaunatnes ērzelēns, saprotams, ja viņš tevī vēl izraisa kādas emocijas. Visbriesmīgākais, kas ar tevi var notikt, ir paškontroles un realitātes izjūtas zaudēšana. Nevaru tev izskaidrot it visas nianses, taču, tici man, ir izmeklētāji, kas piespiež pie sienas vispieredzējušākos aģentus. Bet tu esi iesācēja, diletante. Un tā ir tava stiprā puse.

—   Gabēn, kur ir tava loģika? Ja viņi, kā tu saki, piespiež pie sienas pat pieredzējušus aģentus, ar mani viņiem vispār nebūs nekādu problēmu! Es taču neko no tādām lietām nesajēdzu. Man jūsu termini un spiegu slengs ir kā suahili paģirās.

—   Un ļoti labi, — Gabēns pamāja. — Ko gan tu patiesībā zini? Ko tu viņiem vari pateikt, ja viņi tev sajauks galvu? Neko, Marta!

—    Vai nu ta būs?

—    Vai tu zini, kas īstenībā bija Haskins?

—    TOC \o "1-3" \h \z Nē.

—    Vai tu zini, kāpēc'viņu nogalināja?

—   Varu tikai nojaust.

—    Zini vai nē?

—    Nē.

—  Vai tev ir zināms, kāda ir pret Televano vērstās akcijas būtība?

—    Nē.

—     Vai tev ir zināms, kādā nolūkā tev vajadzēja nodot "samizdata" romāna manuskriptu?

—    Centos saprast, bet tā ari nesapratu.

—    Vai tev ir zināma kaut viena detaļa par KGB darbību Argentīnā?

—    Izņemot slaktiņu villā, nē.

—     Vai tev ir zināmi mūsu ārzemju aģentu vārdi un segvārdi, vai tu zini paroles un konspirativo dzīvokļu adreses?

—     Pazīstu tikai Vitjiku, Andreju un tevi, citus — nē.

—    Vai tu zini, kāds ir mans uzvārds, vārds, izglītība, funkcijas, dienesta pakāpe KGB?

—   Nē.

—   Vai esi pārliecināta, ka reālajā dzīvē es izskatos tieši tā? — un Gabēns ar tādu kā klauna žestu paskrubināja kaut kur auss apkaimē, un es ar šausmām ieraudzīju, ka krāšņā bārda tikko manāmi pašķiebjas uz vienu pusi.

—   Tagad vairs nē.

—    Vai tu zini, pa kādu ceļu Mišins tevi šurp atveda?

—    Nē.

—    Vai tu zini, kā sauc pavadoni, kurš tevi atgādāja šurp?

—    Nē.

—    Vai tu zini, kā sauc vietu, kur pašlaik atrodamies?

—   Zinu tikai to, ka atrodamies Ciles teritorijā.

—    Redzi nu!

—    Bet Vitjiks?

—   O! — Gabēns pacēla pirkstu. — Ar Vitjiku ir cita lieta. Viņš ir tavs galvenais trumpis. Stāsti par viņu visu, ko atceries, atklāj visu par viņa ieradumiem, gaumi, simpātijām, pastāsti par Šveici un klasiskā baleta skolu. Vārdu sakot, viņam tu vari uzvelt visu, jo Mišins ir vienīgais KGB pārstāvis, kuru tu pazini, ar kuru tev bija kontakti un kurš novāca Haskinu — par ko gan liecina tikai tavas aizdomas un sarīkoja asinspirti CIP villā. Un tā būs patiesība, Marta. Vissvētākā patiesība. Viņi tevi pārbaudīs ar poligrafu…

—   Ar ko?

—    Marta! — Gabēns pārmetoši nogrozīja galvu. — Ar melu detektoru. Un sapratīs, ka tu nemelo. Bet viņiem tas būs tavas lojalitātes kritērijs.

—    Bet Andrejs?

—    Kaut kāds nezināms kretins ar biezām uzacīm, slepkava, cilvēks spoks. Epizode, fragments, sika vienība. Saki, ko vien gribi. Vari visos sīkumos aprakstīt, kā viņš piebeidza to briļļaino amerikāni. Tik un tā ne Mišinu, ne Andreju viņi nemūžam rokā nedabūs. Vismaz dzīvus ne.

—     Es viņiem varētu kaut ko pastāstīt par Andropovu…

—    Sper tik vaļā! Stāsti visu, ko atceries. Ka viņam garšo augļi, ka viņš valkā brilles smalkā zelta ietvarā, ir teātra mākslas labvēlis, visnotaļ pieklājīgi izturas pret dāmām un pat zina, kas ir Hulio Kortasars. Pastāsti, ka viņam ir ķēriens uz politiskām avantūrām, un, kad tevi palūgs minēt kādu piemēru, nepūlies un netēlo — tik un tā neko tādu, kas mums varētu kaitēt, tu nepateiksi! Tu būsi apbrīnojami pārliecinoša, Marta!

—    Un cik tālu man ielaisties? Kam piekrist?

—   Visam! Paraksti jebkurus dokumentus! Zvēri, piesaukdama visus svētos, apsoli visu, kas vien tev ienāk prātā. Es tev to oficiāli atļauju.

—    Un kā ar oficiālām garantijām?

—    Par ko tu runā?

—     Kādas ir garantijas, ka galu galā tā lente no villas nenonāks man velnišķīgi bīstamā kompānijā ar citiem V.V. Maļcevu kā padomju varas ļaunāko ienaidnieci atmaskojošiem dokumentiem? Un tā kā par pirmo pārkāpumu tu man apsolīji piecpadsmit gadu stingrā izolācijā, tad par visu pārējo es droši vien dabūšu pilnu nāves sodu komplektu, kādi vien ir praktizēti mūsu mīļotajā dzimtenē, un man pašai būs liegtas pat izvēles tiesības. Vai tad ne?

—    Kā tu iztēlojies šādas garantijas?

—    Pasaki to tu, Gabēn. Galu galā es jau otro diennakti klausos tavas pamācības, ļauj vismaz izmantot tavu pieredzi personiskās aizsardzības jautājumos.

—    Man nav ko teikt, Marta. Es nevaru tevi pārtaisīt un piespiest cienit mūsu profesijas godu. Taču izvēles tev nav. Tāpēc atliek tikai uzticēties padomju izlūkdienesta virsnieka goda vārdam. Es zvēru: pat tad, ja tu nesasniegsi iecerēto mērķi, bet tomēr godīgi būsi pildījusi tev uzticēto uzdevumu, no tavas galvas nenokritīs ne matiņš.

—    Bet ja nu sasniegšu? Ko tad — tā ari visu mūžu palikšu par Martu?

—   Zini ko, vispirms atrisināsim tavas izdzīvošanas problēmu. Gan jau tiksim galā arī ar turpmākajām niansēm.

—     Cilvēks izdzivo, lai dzīvotu, Gabēn. Dzīvotu kā cilvēks.

—    Tas ir atkarīgs no pieejas. Es, piemēram, uzskatu, ka dzīvoju kā cilvēks. Tu, nodarbodamās ar kaut ko visai līdzīgu, tā neuzskati. Tas ir strupceļš. Vienam no mums ir jāmaina savi uzskati.

—    Acīmredzot, teikdams "vienam no mums", tu domā mani?

—     Iespējams. Un tātad — sāksim vēlreiz no sākuma, Marta…

33. nodaļa

Klodines iela 124.

1977. gada 7. decembris.

… Viņi visu bija precīzi aprēķinājuši. It kā jau iepriekš būtu prātā salikuši šo mozaīku no daudzkrāsainām situāciju, vārdu un manipulāciju šķembām. Kā brūnsarkanas ar cilvēku asinīm piesūkušās un dīvainām, neizdibināmām saitēm vienotas blaktis viņi bija ieperinājušies it visur, nopunktojot valstis un kontinentus sīkiem, melniem konspiratīvo tikšanās vietu, dzivokļu un slēptuvju perēkļiem.

Tikai tagad sāku aptvert, kādi ir patiesie šīs drūmās organizācijas mērogi, kas ir šie mutanti, kurus izauklējusi masu ģenētiskā tumsonība un vairākās paaudzēs briedinātā komunisma ideju iemiesotāju mužiku viltība un izmanība, mutanti, kuriem nepastāv ne šķēršļi, ne attālumi un kuri spēj visu, sākot ar asprātīgām salonsarunām un klasiķu un modernistu citēšanu un beidzot ar aukstasinīgām un ciniskām slepkavībām. Brīžiem man pat sāka likties, ka tad, ja mana piespiedu iesvētīšana apmetņa un dunča bruņinieces mācekles kārtā būtu notikusi dzimtajā zemē, ierastajos apstākļos un starp krieviski runājošiem un ierastās kategorijās domājošiem cilvēkiem, nav izslēgts, ka saskarsme ar šīs drūmās varenibas pārcilvēcisko enerģiju man, stulbenei tādai, būtu pat radījusi lepnības garu. Piederība spēkam, kas sakņojas neierobežotas varas apziņā, kā zināms, spārno. Sevišķi sievietes. Taču es biju tūkstošiem kilometru tālu no dzimtajām mājām — apbrīnojami skaistā un reizē biedējošā zemē, kur pēc nomenklatūras likumiem un saskaņā ar komjaunatnes preses ārzemju braucienu grafikiem būtu varējusi nokļūt ja nu vienīgi nākamajā dzīvē (un arī tikai tad, ja man ar manu pusebrejisko veiksmi uzsmaidītu tā nelaime otrreiz piedzimt daudzcietušās PSR savienības teritorijā).

Un tāpēc, ja ari es izjutu kādu dvēseles pacēlumu, tad vienīgi cerot un ticot, ka bārdainā Gabēna bezkaislīgi izklāstītais plāns, kā manu pieticīgo personu iefiltrēt ASV Centrālās Izlūkošanas pārvaldes sistēmā, vairāk gan ir mēnešiem ilgi no ārpasaules atrauta cilvēka profesionālās izkalpošanās, neapvaldītas fantāzijas un slimīgu asociāciju auglis nekā KGB analītiskās nodaļas kārtējais meistarstiķis, kas no Lubjankas nama ar pneimopastu tiešā ceļā nogādāts uz Gabēna ar cirvi tēstā galda tālajā Čīles nostūrī.

Teikšu atklāti, uz laimīgu šā lietuvēna murga finālu man vairs nebija tikpat kā nekādu cerību. Ievērojot to, kā risinājās, es gan teiktu — nevis risinājās, bet aizvien vairāk samudžinājās viss šis absurdais pasākums, man pēc visiem loģikas likumiem jau sen vajadzēja pārstāt brīnīties par jebko un rāmi tipināt pa maršrutiem, kurus man laipni norādīja pieredzes bagātie loči no Dzeržinska laukuma. Taču es nespēju sevi pārveidot. Turpināju brinities par šīs "dzīvās" šaha spēles noslēpumiem, kurā cilvēki tika upurēti kā lēti bandinieki. Joprojām mierināju sevi ar ceribu, ka mašina ar nerunīgo šoferi, kurā lielā ātrumā tiku pārvietota pa šoseju ar samērā dzivu kustību, galu galā apstāsies pie manām nosmulētajām parādes durvīm, un es iegrūdīšu šoferim nevis rubli, bet septiņdesmit kapeiku tikai tāpēc vien, lai dzirdētu manai ausij šobrīd tik dārgo Maskavas mēli: "Ak tu, maucīgā ubadze, vai tu to sīknaudu baznīcas priekšā samangoji?"

Līdz ausīm atēdusies Gabēna kulinārijas brīnumus un līdz ūkai piebāzta vismaz ar centneru visdažādāko instrukciju, kuras man divas diennaktis pēc kārtas bija cītīgi cēlis priekšā Gabēns, es atgriezos tur, kur mani māca tik briesmīgas bailes, kur jutos tik slikti un kur nemūžam nebūtu atgriezusies savām kājām, bet kurp mani tagad veda šī mašīna, zaļa kā mans izmisums.

—    Pieraksti adresi — Klodīnes iela 124, — atcerējos, ko man bija piekodinājis vislabākais kulinārs padomju spiegu tiklā. — Mašīnā esi mēma kā zivs. Pirms tuvojies ēkai, uzmanīgi nopēti lapiņu ar adresi, it kā tu baidītos kļūdīties. Un tikai tad nesteidzīgi dodies uz vārtiem…

—    Bet ja nu… — es klusā cerībā biju apvaicājusies.

—   Nebūs nekāda "bet ja nu", Marta, — Gabēns nogrieza kā ar nazi. — Būs tā, kā es teicu. Tikai tā.

—    Tu esi gaišreģis? — es viņam tāpat kā Rejam Bredslijam noprasīju.

—    Esmu profesionālis! — viņš gandrīz tāpat kā Rejs atbildēja.

Es vienmēr esmu bijusi laba skolniece. Neatceros tādu reizi, kad būtu aizgājusi uz skolu, stundas nesagatavojusi, bez fizkultūras tērpa vai priekšauta darbmācības stundai. Manu bērnudienu norādījumu un uzdevumu bezierunu izpildi skolā mēdza iedzit kā sarūsējušas naglas mitrā kokā — uz mūžīgiem laikiem. Tikai vēlāk, universitātē, es kādu dienu aptvēru, ka vispirms izpildu norādījumus, ko man kāds devis, un tikai tad sāku pārdomāt to jēgu. Arī šeit, droši vien tāpēc, ka biju nonākusi pilnīgā bezpalīdzībā, es atkal izturējos kā skolniece, kas pedantiski izpilda tāda cilvēka instrukcijas, kurš, atšķirībā no manis, jau ir ielūkojies mācību grāmatas pēdējā lappusē un zina atbildi uz briesmīgi sarežģito uzdevumu, kuru atrisināt uz diženo Buenosairesas pilsētu mani atsūtījis laipnais onkulītis smalkajās brillitēs.

Visu izdarīju tā, kā Gabēns bija licis.

Un notika tā, kā viņš bija paredzējis.

Kad taksometrs aizbrauca, es, kaut arī jau iepriekš zināju, kam jānotiek, kā iemieta apstājos pie pelēkas trīsstāvu ēkas, ko apjoza rotaļīgs balkoniņš un pie kuras, šad tad šļaugani saplivinādamies, nokarājās manas dzimtenes sarkanais karogs. Uz plāksnes, kas, nospodrināta spoža kā kroņlukturis, bija pieskrūvēta pie sētas, spāņu, krievu un angļu valodā bija rakstīts: "PSRS vēstniecība Argentīnas Republikā".

Nē, man patiesi nevajadzēja neko tēlot. Ar tādiem režisoriem, kādiem mani bija uzticējis Jurijs Vladimirovičs, es droši būtu varējusi pretendēt uz štata vietu Maskavas Akadēmiskā dailes teātra pamattrupā. Un, kaut arī es jau daudz zināju — gan par padomju vēstniecību, gan par dažu tās līdzstrādnieku funkcijām, gan par to, ka šīs drūmās, pelēkās ēkas pagrabā, ļoti iespējams, tieši šobrīd kastē ar spiedogu "Diplomātiskais pasts" iesaiņo manu skolas draugu Vitjiku Mišinu, bet otrā, izmēros krietni lielākā, — uzačoto Andreju, jutu, ka manas skropstas saķep asarās, bet vēlēšanās caur šo čugunkalto vārtu režģiem mesties pretī vienīgajam zemes stūrītim, kuru pagaidām vēl varu saukt par savu, ir tik sirdi plosošs, ka…

—    Senjora, Maļceff? — kāda viegla, bet valdonīga roka no aizmugures uzgūla manam plecam.

—     Nebūs nekādu "bet ja nu", Marta, — es klusītēm nočukstēju un pagriezos. —Jā, ko vēlaties?

Manā priekšā stāvēja gara auguma policists tumšzilā formas cepurē, kura izcēlās ar sevišķi Īsu nagu, un formas t-kreklā ar maziem, kā no operetes aizlienētiem uzplecišiem, bet vienam pa apakšu bija izvērta brūna plecu siksna.

—   Vai senjora runā spāniski?

Papurināju galvu.

—   Angliski?

—    Nou.

Policists pabāza roku zem cepures un pakasīja pakausi, bija redzams, ka viņš nezina, ko tagad iesākt.

—   Varbūt franciski? — tobrīd man pat neienāca prātā, ka mani centieni iesaistīties sarunā ar likuma pārstāvi vienalga kādā valodā var likties aizdomīgi.

Tagad bija policista kārta purināt galvu. Beidzot viņš atrada izeju un pārgāja uz internacionālo žestu valodu — vispirms norādīja uz mani, tad uz netālu stāvošo sitroenu ar zilu zibspuldzi uz jumta, pēc tam iebikstīja ar pirkstu savās platajās krūtīs, tad pavērsa to pret manām šai ieilgušajā jezgā tik ļoti izmocītajām krūtīm.

—   Jūs mani gribat vest uz policiju? — pārgāju uz krievu valodu, sapratusi, ka atkārtot jautājumu ar žestiem man diez vai pietiks spēka.

—   Polisija, polisija, — amatvīrs priecīgi meta ar galvu un aicinoši māja sitroena virzienā.

—    Bet man jātiek vēstniecībā, — ar pirkstu parādīju uz PSRS karogu. — Embesi!

—    Nou embesi! — policits beidzot ieslēdza skaņu. — Polisija!

—     Šļūc tak tu… uz trīsburtu kombināciju! — precīzi izpildīju Gabēna instrukcijas un pie reizes atveldzēju dvēseli dzimtās krievu valodas iespējās, pēc tam, šādi atgaiņājusies no argentīniešu āmurgalvas, stingrā saskaņā ar plānu drošiem

soliem devos uz vēstniecības vārtiem.

>

—    Senjora Maļceff! — šoreiz policista balss vairs nebija tik laipna.

Pēc Gabēna scenārija, tam (vai tiem), kurš dienu un nakti gaidīja "senjoru Maļceff' pie padomju vēstniecības, vajadzēja mani sagrābt zem baltinbaltajām rociņām un stiept uz mašīnu. Taču neviens mani negrāba. Pēdējā mirklī galvā pazibēja kapitulantiska doma — aizbildināties ar varas iestāžu tūļību, tā atbrīvojoties no atbildības Gabēna priekšā, un, ko kājas nes, jozt uz padomju teritoriju, kuru no manis šķīra tikai četri metri.

Par to, ka tādā gadījumā mani vienkārši izgrūdis no vēstniecības policista apkampienos, es dīvainā kārtā pat neiedomājos. Atskatījos un redzēju, ka likuma sargs joprojām stāv tajā pašā vietā, kur pirms mirkļa bija tēlojis mizanscēnu no izrādes kurlmēmajiem, taču… Pēc kara jauno staļiniešu vidū bija ļoti iecienīta grāmatiņa, kuras nosaukums gaužām atbilda manai pašreizējai situācijai — "Vai visiem vienmēr jautri?". Tur bija nodrukātas divas no skata pilnīgi vienādas bildītes, tomēr tajās bija jāatrod kādas desmit atšķirības. Laikam jau bērnu dienu aizraušanās ar šo grāmatu man palīdzēja pareizi orientēties. Tiesa gan, es ieraudzīju tikai vienu atšķirību, toties tādu, pēc kuras man tūliņ pārgāja patika ielauzties vēstniecībā — policistam rokās bija parādījusies pistole, kas ļoti atgādināja tās, kuras tiek liktas lietā vesternos. Jā, gandrīz aizmirsu pateikt, ka pārējās izmaiņas bildītē uzradās jau tieši manu acu priekšā: no sitroena izkāpa tris nobarojušies tēvaiņi pilnīgi vienādos divrindu uzvalkos un, viegli šūpodamies gurnos, nāca uz manu pusi…

34. nodaļa

Buenosairesa. Māja bez adreses.

1977. gada 8. decembris.

… Ik pēc pusotrām stundām viesistabā, kas bija bāztin piebāzta ar ļoti vecām un ļoti skaistām mēbelēm, nedzirdamiem soļiem ienāca jauns mulats smokingā un tikpat nedzirdami nolika man priekšā augstu glāzi ar iezaļganu dzērienu. Tā kā mēģināt mani noindēt, saprātīgi domājot, būm bezjēdzīgi, dzēru vēso un mazliet pēc citrona garšojošo dzērienu ar milzu labpatiku. Jo vairāk tāpēc, ka šī dzirdināšanas procedūra bija vienīgā atelpa, kādu man atvēlēja Jūdžins — apmēram mana vecuma superslaids gaišmatis ar tik naksnīgi melnām acīm, it kā tajās regulāri iepildītu pildspalvu tinti…

Kopš tā brīža, kad ierados šai dīvainajā namā, bija pagājusi viena diennakts. Tās pirmo pusi es pavadīju vannā un gultā, bet otro — ērtā krēslā ar augstu, kokgriezumiem rotātu atzveltni, kā uzvelkamais papagailis atbildēdama uz Jūdžina jautājumiem. Es vairs neskatījos pulkstenī, bet laiku mērīju zaļganā dzēriena glāzēs. Kad mulats atnesa astoto glāzi, jutu, ka tūlīt apvelšos un aizmigšu tieši uz paklāja pie mana gaišmatainā ķidātāja kājām.

—     Šodien esam gandrīz beiguši, — Jūdžins aizsteidzās priekšā maniem slepenajiem nodomiem. — Vel burtiski pāris jautājumu…

—   Vai jūs neatlikfti tos uz ritu?

—     Diemžēl… — viņš noplātīja rokas un ielūkojās sev priekšā noliktajā biezajā bloknotā. — Pastāstiet man par savu redaktoru.

—     Tas nav jautājums.

—   Jums taisnība. Uzskatiet to par lūgumu.

—    Vispirms jūs mani lūdzat pievest pie atvilktnes, kur glabāju savu veļu, bet nu jau vēlaties, lai ielaižu arī gultā. Kā šis lūgums harmonē ar jūsu priekšstatiem par to, kādam jābūt džentlmenim?

—     Šī ir pratināšana, nevis saviesiga saruna, Maļcevas kundze.

—      Atkārtoju vēlreiz: esmu aizturēta nelikumīgi un pieprasu tikšanos ar PSRS vēstnieku.

—   Šo tematu mēs jau apspriedām. Kad pienāks laiks, jūsu lūgums tiks izpildīts.

—   Tas nav lūgums, bet prasība.

—   Labi, —Jūdžins plati pasmaidīja. — Kad pienāks laiks, jūsu prasība tiks izpildīta.

—    Varbūt jums ir mācīts, ka pratināšanas laikā varat arī nebūt džentlmenis?

—   Mēs velti tērējam laiku.

—     Nekas, pēdējās nedēļās man ir zudusi laika izjūta.

—   Jūs nevēlaties atbildēt uz manu jautājumu?

—    Zināms, ka ne. Man nav nekādas vēlēšanās jums izklāstīt savas personiskās dzīves sīkumus.

—    Es nebūt nelūdzu jūs klāstīt sīkumus.

—    Ā, tātad mans redaktors jūs interesē kā starptautiska mēroga publicists, kas raksta par ārzemju tematiem? Kā VĻKJS CK biroja loceklis? Kā…

—    Kā KGB līdzstrādnieks.

—     Man nav nekāda pamata viņu uzskatīt par KGB līdzstrādnieku.

—     Toties mums ir pamats. Un ne tikai jūsu redaktoru vien. Labi, pagaidām neiztirzāsim šo akmālo tematu. Gribu jums ļoti konfidenciāli atklāt kādu informāciju.

—    Diez vai ir vērts riskēt?

—    Esmu spiests to darit, jo neredzu citu iespēju, kā jums izskaidrot, cik ārkārtēja ir šī situācija.

—    Vai valsts noslēpumu izpaušana neietekmēs jūsu karjeru?

—    Diez vai, jo to ir sankcionējusi mana tiešā priekšniecība Vašingtonā…

—   Ak kungs, un manis dēļ jūs kūlāties tādu gaisa gabalu?

—   Vai tad nebija vērts?

—    Un vai tad bija?

—   Un kā vēl! Tiesa gan, ja gribu būt pilnīgi godīgs, nebūt neilgojos tikties ar jums…

—   Varu iedomāties, kaut ari man nav diez cik patīkami to dzirdēt.

—   Ja varat iedomāties, tad palīdziet mums notvert jūsu jaukos draugus.

—    Es jums jau teicu, ka, pirmkārt, viņi nav mani draugi, un, otrkārt…

—   Zinu, —Jūdžins mani pārtrauca, — zinu un ļoti gribu jums ticēt. Taču nevaru. Jūs atvainojiet, Maļcevas kundze…

—    Vakar pēc tikšanās ar to policistu pie vēstniecības es devu sev solījumu, ka tad, ja kaut reizi vēl dzirdēšu uzrunu "Maļcevas kundze", aiz buržuāziskās nepilnvērtības kompleksa uzšķērdīšu sev vēnas.

>

—    Okei, — amerikānis pasmaidīja. — Tad sakiet, kā jūs uzrunāt?

—    Bez "kundze" un bez uzvārda, ja iespējams.

—   Kā tad jūs saukt? Par Veļu?

—   Tipisks amerikanizējums, vai ne?

—    Nu, Jūdžins jau arī kādreiz bija Jevgēņijs.

—   Jūs esat no Krievijas? — es automātiski nopriecājos.

Tā mūsējie ārzemēs krīt ap kaklu pirmajam pretimnācējam, kas izskatās pēc krieva.

—     Senči, ne jau es… — Jūdžins ielūkojas pulkstenī. — Veļa, jūs esat vienīgais cilvēks, kas spēj kaut nedaudz izskaidrot to, kas noticis. Jūsu acu priekšā nogalināja mūsu cilvēku. Un vēl četrus. Jūs apzināties, ko tas nozīmē?

—   Jūs solījāt man atklāt konfidenciālu informāciju. Vai pārdomājāt?

—   Vai tad es jums jau nenosaucu precizus mūsu zaudējumu apmērus? Gājuši bojā pieci vērtīgi CIP darbinieki. Pieci tēvi un dēli savām ģimenēm…

—    Cik saprotu, jūsu darbā tā ir normāla parādība.

—    Jūs kļūdāties, Maļcevas kundze! — pirmo reizi divpadsmit stundu ilgās nopratināšanas laikā Jūdžina balsī nepārprotami ieskanējās niknums. — Tikai sliktas spiegu filmās līķi vien griežas. Mūsdienu izlūkdienestā slepkavība ir ārkārtējs notikums, izmisuma solis, robeža, aiz kuras sākas visatļautība.

Bet visatļautība izlūkdienestā ir ļoti bīstama parādība. Ja divu superlielvalstu aģenti sāk bliezt viens otram virsū ar ieročiem, tas nozimē, ka pasaule ir uz katastrofas robežas. Jūsu baleta mākslas pasniedzējs ar saviem rokaspuišiem piecu minūšu laikā ir iznīcinājis piecus CIP profesionālos darbiniekus. Tads upuru skaits mums nav bijis pat desmit darba gados visā pasaulē. Un varat man ticēt, ne jau bāros mūsējie nosit laiku… Kāpēc viņi tā izrīkojās? Gan Mišins, gan šis Andrejs neapšaubāmi ir profesionāļi. Viņu izturēšanās ekstremālā situācijā to simtprocentīgi pierāda. Tātad viņi nebūtu atļāvušies tādu neprātību, ja nebūtu saņēmuši pavēli. Bet pavēli varēja dot vienīgi kāda ārkārtīgi svarīga iemesla dēļ. Ticiet man, ne jau pirmo gadu mūsu pretinieki ir jūsu brašie tautieši, taču nekas tāds ne reizes nav noticis visā pēckara periodā. Kāds gan tam varētu būt iemesls, Veļa? Kā jūs domājat?

— Es jau jums teicu, ka nezinu…

Lēnām, bet neatlaidīgi man mācās virsū nelabums. Vainīgs acīmredzot bija nogurums un nervu spriedze. Gabēns patiesi bija paredzējis visu. Tās neaizmirstamās četrdesmit astoņas stundas viņa būdiņā bija aizritējušas tieši šādu jautājumu un atbilžu krustugunīs — gara, nogurdinoša, āķīga izvaicāšana ar spējām pārejām. Gabēns mani bija ļoti labi sagatavojis un, kā es tagad sapratu, savus plāceņus ar Čīles garšvielām tur, tālajā Kordiljeru nostūrī, neēda velti. Atcerējos viņa padomus, viņa pieņēmumus, kādos iespējamos virzienos pratināšana varētu pavērsties, un biju pārsteigta par viņa tālredzību, viņa spēju paredzēt sīkākās nianses, taču… Man nedeva mieru kāda uzmācīga doma — es nekādi netiku vaļā no sajūtas, ka Jūdžins nepavisam nav man svešinieks, nav nekāds ideoloģiskais pretinieks, ļaundaris no melnās planētas Vispasaules Buržuāzija, es nudien viņu neuztvēru kā savu, savas nenogremdējamās draudzenes un savas mātes personisko ienaidnieku… Visiem spēkiem centos sevi noskaņot naidīgi pret šo caururbjošo, bet reizē arī atklāto zilganmelno acu skatienu, pūlējos šī nenogurdināmā pratinātāja tēlu izmantot kā sava veida akumulatoru, kurā smelties enerģiju aizsargekrāna veidošanai… Taču man pretī sēdēja normāls, visnotaļ simpātisks puisis, kurš runāja ar mani manā dzimtajā valodā, kuram piemita manējai līdzīga runas maniere un kurš bija lasījis tās pašas grāmatas, ko es. Būtu es ar viņu sastapusies kaut kur Sretenskā, metro vai Maskavas Valsts universitātes lasītavā, ļoti iespējams, būtu viņu noturējusi par aspirantu vai kolēģi…

—    Par ko jūs domājat, Veļa?

—     Te, ārzemēs, esmu kļuvusi par drausmīgu egoisti, Jūdžin. Un domāju galvenokārt tikai par sevi.

—    Sakiet, Veļa, vai jūs sev patīkat?

—    Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Man likās, ka esat no tās sieviešu kategorijas, kas nespēj dzīvot, ja neciena savu rīcību. Vai esmu pareizi uzminējis?

—     Baidos, ka tās ir pārāk smalkas nianses pēc tik garas nopratināšanas.

—    Un tomēr — vai jūs neatbildētu uz manu jautājumu?

—    Bija laiks, kad es sev patiku.

—    Un kas ir mainījies kopš tā laika?

—    Daudz kas, Jūdžin.

—Jūs izskatāties ļoti nogurusi.

—    Gribētu gan redzēt jūs, ja…

—    Nē, nē, — viņš pasmaidīja. — Es nerunāju par fizisko nogurumu.

—   Viss ir ļoti vienkārši, Jūdžin, — man gribas uz mājām. Pie mammas. Ceru, ka tāda vēlēšanās jums nešķiet nedabiska?

—    Nu, labi, šai dienai pietiks, — viņš aizcirta bloknotu, rūpīgi uzskrūvēja pildspalvai uzgali un, redzēdams, ka es vēl aizvien sēžu kā sēdējusi, jautājoši mani uzlūkoja.

—Jūs vēlaties kaut ko sacīt, Veļa?

—Jautāt.

—    Es klausos.

—    Sakiet, šie cilvēki… Nu, tie, kurus… — centos izteikties pēc iespējas delikātāk.

—   Jūs jautājat par tiem, kuri gāja boja villā?

—Jā. Vai viņi bija jūsu draugi?

—   Viņi bija mani kolēģi, Veļa, —Jūdžins piepeši piecēlās un izslējās visā augumā, un es pirmo reizi ievēroju, cik viņš ir neparasti garš. Studiju gados droši vien būs spēlējis basketbolu. — Bet viens no viņiem bija man tuvs draugs…

—    Kurš? — man pēkšņi likās, ka rikle izklātā ar smilšpapīru, pasniedzos pēc glāzes un izdzēru tos pāris pilienus, kas sērdienīgi skalojās dibenā.

—    Tas pats… — Jūdžins greizi sašķieba lūpas un sāka raudzīties kādā nezināmā punktā man virs galvas. — Tas pats puisis brillēs, kurš, pēc jūsu vārdiem, esot gandrīz ietriecis jums lodi pierē.

—   Un vai tad viņš nebūtu to darījis?

—     Nemūžam! — amerikānis papurināja galvu, kā atgainīdams apsēstību. — Nekad, Veļa! Jūs viņu nepazināt, jūs nepazīstat pasauli, kurā viņš bija uzaudzis, kurā dzīvoja un mīlēja… Grūti iedomāties, ko jums ir sastāstījuši par Ameriku. Tieši jums personiski — un nevis padomju sabiedrībai, pēc kuras ieskatiem mēs, visi amerikāni, esam PSRS ļaunākie ie-

' > 7 j

naidnieki, kam prātā tikai viena doma — sagraut jūsu valsti idejiski un pēc tam to iznīcināt kodolkarā… Nē, ne visiem, bet personiski jums, žurnālistei Valentīnai Maļcevai, kura ieķēpājusies ļoti netīrās būšanās. Bet mums, amerikāņiem, ir mācīts, ka pati augstākā vērtība pasaulē, kurai nevar līdzināties viss Fortnoksas zelts, ir cilvēka dzīvība. Mana un jūsu dzīvība, Veļa. Viņš nekad nebūtu uz jums izšāvis. Izšaut uz cilvēku, kurš tev neko nav nodarījis, kurš stāv ar paceltām rokām un raugās tev acīs, var tikai bestija, stūri iedzīts zvērs. Niks nebija zvērs, varat man ticēt. Mēs mācījāmies vienā skolā un pat mīlējām vienu un to pašu meiteni. Un es biju tas, kas viņai paziņoja par Nika nāvi…

—   Tā meitene ir jūsu sieva?

—    Nē, Nika atraitne.

Skatijos uz Jūdžinu kā noburta, nespēdama ne ko teikt, ne klusēt un pat ne raudāt.

—   Kāpēc jūs par viņu vaicājāt, Vaļa?

—    Baidos, ka šis skats mani vajās līdz pat nāves stundiņai. Nekad vairs negribētu atcerēties to drausmīgo jumtu un viņa seju, un asinis, bet es kā slepkava, kuru velk atpakaļ uz nozieguma vietu, nemitīgi atgriežos un atgriežos pie tā, ko man todien nācās pieredzēt.

—    Nevajag sevi tā šaustit. Galu gala ne jau jūs viņu nogalinājāt.

—    Ne jau es…

—    Nedomājiet vairs par to! —Jūdžins pienāca man klāt un sniedza roku, lai palidzētu piecelties. — Paldies jums.

—    Par ko?

—    Par to, ka ari jums žēl Nika.

—   Vai rit jūs atkal mani pratināsit?

—    Teiksim mazliet citādi: rit turpināsim mūsu sarunu.

—    Pēc tāda paša grafika? Divpadsmit stundu pēc kārtas?

—   Iespējams, —Jūdžins puiciski pasmaidīja. — Taču apsolu jums, ka vismaz daļa no mūsu sarunas norisināsies nepiespiestākā gaisotnē.

—     Esat nolēmis mani pratināt Elvisa Preslija dziesmu pavadījumā?

—    Esmu nolēmis ielūgt jūs uz restorānu…

35. nodaļa

Buenosairesa. Māja bez adreses.

1977. gada 9. decembris.

Tas bija ļoti divains un, pēc visa spriežot, vecs nams. Par to liecināja vērienīgais plānojums, pamatīgi darinatās gadsimta sākuma mēbeles, apvilktas ar triviālām puķītēm un odziņām rotātu mīkstu audumu, sarežģītos vijumos veidotās durvju dzegas un augsto, balto griestu apmales, un es tūdaļ sapratu, kāpēc ši milzīgā, neomulīgā telpa man šķiet tik pazīstama. Arī šeit bija dīvānu, pufu, etažeru, šūpuļkrēslu, sienas skapju un vecu, nespodru trīsviru spoguļu sablīvējums, ari te bija jūtama vāra atblāzma no kādreiz šai vietā valdījušās taču, domājams, uz visiem laikiem zudušās sākotnējās godības, kas ar fiktīvas personas starpniecību tikusi pārpirkta par cietu valūtu. Tas bija CIP stils.

Pec visa notikušā jutu, ka esmu kļuvusi māņticīga. Manī kņudinājās un kaut ko neatlaidīgi čukstēja ausī neizprotami un savas nezināmās izcelsmes dēļ biedējoši impulsi, pusaizmirstas bērnu dienu asociācijas, dīvainas izjūtas, kuras es cieši apņēmos reizi par visām reizēm noskaidrot, tiklīdz būšu izpildījusi visu pasaules valstu izlūkdienestu uzdevumus. Taču vienai pazīmei es ticēju droši — milzigs mēbeļu sablīvējums istabā nav uz labu.

Jā, gandrīz aizmirsu pateikt, ka līdzās manam cietumam, kurā vēl aizvien bija samanāmas no poļu un baltkrievu miestiņiem iebraukušo un gadsimta sākumā šeit, Argentīnā, savu ilgoto Ameriku atklājušo un pie bagātības tikušo ebreju emigrantu kādreizējās geznibas pēdas, atradās vannas istaba ar visu, kas šādā telpā piederas. Tiesa, ne tik moderna kā viesnīcā "Plaza", taču gana ērta un jauki smaržojoša pēc lavandas.

Mani apģērba gabali, ko es tik bezatbildīgi biju pametusi "Plazā", gādīgu un neapšaubāmi sievišķīgu roku izmazgāti un izgludināti, bija sakārti uz pakaramajiem vai glītā kaudzītē nolikti skapja plauktiņā. Un pēdējā detaļa, lai, nedod Dies', kādai lasītkārai meičai neuznāktu vēlme atkārtot manas ārzemju gaitas vai, vēl ļaunāk, mani apskaust — visi trīs logi, kas bija vērsti uz iekšējo pagalmu, veidotu pēc diezgan padrūmas ikebanas principiem un sastāvošu no gludi apcirpta maura, pāris cipresēm un tādas kā Medicīnas un sanitāro darbinieku arodbiedrības pionieru nometnes lapenes, bija aizrestoti ar resniem čuguna režģiem. Manas istabas durvis bija slēdzamas tikai no ārpuses, ko laiku pa laikam ari darīja jau pieminētais mēmais mulats, kuram CIP vadiba acīmredzot bija uzlikusi par pienākumu uzmanīt, lai pratināšanas laikā es nenomirtu no slāpēm. Ja pieņemam, ka šai Ifas pilī es biju Edmons Dantess, ūdens nesējam smokingā bija visas tiesības uz abata Faria lomu, jo vairāk tāpēc, ka citu personāžu nebija. Laimīgā kārtā atšķirībā no sava prototipa viņam ne prātā nenāca parakties zem manas kameras, bet pirms durvju atslēgšanas viņš pieklājīgi pieklauvēja. "Laimīgā kārtā" es saku tāpēc, ka, pēc kārtējās pratināšanas atjaunodama spēkus, es, izstiepusies čīkstošajā koka gultā, lielākoties gulēju vienā kreklā, bet reizēm arī bez tā, jo naktīs māju apsildīja.

Kā mēdza teikt mana nekautrā draudzene, staigādama pa savu kooperatīvo ligzdiņu plika kā vārava: "Ja dvēsele smok, lai kaut miesa elpo."

Reiz šādā brīdī pie durvīm atkal pieklauvēja.

Jāteic, ka ap to laiku es tumšādainajam abatam jau pāris reižu biju mēģinājusi atraisīt mēli, laižot darbā atbilstošas frāzes vairākās svešvalodās. Saprotams, ka to darīju bez jelkādiem avantūristiskiem mērķiem — bēgt man, pirmkārt, nebija kurp un, otrkārt, nebija atļauts. Iesaistīt mulatu sarunā centos tāpat vien, sava iedzimtā sabiedriskā rakstura dēļ, kas, taisnibu sakot, mani arī bija novedis šai svešajā mājā ar tērauda restēm. Taču mans Cerbers klusēja kā žūpa pēc atskurbtuves un tikai mīklaini smaidīja.

—    Lūdzu, jūsu svētība! — uzmetusi frotē peldmēteli, pasniedzos pēc cigaretes un nedaudz apjuku, ieraudzījusi durvīs parādāmies Jūdžinu.

—   Vai smokings ir parādes formas tērps visiem spiegiem? Vai tikai padomju un amerikāņu?

—   Visiem.

—    Tas skaitās tā kā mundieris bez ordeņiem, vai ne?

—   Orhideja pogcaurumā ir vīrieša visgodpilnākais ordenis.

—   Kas to teicis?

—   Prezidents Hārdings, kundze.

Mans mocītājs stāvēja, viegli atbalstījies pret durvju stenderi, it kā speciāli man demonstrēdams, ka ar auguma parametriem un drēbnieka pakalpojumiem (bet, ja pievienojam Hārdinga citātu — arī ar atmiņu) viņam viss ir "all right".

—   Labi izskatāties, ser! — gribēju to pateikt ironiski, bet pēkšņi sevi pieķēru, ka es nebūt neliekuļoju. Tas nu nebija no priecīgākajiem atklājumiem, vismaz manā pašreizējā situācijā ne, un tomēr man ap sirdi kļuva maķenīt siltāk.

—   Ak, tad beidzot pamanījāt gan! —Jūdžins, kādu atdarinādams, notrausa no smokinga atlasa atloka neredzamu puteklīti, bet tad nenocietās un sāka smieties, uzmirdzinādams spoži baltus zobus, kuru forma tomēr varēja būt ideālāka. — Darīju ko varēju, lai izpelnītos komplimentu.

—   Apsveicu, tas jums izdevās.

—    Patīkami dzirdēt.

—    Esat saņēmis bosa uzdevumu?

—   Kā jūs uzminējāt, Veļa?

—   Vai jūs vienmēr komandējumā ņemat lidzi smokingu?

—     Dies' pasarg! Vai tad Krievijā tos nevar iznomāt?

—    Var. Augšdaļu. Bet tikai tad, ja dodas pēdējā gaitā. Klienti izskatās kā īstā smokingā…

—    Kāpēc jūs tik drūmi noskaņota, Veļa?

—     Vai tiešām? — tēloju izbrīnu. — Ā, sapratu! Biju aizmirsusi, ka pēc pratināšanas jāuzdejo vēderdeja. Acīmredzot man te, Argentīnā, progresē skleroze…

—     Laikam gan. Pulkstenis jau pāri astoņiem, bet jūs…

—   Ko — es?

■— Vai uz restorānu dosities rītasvārkos?

—   Jūs runājat nopietni?

—    Par rītasvārkiem?

—    Par restorānu.

—   Mans uzaicinājums jums nav pieņemams?

—   Jūdžin, beidziet muļķoties! — tobrīd viņš man patiesi krita uz nerviem. — Jūs neesat Marlons Brando, un es jau esmu liela meitene. Tāpēc beidziet tēlot augstākās sabiedrības švītu! Jums tas nepiestāv. Turklāt man nav nekādas vēlēšanās risināt atklātas sarunas restorāna mūzikas pavadījumā, jo sevišķi tagad, kad jūs ar savu maniakālo neuzticēšanos kā krāmu bodīti esat apgriezis ar kājām gaisā visu manu dvēseli. Vai tiešām jūs neredzat, ka esmu līdz nāvei nogurusi un mani spēki ir galā?

—    Tad iesim un izklaidēsimies. Tādam nolūkam jau restorāni arī domāti.

—     Vai tad mēs nevaram vienkārši pasēdēt mājās un parunāties? Tikai mums jāvienojas, ka tā nebūs pratināšana.

—    Baidos, ka Virdžils mūs nesapratīs.

—    Piedodiet, kas nesapratīs?

—'Abats Faria, —Jūdžins pasmaidīja. — Okei, Veļa, ja jums slinkums pārģērbties, varat braukt rītasvārkos. Jūs tajos izskatāties vienkārši apburoša. Bet es jums pieskaņošos un izmetīšos peldbiksēs.

—    Tas nu gan būtu interesanti… — vēlreiz paskatījos uz šo lielo lamzaku, kurš ar savām manierēm, neviltoto sirsnību un māku pasmaidīt pār visu seju, nevis ar lūpu galiem vien, tik ļoti atšķīrās no saviem krievu kolēģiem, tad devos pie skapja un izņēmu melno kleitu, par kuru šuvēja Soņa reiz teica, ka tajā man ir bīstami apgrozīties zināmos rajonos — konkurentes piekaus lidz nāvei. —Jūs sakāt — peldbiksēs?

—   Virsnieka godavārds! i

#

—      Ticu, tikai nekādi nespēju iedomāties, kur jūs iespraudīsit vīrieša visgodpilnāko ordeni…

Pusdienojot Jūdžins saglabāja apbrīnojamu pašsavaldīšanos un bija pati laipnība, uz manām dzēlībām, lai centos, cik spēju, viņš nereaģēja. Visu vakaru pūlējos izvest viņu no pacietības, izsist no šī bezrūpīgā buržuāziskās pašapmierinātības līdzsvara, izprovocēt uz asumiem un konfliktu. Intuitīvi sapratu, ka tīši vēlos situāciju galēji saasināt, lai man rastos iespēja šo amerikāni salīdzināt ar Vitjiku. Sievišķīgā pieredze man teica priekšā, ka Jūdžins un mans skolas biedrs ir principiāli atšķirīgi cilvēki. Mūsu ārštata kritiķe Valērija Iļjiņična teiktu — tipiski antipodi. Taču es centos sevi pārliecināt par pretējo. Man nez kāpēc ļoti gribējās, lai, rūpigāk pārbaudot, šo divu profesionālo spiegu psiholoģiskie portreti sakristu. Biju pārliecināta, ka šāds atklājums mani ļoti sāpinātu, kaut gan, Dievs ir mans liecinieks, iekšēji biju tā notrulusi, ka ar mani kā ar āmuru varētu dzīt naglas. Un tomēr kā rūdīta mazohiste es tīši meklēju sāpes, bārstīdama dzēlības, neveikli jokodama, pārtraukdama savu sarunu biedru pusvārdā un ignorēdama elementāras pieklājības normas, kaut gan veselas trīs stundas uz viņa rēķina cītīgi sukāju iekšā delikateses franču gaumē.

—   Visu mūžu biju domājusi, ka anšovi ir izsmalcinātākais produkts, ko radījusi civilizācija…

—   Un jums tie negaršoja, Veļa? Kāpēc? —Jūdžins nolika apzeltīto dakšiņu un uzmeta man ieinteresētu skatienu.

—    Izrādās, ka šo delikatesi esmu baudījusi kopš agras bērnības…

—   Jums bija bagāta ģimene?

—   Ļoti bagāta. Ķilavu kārbu jau nu tā varēja atļauties bez problēmām.

—    Kādu kārbu?

—    Ķilavu kārbu.

>

—    Kas tās tādas?

—  Jūdžin, jums ir dīvaini robi krievu valodā. Jūs, piemē' ram, zināt, kas ir introdukcija un difarmācija, bet kas ir ķilavas — šīs mazās, ar visām galvām un dibeniem tomātos noslīcinātās zivteles, jūs nezināt.

Jūdžins laida vaļā tādu smējienu, ka pie blakusgaldiņa sēdošā dāma kuplā parūkā izbīli nometa zemē nazi.

—   Tātad tie ir zivju konservi?

—    Tikai, Dieva dēļ, neizliecieties, ka jūs to nezinājāt.

—     Zvēru pie Brīvības staftijas! —Jūdžins svinīgi pacēla divus labās rokas pirkstus un pievēra acis.

—      Tātad svētki sveču gaismā beigušies? — neslēptā nožēlā pārlaidu skatienu ļoti mājīgajai zālei, kur uz galdiņiem zem stikla kupoliem dega sveces un šo galdiņu bija tieši divas reizes mazāk nekā viesmīļu, kas klusi un mērķtiecīgi kā skudras tekalēja pa zāli.

—    Bet deserts?

—    Ak, Dies! — es atstūmu šķīvi. — Vai jūsu tautieši vienmēr tik daudz ēd?

—    Veļa, Kremlī jūsu antiamerikānismu prastu novērtēt…

Jūdžins acīmredzot juta, ka klaja bezkaunība nav mana

galvenā rakstura īpašība. Un tas mani atbruņoja. Vismaz ap to laiku, kad pasniedza desertu, man gribējās ticēt, ka simpātijas, kas vārda tiešā nozīmē strāvoja no šī jaunā cilvēka, nav tikai dienesta pienākuma diktētas. Turklāt man te tiešām patika, biju laimīga, redzot neaizrestotus logus, un uz brīdi man pat piemirsās baisās atmiņas un vēl baismākās domas par nākotni. To nevarēja nepamanīt, jo patieso jūtu slēpšanā sievietes nevar sacensties ar vīriešiem, kaut ari pašmāju fdozofi nez kāpēc mēdz apgalvot pretējo. Jūdžins taisnprātīga, parupja un no kompleksiem brīva simtprocentīga amerikāņa tiešumā visu vakaru nenolaida no manis acis. Viņš pat necentās slēpt, ka mani neatlaidīgi pēta. Radās iespaids, ka izvēli viņš atstāj manā ziņā: sak, uzmini pati, kā šai ieinteresētībā ir vairāk — vīrieša jūsmas par sievieti vai profesionāla spiega amata degsmes. Par spīti Jūdžina ārējai pievilcībai un vīrišķīgajam šarmam, kuru, lai cik tobrīd biju naidīgi noskaņota pret visu pasauli, nevarēju nesajust, es tomēr sliecos domāt, ka mans sarunu biedrs ir un paliek spiegs. Ne nu gluži no Lubjankas, bet tomēr spiegs.

—     Jums ir kādas problēmas? — Jūdžins mani pētoši uzlūkoja.

—    Amerikāņu iemīļotais jautājums.

—   Mēs neciešam problēmas, to jūs pareizi esat ievērojusi.

—     Re nu, tā ari vajadzēja teikt, ka desertā mums būs ideoloģija.

—    Ideoloģiju hroniska pārtikas produktu trūkuma kompensācijai mēdz izmantot tikai pie jums. Bet mums desertā būs augļu torte ar kazeņu sīrupu, sukādēm un šokolādi… Re, kur tā jau nāk…

Viesmīlis jau bija mums pieripinājis mirdzošus ratiņus un saudzigi, kā no lauskām salīmētu antīku trauku, nolika uz mūsu galdiņa satriecoši skaistu balti-zaļi-brūnu torti, kas bija apspraudīta ar daudzkrāsainām degošām svecītēm. Tobrīd biju pārliecināta, ka ar šo vairākstāvīgo sukādu, putukrējuma un šokolādes meistardarbu varētu pabarot visus Jurija Vladimiroviča Andropova — kaut viņš ar plūmi aizrītos! — rijīgos putnēnus.

Kādu brīdi man gluži vienkārši nebija ko teikt, — tik skaista, nevainīga un, ievērojot manu neapskaužamo pusē spiedzes, pusē bēgles statusu, tik iracionāla šķita šī pasakainā torte.

Jūdžins, kurš joprojām nenolaida no manis acis, jutās glaimots.

—   Kālab tāda greznība?

—    Desertam.

—     Kaut ko tādu taču nedrīkst ēst. Pat teorētiski nē.

—    Un kāpēc jūs domājat, Veļa, ka tas ir jāēd? —Jūdžins ar mājienu pateicās viesmīlim un atkal pievērsās man. — Desertu neēd, par to tīksminās.

—      Baidos, ka redkolēģija, kas vērtē "Grāmatas par garšīgu un veselīgu ēdienu", jūs nesaprastu, jaunais cilvēk.

—   Tiešām? Un kāpēc?

—   Tā jums aizrādītu, ka šāda attieksme pret pārtikas produktiem ir tipiska sikburžuāzisku tendenču izpausme.

—    Šoreiz mani interesē vienīgi jūsu domas, Veļa.

—    Baidos, vai jūsu laipnība nav salkanāka nekā šī torte.

—   Tātad es jums vēl aizvien nepatīku?

—    Un jums bija uzdots par katru cenu iepatikties?

—   Ja atbildēsit uz manu jautājumu, atbildēšu uz jūsējo.

—    Nē.

—   Nē.

—   Meli pret meliem?

—    Es jums nemeloju, Veļa.

Tonis, kādā tika pateikta ši frāze, lika man atraut skatienu no tortes un atklāti paraudzīties Jūdžinam sejā. Viņam bija skaisti veidots zods — skaidras, asas līnijas, ne miņas no banālām bedrītēm. Nez kāpēc iztēlojos, kā viņš skujas.

—   Jūdžin, iespējams, es kaut ko nesaprotu, taču man ir tāda sajūta, ka mūsu sirsnīgās sarunas tuvojas nobeigumam. Šis vakars restorānā sveču gaismā, šī prātam neaptveramā torte un jūsu elegantais smokings man atgādina izlaiduma balli. Vai manas nojautas ir pareizas?

—    Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka tieši vērīgums ir visu jūsu nelaimju cēlonis?

—   Jūs neatbildējāt.

—    Domāju, ka jā.

—   Vai varam apranāties nopietni?

—    Esat nolēmusi pasteidzināt notikumus, Veļa?

—    Es jūs lūdzu… — kā parasti tā, kas šai brīdī man bija nepieciešamāks par visu, nebija pie rokas. Sāku rakāties pa savas VēDēeR somas neskaitāmajiem nodalījumiem un beidzot atradu to, ko meklēju.

—    Vai jums ir līdzi gāzmaska?

—   Jūs taisāties man iepūst sejā paralizējošu gāzi?

—    Es taisos aizsmēķēt "Javu".

—    Dieva dēļ, Veļa, neko sev neatsakiet. Kā visi virsnieki esmu sagatavots ķīmiskajai aizsardzībai.

—    Jūsu laipnība man sāk krist uz nerviem, — es nomurmināju, noklikšķināju šķiltavas un izpūtu istu, padomju cilvēka cienīgu dūmu mākulīti. Par spīti ķīmiskajai aizsardzībai, Jūdžins tomēr nedaudz saviebās.

—    Ko jūs gribējāt man jautāt?

—    Varbūt pabeigsim mūsu spiegu rotaļas tepat restorānā? Jo vairāk tāpēc, ka iegansts sarunas turpināšanai mums ir, — pamāju uz torti.

—    Labi, darīsim tā.

—   Vai pratināšana jums deva nepieciešamo informāciju?

-Jā-

—    Vai esat jau pieņēmis kādu lēmumu?

-Jā.

—   Vai šis lēmums ir galīgs?

-Jā-

—   Vai jūsu priekšniecība to ir sankcionējusi?

—   Jā-

—    Spriežot pēc tā, ka esat pārgājis uz telegrāfa stilu un vairs necenšaties neko tēlot, šis lēmums acīmredzot nav manā labā.

—     Tas atkarīgs, no kuras puses uz to raugās!

—  Jūs varbūt to uzskatīsit par nekaunību, bet man gribētos, lai jūs uz to paraugāties no manas puses.

—    Zināt, Veļa, jūsu gadījums ir pārsteidzošs.

—    Nevar būt!

—    Gribat, lai atkal atgriežos pie telegrāfa stila?

—    Piedodiet, es vairs tā nedarīšu…

—    Ja es nebūtu jums zināmās organizācijas līdzstrādnieks, es ieteiktu jums kā profesionālei rakstīt scenāriju Holivudai…

—    Un jūs uzaicināt par konsultantu?

—     Uz tādu godu es nepretendēju! Turklāt Holivuda joprojām atrodas ASV, bet mēs esam Buenosairesā. Un kā jūs, tā es šeit atrodamies tādu iemeslu dēļ, kuriem ar kino nav nekāda sakara. Attiecigi dienesti ir izanalizējuši jūsu atbildes un salīdzinājuši tās ar mūsu rīcībā esošajiem faktiem. Uzdevums tāds: noskaidrot, kādā mērā PSRS pilsones V.V. Maļcevas liecības saskan ar īstenību, lai pēc tam pieņemtu optimālu lēmumu. Rezumējums: tās nesaskan.

—    Kā to saprast?

—    Veļa, nu jūs jau smēķējat filtru. No šīs smirdoņas neglābtu pat gāzmaska, kuras man, starp citu, nav.

—   Piedodiet, — nospiedu cigaretes galu pelnu traukā. — Ko tad galu galā tas nozīmē?

—   Tas nozīmē, Veļa, ka visu šo laiku jūs mums melojāt…

Jutos tā, it kā man būtu uzgāzuši petrolejas kannu un

aizdedzinājuši.

—   Nevēlos skaidrot un šobrīd arī neskaidrošu, kāds tam iemesls, — likās, Jūdžins pat nemanīja, kā es svilstu kauna ugunīs. — Teikšu tikai to, ka melot jūs neprotat, un pievērsīšos lietas būtībai. Un tātad, Veļa, ir gājuši bojā pieci cilvēki. Jūs esat vienīgā lieciniece. Jūsu liecības neapstrīdami pierāda, ka ar notikušo jūs esat saistīta. Ir daudzi likumi, pēc kuriem novērtējama šī situācija. Saskaņā ar starptautiskajām normām jūs kā ārvalstu pavalstniece esat tiesājama tās valsts teritorijā, kurā esat izdarījusi noziegumu. Un šoreiz tā ir Argentīna. Tiesa, noziegums izdarīts pret ASV pilsoņiem, un mana valsts pa diplomātiskajiem kanāliem var panākt jūsu izdošanu. Taču pastāv vēl kāds likums — specdienestu likums. Šis likums skar mūsu drošības aizkulišu pusi, Veļa. To, ka jūs esat šeit, neviens nezina…

—    Neviens?

—   Neviens. Tāpēc, ka tie, kuri jūs šurp atsūtīja, klusēs, lai kas ar jums notiktu. Jūs izpildījāt savu misiju un saviem KGB draugiem vairs neinteresējat. Kālab gan celt brēku? Specdienestos tā nav pieņemts. Esam jau sagatavojuši protesta notu, ko sakarā ar piecu ASV pilsoņu noslepkavošanu nosūtīsim jūsu vēstniecībai. Kāpēc gan jūs iedomājaties, ka PSRS vēstniecība Argentīnā cels traci autokatastrofas dēļ, par kuras upuri būs kļuvusi kaut kāda Valentīna Malceva?

> >

—   Tātad man ir piespriests nāvessods?

—   Jā, Veļa.

—    Desertā?

—    To laikam gan nespēs saldināt pat šī krāšņā torte!

—     Un jūs ar nodomu atvedāt mani uz restorānu, lai pasludinātu verdiktu?

—   Vai ticēsiet, ja teikšu, ka tā ir mana personiskā iniciatīva, par kuru man droši vien nāksies atbildēt?

—   Vai tad man ir izvēle?

—    Tā mēs šo sarunu nevaram turpināt, Veļa! — pirmo reizi visa vakara gaitā Jūdžina balss ieskanējās asi un valdonīgi. — Gribu, lai jūs saprotat, cik šī situācija ir delikāta. Man personiski neviens nav licis jūs pārvilināt mūsu pusē. Citos apstākļos tā tiešām varbūt būtu noticis. Bet ne jau tad, kad iznīcina visu mūsu rezidentūru. Es jau jums paskaidroju, ka no mūsu viedokļa tas ir ārkārtējs notikums.

-Jā-

i

%

—    Par notikušo ir paziņots prezidentam, šīs lietas izmeklēšana norisinās CIP direktora personiskā uzraudzībā… Jūs, protams, esat upuris, Veļa, un nav ne mazāko šaubu, ka esat nodota — ciniski, rupji un nekaunīgi nodota. Taču tie, iespējams, varētu būt morālista vai tiesību aizstāvja argumenti, mūsu firmai tie nepavisam nav saistoši. Jūsu vienīgā izeja ir teikt taisnību. Visu, no sākuma lidz beigām. Tikai tā jums ir izredzes izglābties. Vai jūs mani saprotat, Veļa?

-Jā…

Atklāti sakot, es neko nesapratu. Bailes stindzinaja manas smadzenes un miesu, lika aizmirst realitāti un pārvērta par dīvainu bioloģiski iekapsulētu substanci — dzivu, pulsējošu, drebošu būtni, kura absolūti zaudējusi spēju domāt. Sakoncentrējusies uz trīskrāsaino tortes blāķi, es instinktīvi apjautu, ka ir jārīkojas, kaut kas jāuzsāk, jāaizsargā sava dzīvība un … zaudēju pēdējās saprāta paliekas. Varbūt šīs piezīmes gadīsies lasīt arī kādam, kuram pašam ir bijis piespriests nāves sods. Tikai tāds cilvēks sapratis visu mana izmisuma patieso, lidz galam varbūt vienīgi zemapziņā apjausto dziļumu. Tikai tāds…

—    Veļa? Jums slikti? — Jūdžins pārliecās pār galdu un viegli pieskārās manam plecam. — Veļa! Attopieties!

—   Paldies par jauko vakaru! — šī frāze bija augstākais, uz ko šai kritiskajā situācijā bija spējīgs mans intelekts.

—    Līdz vakaram vēl tālu, Veļa.

—    Bet man likās, ka ir jau nakts, Jūdžin.

—Jums man kaut kas jāpasaka.

—    Kas?

—    Veļa, saņemieties, es vēlos palīdzēt.

—    Kāpēc? — migla manu acu priekšā nedaudz pašķīrās. Vismaz Jūdžina seja man vairs neatgādināja nedzīvu ģipša masku.

—    Kāda tam nozīme? Jo sevišķi tagad, jaunais cilvēk… — ja šos vārdus būtu dzirdējusi mana māte, viņai būtu pamats ar mani lepoties.

—   Kāda velna pēc, Veļa?! Beidziet muļķoties, kas es jums, sasodīts, par jauno cilvēku? Mēs esam vienaudži.

—   Kāpēc jūs gribat man palidzēt? Kādu spēli jūs spēlējat? Kā es jums atmaksāšu par jūsu šķietamo labdarību?… Tagad es jau zinu, kā šīs lietiņas notiek. Vai jūs kādreiz ir guldījuši blakus simtgadīgam britu baronam? Kādos kārtējos mēslos mani atkal taisās izvārtīt? Vai CIP direktors arī valkā brillites smalkā zelta ietvarā? Ko?…

Atguvos, izdzirdusi pati savu zobu klaboņu. Jūdžins, atmetis visas savas smalkās manieres, mani purināja aiz pleciem un acīmredzot darīja to pārāk centīgi.

—    Nu? — pie pašas auss sajutu viņa karsto elpu. — Vai histērija beigusies?

—    Kāda histērija?…

Atvēru acis un ieraudzīju, ka tortes vairs nav. Tāpat kā kristāla trauku un resnās sveces, kas rotāja mūsu galdu. Mēs braucām automašīnā pa diezgan drūmu ieliņu. Nespodrā, spokaini blāvā laternu gaisma tikai vēl vairāk izcēla to, cik tā šaura, pasvītroja, kādā strupceļā nonākusi gan šī mašīna, gan es, gan mana dzīve un, pēc visa spriežot, arī mans burvīgais ceļabiedrs. Viņa "taurenīša" lenta bija atraisīta, ar cigareti zobos Jūdžins, acis nenovērsdams, ar skatienu urbās šofera pakausī, it kā telepātiski diktētu viņam brauciena maršrutu.

—     Kurp jūs mani vedat? — baidīdamās viņu uzlūkot, steigšus novērsu skatienu.

—   Mājās.

—    Uz Mitiščiem?

—    Gandrīz.

—   Tu pats izpildīsi spriedumu?

—    Nē, izsaukšu jīīras kājnieku pulku.

—    Sausi ar Dzeržinska pistoli?

—   Tu esi pelnijusi ko labāku.

—    Es runāju nopietni.

—    Es ari.

—    Kāpēc tu man palīdzi? Kam tev tas vajadzigs?

—    Ceru izpelnīties algas pielikumu un augstāku dienesta pakāpi.

—   Atbildi, man tas ir svarīgi.

—    Rīt.

—   Nekāda "rīt" nebūs. Ar mani ir cauri, Jūdžin.

—    Nu, protams, tu esi komunistiskās ideoloģijas upuris.

—    Beidz ākstīties!

—   Vai jūties labāk? —Jūdžins beidzot atrāva skatienu no šofera pakauša un paraudzījās mani. — Restorānā tu izskatījies kā koka rublis.

—    Vai tiešām mūsu valūta kotējas tik zemu?

—   Tu nevari pat iedomāties, cik zemu.

—    Un kā es izskatos tagad?

—   Tagad ir tumšs un neko nevar redzēt.

—    Abats Faria, vinš… Kas viņš ir?

7 > >

—    Līdzstrādnieks.

—   Vai viņam ir augstāka dienesta pakāpe?

—   Viņš ir no cita dienesta un nav man pakļauts.

—   Vai viņš… ir apmēram tas pats kas Vitjiks?

—    Uz to pusi.

—    Tātad ari jums ir tādi?

—    Un tu domāji, ka ne?

—   Tātad, viņš mani…

—   Jā, jā, viņš tevi.

—    Tu mani grūtā brīdī tik skaisti atbalstīji. Paldies tev, draugs.

—   Tu man tici? Nopūtos.

—    Ko lai es izdaru, lai tu man noticētu?

—     Vai tiešām tev tik ļoti kārojas to algas pielikumu?

—    Pie velna pielikumu! Kas jādara?

—    Nekas. Es tev ticu.

—   Tad dari tikai to, ko es tev teikšu.

—    Labi.

—   Tikai to, un neko citu!

—    Labi.

—    Esi padeviga kā sultāna verdzene, kuru nepaklausības gadījumā ar kaunu padzīs no harēma!

—    Labi.

—    Tūlīt būsim atbraukuši. Tu ieiesi iekšā, uzkāpsi savā istabā, iedzersi miega zāles un aizmigsi.

—    Uz visiem laikiem?

—    Līdz ritam.

—    Un kas būs rīt?

—    Rīt atnākšu es.

—    Bet ja nu neatnāksi?

—    Atnākšu!

—    Bet ja nu tava priekšnieciba neticēs? Ja viņi tev pavēlēs savākt mantiņas un atgriezties mājās? Ja…

—    Es atnākšu, Veļa!

—   Jūdžin, tu meičas sirsniņā modini ceribas. Vai tev, tu amerikāņu demokrātijas dēls, ir zināms, ka ļaunākais grēks, ko vīrietis var izdarīt, ir modināt meičas sirsniņā nepiepildāmas ceribas?

—   Jā, kaut kur esmu to lasījis.

—   Vai tu nebaidies mani vilties?

—    Kādā zinā?

j

—    Nu teiksim, ja cena, par kuru tavi bosi man piešķirs tiesības dzīvot tālāk, strādāt un varbūt kādreiz nākotnē pat laist pasaulē bērnu, izrādīsies pārāk augsta pat tādai dzīves mīļotājai kā es?

—   Veļa, es tevi nesaprotu, un man tas nepatīk.

—    Ak kungs, cik tu neattapīgs, Jūdžin! Redzi, es nevienu neesmu nodevusi. Esmu tikai izdarījusi to, ko dara miljoniem cilvēku — esmu atļāvusies būt vāja un padevusies kārdinājumam. Turklāt esmu izvilkusi vissliktāko lozi un samaksājusi par to visaugstāko cenu. Bet vājums vēl nav nodevība, vai ne?

—   Tā ir vārdu spēle, Veļa. Katras nodevības pamatā vienmēr ir kāda vājība.

—      Tu mani nesaproti. Varu iedomāties, kāda būs vienošanās starp mani un taviem priekšniekiem. Citas iespējas mani izglābt taču tev nav, kā vien piedāvāt tavam mīļotajam CIP manas pārvervēšanas plānu. Nebīsties, Jūdžin, neesmu profesionāla KGB aģente. Mani vienkārši tur, Ciles kalnos, paspēja labi sagatavot. Es, tātad, būšu dubultaģente, vai ne? Izlikšos, ka esmu izpildījusi vienu neliešu uzdevumu un cenšos ieriebt otriem…

—    Vai tu saproti, ko nozīmē — soli pa solim? -Jā.

—    Vispirms tev jātiek cauri sveikā! Jāizdzīvo. Tas ir galvenais. Visu pārējo izlemsim pēc tam.

—     Ak vai, Jūdžin, tu taču nepavisam neizskaties pēc muļķa! Kāpēc gan tu esi tik bērnišķīgi vientiesīgs? Vai tad tu nesaproti, ka es mūžam palikšu tikai marionete citu rokās? Saprotams, ka pēc visām šim mocībām esmu jau evolucionējusi tiktāl, ka man ir nospļauties, kurš izlūkdienests taisās mani izmantot. Taču tas ir vājš mierinājums, jo sevišķi, ja ņem vērā, ka es nevēlos, lai mani vispār kāds izmanto. Es negribu būt ne CIP, ne KGB, ne Mossada, ne vēl kāda slepenā dienesta aģente! Es gribu, lai mani uzliek uz operāciju galda, atver man galvaskausu, paņem labi lielu dzēšgumiju un izdzēš no manas atmiņas visus pēdējo divu nedēļu notikumus. It visu, kas saistīts ar šiem smokingos tērptajiem, bet patiesībā netīrumos, nāvē un cinismā slīgstošajiem kretīniem, kuri ar cilvēkiem izrīkojas kā ar žetoniem pie ruletes galda. Vai tu spēj to saprast?

—    Un kā vēl!

—    Vai tu vari man sarīkot šādu galvaskausa trepanāciju?

—    Baidos, ka tikai ar letālu iznākumu.

—   Neko labu es no tevis ari negaidīju.

—   Paldies par to pašu, kundze.

—   Tad ko nu darisim?

—   Tā kā labāka varianta nav — precīzi izpildīsim manus norādījumus.

—     Paklau, Jūdžin, tavos norādījumos nav teikts, cik tablešu man jāiedzer — varbūt divas, bet varbūt arī sešpadsmit, divdesmit vai simts miegazāļu ripiņu. Varbūt tas arī būtu labākais variants, kā tev šķiet? Atbildi man godīgi, esi draugs. Jo sevišķi tāpēc, ka no visiem nāves veidiem es vienmēr esmu devusi priekšroku izdzišanai miegā. Mierigi un nesāpīgi. Un nekrologā neviens neierakstīs drausmīgo frāzi: "Uz viņas rakstāmgalda palika nepabeigta kārtējā raksta pēdējā sleja…" Ja nekas labāks nav sagaidāms, pasaki man to, — tu rīkosies kā vīrietis, un es šādu žestu pratīšu novērtēt.

—    Diemžēl es uz šādu žestu neesmu spējīgs.

—    Baidies uzņemties grēku?

—   Tam ir divi iemesli.

—   Kādi?

—     Pirmkārt, tu nenovērtē Virdžilu: pirms viņš nebūs saņēmis pavēli tevi nomušīt, viņš sargās tevi tikpat modri kā sava slepenā rēķina kodu Šveices bankā. Un tu varēsi stāvēt kaut vai uz galvas — vairāk par divām sekonāla tabletēm tu no viņa neizspiedīsi…

—    Un otrkārt?

—    Otrs iemesls ir daudz banālāks — es nevēlos tevi zaudēt, Veļa…

36. nodaļa

Buenosairesa. Māja bez adreses.

1977. gada 10. decembris.

Lai cik dīvaini, taču es aizmigu bez jebkādām tabletēm, iegrimu miegā kā atvarā un gulēju kā baļķis — bez satraucošiem sapņu tēliem, kliedzieniem miegā un citām dvēseles satraukuma pazīmēm. Kleitu un kurpes reizē nost raudama, es pat nepaspēju nodomāt, ka, ļoti iespējams, nekad vairs ncpamodīšos.

Kad atvēru acis, ieraudzīju pie savas gultas stāvam Jūdžinu ar bezmiegā pietūkušiem plakstiem, zilgana dūmu oreola ieskautu — likās, ka viņu tikko ķēris īssavienojums. Nākamajā mirkli aptvēru, ka dūmu aizsega cēlonis ir kūpoša cigarete un tase karstas kafijas.

—   Tas ļoti atgādina "Dusošās skaistules" sižetu, — es nomurmināju, uzraudama segu lidz zodam. — Trūkst tikai kristāla zārka.

—    Divkārši meli tukšā dūšā ir nāves grēks, —Jūdžins uzmanīgi nolika tasīti uz viena no mana mēbelēm pārblīvētā cietuma sešsimt pūliņiem un nopurināja cigaretes pelnus tieši uz paklāja.

—     Kāpēc divkārši? — ar labo roku pieturēju segu, ar kreiso centos aizķert tasīti. — Zārks nebūs no kristāla?!

—     Pirmkārt, tu vairs nedusi, un, otrkārt, neesi nekāda skaistule.

—    Var kaut vai visu mūžu septiņos no rīta ielauzties visdažādāko sieviešu guļamistabās, un tomēr skaistuli tā arī nesastapt. Ne dusošu, ne pamodušos, jo, lai kļūtu par skaistuli, sievietei kaut divsimt minūšu nepieciešams pakavēties vannas istabā. Tas, ko tu redzi, ir tikai daļa no tā, kas principā varētu kļūt par skaistuli. Secinājums ir acīmredzams: pusgatavus darbus muļķiem nav ko rādīt.

—    Bet šefiem?

—    Kādiem šefiem? — man beidzot bija izdevies iebaudīt malciņu kafijas, nenodemonstrējot Jūdžinam sava krūšu kurvja īpatnības. Kafija bija vienkārši graujoša, ja vien Virdžils tur nebija kaut ko iepilinājis. — Esi nolēmis sarīkot manas guļamistabas bezmaksas kolektīvo apmeklējumu?

—    Vai tad ir arī tādi plānprātiņi, kuri būtu ar mieru par to maksāt? —Jūdžins kritiski nopētīja manas pinkas.

—   Tava laime, ka kafija ir pārāk laba, lai es to…

—    Tev nav divsimt minūšu, Veļa. Tikai desmit. Kafijai, tualetei un lai apģērbtos, — Viņš raudzījās pēc pelnu trauka, bet, tā arī to neatradis, iemeta cigaretes galu puķu vāzē. — Esi tik mīļa, kļūsti par skaistuli desmit minūšu laikā. Tāpēc, ka mans šefs, kurš bija ar mieru ar tevi aprunāties, šai ziņā ir profans. Viņš ne vienmēr saprot, vai viņam rāda gatavu vai pusgatavu mākslas darbu…

Kā ikviens izlūks, Jūdžins kaut ko noklusēja vai ari tišām teica ko citu, nekā es no viņa gaidīju. Viens bija skaidrs: savu vārdu viņš bija turējis un viņam bija izdevies kaut ko panākt, citādi es vis garā melnā mašīnā ar tumši aizstiklotiem logiem kārtējo reizi netrauktos pretī nezināmajam. Man, protams, gribējās uzzināt vairāk, kaut gan pati sev varēju atzīties, ka esmu jau iemācījusies daudz ko uzminēt. Biju redzējusi veselu galeriju šīs profesijas pārstāvju — eleganto Vitjiku, cienīgo Haskinu, gorillam līdzīgo Andreju, atturīgo Reju Bredsliju, vientuļnieku Gabēnu un tagad šo Viskonsinas smukuliti — un pamazām sāku pie viņiem pierast, viņu savaldīgā, mazliet ironiskā, bet biežāk tomēr valdonīgā un skarbā izturēšanās maniere man vairs nebija nekāds jaunums… Tas bija šis amata brālības stils. Viņi nevis runāja, bet kontaktējās, nevis domāja, bet kombinēja, nevis klausījās, bet fiksēja. Droši vien, pat apskaujot sievieti, šie vīri reflektīvi centās sataustīt nevis viņas krūštura āķīšus, bet pistoles maksti…

Un tomēr es ļoti vēlējos sevi pārliecināt, ka mans slaikais pavadonis nav gluži tāds kā visi pārējie šai neģēļu un slepkavu kohortā. Atcerējos Gabēna pamācības: "Nekad nevienam netici. Vienkārši netici, jo mūsu arodā nekad un nekādos apstākļos nesaka patiesību. Tas būtu visrupjākais noteikumu pārkāpums. Tev iepatiksies izmeklētājs vai apteksne, kas gludinās tavas drānas. Logā parādīsies noslēpumains svešinieks ar Alēna Delona vaibstiem un kvēlu vēlēšanos tevi glābt. Loģika un intuīcija tev čukstēs, ka pret tevi izturas atklāti un godīgi, situācija izvērtīsies tā, ka citādi nemaz nav iespējams. Un tomēr netici! Domā tikai par uzdevumu. Atceries, ka tu viņiem esi nepieciešama jebkurā gadījumā. Un viņi cīnīsies par tevi tikmēr, kamēr sapratis, ka tu saki taisnību. Bet viņu virsuzdevums ir pierādīt pretējo. Viņi ir ārkārtīgi viltīgi, viņus ir sagatavojuši labākie psihologi. Viņi tevi piemānis simttūkstoš reižu, viņi spēj orientēties tādās zemapziņas dzīlēs, par kādām taviem kortasariem, kalkam un sartriem nav ne mazākās jausmas. Tāpēc, ka tos, tavus prātvēderus, ja viņi uzrakstīs neveiksmīgu stāstu vai romānu, sliktākajā gadījumā atstums vienigi izdevēji. Bet ja kļūdīsies šie puiši, spēle viņus nekavējoties iznīcinās. Viņu spēle ar mums. Un tāpēc — netici!…"

—    Veļa, kā tev tas izdevās?

—   Kas… — es ar pūlēm atgainīju gara acīm tikko skatīto ainu — pār mani draudigi slienas Gabēna bārda, un kā šaura rēta to pāršķeļ lūpas, no kurām plūst nebeidzamu pamācību straume.

—    Desmit minūtēs tu esi radījusi mākslas darbu.

—   Un tu vēl neticēji, ka pusgatavu darbu muļķiem nerāda.

—    Es taču nevarēju zināt…

—   Ceru, ka tas patiešām ir viss, kas nepieciešams, lai tiktos ar tavu bosu?

—   Gandrīz, —Jūdžins izpurināja no paciņas cigareti un sniedza man.

—     Tu aizmirsi piemetināt: "Uzsmēķējiet, pilsone…"

—    Kāpēc tieši tā?

—    Staļina laikos rīkotajās tīrīšanās NKVD izmeklētāji nopratināšanu allaž esot sākuši ar šo frāzi…

—    Un ja nu pilsone bija nesmēķētāja?

—    Smēķēja visi…

—    Labi, uzsmēķējiet, pilsone Maļceva.

—    Paldies, priekšniek, — aizsmēķēju no pasniegtajām šķiltaviņām. — Kas jāparaksta?

—        Nesteidzieties! — Jūdžins pavīpsnāja un arī aizsmēķēja, — Tūlīt nobrauksim pie lielā šamaņa, viņš jums arī visu pateiks.

—     Un tu tātad būtu kaut kas līdzīgs zilonim uz šaha galdiņa?

—     Pareizāk būtu teikt nevis zilonim, bet virsniekam.

—    Šahā saka "zilonis".

—    Bet CIP — "virsnieks".

—   Esat izpildījis uzdevumu, virsniek? Sagatavojis augsni?

—   Jā gan, pilsone. Esmu izpildījis un sagatavojis…

—    Pēc visa spriežot, veiksmīgi?

—    Un kā jūs jūtaties, pilsone? Normāli?

—    Pagaidām šķiet — tā nekas.

—   Tātad, veiksmīgi.

—     Un kas jums deva tādu idiotisku uzdevumu, pilsoni virsniek? Tak ne jau pats ASV prezidents?

—   Mamma.

—   Kāda mamma?

—   Mana mamma. Piezvanīju viņai uz Viskonsinas štatu: "Sak, tā un tā, kā jums patiktu, ja jūsu vienīgais un karsti mīļotais dēliņš uzsāktu mīlas dēku ar KGB aģenti? Tā organizācija gan ir gaužām pretīga, toties aģente ļoti jauka." Mamma, protams, no tik negaidītas laimes sākumā zaudēja valodu, bet pēc tam apvaicājās: "Kam tev viņa vajadzīga, dēliņ? Par tādām muļķībām taču tevi patrieks no darba!"

—   Mamma spriež pareizi, — piebalsoju, juzdama, ka rīkli man atkal aizžņaudz nelabums. — Gudra sieviete, ko diemžēl nevar teikt par dēlu.

—   Es viņai to pateikšu, —Jūdžins pamāja, mazliet pavēra mašīnas logu un ar knipi izmeta ārā cigareti. — Viņai būs ļoti patīkami to dzirdēt.

—    Ko tu galu galā no manis gribi?

—    Neko, Veļa! —Jūdžins piepeši satvēra manu roku un neveikli saspieda. — Pilnīgi neko, kā amerikāņu izlūkdienesta virsnieks es no tevis negribu neko. Aizmirsti to, ja vari. Man ir tikai viens lūgums…

—   Tā jau es domāju!

—    Noklausies taču! —Jūdžins palaida manu roku, toties cieši satvēra plecu. — Vai tu tiešām nesaproti, cik aplam es rīkojos, risinādams ar tevi šādas skautu sarunas? Es riskēju ar visu! Un saku tev to nevis tādēļ, lai tu aiz sajūsmas par manu cēlsirdību kristu ģībonī. Es to daru savtīgu interešu dēļ, jo vēlos, lai tu paliktu dzīva. Palīdzi man tevi aizstāvēt, un mēs būsim kvitā.

—    Kā es tev varu palīdzēt?

—    Saki Volšam taisnību.

—   Volšam?

—   Tas ir mans boss, CIP priekšnieka vietnieks operatīvajos jautājumos. No viņa atkarīgs viss…

—   Vai tas bija viņš, ar ko tu runāji pēc restorāna?

-Jā-

—    Un viņš pagarināja terminu? -Jā.

—   Ko tu viņam teici, lai iegutu šo rītu?

—   Tas nav tik svarīgi.

—   Tas ir svarīgi! Un laid vaļā plecu, man sāp.

—     Piedod… — acīmredzot nezinādams, kur likt savas garās rokas, Jūdžins tās sakrustoja uz krūtīm. — Es Volšam teicu, ka tu esi godīgs cilvēks… Ka es nezinu visus apstākļus, kas tevi saista ar "kantori", taču es tev ticu, kaut arī tu man meloji… Es teicu, ka tu man esi vajadzīga… Vārdu sakot, man šķiet, ka Volšs kaut ko saprata…

Bija jābūt galīgam cietpaurim, lai nesajustu, cik viņš ir patiess. Biju jau pagurusi modelēt situācijas, kurās šis CĪP aģents pēc iepriekš sagatavota plāna varētu mēģināt mani piemuļķot. Jūdžins bija patiess līdz sirds dziļumiem, un neviens Gabēns mani vairs nevarētu pārliecināt par pretējo. Galu galā katrai sievietei ir savs individuālais melu detektors, kura rasējumus un konstrukciju, par laimi, nevar ne nozagt, ne nokopēt un kurš nav ražojams uz konveijera. Šis detektors, raidīdams impulsus kaut kur no sirds apkaimes, teica man priekšā, ka Jūdžins saka patiesību. Viņš tiešām cīnījās par mani, viņš vienīgais visā pasaulē. Cilvēks, kuru es pat lāgā nepazinu un ar kuru visa tuvība aprobežojās tikai ar īsiem rokas pieskārieniem, cīnījās par mani tā, it kā es būtu viņam visdārgākā būtne pasaulē. Klausījos Jūdžina steidzīgās, aprautās frāzes un mēģināju viņa vietā iztēloties manu intīmo draugu redaktoru, kurš gadiem ilgi ar savu literatūras un mākslas nodaļas vadītāju dalīja viņas cieto gultiņu un ar drošu roku, kā partijas biedra naudu, pievāca viņas mīlestību, maigumu un sirsnību. Arī viņam droši vien bija iespēja man palīdzēt, arī viņam, domājams, bija savs Volšs — kāds labi barots iznirelis no Krasnodaras vai Stavropoles, kurš līdz atbildīgajam postenim KGB uzsvempies pa citu mugurām, komjaunatnes un partijas starpstacijās kā ērce iezīžoties skaustā saviem nelaimīgajiem novadniekiem, kas pildīja un pārpildīja labības un agro dārzeņu sagādes plānus. Un tomēr viņš mani nodeva — tikpat viegli un bezrūpīgi kā pieņemšanas punktā nodod stikla taru, un, sparīgi uzpūzdams dvašu redakcijas zīmogam, pat neapvaicājās, kāpēc ailē "komandēta uz…" ierakstīts eksotiskais Buenosairesas nosaukums. Apštempelēja tik nepiespiesti, it kā sūtītu mani uz Urjupinsku. Un viņam jau arī nebija nekādas vajadzības jautāt. Viņš zināja, ka to viņam zināt nepienākas. Un nejautāja. Bet Jūdžins…

—    Teikšu, kā ir: es reti izpildu mazpazīstamu cilvēku lūgumus, — tādā pašā veidā kā Jūdžins izlādējusi pa logu cigareti, es beidzot sacīju. — Taču jūsu dēļ, virsnieka kungs, pati nezinu kāpēc, esmu gatava atkāpties no saviem principiem.

—   Smart girl, — viņš nopūtās un sniedza man jaunu cigareti. — Uzsmēķējiet, pilsone! — Granti mētādama un kā riekstu čaumalas rībinādama to pret salona grīdu, mūsu mašīna braši līkumoja starp augstiem kokiem.

—    Atkal kāda konspiratīvā villa? — es apjautājos.

—    Konspiratīvākā no visām — mūsu vēstniecība.

—    Ar ko es būtu izpelnījusies tādu godu?

—    Piebremzē savas ambīcijas, Veļa, —Jūdžins iesmējās. — Pie parādes durvīm mūs neviens negaida. Neesam jau diplomāti…

—    Un laikam nekad par tiem nekļūsim…

—     Ar mūsu šaubīgo pagātni? — Jūdžins uzjautrinājās.

—   Tu gribi teikt, ka visiem diplomātiem ir nevainojama pagātne?

—    Esam klāt, Veļa…

Piepeši sajutu, ka man ļimst kājas.

—   Kas tev kaiš?

—   Man ir bail. Tu tiešām negribi man neko teikt?

—   Es būšu līdzās.

—    Kā visi vīrieši, tu, Jūdžin, esi pārāk pašpārliecināts.

—    Kā visām sievietēm, arī tev, Veļa, tas patīk. Ejam…

Salocījies divos līkumos, Jūdžins izkāpa, apgāja limuzīnam apkārt un sniedza man roku.

Viņš bija teicis taisnību: nelielie dēļu vārtiņi nepavisam neatgādināja ASV vēstniecības Argentīnā parādes vārtus. Jūdžins atgrūda tos, un mēs pa taciņu aizgājām līdz zemai piebūvei, nokāpām pagrabstāvā, kur rindojās plaukti. Pēc tam nāca daži pakāpieni augšup, tad garš, vāji apgaismots gaitenis, vēl viens kāpņu laukumiņš un vēl viens gaitenis, tikai isāks, un tad kādas baltas ar eļļas krāsu nokrāsotas durvis bez plāksnītes. Jūdžins pieklauvēja.

—    Covie in! — tur iekšā kāds basā noducināja.

Pēc šīs rešņās balss biju sagatavojusies ieraudzīt kārtējo slaidi noaugušo jeņķi un tāpēc pirmajā brīdī pat nepamanīju sīka auguma vīru melnā svīterī, virs kura apmales nez kāpēc rēgojās tikai viens nenosakāmas krāsas krekla apkakles stūris. Viņš sēdēja šikā ādas krēslā aiz daudzām mapēm nokrauta rakstāmgalda. Kabinetu skopi apgaismoja luminiscējoša spuldze, un tam nebija logu. Šeit valdīja kapa klusums, un viss atbilda manām ļaunākajām nojautām.

Mūs ieraudzījis, vīrietis nedaudz paslējās no krēsla, un es varēju pārliecināties, ka viņa augums diez vai pārsniedz simt sešdesmit centimetru — mazs, noplucis vīrelis ar ļenganu, dzeltenīgu ādu un palsi sirmiem matiem, kas nekoptās šķipsnās sniedzās līdz pleciem. No skata viņam varēja dot gadus piecdesmit piecus vai sešdesmit, bet īstenībā varbūt pat visus simts. Šādos gadījumos par cilvēka vecumu var spriest tikai tad, kad viņš atver muti un kaut ko pasaka. Taču šis tips ar runāšanu nesteidzās un tikai pētīja mani kā pēta aizdomīgu abstraktās mākslas darbu, kas nekaunīgi iespraucies flāmu vecmeistaru solīdajā sabiedrībā.

—    Ser, tā ir mis Maļceva, —Jūdžins atgādināja par manu klātbūtni. Un šis atgādinājums nāca Īstajā bridi, jo man šī caururbjošā skata iespaidā visa dūša pamazām bija sašļukusi papēžos.

—    Esmu daudz par jums dzirdējis, jaunkundz, — kabineta saimnieks tīri pieņemamā krievu valodā noducināja un norādija uz krēslu. — Lūdzu, sēdieties.

Apsēdos. Jūdžins, atbalstījies pret sienu, palika stāvam pie durvīm.

—    Un tātad? — Volšs raudzījās mani vērīgi un nopietni kā patologanatoms.

Bezpalīdzīgi atskatījos.

—   To teicu es, mis, nevis tas kungs, kurš stutē mana kabineta sienas! — Volšs īgni nočērkstēja. — Palūgšu skatīties uz mani.

—    Es jūs klausos!

—    Nē, jaunkundz, es klausos jūs!

—    Es nudien nezinu…

Jutos kā idiote. Volšs nepavisam neatgādināja tipisku amerikāni — viņš nebārstija asprātības, nesmaidīja, necentās man uzsist pa plecu vai kā citādi izpelnīties manas simpātijas. Pilnīgi nelaikā man piepeši iešāvās prātā, ka Volšam ir zināma lidziba ar manu zīmēšanas skolotāju, kuram bija dīvains uzvārds Golgatovs un nelāgs ieradums skolēnu vārdiem un uzvārdiem piegudrot visādas aizvainojošas atskaņas. Mani viņš, piemēram, godāja tikai par Valentīnu-muļķa Trīnu, bet, būdams labā noskaņojumā, par Vaļuciti-bubucīti. Es nebrīnītos, ja ari Volšs pateiktu kaut ko tamlīdzīgu. Taču viņš klusēja. Nekādi nespēju saprast, ko no manis vēlas šis noslēpumainais Jūdžina šefs, CIP soda eņģelis, Valentīnas Maļcevas liktenis. Prātā virpuļoja varianti:

… krist pie kājām un vaimanāt: "Ak, žēlo jel, gādniek, nabaga padomju spiedzi!"

… pārplēst blūzi uz krūtīm un kliegt: "Šauj, nelieti!"

—   Jūs kaut ko gribējāt man teikt? — Volšs atsauca mani īstenībā. — Vismaz šis kungs, — viņš pamāja uz Jūdžina pusi, — lika noprast, ka gaidāms tieši tāds notikumu pavērsiens.

—  Jā. Es gribēju teikt, ka… — rīkle man bija izkaltusi un es ar ilgošanos atcerējos nerunīgo ūdens nesēju Virdžilu. — Es gribētu kaut ko iedzert…

Volšs nepavisam nelikās pārsteigts, ar visu savu vareno krēslu viņš pabrauca pa labi, noliecās pie maza galdiņa, kas bija nokrauts ar glāzēm un pudelēm, un, galvu nepaceldams, apjautājās:

—   Viskiju? Mārtiņi? Degvīnu?

—    Vienkārši ūdeni, ja drīkstu lūgt.

—    Un ar ko jūs pacienāja Bredslijs?

—    Ne ar ko… Viņš bija pārāk aizrāvies, runājot ar mani.

—    Vai saruna tika ierakstīta? — Volšs atgriezās izejas pozīcijā un sniedza man augstu glāzi ar biezu pamatni. Ar mājienu viņam pateikusies, kāri padzēros un tūlīt pat izjutu dedzīgu vēlēšanos šo procedūru atkārtot, taču sakaunējos un piesardzīgi noliku glāzi uz galda malas.

—  Jā. Bredslijam bija diktofons.

—    Un kur ir kasete ar jūsu sarunas ierakstu?

—   To paņēma Vitjiks… es gribēju teikt — Mišins.

—    Kopā ar diktofonu?

—   Nē, viņš tikai izņēma kaseti.

' > >

—    Vai varat dažos vārdos formulēt uzdevumu, ko jums deva… — Volšs ieskatījās uz galda noliktajā bloknotā. —… Gabēns?

—    Viņš lika man izklāstīt savu versiju un gaidīt, kad jūs mani pārvervēsit savā pusē.

—   Ko jūs arī izdarījāt, — Volšs sausi secināja.

—    Ko es arī izdarīju.

—    Bet tad kaut kas atgadījās.

—    Un kas? Kāpēc jus piepeši nolēmāt atkapties no dota uzdevuma? Sapratāt, ka jums neviens netic un nolēmāt spēlēt uz visu banku?

—    Ja jūs pats esat nolēmis atbildēt uz saviem jautājumiem, kāpēc jums esmu vajadzīga es?

—     Apgriezieties, lūdzu! — kaut ari nebija aizmirsts brīnumvārdiņš "lūdzu", Volša teiktais izskanēja kā komanda. — Tā, ļoti jauki! Bet tagad savu pēdējo jautājumu uzdodiet jaunajam cilvēkam tur, pie sienas. Es gaidu!

—    Kāpēc esmu vajadzīga es? — mana galva bija trula kā ar vati piebāzta. Ja Volšs liktu man atkārtot bērnu skaitāmpantiņu vai kādu no PSRS statūtu paragrāfiem, es nekavējoties paklausītu.

—    Bet ser… —Jūdžins iesāka.

—   Es neticu šai dāmai! — Volšs savā pārvietojamajā krēslā šoreiz pabrauca pa kreisi un paķēra kādu mapi. — Pareizāk sakot, man nav tiesību viņai ticēt! Ko viņa mums var dot? Viņa ir izmantota akli. Viņa nezina neviena uzvārda, neviena fakta, tikai segvārdus, šo to it neko, viena vienīga blefošana! —Volšs pāri manai galvai ar Jūdžinu sarunājās tā, it kā manis vairs nebūtu pasaulē. — Viņa ir sieviete. Neprofesionāle. Nostrādāts materiāls. Kaut kāda iemesla dēļ šī dāmīte viņiem bija vajadzīga. Ja mēs vismaz zinātu, kāpēc. Taču pat šai ziņā viņa mums nespēj palīdzēt…

—    Šai spēlē, ser, viņai acīmredzot bija ierādīta nopietna loma, — Jūdžins runāja ātri un noteikti. — Citādi šis… Mišins… nebūtu atļāvies to slaktiņu villā…

> j

—Jā gan! —Volšs atvēzējās ar mapi kā ar granātu. — Un es nevēlos, lai tas atkārtotos, jo šīs dāmas vērtība man nav saprotama, toties bīstamība ir acīmredzama.

—     Viņi gribēja viņu iefiltrēt pie mums. Palīdzēsim

viņiem. Noticēsim viņai. Varbūt tad mēs saņemsim atbildes uz

> > >

mūsu jautājumiem.

—   Tu iesaki viņu sūtīt atpakaļ?

—   Jā, ser.

—    Mums nav nekādu garantiju. Rīt viņa būs Lubjankā, un es nezinu, ko ši sieviete darīs, kad ar viņu…

—   Tā kā runa, cik noprotu, ir par mani, varbūt pārmaiņas pēc ļausiet sarunā iesaistīties ari man? — jutu, ka mani mostas spivs niknums.

—    Ar prieku, — Volšs spēji pievērsās man. — Ceru, ka jūs aptverat, kādēļ saruna kļuvusi tik atklāta?

—    Nojaušu. Stāsta, ka vispiemērotākā vieta apslēptāko domu izteikšanai esot morgs.

—   Tas tiesa! — tā arī neatvēris draudīgo mapi, Volšs ar blīkšķi to nometa uz galda. Skaiia bija tāda ka izšaujot no pistoles ar klusinātāju.

Iestājās ilgstoša pauze. Dzirdēju sev aiz muguras Jūdžina smago elpu.

—   Vai jums jau ir teikuši, mis Maļceva, ka esat ļoti laimīga sieviete? — Volša balsī pēkšņi ieskanējās jaunas intonācijas.

—    Divas reizes. Kā varat noprast, iemeslu bīīt laimīgai man ir vairāk nekā pietiekami.

—    Vecais blēdis Haskins jūs nelikvidēja, jūsu draugi no Lubjankas ielas jūs nelikvidēja, mūsu puiši villā jūs nelikvidēja, un tagad…

—    Un tagad jūs gribat mani iepriecināt un paziņot, ka ši nepatikšanu virkne beidzot tiek pārtraukta? Cilvēkam, kuram tā laimējas, taču gluži vienkārši nav tiesību dzīvot tālāk, vai ne?

—Ja tā būtu, mis, jūs būtu nonākusi labākā pasaulē, tā ari ar mani neiepazinusies, — Volša skatienā vīdēja neslēpts izsmiekls. — Domāju, ka šāds likteņa pavērsiens ne mani, ne jūs nepārsteigtu. Taču, kā jau teicu, jums laimējas. Apstākļu sakritības dēļ šī te lielā aušas tēvs bija mans cīņu biedrs, vistuvākais cilvēks pēc sievas un bērniem. Kopā izcēlāmies Sicīlijas krastā, kopā degām džipā… CIP dienesta subordinācijas ietvaros šādas debates būtu neiespējamas. Ģimenes būšanas Lenglijā ir kaut kas neiedomājams! Taču Jūdžinam nezin kāpēc šķiet, ka tieši jūs, Maļcevas jaunkundz, esat tas cilvēks, kurš pelnījis manu cilvēkmīlestību. Viņam ne tikai tā šķiet, viņš ari maksimāli izmantoja mūsu ārpusreglameta attiecības…

—     Ļoti cēlsirdīgi no viņa puses, — man tas tiešām bija jāatzīst un kā draugam jāmēģina Jūdžinu aizstāvēt.

—    Un ļoti muļķīgi.

—   Kāpēc? Kas gan jums liedz savukārt izjust, kā jūs sakāt, ārpusreglamenta simpātijas pret šo jauno cilvēku un ļaut, lai es eju savu ceļu, neiesaistot vairs mani tālākās spēlēs? Nevajag man ne ticēt, ne neticēt. Galu galā man tiešām nav nekāda sakara ar…

—   Tad jūs likvidēs Maskavā, — Volšs mani pārtrauca. — Un tas vēl nebūs viss, — kamēr jūs vēl esat dzīva, gribu jūs informēt, ka arī mani tādā gadījumā nekavējoties padzīs no CIP, bet šis apburošais bruņinieks nonāks aiz restēm. Un tā kā viņa tēvs, mans draugs, savus labākos gadus veltīja nevis biznesam, bet Savienoto Valstu politiskajam izlūkdienestam, Jūdžinam būs slikts advokāts un viņš savus piecpadsmit gadus dabūs dziedādams… Kurš tad galu galā būs ieguvējs? Piedodiet, mis, bet mana zvēresta tekstā nav paragrāfa, kurā būtu norādīts, ka mans pienākums ir darboties Andropova kunga interesēs. Viņa labā jau tā strādā milzum daudz vīru, līdz kuru dienesta pakāpēm man vēl gaužām tālu…

—    Ir tikai viena izeja, ser, — Jūdžins beidzot atrāvās no sienas un pienāca pie Volša galda. — Viņa strādās mūsu labā. Godīgi strādās. Tieši tik daudz, cik nepieciešams, lai Lenglijā nevienam nebūtu pretenziju. Tad viņu Maskavā neaiztiks. Mēs gūsim no tā labumu. Bet viņa paglābs dzīvību, jūs — krēslu, un es — tīru sirdsapziņu.

—Jūdžin, dēliņ, — pirmo reizi Volša balsī ieskanējās cilvēciskas intonācijas. — Vai viņas vecāki ir miljardieri?

—   Nē, ser.

—    Vai tu par viņu esi saņēmis speciālus CIP direktora norādījumus, par kuriem tev nav tiesību mani informēt?

—   Nē, ser.

—   Viņa ir tava radiniece pa mātes līniju?

—   Nē, ser.

—   Vina tevi šantažē?

>

—   Nē taču, ser!

—    Tad kāpēc tu uzņemies šādas problēmas, Jūdžin?

—    Es viņu mīlu, ser.

Volšs apstulbis pievērsās man:

—   Vai viņš jūs jau iepazīstināja ar šo jaunumu, Maļcevas jaunkundz?

—    N-ne…

—   Tu mani pārsteidzi, dēliņ… — Volšs piecēlās, iespēra ar kāju grozāmajam krēslam, kas aizlidoja lidz sienai un no turienes rikošetā atgriezās atpakaļ iepriekšējā vietā. Tas viss ļoti atgādinātu cirka atrakciju, ja es pati savām acīm neredzētu, ka Volšs ir tikpat satriekts kā es. — Vakar pēcpusdienā argentīnieši saņēma PSRS vēstniecības pieprasījumu par pilsoni

Malcevu. Tas nozimē, ka ne vēlāk kā rīt no rīta krieviem ir vai

> 7

nu jāsaņem pati pilsone Maļceva vai ari vietējā vara padomju vēstniekam izsniegs autokatastrofā cietušās PSRS pavalstnieces mirstīgās atliekas. Pirmais variants KGB vadībai nozīmēs, ka viņu aģente ir veiksmīgi izpildījusi uzdevumu un amerikāņu izlūkdienests to pārvilinājis savā pusē. Otrais variants nozīmēs, ka iecerētā misija ir izgāzusies…

—   Tā ir, ser, —Jūdžins klusu sacīja.

—    Mis Maļceva, — Volša balsī ieskanējās skarbi toni. — Lielākus zaudējumus, kādus CIP jau esat nodarijusi, jūs vairs vienkārši neesat spējīga nodarīt. Tādējādi mēs maz riskējam, jaujot jums atgriezties mājās. Taču es vēlos, lai jūs zinātu, cik nopietnam riskam tiek pakļauta jūsu un jūsu tuvinieku dzīvības. Kļūstot par amerikāņu izlūkdienesta aģenti — bet cita varianta, kā dzīvai atstāt šo telpu, jums nav — jūs iesaistāties bīstamā spēlē starp āmuru un laktu. Par laimi, jums ir draugs, un tā, manuprāt, ir jūsu lielākā veiksme. Ar visu savu avantūrismu šis draugs neatļausies pārkāpt dienesta pienākumu un virsnieka goda robežas, taču es ceru, ka viņš darīs visu iespējamo, lai paildzinātu jūsu dzivi jaunajā lomā. Jums bez ierunām jāpilda visi viņa norādījumi, citādi šis pasākums izvērtīsies par acīmredzamu muļķību un kliedzošu dienesta pārkāpumu…

—     Jūs man attēlojāt satriecošas perspektīvas, Volša kungs, — kaut kas taču man bija jāsaka, kaut vai tāpēc, lai mēģinātu pārvarēt iekšējos drebuļus. —Jūs domājat, ka mājās man noticēs?

—     Domāju, ka jā. Galu galā viņi atveda jūs atpakaļ uz Buenosairesu tieši ar šādu mērķi. Protams, ja nebija iecerēts vēl kaut kas, ko mēs tā ari neatklājām. Ja vien Jūdžina aprēķins ir pareizs, domāju, ka jūs gaida ļoti intensīvas dzīves gadi — ārzemju ceļojumi, hoteļi, konspiratīvas tikšanās divu specdienestu modrajā uzraudzībā, milzum daudz romantikas… Iespējams, ka mēs no tā visa gūsim zināmu labumu un tā kaut nedaudz kompensēsim tos zaudējumus, kas mums tika nodarīti villā. Personiski es jums būšu pateicīgs līdz mūža galam, ja varēsit iečukstēt man ausi, kur mīt jūsu apburošais skolas biedrs, šis klasiskā baleta pasniedzējs ar dīriķa tikumiem. Un neaizraujieties ar šī darba ārējām izpausmēm, mis Maļceva. Atcerieties, ka no šī brīža tikai no jums būs atkarīgas jūsu personiskās drošības garantijas. Ja kaut kas atgadisies, mēs nevarēsim jums palīdzēt, lai cik ļoti to vēlētos…

—     Vai jūs nemulsina tas, ka būšu spiesta nosaukt jūsu uzvārdu, pastāstīt par Jūdžinu, par Virdžilu, par šo kabinetu ASV vēstniecībā?…

—     Dieva dēļ, mis Maļceva, stāstiet, ko vien gribat! — Volšs iesmējās un ar sērkociņu paurbināja ausi. — Andropova kunga dienestam tas viss tāpat ir zināms. Ja jūsu Maskavas draugi zināja pat to, kur atrodas mūsu konspiratīvā villa un kā tai var piekļūt, ko gan tad lai nesaka par mani, cilvēku, kurš no Lenglijas izbrauc tik reti, ka to atzimē pat trešās šķiras specdienesti, par KGB, protams, pat nerunājot. Pagaidām viss liecina jums par labu. Informācija, ko jūs izklāstīsit Lubjankā, pilnīgi apstiprināsies, un cerams, ka tas jums palīdzēs iemantot uzticību…

—    Bet Jūdžins?

—   Jā, patiesi! — Volšs paskatījās uz Jūdžinu un piepeši gluži negaidīti puiciski piemiedza savam padotajam ar aci. — Tas ir svarīgs jautājums. Esiet tik laipna, Maļcevas jaunkundz, stāstiet par šo kungu visu sīki un smalki, neizlaižot neko, pat viņa mēģinājumus jūs aplidot. Ceru, ka viņš darija to pietiekami korekti?

—    Tik korekti, ka tikai jūsu kabinetā uzzināju, ka vispār esmu tikusi aplidota!

—    Brīnišķīgi! — likās, ka Volšs patiesi ir apmierināts. — Andropova kunga dienestam ir ļoti pamatīgi jāiepazīstas ar šo džentlmeni.

—     Kāpēc? — iedomājos Jūdžinu Vitjika un Andreja sirsnīgajā sabiedrībā un noskurinājos.

—     Tāpēc, Maļcevas jaunkundz, ka Jūdžins būs jūsu sakarnieks. Tā ka šķiroties nelejiet asaras — drīz vien jūs šo džentlmeni ieraudzīsiet Maskavā…

Otra daļa.

..

1. nodaļa

Buenosairesa. Viesica "Plaza".

1977. gada 11. decembris.

Un tā nu es atkal biju "Plazā".

Mans numurs bija spodrs un tīrs. Nekas vairs neliecināja par manu klātbūtni. Bija tāda sajūta, it kā vakar te būtu noticis kluss un ļoti pieklājīgs sēru mītiņš, pēc kura daži vīri melnos uzvalkos neuzkritoši iznesuši zārku, cieši aizverot aiz sevis durvis.

Stāvēju viesistabas vidū un raudāju. Varat iedomāties, cik saspringti bija mani nervi, ja, ieraugot tukšo viesnīcas numuru otrā pasaules malā, man tik asi un smeldzīgi bija jādomā par dzimtajām mājām, ka asaras lija straumēm. Pareizāk būtu sacīt, ka es nevis raudāju, bet brēcu kā izkulta. Jutos kā ālava, garīgi traumēta, aklo dunduru un mastita nomocīta govs, kura no tālām ganībām atdzīta uz nomaļu, no visas pasaules norobežotu kūti, lai tur pamazām nobeigtos no iekšēja tukšuma un tālākās eksistences bezjēdzības apziņas.

Piepeši krasā disonansē ar manām bēru noskaņām telefona aparāts no savām plastmasas dzīlēm izvirda bravūrīgas operas taktis.

Kāds tomēr bija atcerējies nabaga govi.

-Jā?

—   Valentīna Vasiļjevna?

Ak, Dievs, biju jau tik ļoti atradinājusies no šīm laipni iejūtīgajām intonācijām ar klusinātu, tomēr nepārprotamu galma aristokrātijas nicīguma pieskaņu.

—   Kas cits gan, pie velna, te varētu būt?

—    Prieks dzirdēt, ka esat tik labā noskaņojumā. Ar jums runā Afanasjevs. Jurijs Grigorjevičs Afanasjevs, padomju vēstniecības kultūras atašejs…

—    Un ko jums vajag?

—   Esmu lejā, hallē. Ja atļausit, uzkāpšu pie jums — mums nepieciešams apspriest dažus organizatoriskus jautājumus…

—   Tikai apspriedīsim vai tūlīt pat arī organizēsim?

—    Tad es dodos pie jums, Valentīna Vasiļjevna? — kā visi KGB darboņi, kultūras atašejs uz mērķi soļoja pa īsāko ceļu, ignorēdams liekās detaļas.

—    Vai esat pārliecināts, ka šāda vizīte ir nepieciešama?

—    Paldies, es jau nāku…

Klausulē ritmiski sāka pikstēt signāli.

—    Piedrāzt tevi un tavu māti!!! — iebrēcu klausulē, tad iespēru krēslam, kas ne pie kā nebija vainīgs, un, sajutusi asas sāpes potītē, nespēkā iegāzos atzveltnī.

"Nekad nevienam netici…"

"Palīdzi man tevi glābt…"

"Jūs esat nodota, piespēlēta mums kā ēsma…"

"Piezvanīju mammai uz Viskonsinu…"

"Paldies, es jau nāku…"

—   Jūs labi izskatāties, Valentīna Vasiļjevna!

Te nu viņš stāvēja, vīrs, kurš teicās esam kultūras atašejs — diezgan izskatīgs pusmūža vīrieds elegantā gaišā uzvalkā ar vēju appūstu seju, — kā Sibīrijas mežrūpniecības saimniecības direktors, kurš par triecienrādītājiem paaugstināts diplomāta rangā.

—    Un man vajadzētu izskatīties kā citādi?

—     Pāriesim pie lietas… — Afanasjevs izvilka no žaketes iekškabatas šauru garenu aploksni bez markas un rūpīgi nolika to uz žurnālgaldiņa. — Te ir lidmašīnas biļete, nauda un viss pārējais. Žēl, protams, ka nevarējāt piedalīties simpozija nobeiguma sēdēs. Ticiet man, bija ļoti interesanti. Bet nekas, jūs vēl esat jauna, gan paspēsit…

—    Kad es izlidoju?

—     Rit, pulksten piecpadsmitos nulle nulle. Ar Beļģijas lidmašīnu. Aviosabiedriba "Sabena". Līdz lidostai jūs aizvedis vēstniecības mašīna. Tā gaidis jūs pie viesnīcas tieši vienos. Lidosit līdz Parīzei. Esmu sazinājies ar mūsu kolēģiem Francijā, viņi jūs sagaidīs…

—    Kāpēc?

—     Kaut kur taču jums japavada tās sešas stundas līdz Maskavas reisam.

—    Sapratu.

—   Tas ari viss, biedrene Maļceva, — Afanasjevs, kurš tā arī nebija pat apsēdies, neizteiksmīgi pasmaidīja.

—   Vai bija vērts jums tā pūlēties, biedri atašej? Jūs taču to aploksni varējāt atsūtit ar kurjeru vai vienkārši atstāt pie portjē.

—    Bija vērts, Valentīna Vasiļjevna, — Afanasjevs vēlreiz pasmaidīja, līdz ar to acīmredzot visā pilnībā izsmeldams savu šīsdienas pozitivo emociju normu. — Man ļoti gribējās iepazīties ar jums personiski.

—     Vai neuzskatīsit mani par nepieklājīgu, ja tomēr painteresēšos, kāpēc jums tas bija vajadzīgs?

—    Tikai un vienīgi aiz ziņkārības, Valentīna Vasiļjevna. Kas zina, vai vairs tiksimies?… Visu labu un laimīgu ceļu uz Dzimteni!

Pulkstenis bija divi pēcpusdienā.

Gulēt man negribējās. Domāt vairs nebija spēka. Ēdiens šķebināja. Pēc kultūras atašeja dīvainās vizītes devos uz vannas istabu, kur beržos un mazgājos kā valūtas ielene, kas dzērumā ielaidusies ar izbēgušu venēriskā dispansera pacientu. Pēc tam es jau otro reizi šī ceļojuma laikā izmantoju savu ūdens karsētāju un iedzēru kafiju, kaut gan pēc Virdžila vārītmākas šķīstošā viruma garša man likās pretīga. Pēc tam es truli aplūkoju ļaužu barus, kas ņudzinājās pa Floridas avēniju, bet pēc tam nolēmu nolakot nagus — kā parasti, šī procedūra man lāgā nepadevās un, klusi lādēdamās, es savu pūliņu augļus nomazgāju ar acetonu…

Iztēlojos, kā iekāpju lidmašinā un lidoju, ar katru stundu tuvinādama atkalredzēšanās bridi ar mājām, ar mammu. Dīvaini, taču šīs domas manā sirdi nekādu prieku neradija. Visticamāk, ka es vienkārši negribēju sev atzities, ka par atgriešanos Maskavā ne tikai nepriecājos, bet vēl ļaunāk — no tās baidos. Kas gan, atklāti runājot, mani tur gaidīja? Atkal šīs drausmīgās bailes, atkal sarunas Lubjankā, melošana, žonglēšana ar vārdiem, pratināšana, pratināšana un vēlreiz pratināšana, bet, kad tā būs beigusies, sāksies dubultdzīve. It visur. Attiecībās ar kolēģiem. Ar manu acuraugu redaktoru. Pašai ar sevi. Ar mammu…

Telefons atkal atdzīvojās.

-Jā!

—    Senjora Malceff?

—    SI.

—   Jūs runājat spāniski?

—    Labāk franciski.

—    Bien! Cik ilgi jūs domājat pie mums palikt?

—    Diemžēl, mesjē, rit es aizlidoju.

—     Žēl. Tādā gadījumā, ja jūs tas neapgrūtina, lūdzu, nonāciet lejā. Jums jāsamaksā rēķins par uzturēšanos viesnicā un saņemtajiem pakalpojumiem.

—  Jā, protams, — es nomurmināju.

"Plazas" milzīgajā marmora hallē mutuļoja Īsta, neinscenēta dzīve. Bet varbūt man tikai likās, ka visi šie cilvēki nevis vienkārši staigā, sarunājas, smejas un kaut ko jautā, bet gan izpilda kādu stratēģisku plānu, ko viņiem uzspiedusi nezināma ļauna griba. Sapratusi, ka mans aizdomīgums jau izvēršas par māniju, apstājos halles vidū un pievēru acis. Dikās slaistīšanās, spontānās iepirkšanās, bezrūpīgās tērzēšanas bakhanālijas, kas kūsāja un murdēja man apkārt, vainagojoties ar negausīgu sviestmaižu, kuku un dzērienu baudīšanu bāros un kafejnīcās, kas gluži kā meduskāres bija iebūvētas halles majestātiskajās sienās, bija tik aizraujošas, ka man uznāca karsta vēlēšanās saplūst ar šo skaļo tūristu un vietējo dīkdieņu pūli, uzstutēt kaut kur kādā kaktiņā saliekamo gultu un palikt te uz visiem laikiem, ne par ko vairs neprātojot, nevienu neturot aizdomās un nevienam neatskaitoties par savām gaitām. Driz vien ši vēlēšanās tomēr pārgāja. Devos pie biroja letes, kas vismaz pirms kādiem simts gadiem bija darināta no beicēta ozolkoka, un griezos pie jauniņas darbinieces — vienīgās vājā dzimuma pārstāves četru impozantu, melni ģērbtu vīriešu vidū. Viņas krāšņajos tumšajos matos bija iesprausta efektīga kaula ķemme, un viņa izskatījās pēc Karmenas agrā jaunībā.

—    Es gribētu samaksāt rēķinu.

—   Jūsu uzvārds, kundze?

—   Maļceva. Valentīna Maļceva.

Ka virtuoza pianiste Ktrmena pārlaida labās rokas pirkstus kartīšu kaudzei, veikli izvilka vienu no tām, uzmeta tai ašu skatienu un pacēla graciozo galviņu.

—   Te tā ir, kundze. Lūdzu, ieejiet tajā istabā, — un viņa pamāja uz sāņdurvīm.

Paņēmu spodrpapīra kartīti un pieklauvēju pie durvim.

—     Sī! — uz manu klauvējienu atsaucās vīrieša balss.

Iegāju pustumšā kabinetā, kas bija mēbelēts ar greznām,

senlaicīgām mēbelēm. Ieraugot kabineta saimnieka smaidošo seju, man pamira sirds.

—    Labdien, mis Maļceva! — par spīti pašapmierinātajai sejas izteiksmei, Jūdžins izskatījās noguris.

—   Tu man neteici, ka piepelnies hoteli.

—    Tevis dēļ esmu gatavs piepelnīties, kur vien vēlies.

—   Vai kaut kas noticis?

—  Ja neskaita tavu aizbraukšanu, nekas sevišķs.

—     Mēs varētu uzkāpt manā numurā un nosvinēt šo notikumu.

—     Nē, Veļa. Pirmkārt, svinēšanai nav iemesla. Un, otrkārt, neviens nedrīkst mūs redzēt kopā.

—   Tu slikti izskaties.

—   Toties tu ziedi kā puķe.

—   Tātad par numuru man jāmaksā tev?

—    Es jau visu esmu samaksājis. Netrūkst pat tava paraksta.

—   Viltoji?

—   Viltoju.

—   Tu uzvedies kā gruzīns.

—   Tas nozīmē — slikti?

—   Tā es neteiktu.

—    Labi?

—   Nepiesienies. »

—    Volšs man teica to pašu. Vēlies kafiju?

—   Tikai ne šķīstošo. Un tikai pēc pusdienām.

—   Okei! Dzersim kapučino. Pēc pusdienām.

—   Ar vienu noteikumu.

—    Kādu?

—   Maksāšu es.

—   Tagad tu uzvedies kā gruzīns.

—    Kā gruzīniete.

—   Esmu ar mieru.

—    Kur?

—   Tagad mēs šķirsimies. Tu uzkāpsi savā numurā, uzvilksi to kleitu, kurā tu biji tērpusies… tur, restorānā… Nu, to…

—    Nemokies, es sapratu.

—    Okei, Veļa. Kad kleita būs mugurā, tu iziesi uz ielas, apturēsi trešo garāmbraucošo taksometru un pateiksi: "Siesta."

—    Kārtējā parole?

—   Kārtējā ziņkārības lēkme?

—   Esmu kārtīga meitene, Jūdžin, un man jābūt drošai, ka šoferis mani neaizvedīs uz kādu neķītrības zaņķī.

—    Bet es esmu krietns jauneklis un nekad neatļaujos sēdināt mīļoto meiteni pirmajā taksī, kas pagadās. Tikai trešajā…

"Siesta" izrādījās ārpilsētas komplekss, kuru veidoja sešstāvu viesnīca ar baseinu, daži tenisa korti un restorāns vaļējā verandā. Spriežot pēc tā, ka taksometrs mani uz norādīto adresi veda apmēram pusstundu, varēja secināt, ka tas ir parasts ārpilsētas klubs. To iedomājoties, man bija jāpasmaida, jo pieķēru sevi pie domas, ka no pieticīgas padomju žurnālistes viedokļa, kura nekad nav bijusi tālāk par Varšavu un Budapeštu, šis klubs bagātā Buenosairesas piepilsētā nebūt nebija parasts, bet tieši otrādi. Bet tādi nu reiz bija visi mani līdzpilsoņi, kuriem uzsmaidīja tā laime (vai nelaime) apmeklēt pūstošos Rietumus: viņi ļoti ātri pierada pie greznības un pilnīgi aizmirsa dzimto rindu nomācošo nemainību un tajās valdošo neiznīdējamo bezkaunību. Acīmredzot tā izpaudās pretruna starp telpu un laiku.

Vai nu Jūdžins zināja, ka šai stundā te ir klusi un mierigi, vai arī tā bija tikai sagadīšanās, taču restorāna verandā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Viņš pats uzradās kādas desmit minūtes pēc tam, kad biju svinīgi apsēdināta, apgādāta ar karti un man priekšā bija nolikta milzīga glāze apelsīnu sulas, ar kuru bez grūtībām varētu padzirdināt veselu futbola komandu.

Jūdžins manā redzeslaukā parādījās negaidīti: garš, izspūris, ģērbies vieglā gaišā uzvalkā, viņš soļoja pa rožainām plāksnēm izlikto celiņu un izskatījās kā vecāko kursu students, kuru nomāc gaidāmie eksāmeni.

Biju pie viņa pieradusi, tāpēc vairs nemanīju iezīmes, pēc kurām krievi vienmēr nekļūdīgi pazīst ārzemniekus — apģērba piegriezums, matu sakārtojums, kustību atraisītība un dīvaini bezrūpīga sejas izteiksme. Manu tautiešu attieksme pret šo džendmenisko īpašību kopumu parasti mēdz būt viennozīmīga — no labas dzīves galīgi izlaidušies, nelieši tādi! Taču jo vairāk es vēroju šo puisi, kurš izskatījās krietni jaunāks par saviem gadiem, jo vairāk man bija jābrīnās par pārsteidzošo un grūti izskaidrojamo gēnu darbību. Par spīti simtprocentīgi amerikāniskajai audzināšanai un izglītībai (par viņa profesionālo sagatavotību tobrīd centos nedomāt), Jūdžins, manuprāt, bija izteikti krieviska tipa vīrietis. Ne padomju, bet tieši krievu vīrietis. Tādiem puišiem studentu teātra studijās parasti mēdz piedāvāt Bazarova vai Trepļeva lomas.

—     Saki, ka tu mani nepacietīgi gaidīji,— viņš paģērēja, tikko bija apsēdies un izstiepis savas garās kājas līdz pat mana krēsla balstiem.

—    Šī nu gan ir parole, vai ne?

—    Kā tu uzminēji?

—    Tikai tāpēc, ka pēdējās divas nedēļas saejos tikai un vienīgi ar spiegiem.

—    Vai tu to pašu frāzi varētu pateikt optimistiskāk?

—    Kāpēc?

—     Ja tu nesaietos ar spiegiem, mēs nekad nebūtu satikušies, —Jūdžins izvilka no kabatas zeltainu "Benson & Hedges" paciņu un, pastiepis to pāri galdam, piedāvāja:

—    Uzsmēķējiet, pilsone.

—    Esi aizmirsis, ka šodien cienāju es?

—    Ak, jā, tu taču esi gruzīns.

—    Gruzīniete.

—     Nepiesienies vārdiem. Galu galā — neesmu taču krievs.

—    Vai vari paskaidrot, kāpēc šuq> atbraucām?

—   Just a moment, — Jūdžins paraudzījās kaut kur pāri manai galvai. — Tūlīt pie mums pienāks trīs viesmīļi vienlaikus. Tas ir daudz svarīgāk par seperātām sarunām Tuvajos Austrumos. Viņi pieņems pasūtījumu un šai procedūrā izsūks no manis tris litrus asiņu, vārdu sakot, tas prasīs kādas divdesmit minūtes, ne vairāk. Bet pēc tam es atbildēšu uz taviem jautājumiem.

Jūdžins nepārspīlēja — viesmīļi patiešām bija trīs un viņi visi runāja reizē — spāniski un dkai ar Jūdžinu. Turklāt saruna norisinājās īstā kastīliešu straujumā un temperamentā.

—    Nesapratu pilnigi neko, — kad beidzot viesmīļi bija projām, iestājās gandriz nomācošs klusums. — Vai tiešām iespējams tik daudz runāt par ēdienu?

—    Pusi no šī laika viņi dziedāja tev ditirambus, Veļa.

—    Melot tu iemācījies jau skolā vai ari CIP šādai vajadzībai ir speckurss?

—      Kāpēc tu visu laiku centies apvainot amerikāņu virsnieku? — Jūdžins vēlreiz pasniedza cigaretes. — Uzsmēķējiet, pilsone.

—   Ja ir taisnība, ka piliens nikotīna spēj nogalināt zirgu, tu manā personā taisies noindēt veselu ganāmpulku.

—    Es tikai vēlējos atstāt uz tevi labu iespaidu.

—    Kādēļ?

—   Tādēļ, lai tu mani Maskavā neaizmirstu.

—   Tu taču zini, ka es nespēšu tevi aizmirst. Tu esi mans sakarnieks. Un tikai tev es atdošu dārgāko, kas padomju meitenei var būt — savas partijas organizācijas noslēpumus un redakcijas portfeļa saturu.

—   Neatceros, vai Volšs tev teica, ka es tevi mīlu?

—   Un vai tu Volšam teici, lai viņš man pasaka, ka tu mani mīli?

—   Zināms, ka teicu. Lūgšus izlūdzos.

—    Man šķiet, ka tava karjera ir nopietni apdraudēta.

—   Zini, man arī tā šķiet.

—   Tu riskē vairāk nekā es.

-Jā.

—   Tu izturies loti nenopietni. -Jā.

—   Tas viss var beigties loti slikti.

—   Tev nevajag braukt uz Maskavu, Judžin.

—   Man jāpakļaujas pavēlēm.

—     Ko teiks tava mamma, kad tevi padzīs no darba?

—   Mamma būs laimīga. Pēc tēva nāves palika daudz parādu, un viņa nevar vien sagaidīt, kad mani atlaidīs no CIP, lai es pēc iespējas drīzāk varētu uzsēsties uz viņas trauslā kakla.

—    Viņi var tevi vienkārši novākt. Tāpat kā tavu draugu tur, villā.

—   Viņi var visu.

—Jūdžin, vai mēs nevarētu parunāt nopietni?

—   Veļa, mums vienkārši ir nepieciešams parunāt nopietni.

—    Sāc tu.

—    Labāk tu.

-— Lai notiek… — nodzēsu cigareti un tūlīt arī sapratu, ka nezinu kā sākt. — Redzi…

—     Stāt! — Jūdžins pacēla rādītājpirkstu. — Tu neesi gatava nopietnai sarunai, Veļa. Un labi vien ir. Vai redzi — kastīliešu virtuve mūs jau ielenc no flangiem. Zāles pārzinis alkatīgi skaita dolārus, kas no tava plānā, vienīgi ar komandējuma naudu pildītā maciņa pārceļos viņa kabatā. Varbūt labāk paēdīsim, ko?

"Kapučīno" bija vienkārši satriecošs — biezs, tumīgs un tik stiprs, ka drīz vien man pašai savi sirdspuksti sāka atgādināt bungu rīboņu pirms nāvessoda pasludināšanas.

—    Tu esi pārliecināts, ka mūs šeit neviens nenovēro?

—    Gribu tā cerēt.

—   Tātad tu atkal improvizē?

—    Un tu par to šaubījies?

—   Vai Volšs zina?

—    Droši vien nojauš. Kaut gan tas nav tik svarīgi. Galu galā mēs esam tevi savervējuši. Kas tur par brīnumu, ja pirms šķiršanās vēlos instruēt savu aģenti? Manuprāt, viss ir loģiski.

—    Un tu mani tiešām instruēsi?

—     Katrā ziņā, Veļa. Un tātad pirmais punkts: nemelo viņiem.

—     Ko tu teici? — man likās, ka esmu pārklausījusies.

—    Es teicu: nemelo viņiem… — tikai tagad sāku aptvert, cik ļoti viņš ir pārguris. Pēdējās trīs diennaktis viņš laikam gan vispār nebija gulējis. — Tiklīdz atgriezīsies, izstāsti visu patiesību. Pilnīgi visu. Viņi tev neko nedarīs…

—   Vai tu apjēdz, ko tu saki?

—   Nav svarīgi! — viņš smēķēja bez apstājas, pelnu trauks bija pilns cigarešu galiem. — Saki viņiem, ka mēs tev nenoticējām, toties tu sagrozīji man galvu un es izdarīju dienesta pārkāpumu un uz savu galvu izlaidu tevi no Argentīnas… Vārdu sakot, dari visu, lai viņi liek tevi mierā.

—    Tu nesaproti, ko runā, — uzliku plaukstu viņa rokai. — Jūdžin, viss ir kārtībā. Vai dzirdi, viss ir okei! Nomierinies un beidz sevi šaustīt! Mani vairs nemoca sirdsapziņa, es visu esmu labi sapratusi un darīšu, ko jūs man teicāt. Tu mani esi brīnišķīgi pārvervējis. Spīdoši. Nepiespiesti. Kā īsts vīrietis. Es nekad nebūtu domājusi, ka tas būs tik patīkami — izbaudīt, kā tu mani pārvervē. Nudien, Jūdžin. Tikai atzīsties man, kas tev to iemācīja?

—   Vai tu zobojies par mani, Veļa?

—   Mulkīt!

7 7

—   Tu man tici? -Jā.

—   Tu tici, ka darišu visu, lai mēs paliktu kopā?

-Jā-

—   Apzvēri.

—   Zvēru pie mammas.

—   Amerikāņi zvēr pie Dieva.

—    Mana mamma ir ebrejiete. Vari uzskatīt, ka esmu zvērējusi pie Dieva.

Piepeši viņš noskūpstīja man roku — strauji un neveikli, vienkārši iebadīja ar degunu Li telēns.

—Jūdžin, vai tev mutē nav indes kapsula?

—    Kas?!

—    Nu, uz atvadām tu mani noskūpstītu un ar skūpstu nodotu man šo ampulu. Manuprāt, būtu ļoti romantiski, un, galvenais, atbilstu žanram.

—   Ja kādu stundiņu pagaidīsi, aizbraukšu tai pakaļ. Tā man ir mājas aptieciņā.

—    Negribas gaidīt veselu stundu. Varbūt aizbrauksim kopā? Pavandīsimies tai aptieciņā…

—   Laba doma… —Jūdžins pasmaidīja, sameklēja kabatas portfeli un izņēma no tā dažas banknotes.

—   Tu mani aizvaino līdz nāvei. Šodien maksā gruzīniete.

—     Vai zini, kas man ienāca prātā? — nelikdamies par maniem protestiem ne zinis, Jūdžins nolika naudu uz deserta šķīvja. — Vai ir vērts ziedot veselu stundu ceļam? Desmit metru attālumā no mums ir nez cik istabu, turklāt katrā — iegaumē to! — katrā ir aptieciņa… Nedaudz iztēles, un jebkuru no šīs viesnīcas numuriem var uzskatīt par manu dzīvokli. Jo sevišķi tāpēc, ka īstais ir tālu…

—   Manējais arī.

—   Tātad mēs esam līdzvērtīgās pozīcijās, Veļa.

—    Un pie portjē mēs reģistrēsimies kā misters un misis Brauni?

—    Kāpēc tieši Brauni?

—    Kaut ko tādu esmu lasījusi detektīvromānos.

—    Okei, būsim Brauni!

—    Bet ja nu aptieciņā nebūs indes kapsulas?

—   Neskumsti. Paķeršu līdzi šos Cīles piparus, kurus tu tā arī nenogaršoji. Tie iedarbojas briesmīgāk par strihnīnu.

2. nodaļa

Debesis. Aviosabiedrības "Sabena" laineris.

1977. gada 12.decembris.

"Ugunīgie brīvības rati…"

Gandrīz pusi no lidojuma laika uz Parīzi nesekmīgi pūlējos atcerēties, no kurienes man apziņā uzpeldējusi šī frāze. Kā uzmācīgs šlāgera motīvs tā urbās man smadzenēs un neļāva aizmigt. Dievs mans liecinieks — ja sūtniecības zēni ar kriminālnoziedznieku kamiešiem, diplomātiskajā dienestā iesaukti ar komjaunatnes ceļazīmēm, lidostā man būtu piedāvājuši ieslīgt anabiozē, lai atmostos tikai Šeremetjevā, jau viņu kolēģu modrajā uzraudzībā, visticamāk, ka es būtu bijusi ar mieru. Tāpēc, ka vientuļai sievietei nav nekā briesmīgāka par slēgtu telpu apvienojumā ar drūmām domām.

"Ugunīgie brīvības rati…"

Ugunīgie rati, kuros es atrados, bija eleganti un pat skaisti. Slaidā kā cigārs, sudrabainos un sārtos toņos iekrāsotā "karavella" bija kā radīta, lai piezemētos visskaistākajā pilsētā pasaulē — Parīzē. Pirmās divas stundas, vērodama pasažierus, kas lasīja franču laikrakstus, dzēra vīnu un konjaku, bezbēdīgi koķetēja ar stjuartēm vai ari atklāti snauduļoja, es nācu pie atziņas, ka arī vairums no viņiem bija radīti tieši šādam mērķim. )

Toties pati sev es likos kā uz ātru roku no finiera sanaglota un ar veļas auklu pārsieta kaste ar žāvētiem augļiem, ko padomju vēstniecības krāvēji Buenosairesā iegrūduši beļģu stjuartei, stingri piekodinot nogādāt to nabaga radiniekiem Maskavā, kuri cieš no vitamīnu trūkuma. Starp citu, ja atmetam metaforas, tā jau arī bija.

Mans blakussēdētājs, drūma paskata un nenosakāma vecuma kungs ar varenu degunu, kura dēļ viņu apskaustu pat Sirano de Beržeraks, acīmredzot bija visjautrākais ceļabiedrs pasaulē — šis tips, pat nesasveicinājies, zibenīgi aizmiga, līdz ko bija iekritis krēslā un piesprādzējies. Ņemot vērā manus nesekmīgos idiomas "ugunīgie brīvības rati" autora meklējumus, kā arī ceļabiedra nesimpātisko izskatu, principā tāds notikumu pavērsiens mani apmierināja. Turpināju gremdēties pārdomās, un ļoti iespējams, ka galu galā būtu aizmigusi, taču pēc kādām pāris lidojuma stundām tika ieslēgts radio. Nevainojamā franču valodā, turklāt tik konfidenciāli, it kā paziņotu, ka ir trešajā grūtniecības mēnesī, stjuarte pavēstīja, ka lidojam virs kaut kāda arhipelāga. Si toņa iespaidā Beržerakam acīmredzot sapnī parādījās kaut kas ļoti intīms, jo viņš piepeši kā agresors, kas uzbrūk bez kara pieteikuma, sāka neganti un biedējoši krākt. Mana kaimiņa snuķim līdzīgais deguns trīsuļoja, lūpas vibrēja kā pie elektriskā tīkla pieslēgtas un skaņas, ko izvirda viņa vaļējā mute, bija neizsakāmi drausmīgas.

Noskurinājos. Neaizmirstamā sera Džeralda divu lumināla tablešu izprovocētie krācieni, salīdzinājumā ar šo vareno aizdegunes orgasmu bija kā zīdaiņa čāpstināšana, kad tam izkritis knupis.

Piespiedu pogu, lai izsauktu stjuarti.

—   Jā, kundze?

Sava daiļuma un svaiguma, un, galvenais, bezrūpīgās sejas izteiksmes dēļ šī tibiņa manī tūdaļ izraisīja dziļu nepatiku.

'— Man ir problēmas, jaunkundz, — nogaidījusi, kad kaimiņš ieturēs īsu ieelpas pauzi, pasūdzējos.

—    Klausos, kundze.

—    Vai varat kaut kā ietekmēt šo kungu? — izteiksmīgi pamāju uz Beržeraku.

—    Piedodiet, kundze, es nesaprotu…

—    Vai tad jūs nedzirdat, kā viņš krāc?!

—     Dzirdu, kundze, taču instrukcija mums kategoriski aizliedz bez vajadzības modināt pasažierus.

—     Tad varbūt viņu var nogalināt? Vai vismaz iebelzt viņam pa galvu, lai nāk pie samaņas tikai lidostā?

—    Diemžēl, kundze… — stjuarte pasmaidīja.

—    Ko lai es iesāku?

—   Mēģiniet aizmigt.

—    Jūs taču redzat, ka tas nav iespējams pat teorētiski.

—   Jā, kundze… — beļģietes skaistajā sejā pazibēja tādas ka domāšanas pazīmes. — Nezinu gan, kā jums palīdzēt…

—    Labi, — atmetu ar roku, sapratusi, ka vienkārši izgāžu pār šo glīto meiču savu īgnumu. —Tad atnesiet man konjaku.

—    Tūlīt, kundze, — stjuarte atplauka. — Ko vēlaties — "Metaksu" vai "Kurvuazjē"? Ir labs spāņu konjaks, bet to es neesmu nogaršojusi…

—    No kura visātrāk var atslēgties?

—    O, kundze, tad jums vislabāk iedzert neatšķaidītu skotu viskiju! — viņa pieliecās man tuvāk. —Ticiet man, zinu to no personiskās pieredzes. "Džonijs Vokers" ir tieši tas, kas jums vajadzīgs…

Beržeraks izgrūda sevišķi baismu krācienu, kas nogranda kā izsaucējs pēc viskija reklāmas.

—    Labi, stiepiet šurp Džoniju…

Beržeraks piepeši apklusa. Virs mums iestājās apdullinošs klusums. Piesardzīgi, lai neaizbiedētu šo saldo mirkli, pašķielēju uz kaimiņu. Viņa acis bija vaļā. Un tas vēl nebija viss — šā tumšzilā, labas kvalitātes uzvalkā tērptā un ar košu kaklasaiti izgreznotā ziloņtēviņa skatiens bija nofiksēts tieši manu krūšu līmenī. Monstrs blenza uz tām tā, it kā būtu ieraudzījis čemodānu, pilnu ar dolāriem, un tagad nespētu apjēgt, vai tas viņam rādās sapni vai spokojas īstenībā.

Uzsitu knipi viņam pie deguna, cerēdama kaut vai šādā veidā novērst snuķaiņa uzmanību. Taču viņš pat acis nesamirkšķināja.

—     Tā jums, cienītais, acis paliks greizas, — franciski sacīju.

—      Only englishl — skatienu nenovērsdams, Beržeraks nogārdza. — Kaut gan, — nākamajā mirklī viņš jau franciski piemetināja, — pasaulē tomēr ir kaut kas tāds, kas var mani piespiest runāt šai varžēdāju valodā. Un zināt, kas tas ir?

—    Pudele konjaka paģirās?

—Jūsu apburošās krūtis, kundze! Tikai tās un nekas cits! — mans kaimiņš modās neparasti strauji un nu jau mani sāka

biedēt vina entuziasms. — Gribu uzsaukt tostu dārzniekam,

j 7

kurš uzaudzējis tādu brīnumu.

—    Vai zināt, ko nozīmē "pretīgais mērglis"?

—     Pārtulkojiet, lūdzu, angliski, esmu vēl samiegojies un visas nianses neuztveru.

—      Jūsu viskijs, kundze, — man pie auss iedūdojās stjuarte.

—    Ko?! — Beržeraks mēģināja pielēkt kājās, taču sēdekļa siksna norāva viņu atpakaļ. — Es vairs nepazīstu aviosabiedrību "Sabēna". Kur palikusi flāmu izsmalcinātība? Kur pagaisusi valoņu principialitāte? Liet šajās burvigajās krūtīs, šai Radītāja nepārspējamajā meistardarbā skotu ganu pretīgo suslu?!

Stjuarte iespurdzās.

—     Šampanieti! — Beržeraks uzsauca, pamādams ar degunu kā ar lakatu. — "Atraitni Kliko"! Uz mana daudzcietušā

rēķina!

j

Stjuarte mani jautājoši uzlūkoja.

—    Visu, ko vien vēlaties, lai tikai viņš atkal neaizmigtu, — es pamāju.

—    Un ko iesākt ar viskiju?

—     Dodiet šurp, — Beržeraks izstiepa savu spalvaino roku. — Brīnums, kā cilvēki var iedzert tik pretīgu kandžu!

Stjuarte tikai ar pūlēm novaldījās, lai nesāktu skaļi smieties, pasniedza glāzi un nozuda.

Beržeraks šķebinādamies vienā malkā nodzēra pusporciju un drausmīgi saviebās.

—    Tā jau es domāju! Ja tas ir "Džonijs Vokers", tad es esmu krievs.

—    Un jūs neesat krievs?

—    Vai tad es pēc tāda izskatos? — Beržeraks bargi apvaicājās.

—    Loti.

j

—    Kādā zinā?

>

—   Jūs esat lietpratējs alkohola jautājumos.

—    Muļķības, kundze! — Beržeraks iesaucās un vienā rāvienā iztukšoja viskija paliekas. — Krievi nekad neko nav sajēguši no alkohola kvalitātes. Vienīgi no kvantitātes. Šai ziņā gan viņi ir very special— īstākie no īstākajiem!

—    Un kas tad jūs esat?

—    Jeņķis, kas cits?! — lieldegunis palūkojās apkārt kā Napoleons pēc Austerlicas kaujas. — Tikai simtprocentīgs amerikānis ir spējīgs jau pēc pāris vārdiem uz mūžu iekarot sievietes sirdi.

—  Jūs runājat par savu māti?

—    Es runāju par jums, kundze! Re, kur arī šampanietis! Pateicos, jaunkundz, jūs bijāt ļoti laipna.

Uz stjuartes paplātes dzirkstīja divi graciozi šampanieša pokāli.

Simtprocentīgais amerikānis galanti pasniedza man šampanieti, pēc tam pakampa otru glāzi un, pavadījis stjuarti ar skatienu, ieaurojās: —Jūsu krūtis, kundze…

—   Varbūt pieklājības pēc sāksim ar acīm?

—   Kāpēc ar acīm? — Beržeraka sejā bija lasāms neviltots izbrīns. — Acis kā acis, bet krūtis…

—    Paklau, jūs man esat apnicis!

—   Ja atļausit, kundze, es gribētu pabeigt savu domu… — viņš mani pārmetoši uzlūkoja, tad iedzēra malku šampanieša un apmierināts nočāpstināja lūpas. — Ar šo nu patiesi nav nekādas blēdīšanās! Tā ir "Atraitne Kliko". Un tātad… Jūsu krūtis, kundze, mani modināja neaizmirstamas atmiņas, kurās es vēlētos dalities ar jums… Tūlīt un šepat…

—    Varbūt tomēr nevajag? — centos viņu atrunāt. — Kālab gan vēl vairāk satraukt jūsu jau tā traumēto psihi?

—   Ja es to spētu, ja vien es to spētu! — Beržeraks sēri pašūpoja galvu. — Bet es nespēju. Atzīšanās vārdi paši laužas no manas dvēseles dzīlēm, es alkstu jums atklāt savas sirds noslēpumu, vēlos uzcelt atmiņu tiltu starp pagātni un nākotni…

Viņš tā satraucās, ka izlēja šampanieti uz biksēm, ar salveti neveikli mēģināja tās noslaucīt, izgāza vēl pusglāzi, tad atmeta ar roku un uzklupa man.

—    Pirms sešiem gadiem es atpūtos Maiamibīčā, Floridas štatā. Bija burviga vasara…

—    Paklausieties, mister…

—   Ak, jā, — amerikānis savicināja rokas. — Neesmu taču vēl stādījies jums priekšā, tik ļoti mani satrauca jūsu brīnumainās krūtis. Mani sauc Džons!

—    Cik neparasts vārds!

—   Jums tā šķiet?

—    Piedodiet, Džon, Argentinā aizvadīju ļoti sarežģitas dienas un jūtos ārkārtīgi nogurusi. Ja jums nav iebildumu, es mazliet nosnaudīšos, bet pēc tam mēs turpināsim mūsu aizraujošo sarunu. Nebaidieties, es nekrākšu. To es jums apsolu.

—     Vai tad es krācu? — Džona balsi vilšanās mijās ar izbrīnu.

—    Par spīti psihiskajiem stresiem jūs esat ļoti atjautīgs.

—    Savu mūžu neesmu krācis. Vai tiešām es…

—      Jūs nevis vienkārši krācāt, — beidzot zaudēju savaldīšanos, — bet gan burbuļojāt kā desmit skalojamās kastes publiskajā ķemertiņā, jūs klunkšķējāt un plunkšķējāt kā visa jūsu sasodītās Ņujorkas kanalizācijas sistēma kopā, jūs izgrūdāt tādus kaucienus un rēcienus, uz kādiem spējīgs vienigi zvērs, kas dabā vēl nav identificēts, jūs izverdāt skaņas, uz kādām diez vai būtu spējīgi pat divsimt seksuāli satracinātu

Andalūzijas buļļu. Jūs esat krākšanas fenomens! Kad jūs guļat, jūs vajag izolēt no sabiedrības, pirms kads nav kļuvis par jūsu nolādētās aizdegunes izvirtīgo perversiju upuri. Jums vienlaikus vajadzigs gan otorinolaringologs, gan psihiatrs, gan proktologs.

—     Un kāpēc proktologs? — Džons nīgri apjautājās.

—     Lai viņš uz karstām pēdām aizmūrētu jūsu anālo atveri. Jo šīs apkaunojošās skaņas nāca arī no turienes.

—    Jūs mani ļoti apbēdinājāt, — Džons sarūgtināts atzinās. — Un šos drausmīgos pārmetumus izteicāt tik iznicinošā tonī! Kā Ilinoisas štata apgabala prokurors, ķas izvirza apsūdzību mazgadīgo pavešanā…

—    Man ļoti žēl… — beidzot man uznāca miegs, par ko biju sapņojusi visu lidojuma laiku. — Bet tagad, ja neiebilstat, es mazliet nosnaudīšos.

—   Guliet mierīgi, kundze, — īsu mirkli man šķita, ka viņa seja it kā pārveidojas — nokrīt klauna maska un paliek tikai gādības un sirsnības izteiksme. Bet var jau būt, ka man tikai tā likās. — Guliet, bet es tikmēr padomāšu par jūsu bargajām apsūdzībām. Tas patiešām ir drausmīgi, ja teicāt patiesību…

Parīze, tāpat kā turpceļā uz Argentīnu, man sākās ar spēcīgu šasiju grūdienu, tas mani arī pamodināja. Pagāja vairākas sekundes pirms atgriezos īstenībā, pūlēdamās atcerēties, ko biju redzējusi sapnī. Taču es neko neatcerējos, vienīgi pieskāriena sajūtu, it kā man uz pleca būtu uzlikta roka — silta, stipra un reizē neparasti liega. Jūdžina roka…

—     Parīze, kundze! — Džons jau bija dziļi uz pieres uzstūmis platmali ar uzlocītām malām. — Man te ir zināmas pāris jaukas vietiņas, kur var pamatīgi iecirst māgā un krietni izpriecāties. Vai negribat piebiedroties? Es taču vēl nebūt neesmu pateicis visu par jūsu satriecošajām krūtim.

—    Baidos, ka jūsu kultūras programmu vajadzēs atlikt uz nākamo reizi, — es atteicu, atvēru somu, izņēmu spogulīti un pārējos kosmētikas piederumus un sāku atsvaidzināties. Pati nezinu, kālab to darīju. Kas gan Parīzē varētu novērtēt manus krampjainos mēģinājumus izskatīties skaistai un bezrūpīgai.

—    Es runāju nopietni! — Džons vēl dziļāk sastūma uz acīm savu platmali. — Pieņemiet manu uzaicinājumu, un es apsolos veselas divas stundas nepieminēt jūsu vienreizējās krūtis. Kaut ari, Dieva vārds, man būtu vieglāk gadu iztikt bez viskija.

—    Paldies, Džon, bet es tiešām nevaru.

—    Jums ir problēmas? Vedat narkotikas? Greizsirdīgs vīrs gaida pie trapa? Jūs medī avīžnieki? Esat Ziskāra d'Estēna personiskā sekretāre?

—   Parīze man ir tikai tranzītpietura. Pēc dažām stundām izlidoju uz Maskavu…

—    Ko?! Jūs esat krieviete?

—    Par to nu varat nešaubīties!

—   Sakiet, kundze, vai Krievijā ir daudz sieviešu ar tādām krūtīm?

—    Domāju, ka pietiekami.

—    Nevar būt! Ar ko tas saistīts? Ar klimatiskajiem apstākļiem? Ar kādām sevišķām diētām?

—   Ar dvēseles plašumu.

—   Okei! Apsolu jums, ka tiklīdz pienākumi ļaus, ar pirmo reisu izlidošu uz Maskavu.

—   Vēlu veiksmi, Džon.

—    Laimīgi, Veļa.

… Un tikai tad, ka viņa platmale bija pagaisusi biezajā pūlī, es aptvēru, ka savu vārdu viņam netiku nosaukusi.

3. nodaļa

Parīze. Orlī starptautiskā lidosta.

1977. gads. Nakts no 12. uz 13.decembri.

Kā slinka sudrabaina upe eskalators mani izsvieda murdošā, ar lieliem un maziem čemodāniem, smalkādas ceļasomām un lietussargiem apkrāvušos ļaužu jūrā. Smaržoja pēc svaigiem cepumiem un ziemas. Laukums pie lidostas, kas aiz Orlī stiklotajām vitrāžveida sienām mirdzēja neonā, bija apbārstīts ar pirmo sniegu. Francija jau sāka gatavoties Ziemassvētkiem…

Neviens mani nesagaidīja, nekrita ap kaklu un pat neapjautājās, cik pulkstenis un ar kādu reisu esmu atlidojusi.

Iedegušu un baltzobainu, pārtikušu, koptu un skaisti ģērbtu sieviešu un vīriešu straumes plūda pa vestibiliem un pārejām, bet sievietes informatores glāsmainā balss, virmodama pār viņiem, it kā atgādināja šiem turīgajiem ļaudīm, ka milzīga, koša un bezrūpīga pasaule viņus gaida Sanpaulā, Johannesburgā, Reikjavikā, Monreālā, Bangkokā, Adelaidā… Lai gan nebija nekādas vajadzības viņiem to atgādināt — arī bez teikšanas šie ļaudis par to nešaubījās ne mirkli.

Kā apburta stāvēju šo pasaules krustceļu vidū, kur ļaužu pūļi, negaidīdami, kad uzliesmos luksofora zaļā acs, paši lauza sev ceļu, paši atrada savas zāles un sekcijas, savas aviosabiedrības un lidmašīnas, jo tās bija viņu krustceles, viņu ceļi un

vi nu dzīve…

»

Piepeši mani sagrāba karsta vēlēšanas, lai man blakus būtu Jūdžins — kaut īsu mirklīti šai milzīgajā skudru pūznī…

Tieši tagad, pārlidojusi Atlantijas okeānam un nonākusi tā otrā pusē, es beidzot sapratu, kāpēc man bija tik labi kopā ar šo pa pusei zēnu, pa pusei vīrieti. Arī Jūdžins bija viens no tiem, bez kuriem Orlī būtu tikai drūms salta betona un bezpersoniska stikla piemineklis. Man bija vienaldzīgas šo sieviešu un vīriešu kažokādas un smalkās ceļasomas, mani nesatrauca viņu žilbinošās dārglietas, lepnie ziemišķādas kažoki, viņu aristokrātiskās, ideāli skūtās sejas un gulbju kakli, kas dvesmoja pēc izsmalcinātiem parfīmiem. Pašpārliecinātība — tas bija galvenais, kas strāvoja no šī pūļa un kā man tik ļoti pietrūka. Toties Jūdžinam šī pašapziņa plūda pāri malām un sīkām šļakatām atsvaidzināja arī manu seju, manu dvēseli un manu miesu…

Smagi nopūtos un kā trusītis, kuru nohipnotizējis žņaudzējčūskas neona skatiens, gurdi vilkos spoži apgaismotas bistro vitrīnas virzienā. Pasēdēt vienatnē, šīs sešas stundas nodoties savām domām, rūpīgi aizšpaktelēt visu košo krāsu paleti ar pelēkām atmiņām par Mitiščiem, Maskavu un draudīgo ēku pie metrostacijas "Dzeržinska laukums".

— Ko kundze vēlas?

Man pretī stāvēja melnmatains viesmīlis baltā, gurkstoši iestīvinātā virssvārcī, viņš bija jauns un plecīgs — tādam vajadzētu cilāt nevis paplātes, bet gan svarabumbas.

—    Kafiju, ludzu.

—   Ar krējumu?

-Jā-

—   Ar radziņiem?

-Jā-

—   Varbūt kundze vēlas vēl kaut ko?

—   Vēlāk.

—    Es jau nesu, kundze.

Parakājos somā un izņēmu zeltaino "Benson & Hedges" paciņu. Jūdžina cigaretes. Man pat likās, ka tās joprojām saglabājušas viņa smaržu. Tovakar hotelī mēs tā arī ne reizes neaizsmēķējām. Atgriezusies "Plazā", es sev cieši nosolījos nedomāt ne par Jūdžinu, ne krēslaino istabu, ne viņa roku pieskārieniem, ne par šo neprātīgo, visām šīspasaules izjūtām pāristāvošo sievišķīgās laimes apziņu, kad tu ne tikai tici, bet droši zini, ka tevi mīl… Es sev cieši nosolījos par to nedomāt, pirms nebūšu viņu ieraudzījusi atkal. Bet jau tepat, Orlī lidostā, es pārkāpu šo solījumu un pārdzīvoju tādus prieka uzplūdus, it kā atkal būtu izbaudījusi Jūdžina apkampienus.

Pagrozīju rokās cigarešu paciņu un piepeši skaidri un nepārprotami, it kā Jūdžins sēdētu man preti, izdzirdu viņa jautro balsi: "Uzsmēķējiet pilsone!"

—    Uzsmēķējiet, pilsone!

Nodrebēju, taču tā ari nespēju sevi piespiest pacelt galvu. Biju izrauta no savām atmiņām spēji un skarbi. Tā no atvara aiz matiem izrauj pašnāvniekus.

—    Starp citu, pieklājīgas sievietes bez pavadoņiem nesēž Parīzes bistro, — Vitjika balss kā parasti bija ironiska un dzīvespriecīga. — Tikai prostitūtas.

—     Es ari esmu prostitūta. Vai tad pieklājīga sieviete ielaistos ar tādiem kā jūs?

—    Atkal brauc ar muti, Maļceva?

Es beidzot saņēmos, lai paraudzītos uz Mišinu, taču ieraudzīju gluži svešu cilvēku — krasi izteiktu melnmati ar bārdiņu un smalkām profesora brillītēm uz acīm.

—   Ak, Dievs, Vitjik, ko tu sev esi nodarijis?!

—   Valentīna, tikai nesaki, ka esmu zaudējis savu iedzimto pievilcību!

—   Nē taču, tā ir neiznīdējama.

—   Nu, kas jauns Buenosairesā?

—   Tur ir vasara.

—   Vai mani tur vēl piemin?

—   Ar sevišķu sirsnību.

—    Un kā sviežas tev?

—    Kā redzi.

—    Tu man neticēsi, Vaļa, bet man patiešām par tevi prieks.

—    Ak, Mišin, kaut es varētu teikt to pašu! — izņēmu no paciņas cigareti un piesmēķēju no šķiltavām, ko man laipni pasniedza Vitjiks. — Tev uzdots mani sagaidīt?

—    Esmu to jau izdarījis.

—    Kāpēc?

—   Vai tad tev vēstniecībā neteica?

—    Es jautāju — kāpēc tieši tu?

—    Ar ko es sliktāks par citiem? Sagaidīju, lai pārliecinātos, ka tu normāli atlidoji un normāli aizlidosi, — Vitjiks paklikšķināja pirkstus. — Pērno, lūdzu!

—   Nepūt nu pīlītes! Viņi tā neriskētu un tādu sīkumu dēļ tevi nesūtītu uz dzīvāko vietu Eiropā.

—   Tu, Vaļucīt, mums neesi nekāds sīkums. Tu mums esi sevišķi vērtīgs kadrs, kuru ne mirkli nedrīkst izlaist no acīm…

—   Tātad tu mani pieskati?

—    Nūja!

—   Ko darīsim, tā arī visu laiku sēdēsim bistro?

—    Un kāpēc gan ne? Aprunāsimies.

—   Par ko?

—     Par kādu kungu vārdā Jūdžins. Vai šis vārds tev ir pazīstams, Vaļa?

-Jā-

—   Viņš ar tevi strādaja?

—    Un spriežot pec rezultātā, būs labi pastrādājis.

—   Tas atkarīgs no tā, ko tu ar to gribi teikt.

—    Nu, tu jau pati zini, ko. No slepeno dienestu daudzajām metodēm sekss, bez šaubām, ir visperspektīvākais. Taču lai izlūkdienesta virsnieks gulētu ar vervēšanas objektu, turklāt vel, tā sakot, neatejot no darbagalda, tas nu, vai zini, draudzene, ir avangards, kas sniedzas pāri manai saprašanai.

—   Ko tu tur muldi, Mišin?

—   Vai tu ar vinu drātējies, Malceva?

-Jā-

—    Kāpēc?

—    Stulbs jautājums.

—    Kāpēc, Malceva?

—    Tāpēc, ka viņš tā gribēja. Tāpēc, ka citādi man būtu grūti viņu pārliecināt, ka esmu patiesa. Galu galā tāpēc, ka viņš ir patīkams vīrietis… Tev vajadzīgi vēl kādi argumenti vai pietiek ar šiem?

Mišins ar interesi mani aplūkoja.,

—    Varbūt formulēsim to tā: cenzdamās izpildīt uzdevumu, tu nedaudz pārcenties?

—   Tas nu jāizlemj tev.

—    Man gan.

—   Nu es beidzot sapratu — Parīzē tu pildi tehniskās kontroles funkcijas?

—    Gudriniece!

—   Tu man te esi noorganizējis tādu kā pirts priekškambari? Lai es svētajā Lubjankas namā ieietu plikiņa kā jaunpiedzimusi.

:— Atkal trāpīts desmitniekā.

—    Vārdu sakot, tu tagad esi eksperts Maļcevas jautājumos?

—    Saki — labākais eksperts.

—    Un tu man netici?

—     Šovakar tev veicas ar minēšanu. Jā, es tev neticu.

—    Un ja nu man neizdosies tevi pārliecināt par pretējo, ko tad?

—   Mēģini pārliecināt.

—    Bet ja nu es sākšu kliegt? Tūlīt, tepat bistro, iebrēkšos labā franču valodā, ka tu esi padomju spiegs un gribi izrēķināties ar neaizsargātu sievieti! Ko tad?

—    Tad tu parakstīsi sev nāves spriedumu. Respektīvi, pierādīsi, ka manas aizdomas ir pamatotas, un tiksi nekavējoties likvidēta. Paskaties zem galda. Tikai rāmi un mierīgi…

Zem galda es neieraudzīju neko citu, kā vien Vitjika melno kurpi pie savas kājas.

—    Kā tev patīk manas kurpes?

—    Es neko nesaprotu no vīriešu apaviem.

—     No manējiem tu tiešām neko nesaproti, itin neko. Redzi, tiklīdz tu atvērsi muti, es vieglītēm pakustināšu kāju, no pazoles izlēks maza, pavisam mazītiņa adatiņa, kas iedursies tavā burvīgajā kājiņā. Pirmās piecas minūtes, tas ir, tieši tik ilgi, cik man vajadzīgs, lai samaksātu un aizietu no šīs slepkavu bedres, tu sēdēsi klusa un rāma, un pat smaidīsi. Tiesa, sejas izteiksme tev būs diezgan muļķīga, bet diez vai kāds tam pievērsīs uzmanību — vai nu Parīzē trūkst narkomānu vai vienkāršu debiliķu. Bet vēl pēc piecām minūtēm tu sajutīsi, kā no tavām plaušām pazūd gaiss. Tā lēnitēm, nemanāmi, un arī tad tu vēl neuzdrīkstēsies iekliegties, jo debiliķiem jau trūkst pašaizsardzības instinkta. Un tad atbrauks ātrā palīdzība un konstatēs, ka PSRS pilsone V.V. Maļceva mirusi pēkšņā nāvē sirds nepietiekamības dēļ… Nu, vai man turpināt tēlaini aprakstīt tālāko vai arī aprunāsimies — atklāti un no visas sirds…

—    Aprunāsimies…

—    Ko viņš tev teica?

—    Kas? '

—   Tavs jaunais brūtgāns.

—   Kad?

—   Tad, kad gulēja ar tevi.

—   Vitjik, kā tev neriebjas, ko?

—   Valentīna, es neticu savām ausīm: tu mani kaunini? Tu — mani?

—   Vai atceries, toreiz, mežā?…

—    Nu?

—    Kad mēs šķīrāmies un tu…

—    Es teicu, ka atceros. Nu, un tālāk?

—    Ak, nieki vien… — mani piepeši pārņēma drausmīgs nogurums.

—    Nē, saki vien līdz galam! — Vitjiks nospieda cigareti pelnu traukā un tūdaļ aizsmēķēja jaunu.

—   Nu, man toreiz likās, ka tu…

—    Kas tev likās?

—    Man likās, ka tu vēl pilnībā neesi zaudējis cilvēcību…

—     Interesanti! — Vitjiks noņēma butaforiskās acenes, rūpīgi apslaucīja tās kabatlakatā un atkal uzsprauda uz deguna. — Un kāpēc tu piepeši esi nolēmusi apelēt pie manas cilvēcības?

—    Vai tiešām tu nesaproti, ka šāda stulba pratināšana kā pie tiesas mani pazemo? Vai tiešām jums vēl nepietiek ar to, ka jūsu dēļ esmu kļuvusi par personības parodiju, par karikatūru, par trulu lelli, ar kuru katrs var izrīkoties kā grib?

—   Tikai bez patētikas, Vaļa! — Mišins nicigi saviebās un nodzēsa arī otru cigareti. — Beigsim runāt tukšu! Laika mums ir maz, bet problēmu bez sava gala. Manuprāt, tu ļoti labi tiki galā ar uzdevumu. Tik labi, ka grūti tam pat noticēt. Mani priekšnieki ir jocigi ļautiņi. Vairums no viņiem klusi un rāmi dzīvo savos kooperatīvajos vai dienesta dzīvokļos un ik ritu brauc uz darbu ar trolejbusu vai metro, kaut gan, ja vien gribētu, varētu šādai vajadzībai izsaukt triecienaviācijas eskadriļu. Viņi risina ļoti svarīgus, brīžiem pat globālus jautājumus, taču dara to, neatiedami no saviem bruņudurvīm un seifiem aprīkotajiem kabinetiem tālāk par desmit kilometriem. Un tāpēc reizēm ar viņiem notiek brīnumu lietas — gudri vīri, kuri līdz sekundei spēj aprēķināt starpkontinentālo raķešu lidojumu vai no galvas nosaukt precīzu zenītiekārtu skaitu kaut kur Trinidadā, ir visā pilnībā zaudējuši spēju orientēties parastu cilvēku psiholoģijā. Piemēram, tavējā, Valentina. Viņi mums ir globāli stratēģi, ka viņu māti, bet sīkumus izdomā vienkārši mirstīgie, tādi kā es. Un tāpēc tev var rasties iespaids, ka esmu varen nozīmīga persona un daudz ko izlemju. Bet tā nebūt nav, draudzene, tu maldies. Jā gan, viņi man kā ķēdes sunim dod komandu: "Ņem ciet!" un atsprādzē siksnu. Taču ja es, situāciju nenovērtējis, aiz pārskatīšanās iekodišu dibenā kādam, kam nav jākož, viņi tūdaļ izsauks ārstu brigādi, lai šo dibenu sadziedētu. Bet mani nošaus kā traku suni. Un tas pats notiks arī tad, ja lielgabala šāviena attālumā pielaidīšu viņiem kādu tādu, kuru, viņuprāt, pielaist nedrīkst… Vai tu mani saproti, draudzene?

-Jā-

—   Vai tu zini, kāpēc tev to saku?

—    Nē.

—    Un pat nenojaut?

—    Vai tiešām tevi moka sirdsapziņa?

—     Neuzminēji vis… — Mišins dziļi ievilka dūmus. — Mums ir atšķirīgi priekšstati par sirdsapziņu, tu taču esi gudra meitene, sen jau vajadzēja to saprast. Nē, nevis sirdsapziņa mani moka, bet tavs jāklīgais snobisms. Tu neredzi sevi no malas, Maļceva. Bet spiegam tas ir liels trūkums.

—   Un ja nu pieņemam, ka es ar viņu negulēju kā spiedze? Vai tas nozīmē, ka esmu nodevusi Dzimteni?

—    Ko viņš tev teica par mani?

—     Viņš tevi pieminēja tikai starp citu, vispārējos vilcienos…

—      Vispārējos vilcienos tu varēsi rakstīt recenzijas! Konkrēti! Ko viņš tev teica konkrēti?

—    Viņš teica, ka noteikti dabūs tevi rokā un izkastrēs ar neasu nazi! Ka tu esi briesmonis, monstrs, plēsīgs vilks ārpus likuma. Ka slaktiņu villā izmeklē CIP direktora tiešā uzraudzībā. Ka tavas dienas šai pasaulē ir skaitītas. Ka tevi ar Andreju meklē visas ASV rezidentūras un ka šai darbā palīdz pat NATO izlūkdienests.

—    Redzu, ka esi krietni piestrādājusi, lai šiem iestāstītu, ka tev ar to visu nav nekāda sakara. Vai ne?

—    Nu, pirmkārt, man tiešām ar to nav nekāda sakara, un tu to zini labāk nekā jebkurš. Un, otrkārt, es precīzi izpildīju Gabēna instrukcijas. Un viņš man lika visu vainu novelt uz tevi un Andreju.

—    Vai nav maita! Maita un vairāk nekas! — Vitjiks aizsmēķēja jaunu cigareti. — Tā jau es domāju…

—     Tāpēc arī biju tik pārsteigta, ieraugot tevi Parīzē. Domāju, ka tu jau sen esi Lubjankā.

—    Kā tad! — Vitjiks lūkojās man garām un kaut ko koncentrēti domāja. — Vai zini, kas ir motoresurss?

—    Vispārējos vilcienos.

—     Nu, tad redzi — mans motoresurss vēl nav pilnībā nostrādāts. Viņi saprot, ka aiz kordona ceļš man tagad ir slēgts. Tāpēc arī uz atvadām cenšas izmantot maksimāli…

Intuitīvi sajutu, ka mūsu sarunā ir iestājies lūzums. Vitjiks, kā parasti, daudz ko nepateica lidz galam, taču nu jau ari es pati vairs nebiju vakarējā. Tai vidē, kur viņš apgrozījās, šai Aizspogulijā ar tās noslēpumiem, pistolēm, noklausīšanās aparatūru un sodīšanu ar nāvi bez tiesas un izmeklēšanas, valdīja nežēlīgi likumi, un Vitjika liktenis jau bija izšķirts. Par šīs diagnozes pareizību nevarēja būt ne mazāko šaubu, jo pat es, aptrulusi pēc visa pārciestā, sajutu stindzinošo nāves dvaku, kas strāvoja no šis vispasaules baleta neizdevušās zvaigznes — mana skolas biedra Mišina. Viņš visu darīja vairs tikai pēc inerces — pratināja, draudēja, izlika lamatas, zondēja detaļas… Taču prātā viņam drudžaini rosījās tikai viena doma — atrast variantu, kā glābt savu ādu. Psiholoģiski Vitjiks šai grūtajā situācijā izturējās kā untumains un iecirtīgs puišelis: gribēdams izlīgt un tuvināties, viņš turpināja draudēt un pazemot, tā uzsvērdams savu nozīmību un manu niecību. Bet es… Tobrīd es labi sapratu, ka esmu viņam nepieciešama, ka, iespējams, esmu vienīgais salmiņš, kuram viņš vēl var pieķerties, lai izpeldētu no drausmīgās straumes, kurā agri vai vēlu tiek ierauti visi padotie, kas pārāk cītīgi izpilda savu priekšnieku rīkojumus. Vēl vairāk, es pat pieļāvu, ka Vitjika parādīšanās viņa jaunajā paskatā šeit, Orlī, nepavisam nav Lubjankas sankcionēta: biju jau pietiekami labi iepazinusi sava skolas drauga avantūristiskos gājienus un zināju, ka viņš ir spējigs ne uz tādām improvizācijām vien. Viņa galvenā nelaime bija tā, ka, tāpat kā viņa priekšnieki, viņš neprata runāt ar normāliem cilvēkiem un, jo vairāk, tiem kaut ko lūgt. Viņš bija atradinājies būt tāds, kā visi citi. Mišinam pat prātā neienāca (bet varbūt tā izpaudās iegūtais totālās neuzticēšanās instinkts), ka no cilvēka var panākt it visu, turklāt bez iebiedēšanas un viltus, neizmantojot sava upura bailes, nezināšanu un pašpaļāvības trūkumu. Vārdu sakot, intuīcija man teica priekšā, ka jāpārtver iniciatīva, citādi šis uz navi notiesātais un tāpēc jo sevišķi bīstamais psihopāts nogremdēs arī mani.

—Jā, Vitjik, viņš vēl izmeta kādu dīvainu frāzi…

—  Ko tu teici? —Mišins atrāvās no savām smagajām pārdomām.

—    Viņš teica, ka par tevi, iespējams, notiks tirgošanās…

—    Tā jau notiek, — Vitjiks negaidīti viegli pieņēma manus melus. — Man aiz muguras, protams, bet es to jutu…

—    Un ko tu tagad iesāksi?

—    Par to es domāju.

—    Varbūt es tev kaut ka varu palīdzēt?

—   Tu?! — pēc tā, cik samāksloti viņš tēloja pārsteigumu, sapratu, ka tieši tādu piedāvājumu mans nelaimē nonākušais skolas biedrs ir gaidījis. — Esi nolēmusi mani pāraudzināt ar savas cēlsirdības paraugdemonstrējumiem?

—    Ko vēl negribēsi! Es tev tikai piedāvāju darījumu.

—   Vai tu apjēdz, ar ko riskē?

—     Un tu? — pieņēmu izaicinājumu. Jāteic, citas izejas man jau arī nebija — kopš tā brīža, kad Vitjiks man bija uzticējis savu apavu noslēpumu, es fiziski sajutu viņa kājas tuvumu.

—    Kāpēc tu domā, ka es riskēju?

—    Tāpēc, ka, ierazdamies šeit pēc savas iniciatīvas un tēlodams KGB kontrolieri, tu riskē vairāk nekā es, vai tad ne?

Zināms, ka es blefoju. Taču tobrīd mani bija pārņēmis azarts. Acīmredzot es gluži vienkārši neapzinājos, ka likme šai šaubīgajā spēlē bija mana dzīvība.

—     Gudra kā skudra! Ja tavu prātiņu ievirzītu īstajās sliedēs…

—   Neraizējies par manu prātu! Labāk parunāsim par tavu

ādu!

—     Kālab gan ne, tas varētu būt interesanti, — Vitjiks greizi nosmīkņāja.

—   Mišin, paspēlēt taču KGB nemāca, vai ne?

—    Bet ne jau tāpēc, ka nepieļautu paspēlēšanas iespēju!

—    Un tomēr paspēlēt tu nevēlies, vai ne?

—    Un nepaspēlēšu arī!

To viņš pateica tādā toni, ka, pirmkārt, es viņam nešaubīgi noticēju un, otrkārt, izjutu ārkārtīgu vēlēšanos pielēkt kājās un diebt, kur acis rāda, tikai tālāk no šī slepkavas, kas piepeši bija palicis ar gani degunu.

Dziļi ieelpoju.

—   Vai esi spējīgs uzmanīgi noklausīties manu priekšlikumu?

—    Sper vaļā!

—    Pirms ko teikšu, tev jāapsola, ka izpildīsi divus manus lūgumus.

—    Un tie būtu?

—     Pirmais: lūdzu, aizvāc savu kāju no mana krēsla…

—    Esmu jau aizvācis.

—    Otrais — vai vari atbildēt uz dažiem maniem jautājumiem? Tici man, tas ir ļoti svarīgi.

—   Mēģināšu.

—    Bet tikai godīgi. Vai ari neatbildi nemaz.

—    Es jau teicu, ka mēģināšu.

—   Kam mani vajadzēja sagaidīt?

—   Tu viņu nepazīsti.

—    Bet ne jau tev?

—    Ne man.

—   Kur šis cilvēks ir?

—   Atejā.

—    Es runāju nopietni.

—     Muļķe, es arī runāju nopietni! — Vitjiks pēkšņi ieņirdzās. — Nebaidies, draudzene, tavs sagaidītājs ir sveiks un vesels. Atjēgsies pēc minūtēm četrdesmit, ne ātrāk.

—   Tu vinu?…

>

—   Ko — es? Es — neko! Iegāja cilvēks kabīnē, apsēdās uz poda, tur viņam nedaudz sareiba galva un viņš maķenit iesnaudās. Es viņam iešķiebu tādu mazu ampuliņu… Nebaidies, neviens viņu netraucēs, nav jau Kurskas stacija, rindas nekādas…

—   Ak, kungs, tu taču neesi cilvēks, bet staigājoša laboratorija, — es nočukstēju, juzdama, ka kājas kļūst ļenganas.

—    Vai tas ir viss, ko tu gribēji jautāt?

—   Tev aizliedza atgriezties Maskavā?

-Jā.

—    Iemeslus paskaidroja?

—    Nē.

—    Tu bēguļo?

—     Bēguļo tikai kriminālnoziedznieki, — Vitjiks greizi pasmīnēja. — Mūsu kantorī laižas uz grunts.

—   Tu baidies, ka šajā spēlē tevi upurēs?

—    Lielos vilcienos — jā.

—   Tad kāpēc tevi nenogalināja uzreiz?

—     Pie mums ar tādām lietām nesteidzas. Vispirms jāpavēro, kā situācija attīstīsies tālāk. Turklāt esmu vērtīgs kadrs, Maļceva. Sava veida ūnikums. Tāpēc, iekams man teiks pēdējo "piedod" un mani svinīgi, ar militāru godu aizvedis uz Vagankovas kapiem, vispirms viņiem jāpārliecinās, ka mans motoresurss ir nostrādāts pilnībā.

—     Skaidrs… — man bija nepieciešama maza atelpa, lai sakārtotu domas tālākai sarunai. Taču Vitjiks nekavējoties pārņēma iniciatīvu savās rokās.

—    Tu tiešām esi viens pārgalvīgs sievišķis, Vaļuha. Un trakoti gudrs. Tieši tāpēc jau es arī biju pret to, lai tevi iesaistītu spēlē ar Televano. Kā nojauzdams, ka man par šo avantūru būs dārgi jāsamaksā. Bet tagad klausies uzmanīgi. Te ir mans pulkstenis, — un Mišins salieca roku elkonī tā, ka viņa elegantā Šveices pulksteņa ciparnīca bija mana deguna līmenī. — Kad teikšu: "Laiks uzņemts!", tavā rīcībā būs tieši desmit sekundes. Tev jāatbild tikai uz vienu jautājumu — vai tu sadarbojies ar amerikāņiem? Jā vai nē? Ja gribi palikt dzīva, atbildi godīgi. Ja samelosi — vaino pati sevi. Saprati?

Visa mana dūša un cīņas spars pagaisa tik strauji, ka ne vien atbildēt, pat galvu palocīt es vairs nebiju spējīga.

—    Valentīna, attopies! — Vitjiks paplikšķināja man pa roku, bet es pat nejutu šo pieskārienu, it kā mana roka būtu novokaīna blokādē. — Runa taču ir tikai par izvēli. Par to tu tak droši vien esi tik daudz rakstījusi, sīki un smalki apcerējusi savos radošajos meklējumos, vai ne, skolas draudzene? Un kas nu tev lēcies? Gan aprakstīsi arī šo dienu… kādreiz, kad viss būs galā. Vai dzirdi mani?

-Jā…

—    Nu, tad — laiks uzņemts!

1 >

Kas gan ir desmit sekundes, kad jāpagūst izdomāt, kādas varētu būt tavas rīcības sekas. Ja viņš ar mani spēlē viltīgu spēli, ko izgudrojis kāds no viņa viedajiem priekšniekiem, man viss ir jānoliedz. Bet ja intuīcija mani neviļ un Mišins patiesi ir nonācis karodziņu loka iekšpusē iesprostota vilka situācijā, ir jāatzīstas. Tikai divi varianti, bet cik milzum daudz nianšu un cik maz sekunžu. Izredzes vienādas — puse uz pusi…

—    Viss! Laiks beidzies! — Vitjiks aizvāca roku ar pulksteni. — Jā vai nē?

-Jā-

—   Tātad vini tevi patiešām pārvervēja?

-Jā-

—    Un tagad tu esi dubultaģente?

—   Tā iznāk.

—     Nu ko, tad mums patiešām ir par ko aprunāties…

Kā lai apraksta to atvieglojumu, es teiktu, pat bezsvara

sajūtu, kas pēc šiem vārdiem mani pārņēma? Līdzīgas izjūtas droši vien pārdzīvo izpletņlēcēji, kad pēc ilga kritiena saltajā un klusajā bezdibenī viņiem virs galvas atskan sengaidītais plaukšķis, kupolam atveroties.

—   Ar tevi ir bail spēlēt, Vitjik…

—    Kad uz spēles likta paša dzīvība, bail spēlēt pat ar zīdaini. Labi, pietiks tērgāt, mums maz laika, — Vitjiks izdzēra savu pērno un aizsmēķēja kārtējo cigareti. — Domāju, ka tur, Maskavā, viņi tevi neatmaskos. Iegaumē: mēs liekam dzīvību pret dzīvību. Manējo pret tavējo.

—    Lūdzu, izsakies skaidrāk… — ari es beidzot atcerējos par kafiju un iedzēru malciņu. Kafija bija tikpat ledaina kā manas kājas. — Pēc taviem eksperimentiem ar pulksteni man grūti koncentrēties.

—   Kad stāsies sakaros?

—   Ar ko?

—   Nu ne jau ar KGB!

—    Nezinu.

—   Valentīna!

—   Zvēru tev, es nezinu. Man piezvanīs.

—     Skaidrs, — Vitjiks kļuva steidzīgs. — Klausies uzmanīgi: pirmais, ko tu pavēstīsi savam sakarniekam, būs apmēram šāds teksts — esmu tevi atmaskojis, man ir neapstrīdami fakti, kas pierāda, ka tu ar Lubjanku spēlē dubultspēli. Kamēr esmu dzīvs, šie fakti netiek izmantoti. Bet ja viņi turpinās mani medīt, celšu tos gaismā. Nu, kā tev patīk šāda vienošanās?

—    Un tev?

—    Man nav izvēles.

—     Viņi var painteresēties, kādi fakti ir tavā rīcībā…

—    To ir daudz. Minēšu tikai vienu: manā rīcībā ir žiīksnitis burvīgu fotogrāfiju, kurās tu un tavs CIP kurators esat iemūžināti gultā.

—   Tu blefo!

—    Gribi pārbaudīt?

—    Kur ir garantijas, ka šādas fotogrāfijas ir tikai tev un nevis, teiksim, visai KGB vadībai? — taisnību sakot, es klusībā brīnījos par savu aukstasinību. Jebkurā citā situācijā šādas sarunas mani jau sen būtu novedušas pilnīgā izmisumā. Taču šoreiz visas slūžas, caur kurām varētu izlauzties emociju brāzmas, bija cieši noslēgtas. Divi zvēri cīnījās par savu dzīvību. Es teiktu pat vairāk — es cīnījos par divām dzīvībām.

—    Garantijas? — Vitjiks skaļi iesmējās. — Tās uzradīsies pēc minūtēm piecpadsmit. Tiklīdz atjēgsies un aizpogās bikses. Vai tiešām tu vēl nesaproti: ja šī internacionālā pornene būtu nonākusi pie mūsējiem, tevi te, Orlī, nesagaidītu vis nūģis no konsulāta vecākā leitnanta dienesta pakapē, bet gan pāris sanitāru ar nestuvēm, lai aizstieptu tavu līķi uz tuvāko morgu. Tur jau tā lieta, ka tu izpildīji savu uzdevumu, un mūsējiem ir pamats tev ticēt. Dažs labs, pateicoties tev, nopelnīs pāris zvaigznīšu uz uzplečiem un kazi, varbūt dabūs pat ordeni. Vienkārši — esmu jau pārāk dziļi iestidzis šais mēslos, lai paļautos uz kādu citu, izņemot sevi. Un tāpēc jau laikus parūpējos par savu drošību. Kā redzi, nebaltā dienā noderēja!

—    Kā tev tas izdevās?

—    Nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka tu izturēji pārbaudi, kas ne katram vīrietim būtu pa spēkam, un tāpēc arī es nespēlēju ar iezīmētām kārtīm. Viss ir gods godam, draudzene, — fotogrāfijas ir manās, mana dzīvība — tavās rokās. Ķīla pret ķīlu.

—    Un ko tālāk?

—   Tu pajautāsi savam sakarniekam, kur un kā varu satikties ar viņu pārstāvjiem. Bez muļķibām un kovboju gājieniem ar uguns atklāšanu no garāmbraucoša automobiļa. Mierīgi un

lietišķi. Arī viņiem no tā būs savs labuminš, lai nu kā, bet "kan-

» » > 7 7

torī" esmu nolauzis vairāk nekā desmit gadu un daudz ko varu pastāstīt. Vienīgais noteikums — mana fiziskā neaizskaramība. Pretējā gadījumā iesi bojā tu un vēl kāds pāris idiotu, kas mēģinās izpildīt nāves spriedumu.

—    Bet ja nu viņi nepiekritīs?

—   Tad, draudzene, mēs abi būsim paspēlējuši. Vienīgais, ko varu tev šai variantā apsolit, ir tas, ka nākamajā dzīvē mēs vairs netiksimies — mūs izvietos dažādās kamerās.

—    Un kā ar Andreju?

—     Andrejs ir pirmais upuris, ko savu personisko grēku izpirkšanai jau esmu ziedojis uz daudzcietušā CIP altāra. Ja tavi draugi vēlēsies par to pārliecināties, varu sniegt viņiem izsmeļošus pierādījumus.

—    Kā es ar tevi sazināšos?

—     O, beidzot mūsu saruna iegūst konstruktīvu pavērsienu… — Vitjiks saņurcīja tukšo "Lucky Strike" cigarešu paciņu un, atļauju neprasījis, paņēma vienu no manējām. — Kad vajadzēs, tev piezvanīs un pajautās, kas ar tevi sēdēja vienā solā piektajā klasē. Starp citu — vai tu to atceries?

-Jā-

—    Nu, redz, cik labi. Un pēdējais. Mūsu džentlmeniskā vienošanās ir spēkā tikmēr, kamēr tu izpildīsi visus manus noteikumus plus vēl vienu: neviens, uzsveru, neviens Maskavā nedrīkst uzzināt par mūsu šīsdienas tikšanos. Pēdējo reizi mēs tikāmies dziļā nakti uz Argentīnas un Giles robežas. Norunāts?

Pamāju ar galvu.

—     Bet tagad uzmanigi apskaties, kas noticis tavai zeķei. Manuprāt, tai valdziņš norisis…

Nedaudz atvirzijos no galda un aplūkoju savas kājas. Ar abām zeķēm viss bija kārtībā. Kad pacēlu galvu, Vitjiks bija nozudis. Tikai tieva dūmu strūkliņa, kas stidza no nodzēstās cigaretes, atgādināja par cilvēku, kura sabiedrībā biju pavadījusi briesmīgākos mirkļus savā mūžā…

Mans sagaidītājs parādījās tikai pēc stundas, kad sāku jau ieklausīties radio paziņojumos. Plata, vasarraibumaina seja, uzrauts deguns un sāpīga, nobažījusies sejas izteiksme — tas arī bija viss, kas palicis atmiņā par "konsulāta nūģi", kurš Uzvaras dienā (kurai ar viņu, starp citu, nav nekāda sakara) droši vien tērpās mundierī ar vecākā leitnanta uzplečiem.

Pārliecinājies, ka es esmu es, nūģis ilgi kratīja man roku, uzdeva pāris jautājumu par manu pašsajūtu, lidojot pāri Atlantijas okeānam, apjautājās, kā man patika Argentīnā, reizes trīsdesmit atvainojās par nokavēšanos ("Saprotiet, Parīzē ir drausmīgi satiksmes "korķi", labāk vispār nekāpt automašīnā") un pašās beigās stomīdamies ieminējās:

—    Valentina Vasiļjevna, man jums liels lūgums.

—   Jā, es klausos, — ceremoniāli atsaucos, kaut gan labi zināju, ko viņš lūgs.

—   Šis nejaukais pārpratums ar manu aizkavēšanos… Ja jūs tas neapgrūtina, lūdzu, sakiet, ka es jūs sagaidīju laikā, labi?

—    Nu, protams!

—     Liels paldies jums! — šai mirklī uz vecākā leitnanta apaļā ģimja varēja cept pankūkas — tik ļoti tas iepriecinājumā sāka spīdēt un laistīties. — Un pasveiciniet Maskavu!

—    Noteikti pasveicināšu, ja vien aizlidošu…

—    Piedodiet? — prieku viņa sejā atkal nomainija raizes.

—    Nu, ar lidmašīnām taču viss kas atgadās…

—   Ar jūsējo neatgadīsies nekas! — nūģis ciešā pārliecībā atbildēja. Tas viss izskatījās diezgan smieklīgi, un tomēr ap sirdi kļuva krietni vieglāk…

4.noda|a

Maskava. Šeremetjevas starptautiskā lidosta.

1977. gada 13. decembris.

Dūšīga meiča ar lodes grūdējas pleciem un atklātu un godīgu komsordzes seju stāvēja pie izejas uz trapu un kā papagailis atkārtoja:

—     Tikai bez grūstīšanās, pilsoņi pasažieri, tikai bez grūstīšanās!

"Pilsoņi pasažieri" — lielākoties ārzemnieki ziemišķādas puskažokos, kažokos un jocigās zvērādu cepurēs — tik augstās, kuplās un ērmīgās, ka pat nanajiešiem būtu ko pabrīnīties, krievu valodu nesaprata, vismaz vairums ne, tāpēc cits caur citu runāja tikai savu un darīja tieši to, no kā viņus brīdināja augšminētā meiča Aeroflotes formas tērpā. Proti, i cits citu dzīvespriecīgi grūstīdami, barā spiedās uz izeju. Viņu entuziasmu varēja saprast: tūrists pat tad, ja atlido uz visgarlaicīgāko vietu pasaulē, allaž ir priecīgi uzbudināts. Un kur nu vēl tad, ja tur, ārā, ir Maskava…

Iespiedos krēslā, aizvēru acis, lai 1977./78.gada moderno ziemas apģērbu skate neizraisītu galvassāpju spazmas, un mēģināju kaut cik nomierināties. Neizjutu ne mazāko noslieci uz grūstīšanos. Taisnību sakot, man vispār negribējās kāpt ārā no lidmašīnas. Ja man būtu teikšana, es te paliktu uz visiem laikiem un…

—    Pilsone, un ko tad jūs?

Balss, kas ieskanējās man virs galvas, bija zema un nedaudz piesmakusi un tajā netrūka arī zināmu cilvēcisku intonāciju. Kā nekā tā tomēr bija starptautiska aviolīnija un nevis kaut kāds reiss no Ustjkutas uz Narjanmaru.

—    Ko — es?

—     Prasu, kāpēc nekāpjat ārā? -— stjuarte pieliecās man tuvāk, un viņas krūtis, kas atgādināja kravas auto riteņus, sašūpojās. —Jums slikti?

—    Negribas grūstīties.

—   Visi tak jau izkāpuši.

Salons patiesi bija tukšs. Izplāju salocīto mēteli, ar pūlēm uzstīvēju to mugurā, nocēlu no augšējā plaukta somu, pārmetu siksnu pār plecu un kā suns, kas sliktā laikā izdzīts no siltas mājas, vilkos uz izeju.

Dzimtā trapa restotie pakāpieni manu atgriešanos sagaidīja ar sīkiem drebuļiem. Ārā bija ļoti auksts un drēgns. Nedzirdami krita sniegs, sīks un pelēks kā blaugznas no padzīvojuša vecpuiša matiem. It viss man šķita pelēks — debesis, kas bija vai ar roku aizsniedzamas, termināla ēka ar lozungu "Piecgadi četros gados!", garā lidmašīnu virkne ar nolaistiem deguniem, tehniķu sejas, kuri zeķu paskatā klumzāja šurpu turpu…

Zemapziņā biju sagatavojusies, ka mani noteikti sagaidīs un tā, protams, būs nepatīkama, ne jau svinīga sagaidīšana. Aizvadītajās nedēļās biju tā pieradusi pie citu gādības, uzmanības vai vienkārši izsekošanas, ka nespēju vairs pat iedomāties, ka brīvi, kā visi normāli cilvēki, iziešu caur muitas kontroli, iznākšu uz laukuma, paņemšu taksometru un braukšu mājās, tā ari nesaskrējusies ne ar Vitjiku, ne Gabēnu.

Un tomēr neviens mani negaidīja.

Skūts robežsargs mani nomēroja ar nicīgu skatienu un atvēzējies, it kā iznīcinādams kaitīgu kukaini, uzblieza zīmogu manai ārzemju pasei, un pēc šīs procedūras es viņam vairs neeksistēju.

Muitas kontrolē izpelnījos vēl vienu skatienu. Tiesa, ne tik nicinošu, bet arī neba jau mātišķu. Nenosakāma vecuma muitniece ar vecas tējas krāsas matiem pret manu čemodānu un somu izturējās gaužām vienaldzīgi un aprobežojās ar trim jautājumiem.

—    Kontrabandu vedat?

—   Nē.

—    Ieročus?

—    Nē.

—    Pornogrāfisku literatūru?

—     Un ko jūs uzskatāt par pornogrāfisku literatūru?

—    Vedat vai nē? — viņa runāja ar mani kā psihenes galvenais ārsts ar pacientu.

—   Man ir līdzi daži Parizes žurnāli. Neesmu tos vēl lāgā apskatījusi, taču pilnīgi pieļauju, ka pa kādam plikam dibenam tur noteikti var atrast…

—   Pliks dibens vēl nav pornogrāfija, — muitniece autoritatīvā tonī paziņoja.

—   Nekā cita, ar ko jūs iepriecināt, man nav.

—   Varat iet. Nākamais…

Pieturā kluknēja dažas volgas ar rūtiņām uz sāniem. Visām mašīnām ap radiatoru bija apvīstīti kažokādas aizsegi pret salu, it kā tām sāpētu zobi. Nez kāpēc man ienāca prātā, ka tāda netiri zaļgandzeltena krāsa, kādā nokrāsoti Maskavas taksometri, dabā vispār nav sastopama. Tādu krāsu spejigs izdomāt vienīgi morga dežurants. Vai trauku mazgātāja rūpnīcas sabiedriskās ēdināšanas punktā, kurai visu mūžu lemts aplaistīt sakaltušas sinepes ar ūdeni, lai pēc tam ar baudu noskatītos, kādās grimasēs saviebjas klientu sejas, kad tie sadūšojušies šai draņķībā apmērcēt no līmes un celulozes ragā saliekušos cisiņus.

—     Kurp laižam? — dižmanīgs taksometra šoferis naga cepurē un īsā, švītīgā ādas jakā ar rāvējslēdzēju iznira kaut kur no mašīnas aizsega, it kā būtu tur tupējis slēpnī.

—    Uz Maslovku.

—    Cik dosi?

—    Cik prasi?

—    Ciriku.

—   Vai no tuptūža jau sen uz vaļas?

—    Savu mūžu neesmu ķurķī sēdējis.

—    Un kas tad laupīt iemācīja?

—     Dzīve iemācīja, draudzene, — šoferis noņirdzās. — Nu, kā tad būs, brauksim vai tepat nakšņosi?

—    Brauksim jau brauksim…

Vērot, kā aiz volgas netīrajiem logiem aizzib šķības koka mājeles un vienmuļu jaunceltņu rindas pēc skaistās un eksotiskās Argentīnas, bija reizē pretīgi un interesanti. Apmēram tāpat kā pēc krāšņas izrādes par augstmaņu dzīvi nonākt aizkulisēs un ieraudzīt monarhu čībās un bikšturos tukšojam pudeli Žiguļu alus. Arī agrāk es zināju, ka jaunās Maskavas seja nebūt nav nekāds ģeniālās ieceres iemiesojums. Taču tikai tagad, pa Ļeņingradas šoseju iebraucot galvaspilsētā, es visā pilnībā sapratu, cik nožēlojami un bezcerīgi ir šie betona krāvumi, saulē un lietū izbalējušie lozungi un ar sniegu un dubļiem notašķītie skatlogi. Un tas bija divkārt briesmīgi, jo arī cilvēku sejas izteiksmes bija apmēram tādas pašas.

Posta harmonija…

Mans vienīgais prieks un lepnums — vienistabas kooperatīvais dzīvoklītis, pirkts par mammas naudu un pārtapis par hronisku parādu, kā uzticams suns mani apdvesa ar siltu un priecīgu elpu. Gandrīz vai šķita, ka tas luncina asti. Viss bija savās vietās, it kā nemaz nebūtu bijis šo vājprātīgo nedēļu, kas līdz pamatu pamatiem bija pārvērtušas manu dzīvi. Norāvu mēteli, nometu kurpes, iegrūdu kaktā čemodānu un somu, ar visām četrām saritinājos uz savas mīļās tahtas, aptaustīju vecā pleda savēlušos vilnu un nopūtos. Manas dzīves ritms un saturs bija spēji un sāpīgi salauzts, un es biju atradinājusies pieņemt elementārus lēmumus. Piemēram, ko tagad iesākt? Iet gulēt? Doties uz darbu? Paziņot mammai, ka esmu pārbraukusi? Piezvanīt draudzenei? Aiziet uz tirgu un nopirkt kaut ko ēdamu? Es sev šķitu kā triekas ķerta slimniece reanimācijā, kuru pametuši visi draugi un tuvinieki un kura pēkšņi aptvērusi, ka līdzšinējie dzīves prieki un prieciņi, viss pašsaprotamais, par ko nekad nav īpaši lauzīta galva, visi vienkāršie dzīves sīkumi, no kuriem veidojās puslīdz līdzsvarota un kopumā diezgan bezrūpīga eksistence, piepeši ir kļuvuši pilnīgi neaizsniedzami. Kā gan tagad lai strādā, ja pat dzīvot vairs negribas? Kā lai mīl, ja esi nodota? Kā lai uzticas, ja netici vairs nevienam?…

Šai brīdī negaidīti un valdonīgi iezvanījās telefons.

—    Apsveicu ar atgriešanos, Valentīna Vasiļjevna.

Klausulē bija dzirdama sievietes balss, patīkama un tāda

kā dzirdēta, kaut ari neko labu tā nesolīja.

—    Paldies, kas runā?

—    Mēs reiz kopā braucām mašīnā. Uz vasarnīcu…

—    Ak, jā… Ksenija Nikolajevna. Atceros, atceros.

—    Kā atlidojāt?

—    Paldies, normāli.

—    Kā patika Parīze?

—    Es maz ko redzēju no Parīzes.

—   Jūsu balss izklausās nogurusi.

—   Toties jūsējā ir ļoti moža. Apskaužami moža.

—   Mums vajadzētu satikties.

—    Lūdzu.

—    Iepretī jūsu mājai atrodas saimniecības preču veikals, vai ne?

—   Jā, vismaz pirms manas aizbraukšanas tas tur vēl bija.

—    Piebraukšu pēc stundas. Nokāpiet lejā, lūdzu.

Šai dāmai piemita satriecoša maniere risināt dialogu — viņa zināja, ko gribēja. Interesanti, kā viņa izturējās divvientulībā ar vīrieti?

—    Hallo!

—    Es klausos.

—    Vai atceraties manu mašīnu?

-Jā-

—    Tātad pēc stundas.

Viņa pat nepapūlējās teikuma beigās pielikt jautājuma zīmi. Priekšnieces pavēle… Tādā tonī suņu dresētāji dod pavēles: "Pie kājas!" vai, teiksim, "Gulēt!"

Paklausīdama pēdējai pavēlei, izrāvu no rozetes telefona kontaktdakšu, apgūlos un uzliku uz galvas spilvenu…

5.nodaļa

Tuvā Piemaskava. J. Andropova vasarnīca.

1997. gada 13. decembris.

Dzīvē viss atkārtojas. Tas pats moskvičs, tāpat kā visas citas mašīnas notašķīts ar sasaluša sniega un dubļu putru, tā pati dāma, kas no juteklīgās mutes kaktiņa neizlaiž tievu cigareti, tas pats maršruts pa Rubļevas šoseju un pa kreisi, tie paši vārti… Pat smaids tai čūskai ar gulbja kaklu un Sarkanās Presņas audējas rokām bija tieši tāds pats kā pirmajā reizē, kad viņa izslēdza motoru, pameta gaisā un atkal notvēra saujā aizdedzes atslēgu, un sacīja:

— Klāt esam!

Zināju, ko ieraudzīšu zemajā viesistabā šai augstu, piesnigušu baltegļu ieskautajā trīsstāvu vasarnīcā, kas atgādināja vairākkārt palielinātu mežsargmāju kaut kur sila dziļumos. Zināju, ko šis cilvēks darīs un kā viņš mani sagaidīs… Kāds no dižgariem ir teicis, ka zināšanas esot prieka avots. Vai nu viņš būs domājis citādus cilvēkus vai arī citādas zināšanas…

Andropovs sēdēja atzveltni ar muguru pret milzīgo logu visas sienas platumā un ar sudraba nazīti saudzīgi lobīja ugunīgi koša firziķa maigo miziņu. Ja, viss atkārtojas gandrīz mats matā. "Gandrīz" tāpēc, ka hallē atradās vēl kāda persona — pajauns, garmatains puisietis, tāds pāraudzis pleibojs, ģērbies zilos izbalojušos džinsos un no daudziem krāsainiem ielāpiņiem sastiķētā džemperī. Viņš sēdēja gabaliņu nostāk un uzmanīgi pētīja savus nagus.

Ieraudzījis mani durvju ailē, Dižais Dienvidu Augļu Rīļa uz mirkli atrāva skatienu no firziķa un pamāja man tik ikdienišķi, it kā tas nebūtu bijis viņš, pēc kura ķēnišķīgās iegribas mani kā neierakstītu bandroli sūtīja šurp un turp no vienas pasaules malas uz otru, un atkal pievērsās auglim.

—     Sēdieties, Valentīna Vasiļjevna, — sacīja pleibojs, norādīdams uz krēslu.

Nicinādama sevi par visu kopā un atsevišķi, es paklausīju un apsēdos.

—   Jāteic, ka ārzemes jums piestāv… — Andropovs beidzot bija ticis galā ar augļa sagatavošanas rituālu un iecirta firziķī zobus, kurus par mākslīgiem diez vai varētu nosaukt.

—   Uzcienājieties! — viņš viesmīlīgi pamāja uz augļu vāzi.

—    Paldies, man nekārojas.

—     Gribu jūs iepazīstināt ar savu palīgu Matveju Iļjiču Topoļevu.

Pleibojs pieslējās no taburetes un ceremoniāli palocīja galvu. Sapratu, ka nekas labs no tikšanās ar šiem tipiem nav gaidāms.

—    Jurij Vladimirovič, atļaujiet uzdot jums jautājumu.

—     Oho, jūtu profesionālu ķērienu, — Andropovs pasmējās.

—    Drīkstu jautāt vai nedrīkstu?

—    Es klausos.

—     Pagājušo reizi, atstājot šo pasaku namiņu, jūs mani aizservējāt uz Buenosairesu. Ceru, ka pēc šīs sarunas atgriezīšos mājās.

—   Vai atbildi vēlaties saņemt tūlīt?

>

—   Jā, ja tas iespējams.

—   Atļaujiet painteresēties — kāpēc?

—    Man šis tas kārtojams redakcijā.

—   Jums nekas nav kārtojams redakcijā.

—    Ko? — pat tad man vēl šķita, ka Andropovs ir spējīgs jokot.

—    Vai tad jūs nezināt? — viņš neizpratnē paraustīja plecus un pasniedzās pēc kārtējā firziķa.

—   Atlidoju tikai pirms trim stundām.

—   Ak, jā, patiesi… —viņa roka ar sudraba nazīti uz mirkli sastinga gaisā. — Redziet, jūs iesniedzāt atlūgumu.

—    Es?!

—    Nu, zināms, ka jūs. Uzrakstījāt iesniegumu, ka lūdzat atbrīvot jūs no darba pēc pašas vēlēšanās. Un parakstījāties, — Andropovs ar nazīti gaisā uzvilka elegantu parakstu.

—    Un es nevienam neteicu — kāpēc?

—     Dažiem kolēģiem, protams, pateicāt, — sarunā iesaistījās Topoļevs. —Jūsu redaktors arī šoreiz ir lietas kursā…

"Tu joprojām esi viena," izdzirdu Jūdžina balsi tik tuvu, it kā viņš būtu šeit, šajā baisajā namā. "Un es nezinu, cik ilga būs šī vientulība — gadu, piecus, desmit gadu, varbūt visu mūžu… Tu esi gudrs cilvēks, un muļķīga rīcība tev nav raksturīga. Bet ja tu tomēr jutīsi, ka esi uz panikas robežas, ievelc elpu un padomā. Rūpīgi padomā, Veļa, un pajautā sev: kāds tam iemesls? Un tad tu sapratīsi, ka tevi gluži vienkārši cenšas novest šādā stāvoklī, ar tevi rotaļājas, tevi provocē…

—     Kurš no mums abiem ir krievs, Jūdžin, tu vai es?

—    Andropovs…"

—   Varbūt jūs informēsit arī mani? — pašas balss man izklausījās kā sveša. —Ja esmu uzrakstījusi atlūgumu, tātad man bija nopietns iemesls tā darīt?

—     Nu, protams! — Topoļevs piekrita. — Jūs gribat uzrakstīt grāmatu.

—    Ak, grāmatu? — pamazām sāku atjēgties. Vēl mazliet piepūles, vēl mazlietiņ… — Varbūt pateiksiet arī — par ko?

—     Labprāt, — "pleibojs" rafinēti pasmaidīja. — Eseju krājumu teātra jautājumos. Jūs taču, šķiet, pat līgumu ar izdevniecību jau esat noslēgusi…

—     Nu, kā tad! Noslēdzu un tūliņ jozu uz redakciju, lai uzšņāptu atlūgumu…

—     Redziet nu, Valentīna Vasiļjevna, cik labi jūs visu atceraties, — Andropovs tikmēr jau gandrīz bija nomizojis otru firziķi, un nevarēja saprast, kas tik ļoti priecēja KGB šefu — tas, ka man atgriezusies atmiņa, vai arī tīksme par nevainojamo mizas spirāli, kas mīksti ritinājās zem viņa koptajām rokām.

—   Jurij Vladimirovič, bet kur es rakstīšu savas esejas? — biju jau iejutusies sarunas ritmā un atvieglota manīju, ka vēlēšanās pasūtīt šos monstrus pie visiem pārējiem viņu radagabaliem vairs nav tik nepārvarama. — Ļefortovā?

—     Es jau tev teicu, Matvej, ka mūsu viešņa ir visai neparasta sieviete ar ļoti specifisku humora izjūtu, un, galvenais, ārkārtigi impulsīva.

Andropovs runāja tā, it kā es vēl aizvien atrastos Argentīnā.

—   To es jau pamanīju, Jurij Vladimirovič.

—     Starp citu, tieši šī impulsīvā daba, kas tik raksturīga radošām personībām, ar mūsu viešņu izspēlēja ļaunu joku… — Andropovs nomēroja mani ar ledainu skatienu, un nu es vairs nešaubījos, ka no Argentīnas tiešām atkal esmu atgriezusies dzimtenē. — Viņas vainas dēļ tika pārsvītrots darbs, kuram bijām ziedojuši tik daudz spēka un laika, un apdraudēta vairāku desmitu cilvēku, tai skaitā arī viņas pašas, dzīvība…

—   Man gan likās…

—    Es vēl neesmu beidzis runāt ar Matveju Iļjiču, — Andropovs valdonīgi nolika mani pie vietas un atkal pievērsās Topoļevam. — Vārdu sakot, tev ar viņu būs liela noņemšanās… — Andropovs ieskatījās pulkstenī. — Bet tagad kāpiet augšā.

Topoļevs piecēlās.

—   Iesim, Valentīna Vasiļjevna, mums par šo to jāaprunājas…

Ar galvas mājienu atvadijusiess no Andropova, sekoju Topoļevam uz augšstāvu un klusībā prātoju, ka, lai pretendētu uz izsmalcinātu imidžu, šim tipam ir pārāk kaulaina pēcpuse.

Otrais stāvs atgādināja komfortablu cietumu — ar grīdceliņu izklāts garš gaitenis, kuram abās pusēs dzelteni spīdēja nolakotas kļavaskoka durvis. Topoļevs atvēra vienas no tām un palaida mani pirmo. Istabas iekārtojums bija visnotaļ civila rakstura, pat ar zināmu noslieci uz greznību — Somijā ražotu mīksto mēbeļu garnitūra — plats ādas dīvāns un divi atzveltņi, žurnālu galdiņš ar Andropova firmas zirni — augļiem piekrautu vāzi, milzīgs — no griestiem līdz grīdai — un pilnīgi tukšs grāmatu skapis… Bez ieejas durvīm šai istabā bija vēl vienas durvis, kas acīmredzot veda guļamistabā.

—    Sēdieties, Valentīna Vasiļjevna, — Topoļevs aicinoši pamāja.

Apsēdos uz dīvāna, bet mans pavadonis iekārtojas atzveltni man pretī.

—   Kā atlidojāt?

Topoļevs pat nenojauta, kādu vētru izraisīs šis patiesībā gluži nenozīmīgais jautājums. Zināms, ka manas Argentīnas odisejas noslēgumā vispareizākais būtu bijis tūdaļ pēc atgriešanās Maskavā mani nekavējoties ievietot labā psihoneiroloģiskajā slimnīcā ar stipriem sanitāriem un neierobežotām auksta ūdens peldēm, nevis šķūtēt šurp pa slapjdraņķī mirkstošo Rubļevas šoseju. Topoļevs to droši vien pajautāja pēc inerces, saskaņā ar KGB pieņemtajiem stereotipiem. Lai būtu kā būdams, viņš tomēr ne reizi mani nepārtrauca, kad sāku plosīties visīstākajā histērijā. Tagad man ir grūti restaurēt savu monologu visā pilnībā, taču vispārējos vilcienos tas skanēja apmēram šādi:

—    Paklau, tu, kaulainā pakaļā iesprūdušais sūds! Tu varbūt iedomājies, ka es tur vai no ādas līdu ārā, izlikdamās te par mauku, te par svēto, drebēju zem CIP aģentu pistoļu stobriem un biedrojos ar jūsu aptaurētajiem mērkaķiem smokingos, kurus no akušieru līkajām knaiblēm iegūtā debilisma dēļ nedrīkstētu ielaist pat veneriskā dispansera kopējā atejā, tu d^mā, ka es to visu pacietu tikai tādēļ, lai tu te man tēlotu majoru Proņinu, tu, stulbais pederast?! Kas tu vispār tāds esi, atsprākleniski izjātās mātes infantilais dirseli?! Ar kādām tiesībām tu, sūdabrāli, man te tēlo padomju varu un tās ercenģeli ar liesmojošu zobenu rokā? Iebāz jau nu labāk to zobenu kopā ar visiem jūsu smirdošajiem šķēpiem un vairogiem sev pakaļā! Ko gan tu savā, ar pirkstu taisītā kretīna mūžā esi redzējis, izņemot Kremļa specpaikas, dienesta limuzīnus un grupenseksus dibenu laizīšanā visiem priekšniekiem pēc kārtas? Ko gan tu vispār sajēdz, ķēms no izmeklētāja, kas uzgrūsts man kaklā!…

Beidzot mani spēki bija galā.

Istabā iestājās kapa klusums. Topoļeva acīs atspoguļojās tāds pārsteigums, it kā viņš mani būtu ieraudzījis savam šefam klēpī.

—   Vai jūs visu pateicāt, Valentīna Vasiļjevna? — tikai pēc laba brīža viņš piesardzīgi apjautājās.

—    Simbrīdim visu, — es atcirtu un aizsmēķēju. Kārtīgi izkliegušies, sajutu neparastu vieglumu visā ķermenī, bija tā, it kā es būtu piesūknēta ar hēliju.

—     Tad līdz rītam?

—     Kā vēlaties… — iespējams, tā bija tikai ilūzija, taču man joprojām bija tāda sajūta, ka ar savu huligānisko izlēcienu pār Andropova palīgu un, pēc visa spriežot, manu nākamo kuratoru esmu guvusi zināmu morālu uzvaru.

Topoļevs piecēlās.

—    Rīt ieradīšos tieši desmitos.

—    Pie manis mājās?

—   Nē, pie jums šeit. Vasarnīcā.

—    Kā, vai tad reizē ar atlūgumu parakstīju arī iesniegumu, ka atsakos no sava dzīvokļa?

—   Nē, dzīvoklis joprojām paliek jūsu īpašumā.

—   Tad kāpēc ne mājās?

—     Tāpēc, ka zināmu laiku jūs padzīvosit šeit. Pāris dienu…

—    Kādā nolūkā?

—   Valentīna Vasiļjevna, vai esat dzirdējusi tādu jēdzienu kā karantīna?

—    Es apdraudu līdzpilsoņus?

—   Jūs tikko esat pārbraukusi no ārzemēm, kur, spriežot pēc jūsu monologa, esat veikusi ne vien ļoti bīstamu, bet arī visai nervozu darbu. Jums jāatpūšas, jāatgūstas, jāuzkrāj spēki… grāmatas rakstīšanai. Turklāt ir radusies virkne jautājumu, uz kuriem mēs vēlamies saņemt izsmeļošas atbildes.

7 »

—   Tātad esmu iespundēta cietumā?

—Jūs esat nevis cietumā, bet ciemos, vasarnīcā. Ar halli, guļamistabām, virtuvēm, ar pārtikas krājumiem un pat slēgto baseinu.

—    Zināt ko, iebāziet to visu…

—    Zinu, zinu! — Topoļevs noņirdza. — Savā kaulainajā pakaļā. Jūs sākat atkārtoties, un tā ir vēl viena noguruma pazīme.

—    Esmu jau dzīvojusi tādā villā. Tiesa gan, tā piederēja

CIP.

—     Nu, tagad pārmaiņas pēc padzīvosit KGB vasarnīcā. Jums taču patīk asas izjūtas, vai ne?…

—   Man jāpaziņo mātei par savu ierašanos. Vai varu no šejienes pazvanīt?

—    Pagaidām tas nav iespējams.

—    Kāpēc? Viņa ir veca un slima sieviete…

—   Jūsu mātei ir jau paziņots, ka jūs vēl nedēļu aizkavēsieties Parīzē. Radošas problēmas…

—    Bet no Parīzes taču iespējams piezvanīt!

—   Nē. Pagaidām nē!

—    Kāpēc tad nē?

—      Tāpēc, ka starptautiskās līnijas ir ļoti noslogotas un nespēj apkalpot visus, kas vēlas zvanīt. Jūs jau no Argentīnas aizsūtījāt mātei telegrammu, ka aizkavēsities. Kā redzat, cienījamā Valentīna Vasiļjevna, viss ir paredzēts. Bet tagad atpūtieties…

6. nodaļa

Tuvā Piemaskava. J. Andropova vasarnīca.

1977. gada 14. decembris.

Mana māte prot tulkot sapņus.

To man ir teikušas viņas darba biedrenes — tādas pašas kā viņa sadēdējušas Mitišču vidusskolas skolmeistarienes, kas iztiek no pensijas, atmiņām un nitroglicerīna. Viena no viņām reiz pat atzina — ja māte ar to nodarbotos kā profesionāje (prasti izsakoties, darītu to par naudu), viņa dzīvotu pārtikušu dzīvi un naktīs ar sāpošu muguru nelīkņātu, labojot burtnicas, kur debiliķi izklāstījuši savus iespaidus par Oņeginu kā lieko cilvēku, lai ik mēnesi pusi sūri grūti nopelnītās algas atdotu mana kooperatīvā dzīvokļa parāda atmaksāšanai.

Vienā no manām retajām ciemošanās reizēm Mitiščos, kad mamma no priekiem bija aizdrāzusies uz vietējo tirdziņu pēc vitamīniem, ar ko steidzamā kārtā atjaunot hemoglobīnu izkāmējušās meitiņas asinīs, bet es centos ieviest zināmu kārtību grāmatās, žurnālos un avīžu izgriezumos, kuri, izņemot gultu un mūžvecu, ar pūderi nobārstītu trīsviru spoguli, bija viņas alai līdzīgā mitekļa galvenais un patiesībā arī vienīgais mēbelējums, istabiņā uzradās dīvaina būtne — dāma, kurai varēja dot no gadiem sešdesmit līdz simt, tērpta brokāta kleitā, ažūra zeķēs, gumijas botēs un piedevām vēl ar ķiniešu vēdekli zili nosalušajos lelles pirkstos, ar ko, kaut aiz loga plīkšķēdams lija oktobra lietus, viņa manierīgi apvēdinājās. Stādījusies priekšā kā mammas paziņa Adelaīda Gideonovna, dāma graciozi piemetās uz vecā spoguļa maliņas, noklakšķināja vēdekļa kaula plāksnītes un paziņoja, ka viņai norunāta tikšanās.

Dīvainā vecmāmuļa izrādījās ārkārtīgi interesanta. Māti gaididamas, mēs dzērām tēju un runājām par Romma filmām, bet, kad es piesardzīgi apvaicājos, kādā jautājumā tad viņai ši tikšanās paredzēta, dāma sasita savas vēnu izraibinātās rociņas.

—    Sapņi, mana mīļā, sapņi!

—   Vai viņa tiešām prot skaidrot sapņus?

—   Fu! — dāma nepatikā saviebās. — Cik vulgāri tas skan! Viņa neskaidro, viņa tos nolasa… Atcerieties, Ahmatovai, nē, Blokam… Vārdu sakot, viņa ielūkojas sapņos caur maģisko kristālu.

—    Kur viņa tādu ņēmusi?

—   Kā, vai tad jūs nezināt? — Adelaīdas Gideonovnas sejā atspoguļojās pārsteigums. —Jūs taču viņai esat vistuvākais cilvēks! Vai tiešām viņa jums?… — Večiņa pačāpstināja savas sažuvušās lūpas, brīdi kaut ko pārdomāja, tad atplauka un apmierināta pamāja. Acīmredzot prātā viņa bija jau sev izskaidrojusi šo paaudžu nošķirtības fenomenu un vairs par to nebrīnījās. — Redziet, mīļumiņ, jūsu mātei bija zīme…

—    Kas viņai bija?

—   Zīme. Vina taču, kā teiktu Velimirs Hlebnikovs, dzīvo "ārpus"…

… Pāris reižu mēģināju izmantot mammas spējas un lūdzu izskaidrot, ko nozimē tāds vai citāds sapnis. Mamma sarka, ārkārtīgi apjuka un apgalvoja, ka blēņas vien tas viss esot. Bet tagad, ar soļiem mērodama savu ērto, ar somu mēbelēm iekārtoto vasarnīcas tipa KGB cietuma kameru, es prātoju, ka, ja vien pasaulē vispār ir kāds, kas spēj man izskaidrot šo divas nedēļas ilgo nepārtraukto murgu, tā ir vienīgi viņa. Un arī tikai tad, ja man smadzenēs iestāsies tik totāls aptumsums, ka riskēšu nogalināt pati savu māti, daloties ar viņu iespaidos par dubultaģentes dzīvi… ,

Nākamās dienas ritā, kad izmisīgi pūlēdamās atrast jel kādu nodarbošanos, biju izmazgājusi galvu, izžāvējusi matus un rūpīgi izpētījusi aisbergam līdzīgā ledusskapja saturu, kurš bija tā piestūķēts ar delikatesem, ka no ungāru desu, dāņu šķiņķa, konservētu augļu un daudzkrāsainu jogurta paciņu varenā spiediena tā durtiņas lāgā neturējās ciet, izdzērusi trīs tases kafijas un pat pāršķirstījusi grezni iesieto divsējumu izdevumu "PSKP — starptautiskās komunistiskās un strādnieku kustības cīņas priekšpulkā", vasarnīcā ieradās Topoļevs. Protams, es nespēju noticēt, ka šis augsta ranga virsnieks, viens no KGB šefa tuvākajiem līdzgaitniekiem patiesi varētu būt "jauno kreiso" ideoloģijas upuris, ka viņš lasa viņu dumpigās grāmatas un ir gatavs ar draudzeni pārnakšņot zem Krimas tilta, laižot no mutes mutē kopīgu marihuānas cigareti. Taču Topoļeva ārieni — lidz caurumiem nodeldētus džinsus, savazātu ādas vesti un nomītas tenisčības — par izaicinošu atzītu pat Kalifornijas hipiju aprindās.

—    Vai KGB kultūras namā šodien masku balle? — apvaicājos.

—     Ēst gribat? — Topoļeva balsī jautās draudzīgi toņi.

—    Paldies, man visa kā jau līdz kaklam.

—    Neatsakieties vis, Valentīna Vasiļjevna, — Topoļevs pasmaidīja. — Šai namā ēdienu gatavo Andropova personīgais pavārs. Nenožēlosiet.

—   Vai arī barošana ietilpst jūsu kalendārajā darba plānā ar aģentu?

—    Kā gan citādi?

—    Un tas tiek darīts ar kādu konkrētu mērķi?

—   Zināms, ka ar mērķi, — Topoļevs pamāja. — Ar paēdušu cilvēku vieglāk sarunāties.

—    Caur vēderu ved ceļš tikai uz vīrieša sirdi.

—    Un kāds ceļš ved uz sievietes sirdi?

—  Cik varu spriest, pusaudža pollūciju periods jums ir aiz muguras, tāpēc idiotiskus jautājumus jūs varētu ari neuzdot.

—    Ar jums ir ļoti grūti sarunāties.

—    Bet jārunā, vai ne?

-Jā-

—   Vai gribat, lai atviegloju jūsu uzdevumu?

—   Ar jūsu raksturu?

—    Gribat vai ne?

—    Nu, pieņemsim…

—    Tad runājiet ar mani kā normāls cilvēks ar normālu cilvēku. Beidziet mani uzskatit par nomaskējušos imperiālisma aģenti. Neizlieciet man lamatas, neblēdieties un nespēlējiet vārdu rotaļas. Jautājiet tieši un skaidri, un, iespējams, mēs ietaupīsim laiku.

Pirmo reizi kopš sarunas sākuma Topoļevs manī paskatījās ar interesi.

—Jūs runājat tā, it kā jums itin nekas nebūtu slēpjams, — viņš sacīja un smagi iezvēlās krēslā.

—    Un vai tad ir?

—    Un kā jums šķiet?

—    Man šķiet, ka jums patiešām sakrājies milzum daudz jautājumu, ko vēlaties man uzdot. Man šķiet, ka atbildes uz šiem jautājumiem jūsu kantorim ir ļoti svarīgas. Man šķiet, ka jūs baidāties man noticēt un cenšaties būt piesardzīgs, lai nepateiktu ko lieku. Man šķiet, ka jūs visi, ieskaitot jūsu izsmalcināto šefu, vai plīstat aiz ziņkāres, bet to izrādīt, kā dara parasti cilvēki, jūs neesat spējigi. Man šķiet, ka tad, ja jūsu sistēmā ieviestu stundu samaksu, padomju valsts jau būtu izputējusi jau pirms kolektivizācijas…

—    Liksim mierā manu kantori… — Topoļevs atšķīra apbružātu bloknotu un nolika to uz ceļiem. — Kā sauca amerikāni, kas ar jums strādāja pēc atgriešanās Buenosairesā?

—Jūdžins.

—    Uzvārds?

—    Viņš bija tik nesmalkjūtīgs, ka nosauca tikai vārdu.

—    Aprakstiet viņu.

—      Nu… — mirkli saminstinājos, jo jutos tā, it kā Topoļevs liktu novilkt blūziti un nodemonstrēt krekla mežģīņu rakstus. — Gadus trīsdesmit, trīsdesmit divus vecs, gara auguma, gaišmatis… Tumšām acīm, ļoti strauja rakstura. Teicami pārvalda krievu valodu…

—    Vai šis? — Topoļevs pastiepa man fotogrāfiju.

Vārīgi, it kā papīra taisnstūrītis būtu darināts no vissmalkākā porcelāna, paņēmu fotogrāfiju. Attēlā ieraudzīju Jūdžinu, taču citādu, svešu un tālu — slaika auguma vīrietis ar kuplām ūsām, ģērbies garā putekļu mētelī ar tumšām brillēm, kas aizsedza pusseju, kapa pa lidmašinas trapu, bet uz oranžmelnā lidmašīnas sāna bija uzraksts "Lufthanza". Uzņēmums bija diezgan neskaidrs, fotografēts acīmredzot bija caur citas lidmašīnas salona logu.

—    Jā, tas ir viņš, — es sacīju un atdevu fotogrāfiju Topoļevam. — Tikai ar ūsām.

—    Kur viņi jūs turēja?

—    Kaut kadā villā. Atceros, ka tas bija kādu divdesmit minūšu braucienā no "Plazas".

—   Vai jūs tur dzīvojāt viena?

—    Nē, blakusistabā vienmēr atradās kāds vīrietis.

—   Vina vārds?

>

—   Virdžils.

—   Tas bija sargs?

—   Ne tikai. Viņš nesa man ēdienu. Un pratināšanas laikā vienmēr stāvēja aiz durvīm.

—    Cik reižu Jūdžins jūs pratināja?

—   Neskaitīju. Viņš strādāja no rita līdz vakaram ar īsiem pārtraukumiem. *

—   Viņš jums draudēja?

—   Nē.

—   Jūs pārbaudīja ar poligrāfu?

-Jā.

—   Vai atceraties, kādus jautājumus jums uzdeva?

—    Saprotams, ka ne visus.

—    Pārbaude notika tieši villā?

—   Jā. Vienā no tās istabām.

—   Tur, kur jūs pratināja?

—    Nē, vienas durvis tālāk.

—    Kā izskatījās poligrāfa operators?

—    Es viņu neredzēju. Dzirdēju tikai viņa balsi.

—    Vai viņš jūs izvaicāja krieviski? -Jā.

—    Bez akcenta?

—    Nē, akcents bija. Turklāt diezgan stiprs.

—   Jūdžinam jūs izstāstījāt visu, — Topoļevs nejautāja, viņš konstatēja.

—    Visu, ko lika stāstīt Gabēns.

—    Vai esat pārliecināta, ka precīzi izpildījāt viņa instrukcijas?

—    Pretējā gadījumā es te nesēdētu.

—    Tieši otrādi, — Topoļevs pavīpsnāja. — Ja jūs būtu precīzi izpildījusi Gabēna instrukcijas, jums nebūtu nekādu izredžu atgriezties Maskavā.

—    Piedodiet, es kaut ko nesaprotu…

Es visu ļoti labi sapratu. Un viņš saprata, ka es saprotu. Pat pēdējais muļķis būtu sapratis. Biju kā liela, Sarkanajā grāmatā ierakstīta zivs, kas negaidīti tikusi viņiem ķetnās. Ielaist mani savā akvārijā viņi baidījās — ja nu izraisu infekciju? Mest atpakaļ jūrā negribējās — šitāds loms! Bet viņi nespēja arī noticēt zivij, ka tā pati godīgi atpeldējusi atpakaļ viņu duļķainajos ūdeņos — tas būtu pretrunā ar Zaratustras mācību. Jūdžins mani jau bija brīdinājis par šādu pavērsienu. Un es arī bez teikšanas sapratu — tik bezcerīga muļķe jau tomēr nebiju, — ka šie brašie Lubjankas zēni un cienīgie biedri, šie garo lietusmēteļu un dunču bruņinieki, pret kuru ieročiem Mitišču izslavēto bandītu paštaisītie dunčeļi bija kā trausli diriģentu zižļi, šie komjaunatnes un partijas audzēkņi, kuri pat pirms drātēšanās ar sievu drošības pēc vispirms palūrēja zem gultas, gluži vienkārši nebija spējīgi noticēt manai leģendai. Pārāk sen un pārāk prasmigi viņi šīs leģendas štancēja paši, lai noticētu līdzīgiem stāstiņiem, tikai ar zīmogu "Made in USA".

—    Sakiet, Topoļev…

—    Ja tas jūs neapgrūtina, sauciet mani par Matveju Iļjiču…

Viņa smaids bija tēlots. Šim KGB censonim hipija maskā es biju absolūti vienaldzīga — viņš neizjūta ne vīrieša interesi, ne kolēģa solidaritāti, ne līdzcietību pret tuvāko. Šis cilvēks bija tikai dzīvs aizdomīguma iemiesojums, to varētu nesajust varbūt vienīgi gaļas cērtamais bluķis, kas 1956. gadā iesaldēts kodolkara gaidās.

—    Dieva dēļ! Ja vēlaties, varu uzrunāt jūs ari par "pilsoni priekšnieku".

—     Gan vēl paspēsiet, — Topoļevs laipni atbildēja. Tik laipni, ka man šermuļi pārskrēja pār kauliem.

—      Sakiet, Matvej Iļjič, kādēļ mani vispār sūtija uz ārzemēm?

—    Lai piedalītos simpozijā.

—    Es vaicāju nopietni…

—     Apžēlojieties, Valentīna Vasiļjevna! — neizpratne Topoļeva sejā bija tik dabiska, ka es pat apjuku. — Man ne prātā nenāk ar jums jokot. Tik tuvi paziņas mēs vēl neesam.

—    Cik saprotu, bija iecerēta kāda akcija, kurā mani gluži vienkārši izmantotu…

—   Vai tās ir jūsu personiskās atziņas?

—    Nu, protams. Iespēja izmantot priekšniecības atziņas man ir liegta.

—      Jūs nemitīgi provocējat mani uz skandālu! — Topoļevs piecēlās, iebāza bloknotu kaut kur sava drūmā ādas praķa dzīlēs un sakrustoja rokas uz krūtīm. — Jūs izturaties ārkārtīgi nesaprātīgi, Valentīna Vasiļjevna. Visi šie murgi par kaut kādām KGB operācijām, kurās jums ieradīta upura loma, var interesēt tikai psihiatrijas speciālistus. Taču jūs esat pārāk jauna, pievilcīga un gudra, lai es ieteiktu jums steigties uz kādu no šīm garlaicīgajām iestādēm.

—   Jūs man draudat?

—      Kad jūs beidzot tiksit vaļā no šiem muļķīgajiem štampiem? Jūs taču esat inteliģenta sieviete. Vai gan man jums jāskaidro, ka KGB ir organizācija, kas pati par sevi jau nozīmē lielus un ļoti nopietnus draudus? Es jums tikai daru zināmu, kur jūs varat nonākt, ja ari turpmāk mēģināsiet tēlot augstākās sabiedrības dāmīti, kas nejauši nokļuvusi tūristu dziesmu festivālā.

—    Ko jūs no manis gribat?

—     Mums vajadzīga patiesība, Valentīna Vasiļjevna, — Topoļevs atkal apsēdās, un viņa skatiens kļuva caururbjošs. — Jūs esat profesionāla žurnāliste, es esmu profesionāls pretizlūkošanas darbinieks. Lai cik skeptiska būtu jūsu attieksme pret manas profesijas pārstāvjiem, šī profesija tomēr pastāv un sabiedrībai nav mazāk nepieciešama par jūsu aprakstiem. Un ticiet man, patiesības atšķiršanā no meliem mēs esam augstas klases lietpratēji. Mēs, teikšu to bez liekas kautrības, šādos jautājumos esam profesori! Bet jūsu gadījumā nepavisam nav jābūt superanalītiķim — jebkurš izlūkdienesta iesācējs virsnieks pateiks, ka jūs melojat! Un šie meli izriet no mūsu operācijas rezultāta. Jūsu atgriešanās nepavisam nebija paredzēta. Bet jūs atgriezāties. Tātad jūs pārvervēja.

—     Bet tāds jau arī bija uzdevums! — visiem spēkiem pulējos notēlot komjaunatnes aktīvistes naivumu.

—   Jūs par mani ņirgājaties, vai? —Topoļeva acis pēkšņi pierietēja asinim, un viņš kļuva līdzīgs panikušam pelēkam trusim.

—    Neko nesaprotu! — es nomurmināju, labi saprazdama, ka līdz šīs izrādes finālam, kad priekškars kopā ar stieni, uz kura tas uzkarināts, nogāzīsies man tieši uz galvas, vairs nav tālu. Viss, ko Jūdžins bija teicis Buenosairesā, visi varianti, kurus viņš pedantiski bija izanalizējis, likās pietiekami loģiski un pat nevainojami. Taču nebija ņemta vēra viena detaļa — Jūdžins bija aizmirsis vai ari nezināja (visticamāk — kā viens, tā otrs), kādā sabiedrībā es dzīvoju. Jā, patiesi, šis garmatainais Andropova palīgs neko nevarēja pierādīt tikmēr, kamēr es pati nepakļaušos viņa spiedienam un pati visā neatzīšos, krītot viņam pie kājām un lūdzot neatraut mani no redakcijas galda un tiesības brīvi pārvietoties Maskavas centra robežās. Bet pat tad, ja es to nedarišu, ja par spīti visam palikšu pie sava, pietiks tikai ar aizdomām par manu lojalitātes trukumu, lai mani uz visiem laikiem izsvitrotu no lielās sociālistiskās tēvzemes funkcionējošo pilsoņu sarakstiem, ievietotu slēgtā boksā kādā no daudzajām KGB psihenēm un sadistiskas "auklītes", kas brīvajā laikā apkalpo kretīnu inkubatorus, lidz pat pēdējai stundiņai barotu mani ar psihotropajiem preparātiem.

Esmu jau stāstījusi par savu paaudzi. Ne tāpēc, lai taisnotos, bet gan patiesības labad gribu apgalvot, ka mēs nebijām debiliķi šī termina medicīniskajā nozīmē. Kaut arī mūsu garīgā pasaule, veidota (vai, pareizāk sakot, sanaglota) pēc samākslotu un no pirksta izzīstu varonīgo revolucionāru, bezbailīgo pagrīdnieku un vīrišķīgo komunisma celtnieku — jaunu ceļu cirtēju paraugiem, bija slima un sagandēta. Taču tādi mēs nepiedzimām. Un tāpēc kā akli kaķēni, kas pazīst tikai mammas cici, mēs sākumā gluži reflektīvi, bet vēlāk jaunības entuziasma spārnoti visā šai sarkankarogotajā idiotismā centāmies ieviest jel kādu reālistisku jēgu… Mēs rakstijām dzejas, ka nenormāli rāvāmies nevienam nevajadzīgajās sestdienas talkās, braucām uz neskartajām zemēm, uz kolhoziem rudens talkās, uz BAM, ka brīnumu atklājām impresionismu, kas vēl nesen bija izsludināts par naidīgu padomju varai, priecājāmies par katru īslaicīgo "atkusni" un izmisīgi strīdējāmies paši ar sevi, pierādot cits citam sociālisma neapšaubāmās priekšrocības salīdzinājumā ar kapitālismu…

Šis cilvēks — vilkatis, kurš teicās rūpējamies par strādnieku un zemnieku valsts drošību, bija viens no manas paaudzes. Taču tobrīd mūs nevienoja ne kara varoņi, ne piecgažu giganti, ne trieciendarbs komunistiskajās sestdienas talkās, mūs nesaistīja pat kopīgi iespaidi par jaunāko "Sovremeņņika" izrādi. Tāpēc, ka tās bija tikai parastas un robustas (kā jau daždien haltūristu darinātas) butaforijas gigantiskā absurda teātrī, kas aptvēra zemeslodes sesto daļu un kurā Topoļevs kalpoja par ideālu marioneti, ne bez pamata turēdams mani aizdomās, ka esmu gatava uzspert gaisā šo perēkli kopā ar visu tā Karabasu Barabasu. Topoļeva acīs es biju ienaidniece, bet jautājumā, kā apieties ar ienaidniekiem, Dzeržinska skolniekiem bija unikāla pieredze.

—    Es gaidu, — Topoļevs vēsi atgādināja.

—    Ko tad? — pārtraukusi savas sociālpolitiskās pārdomas, es atkal jutos kā zivs, kas rupji sagrābta aiz žaunām un nosviesta uz ķidāšanas dēļa. — Ko jūs gaidāt?

—    Sīkākus paskaidrojumus…

—    Sīkākus paskaidrojumus… — iztēlē patinu uz priekšu savas vaļsirdīgās atzīšanās kaseti. Izklausījās drausmīgi. Turklāt tas neko nedotu. KGB saverveta — atzīstos amerikāņiem. CIP savervēta — atzīstos KGB… "Zini, mīļumiņ," atcerējos savas dzīvesgudrās draudzenes piesmakušo balsi, "tā nelaimīgā meiča, kura pārgulējusi ar desmit vīrišķiem, meklēdama vienu vienīgo un neatkārtojamo, ir īsta dievgosniņa, to es tev varu apzvērēt, turēdamās pie ginekoloģiskā krēsla balstiem. Toties slepus drātēties ar šķirto vīru, kaut skaidri zini, ka viņš nav tavs īstais — tas vienīgais un neatkārtojamais — tā nu patiesi ir maucība un vairāk nekas!" ļ

—    Nu, labi,… — klusībā tencinājusi savu draudzeni par kārtējo dzīves mācību, izvilku no Jūdžina paciņas pēdējo cigareti. — Iespējams, ka jums taisniba, Matvej Iļjič, un man tiešām nevajag no jums slēpt dažas detaļas…

—    Priecājos, Valentīna Vasiļjevna, ka beidzot esat mani sapratusi, — Topoļevs atvēra bloknotu un uzstutēja to uz ceļgala pēc iespējas ērtāk. — Nav vērts spēlēties ar uguni, jo vairāk pašai savā mājā…

—    Nudien nezinu, kāpēc es to atļāvos…

—    Sāciet ar galveno. Detaļas precizēsim pēc tam.

—    Labi… — es nodūru galvu, lai savilktu sejas muskuļus nožēlas grimasē. — Pirms Mišins un viņa draugs mani mašīnā aizveda uz Cīles robežu, es izgāju no viesnīcas pastaigāt pa pilsētas centru un iegriezos veikalā…

—    Kādā veikalā?

—    Sieviešu veļas veikalā.

—    Skaidrs… — Topoļevs kaut ko atzīmēja bloknotā. — Un kas tur notika?

—    Nu… vārdu sakot, es neizturēju un iztērēju trīssimt dolāru no tā tūkstoša, ko man pirms došanās uz Argentīnu iedeva Mišins.

—    Ko? — Topoļevs, niknumā piesarcis, pacēla galvu. — Un kādam nolūkam tad jūs iztērējāt trīssimt dolāru?

—    Es nopirku četrus franču krūšturus par septiņdesmit pieciem dolāriem gabalā. Bet čekus es saglabāju, tie man ir čemodānā. Esmu gatava atdot jums šo summu rubļos pēc oficiālā maiņas kursa…

7. nodaļa

/\S\Z, Virdžīnijas štats. Lenglija. CIP.

1977. gada 14. decembris.

—   Viņš ir ārpus likuma. Viņš ir ārpus spēles. Viņa dienas ir skaitītas. Viņš nav tirgošanās vērts! — Volšs atcirta. — Mani tas neinteresē! Ne mani, ne firmu!

Viņš stāvēja ar muguru pret logu. Rēna rudens saule apspīdēja viņa kārno pakausi, un radās iespaids, ka Volša plānie mati ir elektrizēti un kustas.

Jūdžins klusēja.

—    Kas vēl? — Volšs atgāja no loga un piesardzīgi, it kā zem krēsla varētu būt pabāzta plastikāta bumba, apsēdās pie sava rakstāmgalda, kurš varēja noderēt par didaktisku uzskates līdzekli, lai izskaidrotu lietvārdu "bardaks".

—    Ser, domāju, ka viņš neblefo.

—   Pieņemsim, ka tev taisnība, — cigāra kodīgie dūmi lika Volšam samiegt acis. — Nu, un tad?

—   Ja profesionālim nav ko zaudēt un viņš neblefo, tas ir ļoti bīstami.

—    Vai tiešām, Jūdžin?! — Volšs pārvēla cigāra galu no viena mutes kaktiņa otrā. — Ļoti bīstami, tu saki? Un es, muļķis, biju iedomājies, ka Lubjankas izdzimtenis, kas nošāvis piecus mūsu puišus, ir jauks zēns, kurš ilgojas kļūt par žēlsirdīgo brāli hospitālī.

—    Ser, mums ar viņu jāsatiekas, — arī Jūdžins izpurināja no paciņas cigareti un aizsmēķēja.

—     Iespējams. Taču tikai ar vienu mērķi — lai iegrūstu viņam rīklē uzvilktu granātu un uzņemtu videofilmā, kā šis mērglis tiek saplosīts sīkos gabaliņos.

—   Tādā gadījumā mēs loti riskējam.

—   Ar ko?

—    Grūti pateikt. Ļoti iespējams, ka ar Maļcevu. Viņš ir pārāk dziļi iepiņķerējies šais notikumos, tāpēc maz ticams, ka viņam nav nekādu trumpju.

—   Mēs jau riskējām ar Maļcevu! — Volšs uzcirta ar mapi pa galdu. — Mēs jau riskējām ar šo krievieti, ļaujot viņai doties atpakaļ. Mēs riskējām, ielaižoties pilnigi nevajadzīgā avantūrā. Labums, ko no viņas varētu gūt, ja uz to vispār var cerēt, ir tālas nākotnes jautājums. Bet galvassāpes tas mums rada jau tagad… Nu, labi, — Volšs pacēla roku, redzot Jūdžina protestējošo žestu. — Var jau būt, ka šis risks attaisnosies. Tāpēc jau es arī piekritu tavam priekšlikumam. Bet atļaut stāties kontaktos ar cilvēku, kurš apšāvis pusi mūsu Argentīnas rezidentūras, neesmu pilnvarots pat es. Lai šādā jautājumā dotos pie bosa, manā dokumentu mapē jābūt motivācijai. Turklāt tik nopietnai un pamatotai, lai viņš personiski uzņemtos atbildību par CIP virsnieka kontaktiem ar teroristu. Vai tu to saproti, puis?

Jūdžins pamāja.

—    Es tev aizliedzu ar viņu tikties, Jūdžin! Operatīvā daļa jau ir izanalizējusi viņa priekšlikumu. Tik un tā mēs agri vai vēlu Mišinu dabūsim rokā.

—    Šaubos gan.

—     Tiešām? — Volšs pāri šauro lasāmbriļļu stikliem pablenza uz padoto. — Kur tev tik skeptiskas noskaņas?

—   Mišins nebūt nav tik primitīvs, kā šķiet.

—    Esam paņēmuši pie dziesmas ne tādus vien!

—    Ar ko gan mēs riskējam? — Jūdžins piecēlās. — Vai tad es saku, ka viņam jāpiešķir Nobela miera prēmija? Vai jāsūta viņš atvaļinājumā uz Kalifornijas pludmali? Viņš ir slepkava un pelnījis sodu. Bet ja nu reiz viņš pats piedāvā saspēli, varbūt tas mums dos kādas priekšrocības? Jo vairak tāpēc, ka viņš daudz zina. Acīmredzot šis cilvēks ir iedzīts stūrī.

—   Kāpēc tu tā domā?

• — Kā jums šķiet, ser, vai Mišins ir Štatos?

—     Nedomāju vis. Droši vien kaut kur Eiropā. Vismaz vēstule ir sūtīta no Parīzes. Kaut gan trīs dienas ir pietiekami ilgs laiks, lai atbrauktu šurp. Iespējams, ka viņš jau ir kaut kur tepat, varbūt pat tur tajā telefona būdiņā otrpus ielas, — un Volšs ar īkšķi norādīja sev aiz muguras.

—    Bet ne jau Maskavā, vai ne?

—    Domāju, ka ne.

—    Redziet nu, ser!

—    Nesaprotu…

—    Kāpēc viņš nav Maskavā?

—    Vai nu mazums visādu iemeslu… — Volšs nenoteikti pamāja ar cigāru. —Jauns uzdevums, tādas vai citādas intereses…

—     Kāpēc viņam radusies vajadzība stāties ar mums sakaros?

—    Tas nav jājautā man! Mans uzvārds nav Andropovs!

—     Mišinam acīmredzot ir nopietnas problēmas, — kā sarunādamies pats ar sevi, Jūdžins turpināja. — Citādi viņš jau sen nodarbotos ar slepkavu jaunās audzes instruktāžu KGB augstākajā skolā.

—     Viņam nav trumpju, ko likt mums pretī, Jūdžin!

—    Bet ja nu ir? Kāpēc mums to nepārbaudīt? Kāpēc uz laiku neatcelt nāves sprieduma izpildi? Ja pat politiķi reizēm ielaižas kompromisos, kāpēc izlūkdienesta darbinieki nevarētu darīt to pašu? Dodiet man iespēju ar viņu tikties. Ar ko gan mēs galu galā riskējam?

—   Ja neskaita izredzes tikt pie sestā līķa, tad ne ar ko. Vienīgais mierinājums, Jūdžin, ir tas, ka tevi apglabās jūras kājnieku virsnieka formas tērpā. Būsi daiļš no skata kā Apolons. Māte nevarēs vien nopriecāties…

—   Ser, Mišins ir profesionālis! Ja viņš uzsācis tik riskantu spēli kā sarakstīšanās ar CIP, viņam šīs sarunas ir ļoti nepieciešamas, viņam vajadzīgs dialogs ar mums un nevis šaušana pa lidojošiem mērķiem.

Volšs saviebās un nospieda kvēlojošo cigāra galu metāla pelnutraukā, kas bija ļoti dabisks otrā pasaules kara laika kājnieku mīnas atdarinājums.

—    Es nevaru uzņemties tādu atbildību.

—    Ejiet pie galvenā bosa.

—   Vai tev nešķiet, ka tevis dēļ atstāšu pārāk uzmācīgu iespaidu? Manā vecumā šādus trūkumus nepiedod.

—  Analītisku prātu un nestandarta domāšanu tikai muļķis atzīs par uzmācību. Jūs taču galveno bosu par tādu neuzskatāt?

—     Tavs tēvs nekad nenolaidās tik zemu, lai atklāti pieglaimotos priekšniecībai.

—   Jā, es to zinu, ser.

—   Jo tavs tēvs bija gudrs cilvēks, Jūdžin!

—     Ko lai dara, ser — uz bērnu rēķina daba atpūšas…

8. nodaļa

Tuvā Piemaskava. J. Andropova vasarnīca.

1977. gada 14. decembris.

… Mana atzīšanās ikvienam padomju pilsonim (ei) tik viennozīmīgi amorālā rīcībā kā valūtas izšķiešana četru franču krūšturu iegādei Topoļevu, pēc visa spriežot, pilnīgi izsita no sliedēm. Labu brīdi viņš cieši urbās man acīs, taču es vientiesīgi blenzu viņa nekaunīgajos redzokļos un pati brīnījos par savu morālo pagrimumu. Vēl pirms kādiem pāris mēnešiem es nepavisam nepratu melot, izlocīties, nespēju būt nekaunīga, ciniska un vulgāra. Un, galvenais, es vienkārši organiski nespēju kādu ienist. Toties tagad, divatā ar šo krievu Torkvemadu produktiem piestūķētajā un paklājiem izklātajā krātiņā es jutos reizē pretīgi un mierīgi. Tas bija tik dīvaini, līdz piepeši baisa doma apsvilināja manas smadzenes: "Bet ja nu ari es esmu kļuvusi tāda pati kā viņi visi?"

—     Baidos, Valentīna Vasiļjeva, ka mūsu tālākā saruna kļūst neiespējama, — Topoļevs to paziņoja vēsi un ikdienišķi. Tā patēvs reaģē uz padēla sliktajām sekmēm mācībās. — Kā jau teicu, jūs neapzināties savas izturēšanās sekas.

—    Es tos atdošu, godavārds, atdošu šos nelaimīgos trīssimt dolārus!

—   Atzīstu jūsu humora izjūtu, Valentīna Vasiļjevna. Un tomēr mēģināsim pabeigt mūsu sarunu bez ākstīšanās. Jūs neesat pirmklasniece, un es neesmu glītrakstīšanas skolotājs. Mēģiniet uz notikušo paraudzīties no mūsu puses…

—     Dies' pasarg'! — tas man paspruka jau gluži neviļus.

—   Un tomēr. Pirmām kārtām tas nepieciešams jums pašai. Un tātad sava komandējuma laikā Argentīnā jūs nonācāt kontaktā ar visdažādākajām personām, tai skaitā ari ar vienu no CIP vadītājiem, kurš Buenosairesā bija ieradies speciāli jūsu dēļ…

—    Nesagroziet patiesību. Viņš tur atdrāžas tāpēc, ka jūsējie apšāva krietnu pulciņu amerikāņu…

—     Nu, labi — viņš tur ieradās jautājumā, kuram ir vistiešākais sakars ar jums. Tālāk. Jūs izpildījāt mūsu uzdevumu un piekritāt pārvervēšanai. Pēc jūsu apgalvojuma, tā norisinājās veiksmīgi un rezultātā jūs esat atgriezusies Maskavā. Kā jums šķiet, vai mums ir tiesības uzdot jums jautājumus?

—    Kā nu ne, — es vēlīgi pamāju.

—    Vai mums ir tiesības rēķināties ar jūsu vaļsirdību?

—    Ir, ir tiesības, — es piekritu.

—    Tādā gadijumā nesaprotu jūsu nostāju — ja jums nekas nav slēpjams, kāpēc jūs izvairāties no atbildēm?

—    Es taču atbildu uz visiem jūsu jautājumiem!

—  Mani neapmierina jūsu atbildes. Domāju, ka jūs neesat patiesa. Jiīsu atbildēs trūkst sīkumu, konkrētu detaļu, tās ir vispārēja rakstura atbildes, bet tas, savukārt, liek jums neuzticēties…

—    Ko tad es, jūsuprāt, vaļsirdīgi nepateicu?

—     Es jau jums paskaidroju — mūs interesē Mišins.

—    Nudien visu, kas man zināms, es pateicu!

—     Valentīna Vasiļjevna, — Matveja balss kļuva glāsmaina kā skotu pleds. — Pagaidām mēs vēl nezinām visus sikumus, taču galvenais ir skaidrs — kaut kādu mums nezināmu iemeslu dēļ Mišins ir sācis spēlēt uz savu roku, no kontaktiem viņš izvairās, sakarus neuzņem… Tas ir ļoti bīstami.

—    Kam bīstami?

—   Visiem. Tai skaitā arī jums.

—    Mišins bija bīstams jau tur, Buenosairesā. Reiz viņš mani gandriz nogalināja. Ticiet man, Topoļev, es ienīstu šo cilvēku, un man ar viņu nav un nevar būt nekā kopīga. Tā ir taisnība, kāpēc jūs man neticat?

—     Tāpēc, ka jūs melojat, Maļceva. Man nav konkrētu pierādījumu, taču fakti un loģika neliecina jums par labu. Piecas ar pusi stundas jūs uzturējāties Orlī. Mums ir zināms, ka mūsu cilvēks, kuram bija uzdots jūs sagaidīt un iesēdināt Maskavas lidmašīnā, lidostā ieradās ar novēlošanos. Turpretī jūs apgalvojat, ka viņš satikās ar jums bistro tūlīt pēc tam, kad iegājāt uzgaidāmajā zālē. Tālāk. Mišinu, kurš, kā jau teicu, nedod par sevi nekādas ziņas, mūsu novērotāji tieši šai laikā piepeši pamana Orli apkaimē. Kāpēc? Viņš bēguļo, Maļceva. Un viņš ir profesionālis. Rūdīts profesionālis, kā jūs droši vien pati varējāt pārliecināties. Bēguļojošam aģentam parādīšanās tik dzīvā vieta ir ļoti bistaina. Un tomēr viņš riskē. Kāpēc? Kādā nolūkā? Bija jābūt kādam ļoti svarīgam iemeslam, lai viņš spertu tik pārdrošu soli. Un, manuprāt, šis iemesls bijāt jūs, Maļceva. Viņš satikās ar jums, viņš ar jums par kaut ko runāja. Par ko? Tas mūs interesē visvairāk. Ticiet man, es to nejautāju dīkas ziņkārības dēļ. Jurijs Vladimirovičs padaban atrodas savā darba kabinetā un gaida jūsu atbildi. Atbildiet godīgi, un viss būs kārtībā. Mēs jums atkal uzticēsimies. Jūs priekšzīmīgi tikāt galā ar savu uzdevumu, Valentīna Vasiļjevna, jums paveras visai vilinošas perspektīvas. Pieļauju, ka tikšanās ar Mišinu jums neko sevišķu nenozīmēja. Taču, lai cik nesvarīga tā jums liktos, jebkura ar šo cilvēku saistītā informācija šobrīd mums ir ārkārtīgi svarīga. Mums tā ir nepieciešama. Kāds bija jūsu tikšanās mērķis? Ne jau tādēļ Mišins ieradās Orlī, lai apjautātos, kā atlidojāt līdz Parīzei. Bet nejaušībām mūsu darbā es neticu. Ko viņš no jums gribēja?…

Topoļevs neatlaidīgi mala vienu un to pašu. Nekādu faktu viņa rīcībā nebija, tas bija skaidrs kā diena. Iespējams, ka par savu operatīvo darbinieku, kuram Mišina vainas dēļ veselu stundu nācās nonīkt tualetē, viņš blefoja. Lai nu kā, Topoļevs tomēr visu laiku riņķoja manas miega artērijas apkaimē. Vajadzēja tikai mazliet piespiest un…

—    Lūdzu, jums ir izvēles iespējas, varat neatbildēt… — likās, ka Topoļevs lasa manas domas, redz manu svārstīšanos un kā medību kurts, kas jau min uz pēdām galīgi nodzitam zaķim, sajūt asins smaku. — Taču esmu spiests jūs vēlreiz brīdināt: jūs nenovērtējat savas liegšanās sekas.

—    Beidziet mani biedēt, galu galā esmu sieviete!

—    Bet es — virsnieks!

—     Dieviņ tētīt, kas nu jūs par virsnieku! — nolēmu neatkāpties no uzņemtā kursa. Topoļevs bija pārāk gudrs un bīstams, tāpēc vajadzēja kaut ko darīt, lai šo dialogu pārtrauktu. — Piedodiet, Matvej Iļjič, man tēvs arī bija virsnieks, bet atzīt jūs par viņa kolēģi es nespētu pat pie labākās gribas. Piedodiet, bet tas nekādi nebūtu savienojams ar maniem priekšstatiem par to, kas ir virsnieks. Paskatieties taču pats uz sevi! Manuprāt, Topoļev, jūs esat visparastākais profesionālais provokators.

—    Es jums neļaušu par sevi ņirgāties! — viņš negaidīti aizsvilās. — Tās jūsu Maskavas universitātes pseidointelektuāļu pārgudrības un žākstības es atmetu jau institūta trešajā kursā. Es neesmu dumjāks par jums, Maļceva. Un nebūt arī mazāk izglītots! Tāpēc beidziet man te tēlot augstākās sabiedrības dāmu. Jo vairāk tāpēc, ka jūsu īstā cena man ir labi zināma.

—    Uz jums skatoties, Topoļev, kļūst pilnīgi skaidrs, cik dziļi Čārlzs Darvins ir alojies, — es uzspēlētā nožēlā sacīju. — Izdomāt tādu muļķību, ka cilvēks cēlies no mērkaķa. Vai jums, Topoļev, nekad nav ienācis prātā, ka patiesībā ir tieši otrādi:

mērkaķis cēlies no cilvēka — no ļoti ļauna cilvēka, kurš spējīgs uz visu. No tāda, piemēram, kā jūs, Topoļev. Te nu mūsu • priekšā ir sodomijas bēdīgais rezultāts…

—    Ak tu, mauka tāda!…

—  Vai bērniba jums aizritēja komunālajā dzīvokli? — Andropova roklaižas niknuma lēkme man sagādāja milzīgu, ne ar ko nesalīdzināmu baudu. — Varbūt neviļus kļuvāt liecinieks kriminālaborta sekām? Bet varbūt jūsu māte, likdama tēvam ragus ar pieļurbājušos santehniķi, spieda jums uz klavierēm spēlēt Cerni etides?

—Jautājumus te uzdodu es! — Topoļevs iespiedzās spalgi kā jefreitors.

—    Kāpēc tad jūs man nepiedāvājat aizsmēķēt, pilsoni priekšniek? — nekauniba pamazām izvērtās par manu otro dabu. — Un neliekat parakstīties zem nopratināšanas protokola? Kāpēc arestējat bez pieaicinātajiem lieciniekiem? Un vispār, Topoļev, uzrādiet savu dienesta apliecību!

—    Labi, pietiks, — Topoļevs caur zobiem nošņāca un lēni, kā negribēdams, piecēlās. Acimredzot viņš bija sapratis, ka tieši šādu mērķi — izvest viņu no pacietības un pārtraukt šo jautājumu un atbilžu spēlīti — es ari cenšos panākt, un saņēmis sevi rokās. Viņa tonis bija salts kā ledus. Ar to bez grūtībām varētu atdzesēt veselu alus mucu. — Pēc pāris dienām Mišins būs mums rokā, un gan mēs pratīsim viņam atraisīt mēli. Bet viņa atzīšanās būs jums nāves spriedums, Maļceva.

9. nodaļa

Amsterdama. Shipholas starptautiskā lidosta.

1977. gada 21. decembris.

Izgājis no lidostas, Jūdžins noskurinājās ledaini dzeldigajā jūras vējā, uzsita lietusmēteļa apkakli un devās uz taksometru pieturu.

— Uz viesnīcu "Amstela", — viņš sacīja plecīgajam šoferim biezā kažokādas vamzī.

—    Skaidrs.

Īsu bridi Jūdžins n.ēģināja pa logu vērot visai vienmuļo ainavu — piesnigušos kokus, kuru kailās galotnes likās pazūdam netīri miglainajā mākoņu blīvā un dzeltenīgās ugunis reto ēku logos, kas bija tik blāvas, it kā Amsterdamā vēl aizvien būtu spēkā aptumšošanas noteikumi. Juzdams, ka teju teju aizmigs, Jūdžins izvilka cigarešu paciņu un jautājoši palūkojās šoferī.

—    Smēķējiet vien, — tas atļāva.

—    Paldies.

—   Anglis? — šoferis apjautājās.

—   Amerikānis, —Jūdžins nedaudz pavēra logu, lai izlaistu dūmus.

—   Tātad bezdarbnieks?

—    Kāpēc tā?

—   Normāli amerikāni "Amstelā" nedzīvo.

»

—    Un kādi tad būtu normāli amerikāni?

»

—    Tādi, kas maksā ar kredītkartēm un pavada te atvaļinājumu, vai arī darījumu cilvēki…

—    Slikta viesnīca?

—    Viesnīca kā viesnīca, — šoferis, nenovērsdams skatienu no šosejas, strupi atteica. — Slikts rajons.

—    Gribu apciemot draugu.

—   Ā! — šoferis saprotoši novilka. — Tad skaidrs. Draugs ir uz sēkļa, vai ne?

—    Uz to pusi ir…

"Ja vien tu zinātu, uz kāda sēkļa ir mans draugs," Jūdžins, dziļi ievilkdams dūmu, klusībā nodomāja. "Uz tāda, ka grūti uzminēt, ko viņš piedāvās. Vai nu vienošanos vai lodi pierē… Kaut gan tam vairs nav principiālas nozīmes. Volšs kārtējo reizi ir pieņēmis manu priekšlikumu. Galvenā šefa atļauja ir saņemta. Atkāpties nu jau ir par vēlu. Mana misija ir akceptēta, Mišina noteikumi pieņemti — viņš izvēlējās tikšanās valsti, vietu un laiku. Šāda bēguļojoša (tikai — vai tiešām bēguļojoša?) KGB aģenta pašnodrošināšanās pret iespējamajām lamatām pat rūdītākajiem Lenglijas vīriem šķita saprotama. Viktors Mišins, viņš arī Leslijs Truī, viņš arī Tibors Nemets, viņš arī Jaceks Oļhovskis, visu bija paredzējis…

Paņēmis no portjē atslēgas, Jūdžins pa šaurajām čīkstošajām kāpnēm uzkāpa trešajā stāvā un skeptiski nopētīja nelielo istabiņu ar vienu vienīgu logu, kas bija vērsts uz iekšējo pagalmiņu. Telpā nebija nekā cita kā vien milzīga koka gulta un mūžvecs drēbju skapis. Nebija pat vannas istabas, tikai stūrī sērdienīgi rēgojās neliela, balta izlietne. Jūdžins nopūtās, novilka salijušo lietusmēteli, atdarīja nelielās, melnās somas rāvējslēdzēju un izņēma no tās skūšanās piederumu komplektu.

Telefons iezvanījās tieši tobrīd, kad Jūdžins ar dvieli slaucīja no sejas ziepju putu paliekas.

-Jā?

—    Sakiet, vai Sorensena kungs nav atstājis man vēstuli?

Tas tika jautāts angļu valodā. Tā bija jaunas sievietes

balss un, spriežot pēc intonācijas, runātāja bija īsta angliete.

—   Viņš atstāja tikai lietussargu. Teica, ka tas viņam vairs nebūšot vajadzīgs.

—    Kā atlidojāt? — sievietes balss apvaicājās.

—     Un jūs? — Jūdžins uz jautājumu atbildēja ar pretjautājumu.

—   Vai esat jau kādreiz bijis Amsterdamā?

-Jā.

—   Vai Gētes ielas rajonu pazīstat?

-Jā-

—    Pec pusstundas izejiet tur pastaigāties.

—      Pastaigām gan nav diez cik piemērots laiks… — Jūdžins runādams apsvēra variantus.

—     Nekas, — atskanēja smiekliņš. — Paķeriet līdzi Sorensena kunga lietussargu.

—    Un ilgi man tur jāstaigā?

—    Domāju, ka ne…

Nepazīstamās dāmas vārdos jautās apslēpti draudi.

Tad klausulē sāka pulsēt īsie signāli.

Palūkojies pulksteni, Jūdžins paņēma gultā nosviesto lietusmēteli un izgāja no istabas.

… Gētes iela jeb, kā to iedēvējuši amsterdamieši, "sarkano lukturu ceļš", bija gara, bruģēta iela, kuru kanāls pārdalīja uz pusēm. Visu ielas labo pusi aizņēma vietējo un iebraukušo prostitūtu vitrīnas. Kreisajā pusē atradās pornobāri, pornokinoteātri, pornoveikali un citi pornoindustrijas rūpali. No "Amstelas" Jūdžins šurp atbrauca ar taksi. Samaksājis viņš nesteidzīgi devās gar bezgalīgajām vitrīnām ar dzīvajiem manekeniem. Spītējot decembra aukstumam, mīlas priesterienes, sabraukušas te no visiem kontinentiem, sēdēja savos sakurinātajos apartamentos, violetu un rožainu naktslampiņu izgaismotas, kailas kā no mātes miesām nākušas, un izaicinoši demonstrēja profesionālu vienaldzību pret ārpasauli, ielu un retajiem garāmgājējiem, kas šai ziemas vakarā pārsvarā bija klasiski dīkdieņi nevis potencionālie klienti.

Jūdžins apstājās pie kādas vitrīnas, jo prostitūta — liela auguma rudmataina meiča ar milzu krūtīm, no skata norvēģiete vai zviedriete, izturējās mazliet dīvaini: viņa nesēdēja, pārmetuši kāju pār kāju, nelasīja avīzi un pat neputēja nagus, bet ar spilgti sarkanu pomādi kaut ko cītīgi rakstīja uz vitrīnas stikla rūts. Beigusi savu darbu, sieviete atzvēlās augstajā krēslā un sāka vērties kaut kur vienā punktā pāri Jūdžina galvai.

Paspēris soli uz priekšu, Jūdžins izlasīja ar pomādi uztriepto uzrakstu. Tur bija rakstīts: VELA…

To varēja izlasīt arī kā VALE, kas latīniski nozīmēja: sveiks!

10. nodaļa

Tuvā Piemaskava. J. Andropova vasarnīca.

1977. gada decembris.

Kad satracinātais Matvejs Topoļevs bija nozudis nezināmā virzienā, es daudzas dienas tiku atstāta savā vaļā un savas

7 j

neplānotās spiegu brīvdienas vadīju, nododamās vispatīkamākajam un reizē arī visgrūtākajam darbam pasaulē — es rakstīju. Ja gribu būt pilnīgi precīza, jāteic, ka bez visa cita es nodarbojos arī ar neiedomājamu svētuma zaimošanu, jo, sēdēdama Andropova vasarnīcas omulīgajā moku kambarī, es dzīvespriecīgi, jūsmīgas iedvesmas pārņemta skrīvēju kompromātu'par viņa vadīto organizāciju.

Lai lasitāji man piedod šādu atzīšanos, bet pirmās septiņas dokumentālā detektīva "KGB smokingā" nodaļas ir uzrakstītas tieši tur, grezni iekārtotajā un ar bailēm, noslēpumiem, mikrofoniem un delikatesēm piestūķētajā istabā.

Vai es tur, savā viennīcā, apskricelēdama lapu pēc lapas, sapņoju ari par to, ka reiz atkal tikšu brīvībā, atgriezīšos savā mikroskopiskajā dzīvoklīti vai pie mammas uz dīvāna un — kāpēc gan ne! — varbūt pat aiz sava nodeldētā rakstāmgalda? Nezinu. Visticamāk, ka, jā, sapņoju. Pēc pieredzes zinu: ikvienam, pat visdrūmākajam cilvēkam pasaulē tik ļoti negribas noticēt ļaunākajam, ka, pat stāvot uz ešafota ar žņaudzošu cilpu ap kaklu, līdz pēdējam mirklim viņš vēl cer, ka varbūt virve neizturēs viņa svaru un pārtrūks. Ir taču tā bijis! Kaut gan, atklāti sakot, es jau pietiekami labi pazinu šos vīrus smokingos, ādas vamžos un nospeķotās vestēs, lai nebūtu tik naiva un negaiditu, ka uz manas komfortablās kameras sliekšņa parāditos sārtvaidzīgs Salatētis ar Jaungada dāvaniņu.

Jāteic, ka pat atradusi sirdij tikamu nodarbošanos, es nejutos laimiga. Tās nebija nekādas vieglās dienas. Ir cilvēki, uz kuriem vientulība iedarbojas nomācoši kā apdullinošas tabletes. Pie šis cilvēces daļas piederu ari es. Kaut arī visu man tik negaiditi uzbrukušo nelaimju cēlonis bija mana atsaucīgā daba, mana stulbā vaļsirdiba un lētticība, tik un tā es pēc ilgajām vientulībā aizvadītajām dienām, kad rakstīšanas dziņa bija nedaudz pierimusi un arī svaigu iespaidu vairs tikpat kā nebija, būtu prieciga redzēt vienalga ko — pat savu pērkamo draudziņu redaktoru, pat šo riebekligi preteklīgo Topoļevu, lai tikai beidzot varētu izkļūt no savu neatbildēto iekšējo monologu bezdibenīgās akas un gremdēties svētlaimīgajā saskarsmes nirvānā.

Savās problēmās es reti mēdzu dalities ar mammu. Ne tāpēc, ka man šādu problēmu trūktu vai es par tām sevišķi neuztrauktos. Mamma manus bēdu stāstus pārlieku ņēma pie sirds, un secinājums allaž bija viens un tas pats — viņa sakārtoja brilles, ar savu siko, sadēdējušo plauksdņu noglauda man matus un klusi sacija: "Tikai kaps tevi izlabos, meitiņ!" Ja viņa zinātu, cik tuvu viņas meita tagad bija šim pēdējam solim uz pilnību!

Manā istabā pie sienas bija logaritmu lineāla formā veidots firmas "Hitachi" elektroniskais kalendārs, tas bija kā atgādinājums par esības īslaicību, kas acīmredzot satrauca pat noslēgtos japāņus. Kādā tumšā, ledaini aukstā rītā, kad likās, ka zem sasalušā sniega nastas salīkušie milzīgās baltegles zari, pārmērīgā smaguma pievārēti kuru katru brīdi krakšķēdami salūzis, es kalendārā izlasīju ciparus "divi" un "astoņi", un nedaudz zemāk vārdu "December". Tālā Uzlecošās saules zeme man atgādināja, ka līdz jaunajam, 1978. gadam, vairs atlikušas tikai četras dienas. Vai tad vismaz tagad kādam vēstnesim nevajadzētu traukties pie vientuļas, skaistas un gudras sievietes, lai atnestu viņai ar spožiem bumbuļiem un vizošām vītnēm izrotātu eglīti? Vai apjautātos, kur viņa nolēmusi sagaidīt Jauno gadu. Vai ļaunākajā gadījumā pasludinātu, ka Padomju Sociālistisko Republiku Savienības vārdā par Dzimtenes nodevību un sadarbību ar Rietumu specdienestiem viņai piespriests augstākais soda mērs?…

Uzmetusi rītakleitu, aizstaigāju uz virtuvi, noskrūvēju plastmasas vāciņu šķīstošās kafijas "Maxwell House" burciņai, ko tolaik bija lemts baudīt tikai Kremļa nomenklatūras izredzētajiem, iebēru gandrīz pus tases brūnā pulvera, uzšāvu tam šļācienu verdoša ūdens un apsvilinādamās sāku dzert šo melno un rūgto virumu, prātodama, kādu kārtējo KGB un tā podlaižu cūcību atainošu savu piezīmju nākamajā porcijā.

—    Varbūt uzcienāsit ari mani, Valentina Vasiļjevna?

Strauji apcirtos, applaucēdamās ar karsto kafiju. Ieraugot

Andropovu berzējam koptās, nosalušās rokas, man iekšā viss sagriezās kā mitrumā glabātam 1927. gada "Pravdas" komplektam.

—    Kā redzu, mana vizite jūs neiepriecina, — KGB šefs secināja un pašpārliecināti kā saimnieks atzvēlās krēslā. Viņš bija ģērbies atturīgā melnā uzvalkā un baltā kreklā ar vienkrāsainu kaklasaiti bordo tonī. Kaut arī bija agrs rīts, Andropovs izskatījās neparasti možs un jauneklīgs, un tas vēl vairāk sabojāja man omu. Es būtu daudz priecīgāka, ieraugot viņu, piemēram, ar zilu aci vai vismaz no smaganu sastrutojuma satūkušu vaigy.

—     Nč, kāpēc, es tikai apsvilinājos… — pieklājigi atbildēju.

—    Vajag apziest ar olas baltumu, — Andropovs konfidenciāli ieteica. — Noņems kā ar roku.

i

—    Cik daudz kafijas jums bērt, Jurij Vladimirovič?

—   Puskarotīti. Un divas karotītes cukura. Ar pienu, lūdzu.

Nolikusi viņam priekšā tasīti, apsēdos arī es.

Kādu brīdi mēs klusējām. Likās, ka Andropovs pilnigi ir nodevies kafijas dzeršanas procedūrai, toties savējo es izstrēbu, ij garšu nemanīdama.

—      Jūs nebijāt diez cik laipna pret apakšpulkvedi Topoļevu, — Andropovs atstūma tasīti, izvilka no kabatas mutautu un saudzīgi, kā aizskardams antika trauka lauskas, noslaucīja lūpas. — Paldies par kafiju.

—     Es ilgi centos būt pret viņu laipna un pieklājīga.

—   Jums tas neizdevās.

—   Viņš tā saka?

—   Tā saku es, Valentīna Vasiļjevna.

—    Negribēju viņu aizvainot.

—   Es viņam to pateikšu.

Saruna bija augstākā mērā idiotiska, vismaz es nekādi nespēju uztaustīt tās jēgu. Kādu brīdi es pat nesapratu, kāpēc man pēkšņi kļuvis tik auksti, līdz beidzot apjēdzu, ka es vienkārši trīcu aiz bailēm.

"Ko tu baidies, idiote! Ne jau PSRS KGB priekšsēdētājs nāks tev paziņot par nāves soda piespriešanu! Šai kantorī vispār neko neziņo — nav jau nekāda metrostacija "Sarkanā Presņa". Pilns ledusskapis ar produktiem: atliek tikai kaut kur kaut ko iepilināt un lieta darīta!" es sevi mierināju, tik un tā nespēdama apvaldīt drebuļus.

—   Jūs izskatādes dk nogurusi, Valentīna Vasiļjevna, — Adropovs vēsi piebilda. — Slikti gulējāt?

—         Es vienmēr slikti guļu ārpus mājām, Jurij Vladimirovič.

—   Žēl.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka jums vēl kādu laiku nāksies uzturēties ārpus mājām.

—   Vai tiešām?…

Centos kaut ko izsmadzeņot, taču domas lēkāja uz visām pusēm, bēgdamas ka blusas no suņa, kas apsmidzināts ar dihlofosu, un ne par ko negribēja saistīties vienā veselumā. Visu uztvēru tikai divās kategorijās — "tas man nāk par labu" un "tas man nāk par sliktu". Andropova pēdējais paziņojums atbilda kategorijai "tas man nāk par sliktu", tomēr man nez kāpēc kļuva mazliet vieglāk. Galu galā viņš taču pietiekami labi pārvalda krievu valodu, lai gadījumā, ja būtu nolēmis sutit mani pie sentēviem, neteiktu "vēl kādu laiku".

—     Sakiet, Valentīna Vasiļjevna, kāda ir jūsu attieksme pret Vinsentu van Gogu?

Atbildēju automātiski, nedomādama ko saku:

—   Jūs gribat nogriezt man ausi?

—    Cik atceros, jau mūsu pirmās tikšanās laikā teicu, ka jūsu joki ir gaužām savdabīgi.

—   Kas gan manā jautājumā būtu tik jocīgs? — vēl aizvien mani kratīja drebuļi.

—   Vispirms atbildiet uz manu jautājumu.

—   Jā, Jurij Vladimirovič, man ir ļoti pozitīva attieksme pret Vinsentu van Gogu. Viņš ir izcils holandiešu gleznotājs, kurš nodzīvojis grūtu…

—    Pietiks, pietiks, — KGB šefs nīgri saviebās. — Nešaubos, ka jūs zināt šī mākslinieka biogrāfiju. Vai esat redzējusi viņa gleznas?

—    Oriģinālā?

-Jā-

—    Kādas divas vai tris. Hammera izstādē.

—   Vai gribat redzēt vislielāko van Goga darbu kolekciju?

—   Zināms, ka gribu.

—   Mēs dosim jums tādu iespēju.

—    Ar ko esmu izpelnījusies šo godu, Jurij Vladimirovič?

—    Apžēlojieties, Valentīna Vasiļjevna! — Andropovs neizpratnē sarauca uzacis. — Ikviena padomju žurnālista redzesloka paplašināšana ir pašsaprotama partijas gādības izpausme par masu informācijas līdzekļiem, un kur nu vēl tad, ja runa ir par tik talantīgu žurnālisti kā jūs! Kas gan tur tik slikts vai nedabisks^ jji jūs jauno padomju žurnālistu delegācijas sastāvā kādu nedēļu pavadisit Amsterdamā un apmeklēsit Holandes Nacionālo tēlotājas mākslas muzeju?

Pārvilku ar roku pār pieri un tikai tad aptvēru, ka tā ir nosvidusi slapja. Acīmredzot tā mans organisms reaģēja uz spējo drošības līdzekļa maiņu. "Pagaidām varat būt brīva, pilsone Maļceva!" Man negribējās nedz ko domāt, nedz secināt, šķita, ka visi mani jutekļi zaudējuši fizisko svaru. Biju ieguvusi atelpu. Nav svarīgi, kādēļ esmu viņiem vajadzīga, kaut arī skaidrs, ka ne jau tādēļ, lai uzrakstītu rakstu sēriju par van Gogu. Galvenais, ka esmu brīva, bet par tālāko…

—    Tas ir ļoti patīkams piedāvājums, Jurij Vladimirovič, un es ar lielāko prieku uz kādu nedēļu aizlidošu uz Amsterdamu.

—    Brīnišķīgi! — Andropovs piecēlās. — Izlidosit rīt. Jūs var apskaust, Valentīna Vasiļjevna, Jauno gadu sagaidīsit Holandē…

—    Vai drīkstu aizbraukt uz mājām? Man jāpaņem šis tas no apģērba. Un es vēl gribētu apciemot mammu…

—    Domāju, ka tas nav nepieciešams, — Andropovs man laipni uzsmaidīja. — Visu braucienam nepieciešamo saņemsit tepat, vasarnīcā. No šejienes jūs arī aizvedīs uz Seremetjevu. Pēc stundas ieradīsies apakšpulkvedis Topoļevs, viņš jūs sīkāk iepazīstinās ar… hm… ar jūsu turnejas programmu. Laimīgu ceļu, Valentīna Vasiļjevna, un… — Andropovs ieturēja pauzi, — esiet prātīga, jo tas ir jūsu pašas interesēs.

—   Vai kaut kas noticis, Jurij Vladimirovič?

Zināju, ka šis jautājums izskanēs tukšumā, tomēr nespēju nociesties.

—    Mūsu darbā, Valentīna Vasiļjevna, vienmēr kaut kas notiek. Tā tam ari jābūt. Matvejs Iļjičs jūs par visu informēs. Novēlu jums laimīgu atgriešanos dzimtenē!

Kā noburta noraudzījos Andropova nedaudz salīkušajā mugurā un ozolkoka durvju lēnajā kustībā, tām klusi atveroties un aizveroties, bet atslēgas klakšķis it kā uzlika punktu manas epopejas kārtējai epizodei…

—    Kaut tu nosprāgtu, sasodītais vampīr!

11. nodaļa

Amsterdama. Gētes iela.

1977. gada 21. decembris.

Ielaidusi Jūdžinu mājīgā, sārti violetos toņos ieturētā iekštelpā, prostitūta cieši aizvilka stiklotās vitrīnas smagos aizkarus.

—   Vai tas nozīmē pusdienu pārtraukumu? —Jūdžins apvaicājās.

—     Tas nozīmē, ka esmu aizņemta, — pieskaņodamās viesa tonim, sieviete nevainojamā krievu valodā atbildēja. Tik nevainojamā, ka turēt viņu aizdomās kādas citas valodas tikpat perfektā pārvaldīšanā būtu tīrais apvainojums Krievijas nemelnzemes joslai.

—    Bet ja nu ierodas kāds patstāvīgais klients, ko tad? — arī Jūdžins pārgāja uz krievu valodu.

—    Nekas, pagaidis!

—    Bet ja nu viņam kaisle ņem elpu ciet?

—    Nekas, pacietdsies!

—    Bet ja nu?…

—    Paklau, vai tiešām jūs nekad neesat bijis pie prostitūtas? — sieviete bez aplinkiem noprasīja. Viņa vispār izturējās ļoti dabiski. Bez kādiem kompleksiem.

—    Nē, —Jūdžins atzinās un juta, ka nosarkst. — Bet ražošanas process, ja tā var izteikties, mani vienmēr ir interesējis.

—    Kopš zēna gadiem?

—    Kopš autiņiem.

—   Jūs uzaugāt bez tēva?

—    Kā jūs to uzminējāt?

—    Profesionāls noslēpums.

—    Par kādu profesiju jūs runājat?

—    Un kādu jūs domājat?

—    Ar jums ir ļoti interesanti sarunāties… Ceru, ka tādu atzīšanos jūs neuzskatīsit par uzmācību?

—    Aizkari ir ciet. Pēc sarkano lukturu kvartālu noteikumiem esmu pilnīgā jūsu rīcībā. Jūtieties kā mājās, — prostitūta saltā laipnībā atsaucās. — Un pie reizes, lūdzu, izgrieziet uz āru kabatas. r i» •

—Jūsu pakalpojumi izmaksā tik dārgi?

—     Varat uzskatīt, ka tādu lūgumu diktē profilaktiskie apsvērumi.

—    Ko jūs meklējat? Prezervatīvu?

—     Ieročus, — sieviete smaidīja, taču tas bija ledains smaids. Ļoti iespējams, ka viņa patiesi ir kādreiz bijusi profesionāla prostitūta. Taču šo vērīgo skatienu, savaldību un stingro tvērienu, kas izpaudās viņas stājā un kustībās, šī dāma noteikti nebija apguvusi prostitūtas gaitās.

—   Esmu neapbruņots, varat mani pārmeklēt… —Jūdžins izvilka no žaketes un bikšu kabatām naudas maku, cigaretes, masīvas sudraba šķiltavas, nelielu bloknotu, kabatlakatu, sīknaudu…

Prostitūta uzmeta ašu skatienu uz galda sarindotajiem priekšmetiem, graciozi pagrozīja plecus, paspēra soli uz Jūdžina pusi un uzlika abas rokas viņam uz pleciem.

—    Vai konspirācijas nolūkā man obligāti jāizmanto jūsu profesionālie pakalpojumi? — Jūdžins smaidīja, taču balss nodeva satraukumu.

—     Zināt, ser, pirms ķeramies pie darba, mēs klientus parasti pārmeklējam. Pēdējā laikā te saviesies ļoti daudz psihopātu…

Ar drošām, pieredzējušām kustībām viņa Jūdžinu rūpīgi iztaustīja. Nekādas erotikas, tā pieredzējis ķirurgs, audzēju meklēdams, palpē pacientu. — Beigusi pārmeklēšanu, viņa apsēdās uz dīvāna, paņēma garu cigareti ar zeltītu maliņu, ielika to dzintara iemutī un aizsmēķēja.

—     Laba ideja "jumtam", — Jūdžins paslavēja, nopētīdams istabu.

—    Patīk?

—    Un jums?

—   Vai nenovilksit lietusmēteli? Te ir silti.

—    Te tiešām ir silti, bet es ilgi neuzkavēšos. Redziet, esmu pieradis gulēt pie vaļēja vēdlodziņa…

—    Kā vēlaties…

—   Biju domājis, ka tas, kuru meklēju, mani gaida šeit. Vai esmu kļūdījies?

—    Nē, jūs neesat kļūdījies.

—    Un kur tad viņš ir?

i

—     Kur jūs tā steidzaties? — sieviete plati pasmaidīja, atsedzot divas nevainojamu zobu rindas. — Pasēdēsim, aprunāsimies…

—    Negribu jūs atraut no darba, —Jūdžins nomurmināja un apsēdās.

—   Neraizējieties, dīkstāvi man labi apmaksā.

—    Kā jūs sauc?

—   Veļa.

—     Ak, jā, patiesi, — Jūdžins pamāja. — Tūlīt pēc Duņašas un Glašas tas Vologdā ir visizplatītākais vārds.

—     Domāju, ka jums būs patīkami dzirdēt šo vārdu.

—    Un kāpēc jūs tā domājat?

—     Un kāpēc lai es tā nedomātu? — prostitūtas sejā nepakustējās ne vaibsts.

Jūdžins paskatījās pulkstenī.

—    Man ir maz laika, kundze.

—    Sēdiet mierīgi, — tikpat graciozi, kā bija izrīkojusies ar cigareti tm iemuti, sārti violetā buduāra saimniece no spilvena apakšas izvilka lielu, melnu pistoli un notēmēja to pret Jūdžinu. — Jums manu sabiedrību nāksies paciest vēl kādu

brītiņu.

>

—     Sakiet, vai KGB pieder tikai šis dzīvoklis vai viss kvartāls?

—    Un kas jums tur daļas?

—      Tāpat vien apjautājos, gribu šeit atvērt nelielu pornobiznesa uzņēmumu. Stāsta, ka tas esot ienesīgi.

—    Neiesaku, te viss jau aizņemts kopš pēckara gadiem.

—   Vai varat aizvākt savu vibratoru? —Jūdžins pamāja uz pistoli. — Netaisos jums laupīt meitenes godu.

—   Tā ir mierīgāk, ser.

—      Šai sievietei ir taisnība… — Vitjiks kā vienmēr parādījās klusi un negaiditi. — Un tas ir liels retums, ja runājam par vājā dzimuma pārstāvēm. Vai jūs man piekrītat?

—    Es vāji pazīstu sievietes, — Jūdžins pievērsās ienācējam. — Labvakar, Mišina kungs.

—    Labvakar, Spārka kungs.

—Jūs kavējaties.

—   Es ļoti atvainojos, — Vitjiks noplātīja rokas. — Punktualitātes trūkums ir krievu nacionālā traģēdija.

—    Vai runāsim šeit?

—   Un jums te kaut kas nepatīk? —Vitjiks paraustīja plecus. — Ļoti droša vieta. Un, kā pirms mirkļa noskaidroju, ne tikai no iekšpuses vien.

—    Pārbaudījāt?

—    Parūpējos par drošību, — Vitjiks atlaidās krēslā un aizsmēķēja. — Ar jūsu firmu nekad neko nevar zināt.

—   Un izlūkošanas rezultāts jūs apmierināja?

-Jā-

—   Tad varbūt sāksim?

—   Neiebilstu… — Mišins tikko manāmi pamāja, un sieviete izgāja no istabas.

—   Un tātad… —Jūdžins ērtāk iekārtojās sēdeklī, pārmezdams kāju pār kāju. — Par ko runāsim?

—    Par darījumu.

—   Ko jūs piedāvājat?

—    Dzīvību.

—    Ak dzīvību? — Jūdžins novilka. — Ne vairāk, ne mazāk…

—   Jā gan! — Vitjiks atkārtoja. — Ne vairāk, ne mazāk. Kādas sievietes dzīvību apmaiņā pret manējo.

—   Man ir tāds iespaids, ka zinu, par ko jūs runājat, Mišina kungs.

—     Un man ir tāds iespaids, ka jūsu iespaids jūs neviļ, Spārka kungs. Un tādēļ, lai aiztaupītu gan sev, gan jums liekus jautājumus un netērētu dārgo laiku, dodu jums iespēju patīksmināties par šiem fotomākslas šedevriem, — un Mišins pastiepa sarunas biedram fotogrāfiju žūksnīti.

Kādu brīdi Jūdžins klusēdams aplūkoja fotoattēlus.

—    Biju pārliecināts, ka jūs neblefojat, — sakārtojis fotogrāfijas, Jūdžins sniedza tās Mišinam atpakaļ.

—    Paturiet sev par piemiņu, — Vitjiks vēlīgi atļāva. — Kaut nepavisam nevēlos iejaukties jūsu personiskajā dzīvē, tomēr gribu piebilst, ka, pirmkārt, jums ir laba gaume, Spārka kungs. Un, otrkārt, man, kā jūs saprotat, ir negatīvi…

—     Paldies, — Jūdžins iebāza fotogrāfijas lietusmēteļa iekškabatā. — Un tālāk?

—    Tas ari viss, — Mišins saberzēja rokas. — Kā redzat, mans priekšnesums ir pietiekami lakonisks.

—     Patiešām… — Jūdžins nenovērsa pētošu skatienu no sava partnera. Viņa acis nebija ne naida, ne nicinājuma, pat ne elementāra satraukuma. Tas bija tikai nedaudz noguruša jauna vīrieša skatiens, kurš tikko šķērsojis Atlantijas okeānu. — Jums ir ļoti labi trumpji, Mišina kungs. Tiešām teicami.

—    Ar sliktiem es jau barotu tārpus Vagankovas kapsētā, — Mišins piekrita.

—     Kādas garantijas jums nepieciešamas? — Jūdžins šo jautājumu uzdeva tik bezkaislīgā tonī, it kā apjautātos par biļetes cenu atpakaļlidojumam uz Statiem.

—    Simtprocentīgas.

—    Esat maksimālists?

—    Visā, kas attiecas uz manu dzīvību, jā. Tāpat kā jūs, Spārka kungs.

—    Kas jums liek tā domāt?

—   Vai drīkstu savu domu gaitu izklāstīt skaļi?

—    Būšu jums tikai pateicīgs.

—     Ļoti jauki! — Mišins piecēlās, izstaipījās un paspēra dažus soļus uz loga pusi. — Tas, ko jums tagad teikšu, skar tikai mūs abus, Spārka kungs. Vai saprotat? Tikai mani un jūs. Tāpēc, ja kaut kur tuvumā esat uzstādījis noklausīšanās aparatūru vai kaut ko tamlīdzīgu, pārtrauciet mani. Citādi mēs riskējam ar savu galvu.

v — Šai akcijā man atļauts rīkoties pilnīgi autonomi. Tādēļ varat neraizēties.

—    Labi. Apelēju pie jūsu saprāta un pašsaglabāšanās instinkta, Spārka kungs. Redziet, mēs abi esam mēslos līdz ausīm. Lai par to vēlreiz pārliecinātos pats un pārliecinātu jūs, man gribētos dzirdēt atbildes uz dažiem jautājumiem.

—    Neiebilstu.

—    Domāju, ka jūsu bosi nav sankcionējuši seksuālus konta ktus ar mums abiem labi pazīstamo dāmu, vai ne?

—    Nē, nav.,^

—     Domāju, ka arī minētā dāma par to nav informējusi savus priekšniekus Maskavā, vai ne?

—    Domāju, ka nē.

—    Vēl man šķiet, ka jūs, gribēdams šo dāmu paglābt no saviem bosiem, pārvervējāt viņu savā pusē, lai izmantotu Maskavā? Vai ne?

—    Pieņemsim.

»

—    Un vēl man šķiet, ka tad, ja šīs ļoti personiskā rakstura fotogrāfijas, kuras jūs tik saudzīgi noglabājāt sev kabatā, tiktu tiražētas, trim cilvēkiem tas beigtos visai bēdīgi — jums, jūsu dāmai un man. Vai ne?

—    Kāds tam sakars ar jums?

—   Ja zaudēju šos, kā jums labpatika izteikties, teicamos trumpjus, es automātiski zaudēju arī galvu. Bet man, Spārka kungs, ļoti gribas to paturēt! Ir sarasts, vai zināt…

—    Esmu atbildējis uz jūsu jautājumiem, — Jūdžins klusi sacīja. — Bet tagad gaidu jūsu priekšlikumus.

—   KGB ar mani ir cauri, Spārk! — Mišins tikpat klusi atbildēja. — Tur esmu jau norakstīts, un tagad mani meklē, lai nožmiegtu kā apnicīgu mušu, kas uzmetusies uz svētku pīrāga. Tas ir laika, bet ne principa jautājums. Taču ievērojiet — es jūs nešantažēju, kaut gan kā profesionālim jums ir jāatzīst, ka šantažēšanai man ir viss, par ko vien var sapņot. Tomēr es to nedaru, tikai vēlos jūs, Spārk, pamudināt pieņemt lēmumu, kas glābs mūs visus trīs. Jā, šobrīd situācija nav diez cik iepriecinoša. Un tomēr mums ir iespēja izķepuroties. Tiesa gan, tikai tādā gadījumā, ja darbosimies apvienotiem spēkiem.

—    Interesanta doma.

—   Jūs nevarat pat iedomāties, cik tā ir interesanta!

—     Sadarbošanās ar naidīga specdienesta virsnieku, — likās, ka Jūdžiņs lasa kara tribunāla spriedumu. — Darbība, kas vērsta pret Savienoto Valstu nacionālajām un valstiskajām interesēm. Zvēresta laušana un virsnieka goda kodeksa pārkāpšana… — viņš ar neslēptu interesi noraudzījās Vitjikā. — Mišina kungs, kas jums liek domāt, ka es varētu pieņemt šādu priekšlikumu?

—    Loģika, ser, elementāra loģika! — Mišins pasmaidīja un sparīgi izpūta pret griestiem veselu virkni nevainojami apaļu dūmu gredzenu. — Man jau sākumā bija skaidrs, ka tādā gadījumā, ja jūsu firma atbildēs uz manu vēstuli, tas būs vienīgi jūsu nopelns. Jo tikai jūs varējāt pierunāt savus bosus ielaisties tādā avantūrā kā tikšanās aci pret aci, turklāt bez ārējā nodrošinājuma ar KGB aģentu, kurš iznīcinājis vairākus jūsu firmas darbiniekus. Nezinu, kā jums tas izdevās un kādus argumentus jūs minējāt. Bet fakts paliek fakts — jūs esat šeit, Spārk. Viens, neapbruņots un bez nodrošinājuma no malas. Un tad es sev jautāju: kāpēc?

—    Un kāpēc?

—  Tur, Buenosairesā, es jūs vēroju, Spārka kungs. Par spīti ārējam raupjumam, krievi ir ļoti sentimentāli. Varat man neticēt, taču īstas, neviltotas patiesības sajūta mums ir asinīs. Un tā nu, jūs vērodams, es sapratu jeb, pareizāk sakot, sajutu, ka mana skolas draudzene jums nav tikai aizraušanās, Spārka kungs. Jūs viņā esat iemīlējies pa īstam. Turklāt tik ļoti, ka pat pieļāvāt izlūkdienesta virsniekam nepiedodamu kļūdu — ļāvāt jūtām ņemt virsroku pār prātu. Un līdz ar to parakstījāt sev nāves spriedumu.

—   No jums varētu iznākt tīri labs libretists… —Jūdžins gurdi paberzēja plakstiņus.

—    Kāpēc "varētu"? Vai tad manā libretā ir kādi trūkumi?

—    Izklāsts ir nevainojams, tur nav ko iebilst. Taču jūs joprojām neesat mani pārliecinājis, ka protat sacerēt arī labus nobeigumus.

—    Arī nobeigums jau ir sacerēts, Spārka kungs.

—   Varbūt pastāstīsiet arī man par savu ieceri?

—    Zināms, ka pastāstīšu. Citādi viss šis teijāteris meitu mājā zaudētu jēgu.

12.nodala

Tuvā Piemaskava. J. Andropova vasarnīca. 1977. gada 28. decembris.

"Esmu kļuvusi par KGB eksporta spēļlietiņu," tāda bija pirmā doma, kas atausa manās smadzenēs, kad durvis aiz Andropova bija aizvprpšās. Vispirms Buenosairesa, lai pačalotu par Kortasaru. Pēc tam Čīle — lai izbaudītu Latīņamerikas gastronomiskās delikateses Gabena izpildījumā. Un tagad Amsterdama — lai patīksminātos par van Goga audekliem. Nākamreiz mani sūtīs uz Japānu iepazīt pērļu zvejnieku darba ikdienu. Nē, Valentina Vasiļjevna, kā godīgai sievietei tev jāatzīst, ka tevi, inteliģentu dāmu, rupji runājot, drātē visaizvainojošākā veidā — ar aizsietām acīm. Un tā nu patiešām ir personibas piesmiešanas kvintesence, jo upurim liegts pat vienīgais mierinājums — vismaz redzēt, kas tik bezkaunīgi un, galvenais, bezjēdzīgi tevi izmanto? Lai gan es labi zinu, kas. Man tikai nav ne mazākās jausmas — kādēļ. Ko gan šoreiz viņi no manis grib? Kas viņiem tur atkal atgadījies? Un kāpēc uzpeldējusi šī sasodītā Amsterdama?

Tikai mieru! Mēģināsim visu noskaidrot bez panikas. Uzdod visus jautājumus pati sev un pati arī mēģini uz tiem atbildēt.

—    Vai viņi grib no tevis tikt vaļā?

—    Kādā nozīmē?

—    Tu labi zini, kādā nozīmē.

—   Nu, pieņemsim, ka zinu. Tomēr nedomāju, ka tā. Jo tāpēc jau nav jālido uz Amsterdamu.

—    Labi… Varbūt tas kaut kā saistīts ar Jūdžinu?

—    Ar ko?

—   Vai tu arī turpmāk tēlosi svētuli ielas meitu sabiedrībā vai runāsim atklātu valodu?

—    Nu, tādā gadījumā… nē, nedomāju vis.

—    Kāpēc?

—    Tas nevar būt.

—    Kāpēc?

—   Tāpēc!

—    Zini, mīlulīt, tu degradējies acīmredzami.

—   Un tavuprāt man tagad vajadzētu pārdzīvot Boldinas rudeni?

—    Nezinu, nezinu… Stāsta, ka mīlestība iedvesmojot.

—   Gultā droši vien. Iespējams, ka arī pa gabalu. Bet ne jau nu Andropova un Topoļeva sabiedrībā.

—    Un tomēr: kāpēc tas nevarētu būt saistits ar Jūdžinu?

—   Ja viņu rīcībā būtu kaut kas puslīdz nopietns, kam pieķerties, viņi mani jau sen būtu izķidājuši kā cepetim domātu sivēnu, pieštaukājuši ar griķu biezputru un aizsūtījuši nevis uz Holandi pie van Goga, bet uz Sibīriju pie grāfienes Trubeckas. Un tā vēl būtu necerēta veiksme…

—    Nu, bet kas tad tas varētu būt?

—    Nezinu.

—    Un ko tu tagad izjūti? Bailes? Naidu?…

—    Nē. Jūtos pilnīgi iztukšota. Zini, es tikai tagad saprotu, kāpēc tur, kalnos, jutos tik nelāgi kopā ar to čekistu — kulinārijas lielmeistaru, viņš man ne tikai atgādināja Gabēnu. Kad toreiz viņā noraudzījos, kad uzklausīju viņa nebeidzamās instrukcijas, vēroju viņa roku kustības, tām lidinoties pār pannām un kastroļiem kā pianista pirkstiem pār klavieru taustiņiem, man allaž prātā bija kāda epizode. Atceries, "Debesu pērkonos" Gabēna varonis sievietei, kura viņu visu mūžu mīlējusi, saka: "Tavs klēpis ir kā kapsēta." To viņš saka uz mani. Esmu kā kapsēta. Manī trūd varmācīgi nomaitātās jūtas. Man šķiet, ka šiem kropļiem ir izdevies neiespējamais — viņi ir nogalinājuši manu dzīvotgribu…

—    Kā tu vari tā teikt, ja vēl pirms īsa brīža bailēs drebēji kā pļēgurs paģirās un biji gatava uz visu, uz jebkādiem pazemojumiem, lai tikai rastu kaut mazāko iespēju…

—    Esmu tikai cilvēks. Vēl ļaunāk — tikai sieviete. Tagad es beidzot saprotu, ka līdz šim viņi man tikai deva iespēju būt gudrai vai lepnai, vai neatkarīgai, vai mīlošai, vai apburošai, vai naivi romantiskai. Viņi deva man tiesības gulēt ar manu pērkamo šefu, rakstīt rakstus, strīdēties par impresionismu vai spriedelēt par godu un pašcieņu. Bet es, muļķe, biju iedomājusies, ka ar tādām tiesībām esmu jau piedzimusi. Ka tās man nevienam nav jāizlūdzas! Bet tagad tie, kuri deva, ir visu pievākuši atpakaļ. Un no manis nekas vairs nav palicis pāri. Tikai bioloģijas, anatomijas atlants, ģipša atlējums no kakla līdz nabai, kas nekaunigi atklāj savas nožēlojamās iekšas, pilsones Maļcevas trafaretos iekšējos orgānus, kuros daba, kas pagaidām, kā zināms, vēl nekonsultējas ar PSRS KGB priekšsēdētāju, ir ieprogrammējusi tikai refleksus vai, citiem vārdiem sakot, organisma spēju drebēt, pamirt, ražot adrenalīnu un izstrādāt žulti. Viņus neinteresē manas smadzenes, ar

) ______________________________________________ '

šo pelēko vielu viņi nenodarbojas principa pēc. Tikai un vienīgi instinkti, tikai bailes, tikai mūžīgs sasprindzinājums, lai, nedod Dievs, kāda šūniņa manā rentgenuzņēmumā nepaliktu neizgaismota…

—      Kaut varētu nosprāgt, — es skaļi izdvesu un nodrebēju: kāds lēnām slēdza vaļā durvis…

13.nodaļa

Tuvā Piemaskava. J. Andropova vasarnīca.

1977. gada 28. decembris.

Tas, kurš ienāca manā greznajā vientuļnieces cellē un pārsteidza mani galējā jūtu mulsumā, šoreiz bija tērpies ķiršsarkanā zamša žaketē un zaļā kreklā, kura apkakli pazodē savienoja plānā trīsstūrainā mezglā savilkta indīgi dzeltena kaklasaite. Šis krāsu savienojums bija tik atbaidošs, ka pat tad, ja tā apģērbies būtu Jūdžins, paietu krietns bridis, pirms man izdotos pārvarēt galvassāpes. Bet tā kā šādā ietērpā savu skaidro vaigu man atklāja ne jau viņš, bet gan tieši otrādi — neviens cits kā pats aizvainotas patmīlības iemiesojums Matvejs Topoļevs, galvassāpju spazmas kļuva galīgi neciešamas.

—   Tikko laikam paveicāt kādu sevišķi slepenu uzdevumu, — ar grūtībām apvaldījusi nelabuma lēkmi, apjautājos.

—   Kāpēc jūs tā domājat? — Topoļevs drūmi atburkšķēja un ar tādu pašu saimnieka žestu kā mans iepriekšējais viesis iekārtojās krēslā, kas vēl nebija lāgā atdzisis pēc saskares ar viņa varenā patrona domnai līdzīgo pēcpusi.

—   Tādā apģērbā ir tik viegli iejukt pūlī. Apbrīnojami atturīgi toņi. Bet par to saskaņu man vispār nav ko teikt…

—   Vai man par jūsu jociņiem būtu skaļi jālīksmo vai vam šos asprātības vingrinājumus uzklausīt bez komentāriem?

—   Kāpēc jūs domājat, ka es jokoju? — galva jau sāpēja tā, it kā man pa to zvetētu ar enciklopēdiju. — Ne uz kādiem jokiem, pilsoni Topoļev, man šobrīd prāts nenesas. Man nupat drausmīgi apsāpējās saprāta centri… — un es paklaudzināju sev pa pieri.

—     Cik man zināms, tā ir žurnālistu profesionālā kaite?

—   Tikai to, kuri sadarbojas ar KGB.

—    Tā jau es ari saku — profesionālā slimība un vairāk nekas, — Topoļevs apmierināts pamāja un izvilka bloknotu. — Vai pastrādāsim?

—Ja esat iecerējis ko tādu, kur vajadzīga ari galva, baidos, ka būsit vīlies.

—   Mūsu sarunai pilnīgi pietiks ar manējo, — viņš nopietni paskaidroja. —Jums vajadzīgas dkai ausis.

—    Varat uzskatīt, ka esmu tās iepletusi kā zilonis.

—    Rīt mēs izlidosim uz Amsterdamu.

—    Piedodiet, kādi "mēs"?

—    Jauno žurnālistu delegācija, kas dodas komandējumā Ārzemju draudzības biedrības uzdevumā.

—    Un mūsu delegācijā būs daudz žurnālistu?

—   Tikai viens.

—    Es?

—    Nē, es.

—    Piedodiet… — dīvaini, bet, izdzirdušai tādu nekaunību, pat sāpīgās spīles, kas žņaudza manu galvu, nedaudz atslāba. — Un kas tad šai delegācijā būšu es?

—Jūs būsit Mākslas akadēmijas zinātniskā līdzstrādniece. Rakstāt disertāciju par krievu klasiskās glezniecības skolas ietekmi uz van Goga daiļradi.

—    Vai esat pārliecināts, ka tā viņu tiešām ietekmējusi?

—    Es konsultējos.

—     Skaidrs… Bet vai drīkstu apvaicāties, kāds ir mana brauciena īstais mērķis?

—    Nē, nedrīkstat.

—    Tādā gadījumā atļaujiet man sakļaut ausis un ieplest muti.

—    Vai tad kādreiz jums tā ir bijusi ciet?

—    Neesiet nu tik rupjš, Matvej Iļjič. Pirmkārt, esmu jūsu viešņa, otrkārt — sieviete.

Kādu bridi Topoļevs ar kokainu sejas izteiksmi cieši vērās man acīs, tad piepeši skaļi iesmējās. Tas bija tik negaidīti, ka es pat apjuku.

—   Jūs, protams, esat unikāla persona, — gana izsmējies, Topoļevs sacīja. — Mani uzskata par lurijam Vladimirovičam tuvu stāvošu cilvēku. Taču kopš iepazīšanās ar jums man ir aizdomas, ka šefs mani neieredz. Strādāt ar jums ir gatavais lāsts.

—    Vai man atzīties, ka izjūtu pret jums to pašu, Topoļev, vai arī jūs to uzminēsiet bez teikšanas?

—    Vārdu sakot, Valentīna Vasiļjevna, tūlīt te ieradīsies dažas sievietes, kas jūs savedīs kārtībā un…

—    Vai lidošu zārkā?

—    Kāpēc zārkā? — viņš izbijās.

—     Iegaumējiet, Topoļev, ja kāds pret sievietes gribu viņu, kā jums labpatīk izteikties, saved kārtībā, viņa jau ir mirusi un viņai nepieciešams tikai viegls grims draugu un piederīgo dvēseles mieram. Visos pārējos gadījumos viņa saved sevi kārtībā un uzkrāsojas pati.

—    Pat tad, ja jāmaina izskats?

—     Piedodiet, Matvej Iļjič, bet jūsu drausmonīgā tumsonība mani vienkārši dzen kapā! — manas galvassāpes jau bija pierimušas tiktāl, ka es piepeši izjutu grūti izskaidrojamus simpātiju uzplūdus pret šo Andropova mīluli. Šis savādais puisietis, kurš, pēc visa spriežot, ražas novākšanas talkā uz kolhozu bija aizsūtīts tieši todien, kad Dievs dalīja humora izjūtu, vīrišķīgo pievilcību un elementāru gaumi, dīvainā kārtā manī atkal bija pamodinājis ne vien vēlēšanos dzīvot, bet arī tieksmi kādam sakrist uz nerviem. Bet tas bija tieši tas, kā man pietrūka pēc sarunas ar Andropovu. — Kādēļ tad, jūsuprāt, sievietes krāsojas, ja ne tādēļ, lai mainītu izskatu?

—    Jums ir mietpilsones domāšana, Maļceva, tālāk par buduāra kategorijām jūsu prātiņš nesniedzas! — Topoļevs mani pārtrauca uzsvērti rupji, acīmredzot atspēlēdamies par "drausmīgo tumsonību". — Ne jau uz ballīti Žurnālistu namā jums jādodas un ne uz randiņu ar liktenīgo vīrieti, bet gan atbildīgā ārzemju komandējumā!

—    Tad runājiet normālā valodā un beidziet te tēlot Rihardu Zorgi!

—   Jūs mani nudien piebeigsit, Valentina Vasiļjevna! — Topoļevs klusi atzinās. — Ar jums nav iespējams sarunāties.

—   Par to es nebrīnos, — ieturēju īsu pauzi, pirms ietriecu viņā kārtējo dzeloni, — jo tas ir likumsakarīgi. Ja es strādātu KGB^ kadru daļā, tad nemūžam nepieņemtu darbā cilvēkus, kas neprot dabiski izturēties pret sievietēm. Tāds līdzstrādnieks ir kā piektā kolonna mūsu slaveno orgānu rindās.

Topoļevs smagi nopūtās, taču novaldījās. Toties es nekavējoties pārgāju uzbrukumā.

—    Esiet tik laipns un puslīdz sakarīgi man izskaidrojiet, kāpēc šāds brauciens ar manu līdzdalību ir vajadzīgs? Citādi — es to jums paziņoju pilnīgi oficiāli — es nekur nebraukšu!

—    Vai jūs maz apjēdzat, ka runa ir par jūsu dzīvību, Valentīna Vasiļjevna? — Topoļeva balss kļuva neizteiksmīga un bezkrāsaina. It kā to būtu izmazgājis, izskalojis un izgriezis sieviešu bataljons, kas pēc divu mēnešu ilgām kaujas mācībām beidzot izlauzies pie ūdens.

—    Nepūtiet nu pīlītes! — es demonstratīvā nicinājumā atteicu. — Un neķeriet mani uz muļķa! Pirms stundas te bija iegriezies Andropovs. Viņš teica, ka man jālido uz Amsterdamu. Kā jums šķiet, ja jūsu smirdošajam kantorim tas nebūtu ārkārtigi svarīgi, vai gan pats KGB priešsēdētājs nolaistos līdz sirsnīgām sarunām ar mietpilsoni, kas domā buduāra kategorijās? Es jums esmu vajadzīga, Topoļev. Kārtējo reizi esmu vajadzīga. Starpība ir tikai tā, ka novembrī es biju iebiedēta muļķīte, klasiska diletante, bet tagad…

—    Un kas tad tagad būtu mainījies? — Topoļevs izslēja zodu.

—     Mainijies ir tas, ka esmu iemācījusies sevi pārdot. Pareizāk sakot, jūs man to iemācījāt. Cilvēki jums, Topoļev, ir kā saslaukas, ap kurām jums nepatik smērēt nagus — jūs vienkārši ņemat un izrīkojat sētnieku. Taču tagad es zinu sev cenu. Man pietiek jūsu bezmaksas ārzemju ceļojumu ar mājas arestu nobeigumā! Man ir nospļauties par jūsu noslēpumiem un intrigām, es uzspļauju visiem tiem plāniem, kas dzimst jūsu neattīstitajās smadzenēs. Man ir svarigi zināt tikai vienu — kādā mērā šie plāni skar personiski mani. Tāpēc, ka es vairs nevēlos jūsu un jums līdzīgo vietā bāzt pirkstus sprikstis. Paskatieties uz mani uzmanīgi, Topoļev: es neesmu nekāda bļaurīga patriote no šūšanas fabrikas "Sarkanā padauza", kas par ceļazīmi uz Rumāniju un laka kurpju pāri ir gatava virs plāna sašūt tūkstoš apakšbikšu un pie reizes nostučit visas savas ceha draudzenes… Vai jūs mani sapratāt, Topoļev?

" 'i

-Jā.

Uz mirkli pievēru acis, gatavodamās pretuzbrukumam. Taču istaba valdīja kapa klusums. Topoļevs turēja muti.

—    Vai tagad pateiksit, kāpēc man jābrauc uz Holandi?

—   Tāds ir noteikums.

—     Noteikums? Un kas tad to izvirzījis? Andropovs?

—    Mišins.

—    Kas?! — pārvaicāju, kaut gan zināju, ka neesmu pārklausījusies.

—   Apakšpulkvedis Mišins, — Topoļevs atkārtoja. — Viktors…

Savu stāstījumu Topoļevs iesāka drūmā, monotonā balsī, viņa vārdi skanēja neizteiksmīgi, tajos nebija ne mazākās afektācijas, un acīmredzot tāpēc arī man sāka likties, ka viss šis notikums attiecas uz kādu pilnīgi svešu cilvēku un nekādi nevar ietekmēt ne mani, ne manu dzīvi, ne nākotni. — Ir noticis kaut kas ārkārtējs, Maļceva. "Čē pē", kā teiktu jūsu domubiedri. Runa ir par Mišinu — ārējā izlūkdienesta virsnieku, pieredzējušu aģentu, cilvēku, kurš bez visa cita ir ari ļoti labi informēts par mūsu darbību. Meklējām viņu kā mazo adatiņu, par to varat nešaubīties… Mums bija aizdomas, ka Orlī Mišins kontaktējās ar jums. Taču šīs aizdomas tā arī neapstiprinājās…

—    Ko viņš vēlas?

—    To pašu, ko jūs, Maļceva, — tikt no mums vaļā! Pirmajā karstumā viņš acīmredzot nolēmis palikt aiz kordona un tagad mēģina mums izkaulēt garantijas, apmaiņai piedāvājot savu klusēšanu.

—    Un tas patiešām ir reāli iespējams?

—    Par ko jūs runājat?

—    Par Mišinu.

—    Nē.

—    Kāpēc? Viņš taču faktiski ir jau brīvs. Vai gan pasaulē vietas trūkst, kur noslēpties, lai neviens nekad neatrastu?

Topoļevs paraustīja plecus.

—   Viņš ir profesionālis. Un zina, ka viens cilvēks pret organizāciju neko nevar iespēt. Jo sevišķi pret tādu kā mūsējā. Tik un tā viņu dabūs rokā. Tas ir tikai laika jautājums.

—    Un ko nu?…

—     Viņš ir viltnieks, šis jūsu skolas draugs. Ilgus gadus strādādams tur, — un Topoļevs ar zodu pamaja kaut kur loga virzienā, — Mišins ir noorganizējis pats savu aģentu tīklu, kaut gan tas ir kategoriski aizliegts. Vārdu sakot, viņam ir izredzes slapstīties samērā ilgi. Un tomēr tā ir pata situācija. Lai dzīvotu mierīgi, viņam nepieciešama mūsu rezolūcija uz viņa atlūguma.

—    Un viņš tiešām tic tādai rezolūcijai?

—    Kad cilvēks ir piespiests pie sienas, viņam atliek tikai cerēt, ka tomēr vēl pastāv kāda spraudziņa. Un tas ir loģiski. Mēģinādams nodrošināties, Mišins mums piedāvā tikšanos .Amsterdama un pieprasa, lai no mūsu puses sarunas vestu jūs,

Malceva.

i

—    Un jūs piekritāt?

—   Vai citādi es te paciestu jūsu bezkaunības?

—     Bet kāpēc Mišins domā, ka šādā variantā viņam tiks garantēta drošība?

—    Jau kuro reizi es jums, Malceva, atgādinu, ka viņš ir augstas klases profesionālis. Mišins bija iesaistīts Argentīnas operācijā, kura, starp citu, izgāzās tieši viņa un jūsu vainas dēļ. Turklāt es pieļauju, ka pa saviem personiskajiem kanāliem viņš kaut ko ir uzodis par jūsu sadarbibu ar amerikāņiem Buenosairesā. Tātad viņam ir pamats pieņemt, ka jūs mums esat vajadzīga ne vien pašlaik, bet ari tuvākajā nākotnē. Un tagad spriediet pati, Malceva: viņš satiekas ar jums tālu no Maskavas, Amsterdamā, kādā tik nomaļā vai tieši otrādi — tik dzīvā vietā, kur ierīkot slēpni ir pilnīgi neiespējami, un ar jūsu starpniecību paziņo savus noteikumus. Par lielākām garantijām viņa situācijā nav pat ko sapņot.

—    Bet ja nu viņš mani paņem par ķilnieci?

—    Tas nav izslēgts.

—     Viņš var mani nogalināt. Esmu redzējusi, kā viņš izrīkojas — viņš ir gatavais zvērs.

—     Neko viņš jums nedarīs, Malceva. Turklāt jauno

žurnālistu delegācijā, jūs neskaitot, būs seši cilvēki. Nevaru

galvot, vai viņi ir spējīgi atšķirt aprakstu no reportāžas, taču

savu darbiņu viņi pieprot gods godam. Vismaz pietiekami labi, "it'

lai aizstāvētu sievieti, kura sarunās ar potenciālo Dzimtenes nodevēju pārstāv valsts drošības komiteju.

—    Vai gribat viņu sagūstīt?

—     Nē, gribam viņam pasniegt prēmiju par trīspadsmit nevainojamiem dienesta gadiem.

—    Un nevarat to izdarīt bez manis?

—    Ar jums būs vienkāršāk.

—    Bet risks tomēr pastāv?

—     Vai esat kādreiz mēģinājusi vismaz piecas minūtes neuzdot muļķīgus jautājumus?

—   Ka jums šķiet, Topoļev, vai es izskatos pēc vājprātīgās?

—      Šodien mazāk nekā tad, kad tikāmies pirmoreiz.

—    Kāpēc jūs iedomājaties, ka būšu ar mieru piedalīties šai avantūrā?

—Jums nav izvēles, Valentīna Vasiļjevna. Tāpat kā nebija arī toreiz, pirms došanās uz Buenosairesu. Es godīgi atbildēju uz jūsu jautājumiem, tagad jums atliek tikai sakravāt

ceļasomu.

>

—     Vai jūs tiešām nesaprotat, ka es vairs nespēju dzīvot mūžīgās bailēs. Jūs gatavojat nevis līdzstrādnieci, bet gan psihiatriskās klīnikas pacienti…

Topoļevs nopūtās.

—     Ak, Valentīna Vasiļjevna… Kad jūs beidzot sapratīsit, ka labāk ir dzīvot mūžīgās bailēs nekā nedzīvot nemaz…

14. nodaļa

Tuvā Piemaskava. J. Andropova vasarnīca.

1977. gada 28. decembris.

Gadus trīsdesmit veca sieviete pabāza galvu manas guļamistabas durvīs, noteica: "Nū!" un ielaida vēl divas tās pašas dzimtes pārstāves. Viņas ielauzās manā istabā strauji kā Vjetkonga triecienvienība un kā zirņi pajuka pa visu istabu. Pārsteigumā grozīdama galvu, manīju, ka viņu veiktie priekšdarbi ne par ko labu neliecina: viena noklāja uz gultas milzīgu frotē palagu ar skaidri saredzamu inventāra numuru, otra atvēra ietilpīgu haki krāsas somu un raiti un ritmiski, it kā modrā seržanta acu priekšā izjauktu Kalašņikova automātu, citu pēc citas izcēla no tās dzīlēm visādas pudeles, pudelītes un flakonus, bet vecākā no trim, kaut ko purpinādama zem deguna, sāka lietišķi pogāt man vaļā blūzīti…

Ja visas šis baisās manipulācijas veiktu vīrieši, pat vecmeita no Narjanmaras briežkopības sovhoza saprastu, ka notiks izvarošana, turklāt sevišķi izvirtīgā veidā. Tas, ka manā vasarnīcas tipa cietumā tomēr darbojās sievietes, kaut ari apveltītas ar vīrišķīgu tvērienu, viesa zināmas ceribas. Tomēr ne tik lielas, lai es spētu nomierināties.

Nezinu, kas bija šīs sievietes. Viens tomēr bija skaidrs — manā luksusa numurā nerosījās diplomētas galvaspilsētas skaistumkopšanas salonu meistarienes ar ūdeņraža pārskābē balinātām matu kodaļām, tās noteikti nebija šis laiski piedauzīgās un sievišķīgās būtnes, kuru paziņu vidū ir vismaz pārītis gruzīnu un kuras ir pastāvigā kontaktā ar Maskavas spekulantiem. Visticamāk, ka biju pakļauta KGB speciālās apakšvienības darbinieču uzbrukumam, kas darbojas ar kodu "Māt, tā esmu es" un taktiskos nolūkos padomju pilsoņu izskatu spēj pārvērst līdz pilnīgai nepazīšanai.

Visas trīs raženā auguma meičas ar platajiem dibeniem un zilajām acīm, kas liecināja par alkoholisma deģenerācijas vēl pilnībā neiznīdētām "lauku asinīm", strādāja klusi, raiti un saskaņoti. Visi mani mēģinājumi ievadīt jel kādas sarunas beidzās ar vienzilbīgiem "uhu", "aha" un "nē-a!"

Tikusi galā ar blūzīti, vecākā sniedzās pēc mana krūštura sprādzes. Mana dabiskā vēlēšanās protestēt klusi noslāpa jau iedīglī, kad biju ielūkojusies viņas zilgansārtajās — saldēta broilera krāsas — acīs. Zobus sakodusi, sasprindzinājumā drebēdama, vēroju, kā vecākā KGB vjetkongiete ar ietrenētu kustibu norauj man taļļiņu, atstājot līdz jostas vietai kailu.

—    Lūdzu, Valentīna Vasiļjevna, — viņa pavēlnieciskā tonī norādīja uz gultu. — Ieņemiet savu vietu!

Drošs paliek drošs — uz priekšlikumu nolēmu nereaģēt un paliku sēžam kur bijusi.

—   Mums ir maz laika! — sieviešu bara vadone nepacietīgi sacīja. — Es taču jums teicu — ieņemiet savu vietu!

Klusēdama<piegāju pie gultas.

—    Gulstieties!

—    Kāpēc?

—    Kas tas par jautājumu? — vecākā pacēla savas izraustītās uzacis. — Lai mēs visu varētu izdarīt, jums jāapgulstas.

—    Un ko tad jūs taisāties darīt? — vientiesīgi apjautājos.

—    Strādāt! — skaidri saklausīju izsaucēju teikuma beigās.

—    Ja jūs, meitenes, gribat taisīt man kriminālabortu, iesaku jums vispirms pakonsultēties ar ginekologu no manas poliklīnikas…

Mans vārgais mēģinājums pajokot neizdevās. "Meitenes" nepamirkšķināja ne aci. Tālākais norisinājās tikpat spraigā tempā: mani iegāza gultā, līdz pat zodam pārklāja ar palagu, pavēlēja aizvērt acis un kāda roka, cicta kā zivju lodājamais dēlis, ar gumiju savilka manus matus, bet pēc tam visas trīs varmākas sadrūzmējās man galvgalī un sāka apmainīties ar idiotiskām replikām, no kurām es nekā nesapratu.

—    Dzinteli pa labi roki un darīts…

—    Bet kā ar stuti?

—    Kāda tur stute, ka tavu māti… Viņai tak kūkums, kur tu to iebāzīsi…

—    Sanāks šķībi…

>

—   Toties ar kāpslīti…

Klausoties šos murgus, atcerējos kādu tālās bērnības ainu. Kad mācījos sestaja klasē, mamma mani vilkšus aizvilka pie zobārsta. Trīs dienas es mocījos drausmīgās zobu sāpēs, taču mammai neatzinos, jo baidījos no inkvizīcijas krēsla ar hromētajiem rokturiem. Beigu beigās, kad analgīns vairs neiedarbojās un neciešamajām sāpēm pievienojās arī nelabums, es kapitulēju un stundu vēlāk jau atrados kāda Mitišču privātārsta kabinetā. Šim ārstam bija krievisks uzvārds un ebrejiska maniere katru frāzi izrunāt jautājošā intonācijā. Viņš iebāza man mutē di^us resnus pirkstus, kaut ko aptaustīja, kaut ko pašķobīja, tad pagriezās pret asistenti un sacīja:

—    Laikam tomēr gali grīstē?

—    Laikam gan, — asistente piekrita.

—    Kā celsim ārā?

—   Ar stangu?

—   Ar stangu? Bet ja nu aizlaužam?

—   Tad ar lāpstiņu.

—     Ar lāpstiņu? Nūja, ka ar lāpstiņu! — zobārsts nopriecājās un noglauda man galviņu. — Nu, bērniņ, ko tu tā piekļūsi?

—   Man bail, — godīgi atzinos. — Par ko jūs runājat? Par kādu lāpstu?

—    Re, kur tā ir, skaties, — un ārsts man gandrīz izdūra kreiso aci ar tievu tērauda irbuli, kuram vienā galā bija tāds kā sabiezinājums. Paskaties, nevienas asas malas, neviena āķa, nevienas adatas. Tas tev nemaz nesāpēs, tu redzēsi!

Un tiešām, sākumā nemaz nesāpēja. Viņš iebāza lāpstiņu man mutē, pielika pie slimā zoba un jautāja:

—    Nu, vai sāp?

—    N-n-ne, — es nedroši noīdēju.

—    Redzi nu, — zobārsts apmierināts pasmējās un viltīgi piemiedza ar aci kādam, kas stāvēja man aiz muguras. Un tajā pašā mirklī pa lāpstiņas galu, kas rēgojās man no mutes, trāpīja briesmīgs belziens ar koka āmuriņu, un es atslēdzos. Vēlāk mamma man stāstīja, ka zobu esot izsituši tikai ceturtajā piegājienā…

Tas, kas tagad norisinājās ap manu galvu, bija viens no toreizējās debijas "lāpstiņa" novirzieniem. Tiesa, konstatējusi, ka šā dīvainā rūpala tehnisko līdzekļu vidū nav neviena ķirurģiskā instrumenta, es mazliet nomierinājos, jo sapratu, ka plastiskā operācija man nedraud. Tomēr bērnības atmiņas par briesmīgo lāpstiņu neļāva zaudēt modrību.

Kad lietišķās pārrunas pie manām nevarīgajām miesām bija beigušās, meitenes ķērās pie darba. Viņas mīcīja manu seju kā apzinīgas saimnieces rauga mīklu, zieda uz tās kaut kādus lipīgus, tomēr patīkami smaržojošus maisījumus, bet pēc tam ņēma pindzeles un kaut ko mālēja man uz pieres, tad to visu atkal noslaucīja un atsāka savu darbošanos ar dubultu sparu. Kul šī bezprecedenta kosmētiskā eksekūcija jau gāja uz beigām, vienīgais, kas mani joprojām satrauca, bija tas, ka man bija liegta iespēja viņu pūliņu augļus aplūkot spoguli.

Beidzot "Dinamo" smagatlētikas sekcijas audzēkņu stiprās un trenētās rokas uzslēja mani no gultas, kaut kur veda un nosēdināja ti) diēta krēsla.

—   Varat atvērt acis, — vecākā atļāva.

Pirmais, ko es spoguli ieraudzīju, bija vēl viena, ceturtā sieviete, kas, domājams, bija atsteigusies savām draudzenēm palīgā, kamēr gulēju aizvērtiem plakstiem. Tā bija nenosakāma vecuma nesimpātiska būtne ar divām dziļām grumbām pierē un ļenganu ādu zem acīm. "Vai nu kāda alkoholiķe vai nieru slimniece," es vienaldzīgi nodomāju. Sieviete cieši noraudzījās manī, un viņas sejā atspoguļojās tāda kā ziņkāre. Pēc kāda brīža man sāka likties, ka esmu viņu jau kaut kur redzējusi, vēl pēc laiciņa es pamanīju, ka šai sievietei ir tieši tāds pats matu griezums kā man, un tad man acu priekšā viss satumsa — ieraudzīju spoguļa koka ietvaru un sapratu, ko viņas ar mani ir izdarījušas.

"Māt, tā esmu es!"

15. nodaļa

Amsterdama. Shipholas starptautiskā lidosta.

1977. gads. Nakts no 28. uz 29. decembri.

Jūdžins šķērsoja blāvi apgaismoto ielu, kas viesnīcu "Amstela" šķīra no granītā kaltās krastmalas, un devās uz benzīntanka pusi. Ticis līdz pirmajai telefona būdiņai, viņš atskatījās.

Iela bija tukša kā izslaucīta.

Viņš iegāja šaurajā kabinītē, cieši aizvēra durvis un ātriem, īsiem spiedieniem izsauca numuru.

—    Hallo? — atskanēja sievietes balss, tā bija dziļa un tvīksmīga, un negaiditi moža pulksten vienos naktī.

—    Es gribētu pasūtīt mašīnu, —Jūdžins angliski sacīja.

—    Un kādu?

—    Piecsimt piekto pežo.

—    Uz cik ilgu laiku?

—    Uz divām dienām.

—    Jums ir kredītkarte vai maksāsiet skaidrā naudā?

—    Maksāšu ar čeku, ja jums nekas nav preti.

—    Uz kāda vārda mašīna tiek pasūtīta?

—    Uz Kruksa kunga vārda.

—    Pasūtījums pieņemts, ser…

Pēc pusotras stundas Jūdžins jau atradās lidostas terminālā. Viņš ar eskalatoru uzbrauca otrajā stāvā, atgrūda bāra spoguļdurvis, iegāja šaurā telpā, kas atgādināja ķegļu spēles celiņu, un, lietusmēteli nenovilcis, apsēdās uz augstās taburetes.

—    Džinu, — viņš sacīja gara auguma melnādainam bārmenim.

—   Vai ar toniku, ser?

—   Ar citronu.

—   Šodien jums jāizmaksā, — viņam aiz muguras atskanēja Mišina balss.

—    Kāpēc man? — Jūdžins ar taburetes apaļo, grozāmo sēdekli pagriezās uz Vitjika pusi. — Pateicības diena jau garām.

—    Tāpēc, ka man ir labas ziņas, — Vitjiks noskatījās, kā bārmenis noliek Jūdžinam priekšā augstu glāzi ar bezkrāsainu šķidrumu, kurā peldēja citrona šķēlītes. — Pie joda, izskatās kārdinoši. Man to pašu…

Brīdi abi klusēdami sūca džinu.

—   Jūs pat nepajautājāt, kas tās par ziņām, — Vitjiks aizsmēķēja cigareti. — Vai varbūt jūsējās ir tik sliktas, ka neitralizē manas labās?

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—    Man nepatīk jūsu noskaņojums. Jūs taču atceraties mūsu norunu: nekādu noslēpumu operācijas laikā!

—    Nomierinieties! —Jūdžins paklikšķināja ar pirkstiem, dodot bārmenim zirni, ka vēlas pasūtījumu atkārtot. — Viss kārtībā. Es tikai nekad vēl neesmu mēģinājis apmānīt savu firmu.

—   Es gan neesmu tik nevainīgs, ser. Kaut arī vienmēr esmu zinājis, ka spēlējos ar uguni un agri vai vēlu mani pieķers.

—    Grūti noticēt, ka jūs varētu būt tik neapdomīgs. Jūs tāds neizskatāties.

—    Tāds es ari neesmu. Man vēl bija vajadzīgs tikai gads. Viens gads — un es savu partiju būtu izspēlējis bez problēmām. Taču viņi mani apsteidza. Tas ir viņu garā — vienmer un visur mēģināt aizsteigties priekšā… — Vitjiks nodzēsa cigareti un tūdaļ aizsmēķēja jaunu. — Un tātad — gribat zināt jaunumus? V'

—    Degu nepacietībā, —Jūdžins pasmaidīja.

—   Domāju, ka kuru katru dienu vina būs klāt.

—   Viņa?

—   Ar svītu. Ar pamatīgu svītu…

—    Un cik ši informācija ir precīza?

—   Tā ir simtprocentīgi precīza.

—   Tā ziņo jūsu Lubjankas informatori?

—Jā, — Mišins pamāja. — Pārbraukusi no Parīzes, mājās viņa uzturējās apmēram stundu, un pēc tam nav redzēta ne darbā, ne pie mātes.

—    Piedodiet, — Jūdžins sapurināja galvu, it kā atgainīdams kādu uzmācigu domu. — Un kas no ta izriet?

—     Viņa ir vasarnīcā. Tur viņa tiek turēta jau divas nedēļas, un ir skaidrs, ka viņu gatavo braucienam.

—      Tas varētu nozīmēt arī ko citu: viņa ir KGB iekšējā cietumā, tiek tur pratināta, spīdzināta, ir visā atzinušies, un tagad jūsu priekšnieki gudro, kā pēc iespējas oriģinālāk aizsūtīt viņu pie tēviem.

—   Jūs neuzticaties manai informācijai? —Vitjiks ērti atbalstīja zodu uz sakrustotiem pirkstiem un ar skatienu cieši ieurbās sarunu biedram acīs.

—    Un man būtu jāuzticas?

—   Vai tad ne?

—    Labi, izliksim vēlreiz pasjansu, Mišin.

—    Lai notiek!

—   Mūsu vienošanās noteikumi ir šādi: kamēr ilgst operācija, es jūs piesedzu no CIP vīriem, bet kad tā būs beigusies, dodu jums iespēju nozust. Vai tā?

—   Jā, tā.

—    Mani bosi ir piekrituši šai operācijai un sadarbībai ar jums tikai tādēļ, ka tādā veidā cer dabūt rokā vairākus Lubjankas zeļļus uzreiz un šī doma viņiem šķiet ļoti vilinoša. Man ir vienošanās ar savu firmu, ka jebkurā gadījumā jūs nonāksiet Lenglijā, kur arī tiks izlemts jūsu tālākais liktenis. Ļaujot jums, piecu CIP kadru darbinieku slepkavam, nozust, es izdaru smagu dienesta pārkāpumu, kas labākajā gadījumā man maksās padzīšanu no dienesta. To visu es daru pret līdzvērtīgām garantijām, ka Valentīna sveika un vesela tiks atgādāta šurp.

No manas puses tā ir brīva improvizācija, kas nav saskaņota ar maniem bosiem…

—    Kāpēc jūs man to atgādināt, Jūdžin? Vai tad mēs jau neizplānojām visas detaļas un variantus?

—    Kāpēc es to daru? —Jūdžins pārjautāja. — Nezinu… Man ir svarīgi, lai jūs reiz par visām reizēm sev ieborētu, ka Valentīna Maļceva man ir vajadzīga dzīva. Tikai šādā variantā dzīvs paliksit arī jūs, Mišin. Un iegaumējiet: lai kas notiktu, lai kā pavērstos apstākļi, ja šis noteikums netiks izpildīts, es par jūsu galvu nedodu ne centa!

—    Labi jau labi! — Vitjiks noburkšķēja. — Manai skolas biedrenei ir sīksta dzīvība.

—    Atcerieties: šī sieviete man ir vajadzīga. Daudz vairāk nekā jūs spējat iedomāties. Bez viņas viss zaudē jēgu — jūs, es, Amsterdama, mana profesionālā karjera, šī idiotiskā iecere, viss! Kā redzat, man nav izvēles, un tagad, kad atkāpties jau ir par vēlu, atliek tikai viens — ticēt jums un jūsu informatoriem. Un to es arī daru, Mišin. Vairāk pie šīs tēmas neatgriezīsimies.

—     Un paldies Dievam! — Vitjiks nopūtās. — Citādi es jau baidījos, ka jūs tūliņ sāksit citēt "Oņeginu". Starp citu, vai Jevgeņija vārds jums nav dots par godu viņam?

—    Kā jūs domājat, cik pavadoņu viņai būs?

—   Vismaz pieci.

—   Vai tie ieradīsies visi reizē vai pa vienam?

—     Šādos gadījumos komandu sašķelt nav jēgas. Pastāv visādi nevainīgi aizsegi: tūristu grupa, delegācija, sportisti…

—   Vai iesaistīsies arī kāds no jūsu vēstniecības?

—     Diez vai. Šādās reizēs mūsējie ar diplomātu pasēm cenšas neriskēt. Vēstniecība ir tikai bāze, kas nodrošinās sakarus, tur viņi saņems arī ieročus, mašinas un visu pārējo.

—    Bet ja nu viņi uz šī āķa neuzķersics? Ja nu jūsu informācijas avoti Maskavā ari ir iesaistīti šai spēlē un jūs gluži vienkārši vazā aiz deguna?

—    Tās ir manas problēmas, Jūdžin. Neaizmirstiet, ka jūs riskējat ar karjeru, ļaunākajā gadījumā — ar brīvību. Turpretī es — ar galvu. Informācija ir precīza, par to varat nešaubīties. Vienīgais, kas man pagaidām nav zināms, ir viņu ierašanās laiks. Kaut ari nstv'ižslēgts, ka tieši tagad, kamēr mēs te uzpildāmies ar džinu, viņi jau ir nolaidušies Amsterdamā un kāpj lejā pa trapu…

—   Vai tad te, Shiphola, viņus nevar izsekot?

—     Lai to izdarītu, būtu jāiesaista vismaz trīsdesmit cilvēku, ne mazāk. Tādu spēku manā rīcībā nav.

—      Kāpēc tik daudz? Viens, augstākais divi reisi no Maskavas…

—    Bet kas jums teica, ka viņi atlidos no Maskavas? Tikpat labi tas var būt ari Mogadišo, Lahoras vai Phenjanas reiss… Lai viņus novaktētu, būtu jādežurē caurām diennaktīm!

Jūdžins pamāja un piekto reizi šīs sarunas laikā aizsmēķēja.

—    Jā, starp citu, vai esat pārliecināts, ka jūsu bosi nav jums piekāruši asti? — Mišins apjautājās.

—    Pat ja tā būtu, ko tas mainītu?

—    Nesapratu… — Vitjika sejā spēji izspiedās vaigu kauli.

—    Ko nozīmē "ko tas mainītu"?

—    Nomierinieties. Ja jūs no tiesas kāds gribētu nošaut, šodien apritētu tieši septiņas dienas kopš jūsu pēkšņās nāves.

—    Tas, ka mūs redz kopā, un jums ir jāsaprot, ka pilnīgi izvairīties no novērošanas nav iespējams, mani neuztrauc. Galu galā tā tam arī jābūt, mūsu kontakti ir paredzēti plānā, kas apstiprināts Lenglijā. Galvenais — lai mūs nedzirdētu…

—   Par to varat neraizēties, — Mišins pasmaidīja un izvilka no žaketes kabatas plakanu melnu kārbiņu. —Ja neskaita atmosfēras trokšņus, neviens neko nesadzirdēs.

—   Es jau arī neraizējos, — pasmaidīja arī Jūdžins, izņemdams no lietusmēteļa iekškabatas tieši tādu pašu kārbiņu…

16. nodaļa

Maskava. Šeremetjevas starptautiskā lidosta.

1977. gada 29. decembris.

… Ja man ap sirdi nebūtu tik šķērmi, Topoļeva apstulbušais ģīmis, nākamajā rītā mani ieraugot, būtu man sagādājis daudz lielāku baudījumu.

Jāteic, ka vakardienas meistarienes normālu sieviešu pārveidošanā par būtnēm ar padomju cilvēkiem raksturīgām — izmocītām, hronisku skumju, seksuālu un pārtikas problēmu nomāktām sejām, — bija ne tikai kardināli mainījušas manu izskatu, bet arī pamanījušās mani, noplukušo inteliģenti, ietērpt klasiskā, goda prezidijos sēdošas partijas funkcionāres uniformā — melnā praciņā, melnos svārkos, kas apjozti ar melnu jostu, melnās kurpēs ar zemiem papēžiem un iestīvinātā baltā blūzītē ar mežģīņu žabo, kuri (savas laucinieciskās izcelsmes dēļ KGB meičas to varēja arī nezināt) bija sevišķi iecienīti profesionālo padomju prostitūtu aprindās, kas, kalpodamas ar miesu un dvēseli, bija uzdienējušās līdz dežurējošo administratorieņu posteņiem Vissavienības tautsaimniecības sasniegumu izstādē izvietotajā viesnīcā "Altajs". Trūka tikai sarkanās deputāta nozīmītes pie atloka, bet tādā gadījumā salīdzinājums ar minētajām žabo cienītājām jau būtu nekorekts.

Matvejs Topoļevs, PSRS KGB priekšsēdētāja galvenais rokaspuisis un izpalīgs, cilvēks, kuram daba bija noskaudusi humora izjūtu, gaumi un pievilcību un kurš savā velnišķajā kantori droši vien bija skatījis visu iespējamo un neiespējamo, blenza uz mani tik pārsteigts, it kā būtu ieraudzījis no pīšļiem augšāmcēlušos Fēliksu Edmundoviču ar teroristi Faniju Kaplāni zem rokas. Kādu bridi es vēl valdījos, pūlēdamās saglabāt līdz nāvei aizvainotas provinces drāmas teātra primadonnas drūmo sejas izteiksmi, kad tā izdzirdusi, ka tai iešķiebta trešā zaķīša loma ceturtajā sastāvā, bet tad es vairs ilgāk nespēju izturēt sejas muskuļu sasprindzinājumu un sāku smieties, neatkarīgi no manas gribas smieklu lēkme aizvien kāpinājās, sasniedzot histēriskas elsas, līdz beidzot man jau sāka trūkt elpas. Situācija nudien bija absurda: rūdīts augsta ranga izlūkdienesta priekšnieks, pēc kura idiotiskās pavēles kosmētiku komanda mani pārveidojusi ne tikai līdz nepazīšanai, bet pat līdz piedauzībai, pats vairs nesaprot, ko sastapis: V. Maļcevu vai nez kādā veidā un nez kādā nolūkā vasarnīcā ielavījušos nepazīstamu buldozeristi kostīmā "ā la Tereškova".

Topoļevs atguvās tikai tad, kad sāku smieties. Pazina gan, nelietis, manu balsi un nomierinājās.

— Ar jums ir labi pastrādāts, Valentīna Vasiļjevna, — viņš nekaunigi paziņoja. — Esat izmainījusies līdz nepazīšanai.

, f"

—    Ak vai! — beidzot atguvu elpu. — Pasviediet dvieli, Topoļev, man jānoslauka asaras.

—    Ejiet uz vannas istabu un nomazgājieties.

—    Nevaru.

—    Kājas neklausa?

—    Es taču nedrīkstu mazgāties, pirms jūsu stulbā operācija nebūs galā. Šo krāšņumu drīkst samitrināt tikai ar salveti. Citādi noies grims, un viss ģīmis būs pagalam! Atzīstieties, Matvej Iļjič, nu es jums esmu daudz tuvāka, vai ne?

—   Kāpēc jūs tā domājāt?

—    Jūs tak tās savas draudzenes ar resnajiem dibeniem pamācījāt, par ko viņām mani jāpārtaisa?

—   Ja jums nav iebildumu, Valentīna Vasiļjevna, ar laipnībām turpināsim apmainīties pa ceļam.

—   Tātad lidojam?

—   Jā. Mašīna gaida pagalmā…

Deputātes uzkabes komplektā, ko manā rīcībā bija nodevusi PSRS KGB saimniecības daļa, ietilpa vēl ari melna drapa mētelis ar atbaidošu bizamžurkas apkakli, kura piegriezums bija tāds, it kā tas būtu pāršūts no otrādi apgriezta virsnieka šineļa, vēl tur bija ādas soma, tā dēvētais ridikils, un neliels melns čemodāns. Iepriekšējā vakarā man bija laika diezgan, lai iepazītos ar ridikila saturu — tā galvenā bagātība bija ārzemju pase sakaitināta Topoļeva sejas krāsā, kura — pasē, protams, ne jau Topoļeva ģīmī, — sevišķi izcēlās mana fotogrāfija (brašās KGB meitenes visu darīja pašrocīgi — pašas izģērba, pašas izķēmoja, pašas izmālēja un pašas sava velnišķīgā darba augļus iemūžināja fotofilmā) un trīs rindiņas ar manu jauno vārdu — Sergejeva, Irina Mihailovna, dzimusi 1946. gadā. Pases beigās bija iespiesti Spānijas, Holandes, Beļģijas un Luksemburgas vēstniecību zīmogi, kuri apliecināja, ka PSRS pilsonei LM.Sergejevai ir tiesibas divas nedēļas uzturēties jebkurā no augšminētajām valstīm, ko viņa, spriežot pēc Topoļeva apņēmīgās gaitas un lejā rūcošās melnās volgas, arī taisījās darīt.

Līdz Šeremetjevai braucām klusēdami. Skatījos pa logu un tīksminājos par apsnigušajiem bērziem. Toties Topoļevs kā sāka blenzt šofera varenajā skaustā, tā līdz pat lidostai neatrāva no tā skatienu. Vienu bridi man pat sāka likties, ka mans jaunais patrons uz šofera pakauša nesekmīgi pūlas izlasīt Vitjika Mīšina šifrēto ziņojumu.

Atšķirībā no citām mūsu tikšanās reizēm, ārzemju ceļojumam viņš bija saposies diezgan pieklājīgi un no visas tiesas atgādināja sparīgu reportieri, ģērbušos gaišā buklē pusmētelī, ar modernu naģeni galvā un košu, zilsarkanbaltu, nevērīgi aptītu šalli ap kaklu. Viņam līdzās es izskatījos pēc KGB štata ziņu pienesējas ar skaidri samanāmām progresējoša klimaksa pazīmēm.

Gaidīdami reģistrēšanos, sēdējām uz ādas dīvāniņa un gremdējāmies katrs savās domās. Es prātoju, ko Topoļevs ar mani izdarīs, ja uz īsu brīdņu paprasīšos uz tualeti, nomazgāšu sev no ģīmja visu šo ķīmiju, atgūšu savu agrāko veidolu un ar negodu tikšu aiztriekta atpakaļ aiz barjeras sava dabas dotā izskata kliedzošās neatbilstības dēļ ārzemju pasē ielīmētajai fotogrāfijai.

Ko domāja Topoļevs, tas mani tobrīd principā neinteresēja.

Radioinformatora šņācoši čerkstošie paziņojumi angļu un krievu valodā par lidmašīnu nosēšanos un pacelšanos, par iekāpšanu, aizkavēšanos un lidojumam nelabvēlīgiem laika apstākļiem aizplūda garām manai dzirdei un pagaisa kaut kur augstu virs manis pie bezkrāsainiem griestiem ar tikpat bezkrāsainu lustru… Biju jau paspējusi pierast pie lidostām, lidmašīnām, to nolaišanās un svešās valodas… Kā teiktu Puškins — nelabais man lika piedzimt Krievijā…

—    Nāciet, Maļceva, mūsu reiss! — Topoļevs pārtrauca manus domu ekskursus un apņēmīgiem soļiem devās pie reģistrācijas letes. — Neatpalieciet!

—    Kā tas var būt mūsu reiss? — es brīnījos, tecēdama Topoļevam nopakaļ kā sunītis saitē. — Varbūt jūs nesapratāt: angļu valodā skaidri teica, ka tā ir aviosabiedrības "Iberia" lidmašīna, iekāpšana uz Barselonas reisu…

—    Uz Barselonu mēs arī lidosim, Valentina Vasiļjevna, — Topoļevs pasmīnēja, turpinādams maršēt savā apakšpulkveža tempā.

—    Bet jūs taču sacījāt, ka mēs lidojam uz…

• '

—     Muti ciet, Maļceva! — nošņāca mans kurators. — Turiet meli aiz zobiem! Un dariet, ko jums liek! Jūsu vasarnīcas periods ir beidzies, paturiet to prātā! Un iegaumējiet: nekādas pašdarbības, nekādu diskusiju! Brīdinu, ka…

—     … solis pa kreisi, solis pa labi — tiek uzskatīts par bēgšanas mēģinājumu! — pabeidzu viņa monologu un nopūtos. — Vismaz lamāties es drīkstu?

—   To jūs drīkstat, — viņš noņirdzās un, piegājis pie letes, nolika uz tās savu pasi. Tad pagriezās uz manu pusi un piebilda: — Bet tikai krieviski!

—    Ka tavu māti, Matvej Topoļev! — es skaļi un skaidri sacīju.

Rindā stāvošs ārzemnieku pārītis smaidīdams mani uzlūkoja un pamāja ar roku. Viņu labvēlības uzmundrināta, atgrūdu Topoļevu nost, aizspraucos viņam priekšā, pastiepu reģistratorei savu pasi un, pablenzusi atpakaļ uz Topoļevu, uzbrēcu:

—     Nav ko līst bez rindas, Zamoskvoreckas bezkauņa!

17. nodaļa

Sabiedrības "Iberia" aviolaineris.

1977. gada 29. decembris.

Lidošana ar lidmašīnām mani vairs neiepriecināja. Tiesa, atšķirībā no miljoniem savu tautiešu es nieka pusotra mēneša laikā biju izbaudījusi, ko nozīmē īsts serviss, kad tevi mīl, saprot un apkalpo gluži sveši cilvēki un vēl piedevām par naudu, kuru pati neesi maksājusi. Taču tas bija vājš mierinājums. Manas reālās izjūtas bija tādas, ka es vārda tiešā nozīmē smaku nost greznā "Boeing-707" aizkorķētajā milzu pudelē, izklātā ar grīdceliņiem un apgādātā ar kinoekrānu visā starpsienas platumā, un košsarkanām, krēslu lēnēs iemontētām klausāmaustiņām. Te valdošā pārpilniba, sātuma un bezrūpības gaisotne mani kaitināja un nomāca…

—   Vai atļausit?

>

Neticēdama savām ausīm, ar degunu ieurbos iluminatorā. Kā izskaidrot, ko es izjutu, izdzirdusi līdz trīsām ceļgalos pazīstamo, laipni iecietīgo intonāciju? Iespējams, ka līdzīgu iespaidu atstāj spējš griezīgu sāpju uzliesmojums sen izrauta zoba vietā. Elementāri pieklājības noteikumi prasīja nevilcinoties pagriezties un atbildēt: "Ja, protams!" vai "Šļūc pa diegu!"… Taču es nekādi nespēju pārvarēt pēkšņo trulumu un, neko neredzēdama un neko nedzirdēdama, turpināju raudzīties nespodrajā, sniega notecējumiem sašvīkātajā Boeinga iluminatorā, vārgi pretodamās atmiņu, aizvainojuma un sirdssāpju uzbangojumam…

—     Piedodiet, — mana neaizmirstamā redaktora balss kļuva mazliet uzstājīgāka un oficiālāka. —Jūs esat aizņēmusi manu vietu, pilsone.

—   Tiešām? — es beidzot atrāvos no loga un pagriezos uz viņa pusi. — Es atvainojos…

—   Nekas, nekas! — saņēmis atbildi, mans intīmais draugs un priekšnieks tūdaļ kļuva pielaidīgāks. —Ja vēlades sēdēt pie loga, es neiebilstu.

—   Jūs esat ļoti laipns, — es nomurmināju un klusi vēroju, kā viņš novelk no dārga vilnas auduma šūdināto mēteli, rūpīgi to pārloka ar oderi uz augšu, sakārto savu švītīgo, tumšzilo kaklasaiti ar šaurām baltām svītriņām, atpogā elegantas žaketes augšējo pogu un apsēžas līdzās tik tuvu, ka sajūtu nu jau nedaudz piemirsto viņa odekolona un tipogrāfijas krāsas smaržu — ļoti vieglu, neuzbāzīgu, tomēr tādu, kas tūdaļ manī izraisīja veselu emociju vētru… Ak, Dievs, vai tiešām manī vēl saglabājušās kaut kādas jūtas pret šo komjaunatnes iznireli ar ķeruba seju, padomju diplomāta manierēm un konformista koptajām rokām?

Nelikdamies vairs par mani ne zinis, viņš nolika sev uz ceļgaliem melnu ādas diplomātčemodāniņu, noklikšķināja tā zeltītos slēdžus, izvilka MŪSU avīzi (ar acs kaktiņu es pamanīju, ka tas ir svaigs, šodienas numurs) un ar saimnieka skatienu sāka to pārlūkot. Mani viņš, protams, pateicoties Lubjankas meiču pūliņiem, nepazina, kas bija divkārt aizvainojoši. Un es arī neuzdrošinājos uzsākt ar viņu sarunu, jo, pirmkārt, nezināju, vai viņa parādīšanās Boeinga salonā ir nejaušība (ja manā gadījumā vispār varēja runāt par nejaušībām), un, otrkārt, es lāgā nespēju iedomāties, ko teikt vīrietim, ar kuru nodzīvoti gandrīz seši gadi, bet kurš, kā nesen noskaidrojies, tā arī palicis neiepazīts.

Neuzkrītoši atskatījos. Topoļevs sēdēja aizmugurē, dažas rindas tālāk. Bija saskatāma apmēram ceturtdaļa viņa bezkaislīgās sejas. Turklāt salonā atradās vēl vairāki vīri, kuri devās šai braucienā aiz kordona ar vienu vienīgu mērķi — nepieļaut, lai izķēmotā dāmīte ar šifrēto kodu "Māņu pīle" netiktu iznīcināta, pirms uz izliktās ēsmas nebūs uzkodies viens no sociālistisko džungļu bīstamākajiem plēsoņām.

"Viņš nevarēja te uzrasties nejauši," es prātoju, kamēr lidmašīna, izmetusi slaidu loku virs Maskavas, uzņēma augstumu. "Šai kantorī nejaušības vispār nav paredzētas. Bet kāpēc tad viņš nosēdināts man līdzās? Vai viņi grib, lai es noticētu šādai sakritībai? Varbūt viņiem kaut kādā noliīkā vajadzīgs bijušo mīlētāju dialogs? Vai varbūt man ir zināms kaut kas tāds, ko, viņuprāt, varu pateikt tikai viņam, manam profesionālajam darbaudzinātājam un intīmajam draugam uz tahtas 2 x 1,5 metru platībā? Bet viņš taču mani nepazina un diez vai arī pazīs… Vai viņi cer, ka es pati viņu uzrunāšu? Diez vai. Pat tāds zābaks kā Topoļevs nevar nesaprast — es drīzāk izlēkšu pa logu nekā savam nomenklatūras draugam pirmā atzīšos, ka viņam līdzās sēdošā sieviete, kura izskatās kā līdz klinkim no-

> 7 7 7

laistākā kolhoza žūpīgākās brigādes laukstrādniece, esmu es. Kas gan viņiem varētu būt aiz ādas?…"

—Jūs uz Barselonu? —avīze acīmredzot bija aplauzta kā nākas un mans neaizmirstamais šefs, kuru es vairs šai saulē nebiju cerējusi ieraudzīt, bija labā garastāvokli.

Klusēdama pamāju.

—    Komandējumā? -Jā.

—Jusu seja man šķiet pazīstama… —viņš paskatījās manī mazliet vērīgāk. — Vai neesam tikušies VĻKJS CK birojā?

Paraustīju plecus.

—   Kā padomju sieviete, kas dodas komandējumā, jūs esat neparasti nerunīga… — viņa sejā parādījās bažīga izteiksme, taču tūdaļ viņa vaigs atkal noskaidrojās. — Ā, jūs laikam pirmo reizi lidojat uz ārzemēm? Vai uzminēju?

Pamāju.

—   Nervozējat?

Man sāka apnikt kā zirgam klanīt galvvi, tāpēc šoreiz es tikai savēcināju skropstas.

—   Velti nervozējat. Ticiet man, tas jums sagādās milzīgu baudījumu. Spānija ir skaista zeme… Vai neiebilstat, ja aizsmēķēšu?

Kārtējo reizi paraustiju plecus un sapratu, ka ilgāk tā vairs nevar turpināties. Bija nepieciešams kaut kāds atrisinājums. Ideālākais variants man likās šāds: pirms došanās ceļā viņš ir noturējis nogurdinošu plānošanu, pēc tam izgulšņājies pie savas jaunās draudzenes (par to nebija šaubu, jo gara acīm jau skatīju vairākas kandidatūras uz vakanto redaktora mīļākās posteni), un pēc šiem varoņdarbiem viņu pārņem godam nopelnītais nogurums, viņš aizmieg un noguļ līdz pat nolaišanās brīdim. Taču mans censlīgais, sabiedrības galvgalī izvirzītais redaktors vienmēr ir izcēlies ar neparastu možumu un komjaunieša sparu, kā ari ar nepārvaramu tieksmi ar savu aktivitāti un intelektu kā runcim apšpricēt it visu, kas vien kustas un runā.

Viņš izvilka no kabatas čekas bufetē iemantoto "Marlboro" paciņu un galanti piedāvāja man uzsmēķēt. Klusībā gan pateikusies par piedāvājumu, uz kuru varēja arī neatbildēt, es kārtējo reizi pamāju (no nemitīgās klanīšanās kakla skriemeļi man jau sāka tirpt), izmakšķerēju no paciņas cigareti un piesmēķēju no pakalpīgi pasniegtajām šķiltavām.

—    Piedodiet, un kādu jomu jūs pārstāvat?

—   Un jūs? — atbildēju ar pretjautājumu, tīši sagrozīdama balsi un juzdama, ka mana pacietība drīz būs galā.

—    Esmu laikraksta redaktors…

—    Ej nu ej, vai tad neesi vēl nomests?

Iestājās ilga pauze. Bridi viņš blenza te uz mani, te uz cigareti, tad dziļi ievilka dūmus un, tos izpūzdams, klusi izdvesa:

—   Valentīna?

—    Nē, Marija Antuanete.

—   Tu?

—    Debestiņ, ko tu tā brinies? Vai tad tev atsūtīja pavēsti, ka esmu kritusi varoņa nāvē?

—    Nē, bet…. ..

—    Esi nu tik labs, mīļais, aizveries uz visu lidojuma laiku un liec mani mierā. Jo vairāk tāpēc, ka nu vairs nav nepieciešams risināt smalkas sarunas… — Un, uzgriezusi viņam muguru, sāku raudzīties ārā pa iluminatoru.

—   Ko viņi ar tevi ir izdarījuši? — viņa balss man aiz muguras bija klusa un izbiedēta. — Es taču tevi nemaz nepazinu…

—    Un nebija arī nekādas vajadzības, dārgais, — es atteicu, neatraudama skatienu no bezgalīgā mākoņu pēļa. — Citiem iznomātas lietas labāk pašam vairs neizmantot…

—    Ko tu gvelz?! Kas tevi ir iznomājis?

—    Tu, mīļais! — krasi pagriezos pret viņu. — Tu mani iznomāji. No matu galiem — līdz papēžiem. No apakšveļas līdz vēl intīmākiem sīkumiem. Izklāstīji itin visu, kas vien tev bija zināms. KGB kuratoram tu visu izplāji kā uz delnas — vēl atklātāk nekā grēksūdzē. Tu notēloji muļķa Ivanušku, parakstīdams man komandējumu uz Argentīnu. Tu pacenties aizmirst visu, kas mūs saistīja. Un tiešām ari aizmirsi! Un tu to izdarīji tikai sava nožēlojamā redaktora krēsla dēļ, tikai savu lepno uzvalciņu, savu privilēģiju un CK biroja locekļa goda dēļ… Un pēc visa tā tev pietiek nekaunības tēlot Nezinīti uz Mēness?

—   Vaļa…

—   Aizveries, nelieti! Tavas vainas dēl es vairs pat neesmu Vaļa!

—    Bet tu taču pati…

—Jā, ne mazums muļķību esmu izdarījusi ari es pati. Bet kālab tad tu biji man līdzās? Lai vizētu manus aprakstus? Lai reizi nedēļā slepus baudītu gultas priekus? Lai man pie krūts varētu izraudāt savas ambīcijas? Lai apmierinātu savas intelektuālās pretenzijas? Vai tu maz saproti, kas ir vīrieša godprātība, tu, komjaunatnes mūjābeli, nelaimigais hameleon, nomenklatūras sprāgoņa?! Vai tev kaut reizi mūžā ir ienācis prātā, ka precas ne tikai aiz aprēķina, draudzējas ne tikai perspektīvu dēļ un apskauj ne tikai erekcijas brīdī?!

Viņš klusēja. Bet vai gan man bija vajadzīgi viņa paskaidrojumi un taisnošanās? Protams, ka nē. Šis cilvēks manī vairs neizraisīja nekādas emocijas. Pat dusmas ne. Kaut gan man nudien būtu vajadzējis pārdzīvot un skaisties kā jebkurai sievietei, kas izmetusi mēslaine piecus mīlestības, maiguma, pārdzīvojumu un cerību gadus. Taču viņš, mans elegantais "Boeinga" kaimiņš un pēc viņa nožēlojamās piespēles jau citi vīri līdz nepazīšanai bija pārveidojuši ne vien manu ārieni, viņi bija iegrūduši mani mēslos, piespieduši nodoties netīram, derdzīgam amatam, ietīstītam lētā konfekšu papīrītī ar uzrakstu "valsts drošība". Un domāt tikai par izdzīvošanu… Tikai un vienigi par to…

Es skaidri zināju, kurā brīdī mani spēki bija galā, un man vairs nebija ne mazāko ilūziju par sava rakstura stingrību: ja nebūtu bijis Jūdžina — vienīgā gaismas stariņa šai necaurredzamajā tumsā, — visticamāk, ka es jau būtu vai nu padevusies vai sajukusi. Jo normāls cilvēks nevar darīt to, ko man lika, ticēt tam, ko man uztiepa, izpildit to, ko man pavēlēja, ciniskus melus nosaucot par pilsoņa pienākumu, netīru apmelojumu sacerēšanu — par kalpošanu Dzimtenei, bet nevainīgu cilvēku slepkavošanu — par divu sociālpolitisko spēku pretstatu cīņu.

Es joprojām klīdu kā pa tumsu, ar mani atkal manipulēja, atkal iejauca kaut kādās neģēlībās, izmantoja nezināmiem mērķiem, kā ballistisko raķeti notēmēja uz ienaidnieka objektu… Jo sīvāk un izmisīgāk es spirinājos, aizvien vairāk sapinoties Dižā Augļu Riļas tīklos, jo mazāk izredžu man bija izķepuroties no tā dzīvai. Jau pašā sākumā man bija pasludināts nāves spriedums, un nevienam pat prātā neienāca dabiska un vienkārša doma: kāpēc, vispirms līdz ausīm izvārtītai dubļos, būtu jāmirst skaistai, saprātīgai, izglītotai sievietei, kuras cerībām uz laimīgu dzīvi, krietnu un gudru vīru un jaukiem maziem bērniņiem tā ari jāpaliek nepiepildītām? Par to nedomāja neviens, pat šis apburošais gļēvulis, kurš mani bija nodevis tikpat viegli, kā tagad no jauna izniris man ceļā.

Skatijos uz viņu un ar skumjām domāju, ka vēl nesen, tikai pirms kāda pusotra mēneša šis cilvēks manī izraisīja mīlestību, maigumu, pat tādu kā mātišķu pieķeršanos. Bet tagad es redzēju viņam cauri, turklāt šī sirreālistiskā situācija visu izgaismoja vēl jo skaidrāk — nu, protams, viņš neko nezināja. Un pirmām kārtām to, ka tagad tikšu upurēta ne vien es, bet ari viņš. Viņš, muļķa stulbenis,^kprš iedomājies, ka tur — Nolobīto Augļu

Karalistē, viņa dārga personība tiek vērtēta augstāk par manējo vai par jebkuru citu, naivulis, kurš, apdullis no sociālajām priekšrocībām un snobisma, akli noticējis, ka šīs karalistes vārdnīcā atrodams tāds jēdziens kā "personība".

"Ak tu, glupais ķieģeli attīstītā sociālisma mūrī," es bez ļaunuma domāju. "Naivais stulbiķi, kas, izsaukts uz VĻKJS CK starptautisko nodaļu, no priekiem lec stāvus gaisā, jau iepriekš jūsmodams par gaidāmo ārzemju izampelēšanos uz ampelmaņu lomā nostādīto masu rēķina, tām aizrautīgā aizgrābtība liecot muguras piecgades celtnēs. Tev, muļķadesa, jau ir ierādīta speciāla loma Lubjankas teātra (direktors un mākslinieciskais vadītājs —J.Andropovs, galvenais režisors inscenētājs — M.Topoļevs) izrādē ar nosaukumu "Pazudušā dēla Vitjika Mišina piespiedu pārnākšana Dzimtenē". Tu nezināji, ka sastapsi mani lidmašīnā, tātad tu vispār neko nezini, mans neapprecētais lauleni. Tevi izmanto kā aklu kaķēnu, bet tas nozīmē, ka varbūt jau tagad tavā kabinetā ienāk cits redaktors, kurš noskata sev par dienesta draudzeni kādu citu lētticīgu muļķi. Kas gan tu tāds esi, ko labu tu man esi darījis, lai es tev tagad palīdzētu?!…"

—   Par ko tu domā? — viņa balsī jautās zināma nedrošība. Tā parasti runā, ja nav ko teikt, bet arī klusu ciest ir neērti. Jo sevišķi tad, ja klusēšana izvēršas mokošā neziņā…

—   Tāpat vien… — nejutu ne mazāko vēlēšanos vēl kaut ko piebilst.

—    Un tomēr?

—   Man žēl mūsu abu, dārgais, — es ļoti klusu sacīju, jo kaklā pēkšņi kaut kas iekņudējās un skropstās negribot sariesās asaras. — Taču tevis man ir vairāk žēl…

18. nodaļa

Barselona. Starptautiskā lidosta. 1977. gada 29. decembris.

Kad, Topoļeva konvojēta, caur speciālu pāreju biju nonākusi lidostas ēkā, izbrīnījusies atklāju, ka aiz neticami tīrajām stikla sienām vairs nav ne miņas no decembra sniega — spīdēja spoža saule, lidostas laukumā visās varavīksnes krāsās ņirbēja veikalu sauljumi, ziedu tirgotāju letes un automobiļi. Nekas neliecināja, ka pēc divām dienām sāksies jaunais, 1978. gads…

Kad bijām izgājuši muitas kontroli un nonākuši milzīgā zālē, Matvejs drošā gaitā, it kā būtu te bijis nez cik reižu, veda mani uz kādu liftu. Uzbraukuši dažus stāvus augstāk, nonācām garā gaitenī, tur iekāpām citā liftā, nobraucām lejā un nokļuvām uz ielas netālu no galvenā laukuma. Nelielā, acīmredzot dienesta stāvvietā Matvejs atvēra kāda balta volvo neaizslēgtās durvis, iemeta mūsu čemodānus aizmugures sēdeklī, ar mājienu norādīja, lai sēžos viņam līdzās un ieslēdza motoru.

Mirkli vēlāk mēs jau traucāmies pa platu, eikaliptiem un palmām apstādītu autostrādi. Abpus šosejai visā savā dienvidnieciskajā krāšņumā savu daiļo valodu atklāja Spānija — baltas, viduslaiku kolonnām greznotas villas, katoļu dievnamu slaidie torņi, modernas stikla un tērauda augstceltnes…

Man ļoti gribējās Matveju izvaicāt par manu bijušo redaktoru un viņa noslēpumaino uzrašanos "Boeinga" salonā. Taču Matvejs vai nu tiešām bija vai tikai izlikās ārkārtīgi nevaļīgs un norūpējies, bet man pēc nogurdinošā ceļojuma nebija nekādas vēlēšanās ielaisties ar viņu kārtējā ķīviņā.

Tā mēs klusēdami ari turpinājām ceļu, līdz beidzot mašīna nobremzēja pie neliela, pēc izkārtnes spriežot, mājīga restorāna, uz kura fasādes bija neona uzraksts "Toledo".

—     Ejiet iekšā, — mani neuzlūkodams, Matvejs klusi pavēlēja. — Labajā pusē pie ieejas ir sieviešu tualete. Ieejiet tur, nomazgājiet grimu, sakārtojieties, pārģērbieties, bet šo apģērbu un somu iemetiet atkritumu tvertnē. Tā tur ir tikai viena, tātad neko nesajauksiet. Kad būsiet kārtībā, nāciet no tualetes ārā un, atpakaļ neskatīdamās, ejiet taisnā ceļā uz zāles pretējo galu. Kreisajā pusē ir durvis uz saimniecības telpu, bet tajā savukārt — ārdurvis. Gaidīšu jūs pēc desmit minūtēm, tāpēc nepindzelējieties…

—    Ko lai es nedaru?…

—     Nepindzelējieties! — Topoļevs man pasniedza ietilpīgu brūnu dabijķās ādas somu garā siksnā. — Somas virspusē ir līdzeklis grima noņemšanai. Pāris reizes noslaukiet seju ar tamponu un viss būs kārtībā. Nu, aiziet!

… Tualete spīdēja un laistījās ideālā tīrībā, rožainās flīzes un hromētie krāni, izstiepuši savus līkos knābjus pār fajansa izlietnēm, bija kā nolaizīti. Iegāju vienā no kabīnēm un atvēru somu, kurā priecīgi pārsteigta ieraudzīju savas drēbes. Žigli pārģērbusies, piesardzīgi palūrēju ārā. Viss bija tukšs un kluss. Paķērusi flakonu, es veco somu kopā ar nomenklatūras praciņu un svārkiem iegrūdu atkritumu tvertnē, tad piegāju pie spoguļa, paskatījos uz savu atspulgu, un kārtējo reizi nošausminājos: tikai sadists varēja izdomāt un izveidot tik pretīgu ģīmi. Ar šķidrumu, kas skalojās pudelē, kārtīgi saslapinājusi papīra vīkšķi, steigšus pārlaidu to pār vaigu. Tampons vienā mirklī kļuva smags un piesūcās ar kaut ko melnu. Šķidrums iedarbojās nevainojami, rezultāts bija skatāms spogulī. Sava parastā izskata atgūšana mani nedaudz nomierināja. Tas, protams, bija muļķīgi, taču tobrīd man pat likās, ka tik briesmīgi nemaz nav…

Precīzi izpildījusi Topoļeva instrukcijas, mirkli vēlāk jau biju otrpus ielai. Kad apsēdos līdzās Matvejam, viņš iedarbināja mašīnu, pašķielēja uz manu restaurēto seju, kaut ko nesaprotamu noburkšķēja un piedeva gāzi.

Ar labpatiku aplūkoju sevi mašīnas sānskata spogulī, vēl nespēdama noticēt, ka esmu tikusi vaļā no pazudinošās nodzērušās prostitūtas maskas, kura par amorālu uzvedību aizsūtīta "Metrostroj" pazemes darbos.

—   Ko jūs tā smaidāt, Valetīna Vasiļjevna? — skatienu no ceļa nenovērsdams, Topoļevs apjautājās.

—   Nevis Valentīna Vasiļjevna, bet gan Irina Mihailovna, ja pareizi atceros.

—   Irina Mihailovna jūs bijāt līdz Barselonai. Tagad atkal varat iejusties savā īstajā vārdā. Jā, starp citu, te ir jūsu pase, — Topoļevs man pasniedza ķiršsarkanu grāmatiņu.

—  Matvej Iļjič, kurp mēs braucam? — centos pajautāt pēc iespējas draudzīgāk, lai gan jutu, ka tas man lāgā neizdodas.

—    Uz viesnīcu, — viņš strupi atbildēja.

—   Vai pie reizes jūs nepateiktu, kas es tagad esmu? Kolhoza priekšsēdētāja? Zirgu selekcijas stacijas direktore?

Pamesto sieviešu komitejas sekretāre?… Redziet, lidmašīnā es mazliet iesnaudos, varbūt tikmēr atkal kaut kas mainījies?

—    Jūs esat jūs, Valentīna Maļceva, jaunatnes avīzes līdzstrādniece.

—    Bet mani taču teicās sūtīt uz Amsterdamu pie Vinsenta van Goga. Bet te visur tikai Djego Velaskess, no van Goga ne miņas. Slikti, Matvej Iļjič! Jurijs Vladimirovičs būs gaužām neapmierināts.

—    Izbeidziet, Maļceva, jūs man krītat uz nerviem!

—   Tad atbildiet, kāpēc mēs esam šeit?

—    Es jums jau visu pateicu Maskavā.

—    Un ko lidmašīnā meklēja mans redaktors?

—   Vai tad jūs pati nesapratāt?

—    Kas tad man bija jāsaprot?

—   Jūs taču neticat nejaušībām!

—   Es taču arī nesaku, ka tā bija nejaušiba. Es jautāju, kādā nolūkā jūs sarīkojāt šo randiņu lidmašīnā?

—   Tāpat vien. Vai viņš jums traucēja?

—   Vai esat nolēmuši savās izvirtīgajās spēlītēs piedrāzt arī viņu?

—    Un jums šķiet, ka viņš tam neder?

—    Kam tad?

—    Piedrāšanai izvirtīgās spēlēs? — Matveja balsī bija saklausāms nepārprotams nicinājums. Tādā toni uzņēmumu vadītāji runā par darbiniekiem, kas nodzērušies līdz baltām pelītēm. — Tā ir jūsu terminoloģija, Valentīna Vasiļjevna.

—    Interesanti, Topoļev, vai es nodzīvošu līdz tam svētlaimīgajam brīdim, kad redzēšu, kā piedrāž arī tevi? — es nenocietos.

—    Diez vai.

—    Neesi nu tik drošs, kretīn! — ārēji biju pilnigi mierīga, tikai rokas man uzbudinājumā nedaudz drebēja. — Katrs solis tavā atbaidošajā amatā ir nemitīga zīlēšana ar zināmajiem trīsdesmit sudraba grašiem. Ikreiz, kad tu kādu no tiem pamet gaisā, tu trīci no bailēm, ka uzkritis nevis ērglis, bet raksts. Tikai man, nevarīgai sievietei, tu te vari tēlot galveno varoni. Bet patiesībā tu esi vēl nožēlojamāks un pretīgāks par to, kuru medī. Kaut vienubrīd in^aņ-likās, ka nekas pretīgāks par viņu vairs nevar būt. Izrādās, ka var gan, Topoļev. Mišins, kaut arī nelietis, tomēr ir vīrietis. Nikns, spēcīgs zvērs. Bet tu esi kukainis!

—    Aizverieties!

—     Topoļev, saki, kas man liedz tūlīt pat paraut šo rokas bremzi, izkāpt no mašīnas un taisnā ceļā doties uz padomju vēstniecību?

—     To liedz trīs apstākļi… — viņš pablenza uz mani un nicīgi saknieba lūpas. — Pirmkārt, rokturis, uz kuru jūs, cienītā, norādījāt, nav rokas bremze, bet gan drošības jostas stiprinājums. Otrkārt, Barselonā nav padomju vēstniecības. Tikai konsulāts, kurā jūs, starp citu, bez manas atļaujas nelaidīs pat pār slieksni. Nu, un, treškārt, jebkuru strauju kustību uzskatīšu par nepakļaušanos pavēlei un attiecīgi rīkošos.

—    Un ko KGB leksikā nozīmē "attiecīgi rīkoties"?

. — Tas nozīmē, ka idiošu un neirastēniķu savaldīšanai mūsu rīcībā ir ļoti plašs paņēmienu spektrs — no pļaukas līdz lodei.

—    Redz, cik labi! Varbūt dabūsi arī ordeni?

—     Par tādu kā tevi, Maļceva, labākajā gadījumā — tikai medaļu… — beidzot tomēr Topoļeva mērs bija pilns un viņš pat pārgāja uz "tu".

—    Šodien jūs nez kāpēc esat varen atklats.

—    Tagad mēs esam aiz kordona, nevis vasarnīcā.

—    Sapratu! Piesardzība pāri visam!

—    Pilnīgi pareizi… — Topoļevs nobremzēja pie trīsstāvu ķieģeļu nama ar izbalējušu izkārtni "Hotel la Gloria". — Un iegaumējiet, Maļceva, man nepatīk jūsu noskaņojums. Neļaujieties ilūzijām! Neaizmirstiet par savu galvu un savu māti. Ja kaut kas atgadīsies, cietīs gan viena, gan otra. Un nopietni cietīs. Nelabojami. Vai izteicos pietiekami skaidri?

Mātes pieminēšana mani tūdaļ atvēsināja.

—   Jā, — es rātni atbildēju.

—     Labi. Te, šai viesnīcā, jūs pavadīsiet dienas atlikušo daļu, tepat arī pārnakšņosiet. Bet rīt mēs izlidosim uz Amsterdamu. Uzrādiet portjē savu pasi, istaba jums jau ir rezervēta. Paņemiet atslēgu un kāpiet augšā. Un ne soli ārā no numura. Vai jūs mani sapratāt, Maļceva? Ne soli un nekur! Atkārtoju,

Valentīna Vasiļjevna: nekādu stiķu un niķu, nekādu improvizāciju! Te ir Barselona nevis Buenosairesa, te jums nekāda draiskošanās nesanāks!

—   Vai drīkstu iziet pastaigāties?

—    Nē.

—    Bet ja nu man sagribas ēst?

—    Pasūtiet pusdienas numurā.

—    Par kādu naudu?

—    Ak, jā… — Topoļevs man pasniedza elegantu somiņu. — Te ir jūsu personiskās lietas: kosmētika, šķiltavas, kabatlakati un viss pārējais. Makā ir piecsimt dolāru sīkās banknotēs, lai jūs nesadomātu meklēt maiņas punktu. Ceru, ka pusdienām jums pietiks. Uz drīzu redzēšanos, Valentīna Vasiļjevna…

Viņš nogaidīja, kamēr ieeju pa kokgriezumiem rotātajām durvīm ar apzeltītiem rokturiem, un tikai tad iedarbināja volvo…

19. nodaļa

Barselona. Viesnīca "Glorija".

1977. gada 29. decembris.

"Interesanti gan," es nodomāju, aplūkodama savu satriecošo luksus numuru, ieturētu spilgti zaļos toņos un sastāvošu no viesistabas, guļamistabas un milzīgas vannas istabas, "vai tiešām pasaulē ir sievietes, kas šādu greznību var izmantot nevis par specdienesta naudu, bet tāpat vien, īsai atpūtai pēc nogurdinošā darbā aizvadīta mēneša? Izņemot, protams, kinozvaigznes, miljonāru miļākās un Politbiroja locekļu un kandidātu laulātās draudzenes. Tā taču ir kliedzoša netaisnība: sieviete var piedzimt, uzaugt, saņemt vidusskolas atestātu un augstskolas diplomu, apprecēties, dzemdībās gandrīz dabūt galu, nomocīties bērnus vāķldama, līdz pensijai vergot kādā zinātniskās pētniecības institūtā vai "pastkastītē" un pat nenojaust, ka bez Kolhoznieku namiem, Tautsaimniecības sasniegumu izstāžu viesnīcām, zeķubiksēm "Bērnu pasaulē" un rindām pēc ra^ā,sasaldētām zupas izlasēm pastāv īsta, neizdomāta paradīze zemes virsū, kur šāda pilsone ar pilnām tiesībām varētu justies ne tikai kā arodbiedrības biedre, sociālistiskās sacensības līdere, vai, labākajā gadijumā, laimīga vienistabas sekcijas īpašniece jaunajā Siktivkaras dzīvojamo namu masīvā, bet vienkārši kā sieviete…

Vispirms es nometu kurpes un basām kājām piegāju pie loga — liela, gaiša, koši zaļā plastikāta ierāmējumā, kas to vērta līdzīgu milzu akvārijam. No septītā stāva augstumiem man atklājās skats uz smuidru kā nule stādītu bērziņu kārniņu jumtu panoramu, kuriem pa vidu slējās antenu un reklāmas vairogu jaunaudze. Jau nez kuro reizi pārliecinājusies, ka greznība atšķirībā no nabadzības ir daudzveidīga, es nopūtos un tālāko apkārtnes izlūkošanu turpināju guļamistabā, kur gultas galvgalī ieraudzīju inkrustētu Krustā sistā tēlu. Viss te bija zaļš vai zilganzaļš — gan sienā iebūvētais drēbju skapis, gan graciozais trimo ar marmora paliktni, gan zemais riteņgaldiņš ar vairākām pudelēm un biezām kristāla glāzēm. Gulta, kuru vietējais dizainers acīmredzot bija iztēlojies kā mūķenes kārtā iesvētītas novices cisas, tomēr bija gana ērta. Tās galvgalis un kājgalis mirgoja malahīta zibšņos, trimo marmora paliktnis gaiši zilgmoja, bet Krustā sistā tēlu klāja zaļš mākslīgais sūbinājums. Tomēr viss šis krāšņums nobālēja salīdzinājumā ar manām izjūtām. Mani māca nevis zaļa skaudība par citu laimi, bet gan zaļas skumjas — vēl zaļākas par Sibīrijas taigu, tās bija mani sažņaugušas tādā dzelzs stīpā, ka man gribējās ne tikai noraut kleitu, zeķubikses un krūšturi, bet atpogāt arī sirdi.

Kārtējo reizi man bija jāsamierinās ar to, ko necietu visvairāk — jānododas dīkai gaidīšanai. Taču tiklīdz biju sagatavojusies daudzmaz mīkstināt savas ciešanas, ieņemot horizontālu stāvokli, pie durvīm pieklauvēja. Pareizāk sakot, nevis pieklauvēja, bet piegrabināja.

Durvis biju tālredzīgi aizslēgusi.

—    Kas tur ir? — piegājusi pie tām, noprasīju.

—   Tas esmu es, Vaļa, — mana neaizmirstamā redaktora balss bija nespodra, es teiktu — pat tāda kā noplukuši. — Atver…

—   Kāpēc? Tavi zēniņi — kazlēniņi ir citā viesnīcā. Tur arī klauvē.

—   Vaļa, mums ir jāaprunājas.

—    Lai nu ko, bet to tu proti! — es nomurmināju un pagriezu atslēgu.

Viņš jau bija paspējis nomainīt uzvalku, kaklasaiti, kurpes un pat sejas izteiksmi — viņa parasti tik valdonīgā un pašpārliecinātā fizionomija tagad izskatījās nožēlojama un izbiedēta. Vienīgi viņa odekolona rūgtenais smārds vēl atgādināja tā cilvēka klātbūtni, kurš varēja kļūt mans virs. Kurš varēja… Ak, Kungs, cik smagi tu mūs piemeklē!

—   Tu esi viena?

—   Nē, kopā ar Sančo Pansu.

—    Es tev nopietni jautāju!

—    Ko tev vajag?

Viņš stāvēja, grozīdams galvu kā tanka šaujamlūku.

—   Tev kaut kas pazudis?

—   Notiek dīvainas lietas, Vaļa…

—   Vai patiesi? Dīvainas — un ar tevi?

—   Es… es neko nesaprotu. Kosulātā man teica, ka rīt man jāizlido uz Amsterdamu…

—   Tev ir alerģija pret Holandi?

—   Man ir alerģija pret dīvainībām! — mans dārgais šefs negaidīti iebrēcās. — Tie nav nekādi joki, velns parāvis! Es lidoju uz Barselonu ar skaidri noteiktu mērķi. Rīt no rīta man ir tikšanās ar ievērojamu izdevēju. Trijos pēcpusdienā ieplānota tikšanās ar televīzijas vadību. Un te uzreiz man paziņo, ka nez kur jālido. Tā nemēdz būt!

—     Kur nemēdz? — apvaicājos. — CK birojā? Bufetē? Meitu mājā? Pirtī?

—   Ar mums tā nemēdz būt! — redaktors atcirta.

—   Ak, ar jums! Ar PSKP kaujas rezervi!

—     Zini, nestrīdēsimies… — viņš pēkšņi satvēra manu roku un saspieda tā, it kā tā nebūtu trausla sievietes roka, bet dinamometrs.

—    Tu taču visu saproti, Vaļa. Tu esi gudra, tu allaž spēj nojaust patiesību, tev nav jāklāsta detaļas, kas visu tikai sarežģī. Tu pazīsti mūsu sistēmu, un zini, ka pie mums liekus jautājumus neuzdod un neinteresējas par to, par ko nav jāinteresējas. Nu, zināms, ka es^sapratu, ka tavs brauciens uz Argentīnu ir dīvains. Taču esam mācīti turēt mēli aiz zobiem, neuzplities ar savām pārgudribām, netēlot varoņus un nebāzties katrai mucai par spundi. Tu mani apsūdzēji nodevībā. Taču es patiešām nezināju, kas ap tevi norisinās. Nezināju, kādā veidā tu esi nonākusi viņu piešaudes lokā. Bet pat tad, ja es būtu to nojautis, ko es būtu varējis tev līdzēt? Iet uz Centrālkomiteju sūdzēties par KGB? Sarīkot skandālu Lubjankā: sak, kā viņi drīkst tevi sūtīt kaut kur bez manas ziņas un atļaujas?

—   Tu viņiem to atļāvi, mans mīļais!

—    Es?!

—    Tu viņiem izstāstīji, kā es interesējos par to trīskārt nolādēto grāmatu, ko tu pārvedi no Statiem. Turklāt, tevi pazīdama, varu droši apgalvot, ka tu visu pavērsi tā, it kā es, viltīgā ragana, visus sīkumus tev esmu izvilkusi tikpat kā ar knīpstangām, bet tu, Dieva jēriņš, turējies pretī kā lauva un tikai mazdrusciņ apmierināji uzbāzīgā meitieša ziņkārību. Sak, kam negadās — jūs tak, zēni, paši saprotat?! Nu, maķenīt pielaidos, izmuldēju lieku… Kas viss gultā nenotiek… Vai tā nebija?

Viņš klusēja.

—    Bet tad viņi tevi paņēma uz grauda. Sāka izvaicāt. Tu atbildēji. Par manu brīvdomību un naivumu, par lētticību un mutes brūķēšanu. Par manām mīļākajam grāmatām un smaržām… Viņi tevi izprašņāja, ko es domāju par padomju varu, kāds ir mans profesionālais līmenis, vai bieži uzkopju dzīvokli, kādā pozā man vislabāk patīk mīlēties, kādām vajadzībām tērēju naudu, kāda man attieksme pret savu māti ebrejieti un ko es domāju par pārcelšanos uz pastāvīgu dzīvi Izraēlas valstī…

Viņš vērās manī izbrinā plati ieplestām acīm un pat nemēģināja iebilst. Bet es klusībā nodomāju, ka savulaik viņš droši vien būs bijis lāgā puisis, kurš iedomājās, ka erudīcija, atklāts smaids un patīkams izskats jau ir pilnīgi pietiekams īpašību komplekts vīrietim, lai izvirzītos un baudītu bezrūpīgu dzīvi pasaulē visdemokrātiskākās sabiedrības augstāko amatpersonu aprindās. Taču tad viņu sāka apgaismot un mācīt, neuzkrītoši iestāstīt, ka morālās izvēles problēma ir buržuāzisko eksistenciālistu izdomājums, bet iekļūšana augšējos slāņos — balva par lojalitāti, nevis lietišķo un profesionālo spēju rezultāts. Viņš izrādījās centīgs māceklis un drīz vien saprata, ko no viņa vēlas…

—    Ko tu galu galā no manis gribi?

—   Palīdzi man! Visa tā vārdā, kas starp mums ir bijis, — palīdzi!

—    Ko tu tā baidies, muļķīt? Nu labi, netērēsi peso, bet guldeņus. Kāda starpība?

—   Ar mani runāja…

—    Ā… — pieķēru sevi noraugāmies uz viņu no augšas: sacerējumu par tēmu "Ar mani runāja…" es jau biju rakstījusi un pat dabūjusi treknu trijnieku, viņš, izrādās, vēl ne…

—   Tas jau ir nopietnāk. Un kas tad ar tevi runāja, mīļais?

—   To es nevaru teikt.

—    Un to, ko tev sacīja, tu arī nevari teikt?

—    Man sacīja, ka uz Amsterdamu es lidošu kopā ar tevi.

—   Cik jauki! — sasitu plaukstas, kaut arī zaļās skumjas jau atkal aizžņaudza elpu. — Vai tad tev ir kādi iebildumi? Vienmēr esmu sapņojusi kopā ar tevi nokļūt ārzemēs. Abi kopā — uz Amsterdamu… Paklau, varbūt tu viņiem izstāstīji arī par šo fantāziju un viņi tagad nolēmuši tevi prēmēt par uzvarām ideoloģiskajā frontē?

—    Pasaki, kāpēc?

—    Ko — kāpēc?

—    Kāpēc tu turp lido?

—    Vai tad tev nepaskaidroja?

—    Viņi teica, ka tālākos norādījumus es saņemšot tur, Amsterdamā…

—    Paklau, mīļais, kāda ir tava dienesta pakāpe?

—    Kas?… — viņš pārsteigts pacēla galvu.

—    Tu viņu kantorī esi leitnants vai kapteinis?

—    Beidz muldēt!

—    Tad ar kādām tiesībām viņi drikst tevi izrīkot?

—    Bet tevi?

—    Es izdarīju muļķību.

—    Es arī to izdarīju, es arī…

20. nodaļa

Barselona. Viesnīca "Glorija".

1977. gada 29. decembris.

Atdusējos savā mūķenes gultā, rokas virs galvas atmetusi, un nodarbojos ar to, ka rupji pārkāpu sev doto solījumu — domāju par Jūdžinu.

Nezinu, kas ir radījis cilvēku. Visi viņu sauc par Radītāju, bet tas ir pārāk abstrakti. Man ļoti gribētos Viņu sastapt reālajā dzīvē, lai ieskatītos Viņam acīs. Man vienmēr ir bijušas aizdomas, ka dižajā cilvēka radīšanas brīdī, tieši tad, kad Viņš konstruēja smadzenes, kāds vai kaut kas būs Viņu iztraucējis. Un tāpēc viņš kaut ko sajauca. Vai neizdarīja līdz galam. Vai pārcentās. Lai nu būtu kā būdams, ar smadzenēm cilvēcei nemitīgi rodas nopietnas problēmas. Mūsu rīcības nekonsekvence, aloģiskums un neaprēķināmība — tas viss ir šīs kļūdas dēļ. Nu, pasakiet, kāpēc gan, izvadījusi pa durvīm savu no bailēm sajēgu zaudējušo redaktoru un iekritusi gultā, es nevis vēlreiz izvērtēju situāciju, bet gan sāku gremdēties atmiņās par Jūdžinu? Varbūt es tā gribēju atvairīt drūmās domas? Baiļojos par viņu? Vai gluži vienkārši biju noilgojusies?…

Tikai pamazām es sapratu, kas tieši kremta manu pārslodzes pārkarsēto zemapziņu. Jau lidmašīnā es nekādi nespēju atbrīvoties no sajūtas, ka viss šis pasākums ar van Gogu, noslēpumaino maršruta maiņu, dīvaino tikšanos ar manu sirdsmīļoto un jo sevišķi Matveja Topoļeva izturēšanās, kurš te, aiz kordona, bija kļuvis vēl pretīgāks nekā mājās, viņa noslēpumainība un strupā telegrāfa manierē dotie rīkojumi, — tas viss kaut kādā neizprotamā veidā ir saistīts ar Jūdžinu. To es sajutu visparastākajā sievietes intuīcijas līmeni, bet tikai sajutu — ne skaidri formulēt, ne kaut kā citādi sev to izskaidrot es nevarēju. Man reizē gribējās gan mirt, gan dzīvot, es ilgojos redzēt mammu un pieskarties Jūdžina sejai…

… Topoļevs piezvanīja ap desmitiem vakarā, kad sāku jau cerēt, ka viņš būs pakāries.

—    Valentīna Vasiļjevna? — viņa balss bija augstākajā mērā neizteiksmīga, bez mazākās nokrāsas.

—   Tieši tā!

—    Pēc piecām minūtēm lejā, pie viesnicas ieejas.

—   Ar mantām? — es tādā pašā stilā noprasiju.

Viņš nopūtās un uzkāra klausuli.

Viņa baltais volvo ar iedarbinātu motoru stāvēja pie pašām viesnīcas durvīm. Nedaudzajās stundās, ko nebijām tikušies, Topoļevs atkal bija nomainījis savu imidžu, viņam tik neraksturīgo ziķerīgā reportiera kūniņu aizstājot ar solīda starptautiskas sabiedriskās organizācijas darboņa solīdo tēlu, kurš ieradies oficiālā vizītē draudzīgā valstī. Galvā viņam bija melna platmale, kādas mēdz nēsāt luterāņu mācītāji, mugurā elegants melns mētelis, zem kura vīdēja konservatīva balta zīda šalle. Interesanti, kur viņi ņēma visus šos satriecošos apģērba gabalus. Vai tiešām KGB bija speciāla tērpu noliktava kā kinostudijai "Mosfiļm"? Man vienkārši negribējās ticēt, ka visus šos spiegu liberiņus — no hipiju džinsiem ar caurumiem ceļgalos līdz operetiskiem smokingiem ar bikšu uzšuvēm un atlasa atlokiem — Dižā Augļu Rīļas kantoris iegādājas par to ļautiņu naudu, kuri viņiem šos augļus audzēja.

Iekāpu mašīnā un ar interesi aplūkoju Topoļevu. Uz stūres saliktās rokas bija iespīlētas glazē cimdos, bet bālā, neizteiksmīgā seja pauda pilnīgu atsvešinātību. Ne ko pielikt, ne ko atņemt — F.D.Rūzvelts Jaltas konferencē.

—   Vai tiešām jūs paspējāt apprecēties, kamēr es viesnīcā kravāju mantas? — sveiciena vietā apjautājos.

—    Jūsu humora sajūtu, ja jūs to uzskatāt par ieroci, — Topoļevs nospieda gāzes pedāli un mašīna līgani uzņēma gaitu, — laiku pa laikam vajag iztīrīt un ieeļļot…

—    Vai braucam uz restorānu? — augstākās sabiedrības palaistuves toni apvaicājos.

—   Jums ir problēmas ar orientāciju, Valentīna Vasiļjevna, — Topoļevs atrūca. — Pašlaik ar jums strādā KGB nevis CIP.

—    Kā? Vai tad KGB savus aģentus pa restorāniem vairs nevadā? Taupības režīms? Valstij steidzami jāiepērk graudi Kanādā? Koko Sanele pacēlusi cenas smokingiem?…

—    Esmu noguris no jūsu pļurkstēšanas, Maļceva.

—    Žēlojiet, jūsu augstlabdzimtība! — nobļāvos tik skaļi,

ka Topoļevs pat satrūkās. — Aplam izmuldējos!…

V '<"•

Inteliģentās sarunās laiks aizritēja ātri. Pat nobrīnījos, kad Topoļevs pārliecās man pāri, atvēra durtiņas un lika svempties ārā.

Izkāpusi uz ietves, pametu skatienu apkārt. Iela kā iela. Gāzes laternas meta šaudīgu, iedzeltenu gaismu, abpus ielai stiepās pazemu divstāvu māju rindas. Kārniņu jumti. Galerijām ieskauti iekšējie pagalmiņi. Sķīvjveida antenas. Košumkrūmi bieža žoga vietā. Pamatīgi būvētajiem vārtiņiem, pie kuriem Topoļevs bija piebraucis volvo, piestiprināta vara plāksnīte ar uzrakstu "Dr. Hesus Havier de la Uriga".

—   Vai tiešām tāpēc, lai iespundētu mani trako mājā, bija jālido uz Barselonu? — es nez kāpēc pārgāju uz čukstiem. — Vai tad Maskavā visas cilvēkgultas jau aizņemtas?

—    Un vai tad jums šī vieta atgādina Serbska istitūtu? — Topoļevs atbildēja ar pretjautājumu, drošu roku atvērdams vārtiņus un palaizdams mani pa priekšu.

—    Nu, ja šis Hesus Ksavjers la Uriga patiešām ir ārsts un mēs dodamies vizītē tieši pie viņa, tad, ņemot vērā mūsu individuālās īpatnības, viņam jābūt vai nu psihiatram vai ginekologam.

—    Nomierinieties, ši doktora pakalpojumus izmantoju tikai es.

—   Tātad viņš ir ginekologs.

—    Kāpēc tad tā? — Topoļevs pat apstājās. — Kāpēc jūs domājat, ka viņš ir ginekologs?

—    Tāpēc, ka galvas vietā jums, Topoļev, ir tā vieta, ko sievietes rāda tikai un vienīgi šāda profila mediķiem..

Matvejs smagi noelsās un piezvanija pie smagajām koka durvīm ar šauru, šaujamlūkai līdzīgu lodziņu.

Tas, kurš atvēra durvis, nekādā ziņā nevarēja būt namatēvs. Viņa vaigā nebija ne miņas no senās kastiliešu dzimtas (ja vien tāda vispār pastāvēja) pēcteča dižciltības, bet tieši otrādi — manam skatienam atklājās skarba, gluži kā ar portupejas siksnām nospriegota seja ar platiem vaigu kauliem un šaurām, krājkasītes spraudziņām līdzīgām bezkrāsainām acīm. Ikviens krievu cilvēks (pat ar ebreju asiņu piejaukumu) pēc šīs sejas kā hiromants pēc delnas spētu restaurēt ikvienu no tatāru-mongoļu jūga trīssimt gadiem.

Ne vārda neteicis, Batija pēctecis palīdzēja man atbrīvoties no mēteļa, pakara to uz slīpēta raga, kas, domājams, reiz bija piederējis vai nu Alpu tūram vai arī pašam Hesusam Ksavjeram de la Urigam, un kā patruļnieks aizmaršēja mums pa priekšu halles virzienā.

Nokļuvusi dzeltenmēļas gaismas staru kūlī, kas krita no milzīgas bronzas lustras, ieraudzīju Salvadora Dalī otas cienīgu skatu — telpā ar marmora apdari, kurā bija izvietotas agrīnās Renesanses stila mēbeles un gan šur, gan tur vīdēja debeszili eņģelīši, pie apaļa cēlkoka galda, spīdīga kā zaldāta zābaki, sēdēja četri tēvaiņi smokingos, un, malkas šķilām milzīgajā, maigi ziliem podiņiem apmūrētajā kamīnā omulīgi sprēgājot, visi kā viens kūpināja papirosus "Belomor", sirreālo vizuālo ainu vainagojot ar sūri skābeno smārdu, kāds visā pilnībā izbaudāms nošņurkušā pļēgurnīcā pie metro stacijas "Profsojuznaja". Batija pēctecis bija jau paspējis viņiem pievienoties un tagad noraudzījās manī ar tik saltu un vērtējošu skatienu, it kā tas nebūtu bijis viņš, kas pirms mirkļa sulaiņa pakalpībā pakāra manu mēteli.

Kad gaismas lokā uzpeldēja Topoļeva stāvs, visi četri sēdētāji piecēlās. Topoļevs gurdi pamāja, norādīja man uz krēslu ("Vietā, Maļceva!"), tad apsēdās arī pats. Pēc visa spriežot, tas bija signāls "Šķēpa un "Belomorkanal" savienības" biedriem, jo arī viņi tūdaļ ieņēma savas vietas.

—   Valentīnu Maļcevu es jums īpaši priekšā nestādīšu, — klusi, it kā turpinādams man klātneesot iesāktu sarunu, Topoļevs sacīja. Domāju, ka arī jums, Valentīna Vasiļjevna, nav nepieciešams atsevišķi iepazīties ar katru no klātesošajiem. Vienīgais, kas jums par viņiem jazina, ir tas, ka visi šie vīri ir pieredzējuši Komitejas līdzstrādnieki un te ieradušies, lai izpildītu ļoti atbildīgu uzdevumu. Iegaumējiet viņu sejas, iespējams, ka jums tas būs ļoti svarīgi. Bet tagad pie lietas…

Topoļevs ar plaukstu mēģināja izgaiņāt zilganpelēko dūmu mākoni, kas klājās pār galdu kā rīta migla pār Baltkrievijas purvu, un saviebās.

—   Būtu kaut logu nedaudz attaisījuši, te jau gāzmaska jāmauc galvā…

Batija pēctecis, kurš šai slepkavu izlasē acīmredzot bija viszemākajā dienesta pakāpē, pietrūkās kājās un atvēra vēdlodziņu. Pārējie gandrīz sinhroni nospieda smēķu galus pelnutraukā.

—    Un tātad… — Topoļevs vērīgi nopētīja slepenā saieta dalībniekus. — Maļceva un viņas galvenais redaktors izlidos rīt, astoņos četrdesmit piecās. Aviosabiedrības "KLM" reiss Barselona — Amsterdama, lidmašīna "Boeing707". Pirmā klase, vietas otrajā rindā. Mēs izlidosim stundu vēlāk, aviosabiedrības "Lufthanza" reiss uz Frankfurti, lidmašīna "Boeing 707", biznesa klase, smēķētāju salons. Jūs, Valentīna Vasiļjevna, ielidojusi Amsterdamā, ņemiet taksi un kopā ar savu redaktoru dosieties uz viesnīcu "Holiday Inn" van Deika bulvārī. Tur jums vietas jau rezervētas. Jūsu istaba atrodas divdesmit trešajā stāvā, bet jūsu pavadonis apmetīsies trīs stāvus zemāk. Norādījumus, kurus saņemsit pa telefonu, jums jāizpilda precīzi mats matā. Ja jums rodas nepieciešamība sazināties ar mums, piezvaniet portjē un pasūtiet aukstu tēju ar citronu un sviestmaizi ar lasi…

Topojeva instruktāžas gaitā man ne vienreiz vien gribējās iestarpināt savus vērtīgos priekšlikumus, taču, līdzko man uznāca šāda vēlēšanās, es tomēr diezgan viegli pievaldīju savas dzēlīgās piezīmes. Šo plecīgo tēvaiņu acīs, kurās atplaiksnijās grūti izprotamā, taču man jau līdz sāpēm pazīstamā Vitjika Mišina izteiksme, es kā bērnu filmoskopa projektorā citu pēc cita redzēju aizzibam briesmīgākos skatus, ko savā mūžā biju pieredzējusi: melno polietilēna maisu, kurā uzačotais Andrejs ietūcīja Reja Bredslija nedzīvo ķermeni, asiņainā, pulsējošā masa tā puiša galvas vietā, kura atraitne savulaik varēja kļūt par Jūdžina laulāto draudzeni, kā apkampienam ieplestās sera Džeralda vaskam līdzīgās rokas…

—     …jūsu turpmākajai rīcībai jābūt atkarīgai tikai no diviem apsvērumiem. Pirmkārt, jebkurā situācijā jums jāizturas tā, it kā neviena no mums vispār nebūtu pasaulē. Jūs esat viena pati, kopā ar savu redaktoru esat ieradusies Holandē un godīgi izpildāt Mišina prasību piedalīties sarunās. Jums dotas visas pilnvaras šādām sarunām. Un, otrkārt: neslēpšu, ka jūsu misija ir diezgan bīstama. Taču nekas ļauns jums nenotiks, ja mūs par visu informēsiet un stingri izpildīsiet manas instrukcijas. Pretējā gadījumā neviens nevar galvot par jūsu dzīvību. Vai sapratāt mani, Valentīna Vasiļjevna?

Pamāju. Pazīstot viņu tikumus, pamatdomu varētu nesaprast tikai galīgs debiliķis.

—   Ja ieraudzīsiet kaut kur tuvumā kādu no šiem vīriem, — Topoļevs turpināja, — nekādos apstākļos jūs nedrīkstat izrādīt, ka viņu pazīstat. Nekādos! Jūs viņus nepazīstat, lai notiktu kas notikdams. Turklāt jūs nedrīkstat nevienam atklāt ne šīs operācijas būtību, ne detaļas, nevienam, arī PSRS vēstniecības darbiniekiem nē. Vienīgais, kuram nepieciešamības gadījumā ir tiesības uzņemt ar jums tiešu kontaktu, esmu es, apakšpulkvedis Topoļevs. Jūs nedrīkstat atļauties ne mazāko pastāvīgo rīcību, kas jelkādā veidā varētu attiekties uz operācijas norisi. Visas jūsu telefonsarunas tiks kontrolētas, bet jūsu kontakti — fiksēti…

—    Kāpēc jūs man to visu sakāt?

—     Katram gadījumam, Valentīna Vasiļjevna! — Topoļevs drūmi atteica. — Piemēram, tādam, ja jums atkal uznāks vēlēšanās nogāzt kārtējo podu, kā tas nesen jau notika kādā tālā aizjūras zemē…

—    Vai drīkstu uzdot dažus jautājumus?

—   Jūs to jau darāt. Tāpēc turpiniet vien. Tikai, ja iespējams, neatkāpieties no šīs sanāksmes temata.

—   Es nekādi nesaprotu, kāpēc un kādā lomā jūs sūtāt man līdz redaktoru?

—    Nu, pirmkārt, viņš ir jūsu tiešais priekšnieks…

—    Piedodiet, biju jau aizmirsusi, ka strādāju avīzē.

—     Un pilnīgi bez pamata! — Topoļevs atteica un bargi paskatījās uz Batija pēcteci, kas dzīrās aizsmēķēt. Tas nekavējoties noglabāja papirosu. — Nu, bet ja runājam par jūsu ceļabiedru, viņš mums nepieciešams operatīviem mērķiem.

—   Man tiešām ļoti jāatvainojas, biedri apakšpulkvedi, bet esmu beigusi Maskavas universitātes žurnālistikas fakultāti, nevis KGB augstāko skolu, tāpēc man ir vājš priekšstats, ko nozīmē "operatīvs mērķis".

—   Mēs ceram, ka kopā ar viņu jūsu uzturēšanās Amsterdamā izskatīsies, dabiskāk.

/'«

—    Kam tas tā izskatīsies? Man? Interpolam? Princesei Beatrisei?

Batija pēctecis sašķobīja seju. Sākumā man likās, ka viņš taisās šķaudīt, bet nākamajā mirklī es aptvēru, ka tas ir smaids.

—   Mišinam, — Topoļevs neskanīgi atrauca. — Vai būtu vēl kādi jautājumi?

—    Par ko man ar viņu šīs tikšanās laikā jārunā?

—    Ne par ko.

—    Piedodiet? — pat zinādama, ka Topoļevam riebj humoristiskas ekspresijas, nospriedu, ka viņš joko. — Kā tā — ne par ko?

—   Ļoti vienkārši, Valentīna Vasiļjevna. Ja jūs satiksieties ar Mišinu, — bet ar tādu mērķi mēs šo operāciju arī rīkojam, nekāda runāšana jums nesanāks. Augstākais, ar ko jūs varat rēķināties, ir "labdien", ja viņš to paspēs pateikt.

—   Un pēc tam?

—     Bet pēc tam mēs apakšpulkvedim Mišinam PSRS KGB kolēģijas vārdā pasniegsim pateicības vēstuli un novēlēsim labu veselību un raženu darbību pensijā.

—    Bet ja nu viņš visu sapratīs un vispirms aizsūtīs pensijā mani, ko tad?

Es nejokoju, šis jautājums mani tiešām uztrauca. Pārāk labi pazinu Mišinu ar viņa plēsoņas acīm un kaķa tikumiem, lai tik vienkārši noticētu, ka viņš jau nu tā ļaus saviem bijušajiem kolēģiem pasniegt viņam "pateicības vēstuli" un uz laipnību neatbildēs ar laipnību.

—    Ko tad? — domīgi pārvaicāja Topoļevs. — Tad jūsu bijušais sirdsmīļais veiks pilsoniskas pašuzupurēšanās aktu un jūsu vietā, Valentīna Vasiļjevna, saņems krūtīs Dzimtenes nodevēja lodi. Vai tāds variants jūs apmierina?…

21.nodaļa

Debesis. Aviosabiedrības "KLM" laineris.

1977. gada 30.decembris.

…Reaktīvo dzinēju vienmērīgās rūkoņas ieaijāts, viņš atdusējās, palicis plaukstu zem vaiga un laiku pa laikam nočāpstinādams lūpas kā zīdainis, kas miegā meklē knupīti. Apbrīnojami, ka pat visnelietīgākie vīrieši kļūst tik neizsakāmi burvīgi un neaizsargāti, tiklīdz ieslīgst miegā. Iespējams, ka zinātnieki kādreiz tomēr noskaidros ciešo un vilinošo Morfeja, nāves jaunākā brāļa, apskāvienu būtību un darbaļaudīm izskaidros mūsu periodiskās atslēgšanās īsteno sūtību. Un kas zina, varbūt izrādīsies, ka aizmiguša cilvēka sapņi nebūt nav nepieciešami tādēļ, lai fiziski atpūtinātu piecgažu triecienceltnēs nokausēto organismu, un pat ne tādēļ, lai dotu atslodzi galvas smadzeņu garozai, kas vairs nespēj paciest priekšnieku lamāšanos, bet pirmkārt un galvenokārt tie vajadzīgi morālai atpūtai. Varbūt psihologiem beidzot pieleks, ka tā ir kompensācija par visiem dubļiem un mēsliem, pa kuriem augām dienām peramies, iespēja kaut dažas stundas diennaktī pabūt vienatnē ar sevi — bez liekulības un meliem.

…un apskaut to, kuru ilgojies apskaut…

…un sadot kā pienākas tam, kurš ir kāvienu pelnījis…

…un nekaunēties būt kailam to vidū, kuri nopogājušies līdz ausīm…

"Vai zini, Vaļuc," atcerējos vienu no savas draudzenes sentencēm (nez, kā tev tagad klājas, mans nenogremdējamais Mūžīgās Mīlestības vārdā nosauktais lidmašīnu bāzes kuģi?), "pasaulē nav nekā skaistāka par smalku veļu un vīrieti, kas atdusas tavā gultā. It sevišķi tad, ja kā viens, tā otrs ir tavs. Veļa glāsta miesu, vīrietis — dvēseli. Ko gan vientuļa sieviete vairāk var vēlēties?…"

Droši vien, ka viņai bija taisnība. Bet tomēr tikai daļēji. Jo mana redaktora bezrūpīgais miegs — kaut arī ne manā gultā, tomēr pietiekami tuvu — vairs neglāstīja manu dvēseli. Taču arī vēlēšanos uz šīm juteklīgajām, tuklajām karjerista un kārumnieka lūpām labi cieši uzspiest spilvenu, lai uz visiem laikiem paturētu atmiņā tikai šo patieso un skaidro izteiksmi, viņš manī neizraisīja. Droši vien tā, kā es šai lidojumā, skumjās pārdomās gremdējoties, mēdz vēķēt mironi. Nevis apraudot, bet gan sērojot. Nerīkojot skaļu histēriju, bet atceroties visu labo. Izmisīgā skūpstā nepieplokot pie ledusaukstās vaska rokas, bet kā absolūti neiederīgu pie nāves cisām atskaldot visu ļauno, ko nelaiķjs,tev, dzīvs būdams, nodarījis…

"Ak, Dievs," es skumji nodomāju, vērodama viņa bezpalidzigo čāpstināšanu… "Cik gan labi būtu, ja tu, sabiedriski politiskais mutant, nesanākušais Adžubej un neīstenotais Mēlor Sturuā, nekad vairs nepamostos! Driz vien manā atmiņā izplēnētu gan sāpes, ko tu man nodarīji, gan mīlestība, ko tu apmeloji, gan viss mans maigums, ko tu sabradāji… Un paliktu tikai labais, kaut gan es vairs pat lāgā neatceros, vai šis labais vispār ir bijis un kāds tas izskatījās? Sievietes taču tik viegli prot izdomāt to, kā nekad nav bijis un nevarētu būt…"

Tā es lidoju uz noslēpumā tīto Amsterdamu un garām spurdzošo stjuartdaiļavu acu priekšā nodarbojos ar sadomazohismu, mocīdama dvēseli ar atmiņām, plosīdama atmiņu ar visādām maznozīmīgām ainām un sīkumiem, no kurām man nez kāpēc gura kājas, smeldza krūtis un gribējās iespiest galvu spilvenā un žēli apraudāties, bet spilvena, protams, nebija, bija tikai ass un auksts "KLM" pleds…

Esmu pārliecināta: nav dzimis un nepiedzims gleznotājs vai tēlnieks, kas spētu mālā vai uz audekla atveidot sievietes dvēseli, kuru bez žēlastības piespļāvis kāds nekatrās dzimtes pārstāvis biksēs un žaketē ar plastmasas ķemmīti krūškabatā. Kāds "nekas", kurā sev par nelaimi viņai reiz bijis lemts iemīlēties. To vienkārši nav iespējams ne izteikt, ne attēlot. Jo neviens, pat dižākais mākslinieks, ne Brēgels, ne Boss, ne Malčevskis, ne Kandinskis nespētu attainot tās sievišķīgo jūtu nianses, kurās nav ne kvadrātcentimetra brīvas vietas loģikai un saprātam, bet kur ārdās un trako tāds emocionālais un psiholoģiskais juceklis, tik mežonīga asaru, histērisku smieklu un zvēra kaucienu kakofonija, ka jebkurš vīrietis, kaut kādā neizskaidrojamā veidā tur iekļuvis, tai pašā mirkli apdullināts un apžilbināts zaudētu samaņu, un varbūt tikai tad, nedaudz atžirdzis, saprastu, ko nozīmē tikt dzīvam apglabātam ar nodevību ievainotas sievietes dvēselē…

Mans ceļabiedrs piepeši pamodās, ļoti komiski samirkšķināja skropstas un, acis iepletis, izbiedēts raudzījās manī.

—   Kaut kas noticis? Ja?

—    Kā nu ne! — es savādā, slimīgā labpatikā vēroju, ka šis vēl vakar tik pašpārliecinātais priekšnieķelis, dāmu mīlulis un lielo bosu luteklis pamazām pārvēršas par viduvēju standartveida padomju sīkpilsoni, kuram nav un nevar but ne tādas algas, ne tādu pretenziju vai jautājumu, kas varētu izpelnīties augstāko instanču ievēribu, un kurš pašlaik ir nedaudz satraucies, nedaudz nobijies, bet, galvenais, zaudējis ticību apkārtējās pasaules nesatricināmībai. — Tev jāpierod, mans dārgais, ka no šī brīža ar tevi vienmēr kaut kas atgadīsies. Zini, tas ir ļoti aizraujošs process, es ari to atklāju tikai nesen. Nu, saki, kāds tur labums, ja tu piecgadi uz priekšu zini savu nākotni? Tas ir lidz nāvei garlaicīgi! Viss paredzēts, viss saplānots un ierakstīts attiecīgā reģistrā. Labākais pionieris savā vienībā — "Arteks" — skolas komsorgs — stažieris jaunatnes laikrakstā — komjaunatnes rajona komitejas instruktors — Augstākās partijas skolas klausītājs — redaktora vietnieks — aspirants — redaktors — VĻKJS CK biroja loceklis… Būtu vēl mazdrusciņ pacenties — pārceltu uz kādu no PSKP CK nodaļām vai izvirzītu "Pravdā" nodaļas vadītāja posteni… Cik gan līdzcilvēku ir jānodod, lai to visu panāktu? Cik daudzi ir jāapmelo, jānozākā, jāsakompromitē? Cik daudziem jāpašauj kāja priekšā, neļaujot sevi apdzīt pagriezienos? Par cik daudziem jāziņo, kur pienākas, cik bieži jāsteidz informēt, ko pienākas, un jāsignalizē, kam pienākas?… Un kālab gan, mīļais, par kādu guvumu? Par tiem diviem ārzemju komandējumiem gadā? Par cieti kūpināto desu un sieru "Viola" no Kremļa sadales punkta? Par apliecību ar zelta burtiem, kuru taču nav pat kam uzrādīt? Par visu šo četrpadsmit stundas ilgo modro stāvēšanu uz vakts savā izolētajā dienesta kabinetā un tuklumā apvēlušās dzīvesbiedres dienišķo informāciju par bērnu uzvedību, sekmēm radinieku iekārtošanā un to, kā virzās rinda pēc divām ceļazīmēm uz Karlovivariem?…

—    Nevarēju ne iedomāties, ka tevī sakrājies tik daudz ļaunuma, —1 viņš klusi sacīja.

—    Es arī ne.

—    Toties saprotu, cik daudz tev nācies pārdzīvot, un tāpēc piedodu…

—     Man nav vajadzīga tava piedošana, stulbeni! — niknums mani apsvilināja spēji kā glāze šņabja, aiz bēdām ierauta vienā elpas paņēmienā. Bet varbūt man tikai likās, ka tas notiek pēkšņi, kaut īstenībā tas viss bija krājies jau sen, kopš tā brīža, kad šis maitas gabals ar nevainīgu smaidu uz lūpām uzspieda apaļo zīmogu manai komandējuma apliecībai. Sagrābu viņu aiz gludajiem, iesmaržotajiem vaigiem un strauji pagriezu uz savu pusi.

—    Nevis tu man, bet es tev piedodu! Kaut arī tādiem kā tu nedrīkst piedot! Un reiz par visām reizēm iegaumē, ka vairāk par visu pasaulē es vairs negribētu tevi redzēt ne šai lidmašīnā, ne šai braucienā, ne savā tuvumā, ne tūkstoš kilometru rādiusā! Vai tu to saproti, tu, biedru naudas spiedodziņ?

Viņš klusi pamāja.

—    Tu man vairs neesi vajadzīgs, mans intīmais un man vairs nevajadzīgais draugs. Vēl mazāk nekā cūkai segli un sunim piektā kāja! Es neceru uz tavu aizstāvību un neizjūtu pret tevi ne simpātijas, ne pieķeršanos, tu neesi vientuļas sievietes erotisko fantāziju vērts un nederi pat nenovīdīgu draudzeņu skaudības izraisīšanai. Tu esi slogs un apgrūtinājums! Kā dzērājs vīrs, kura uzticība laulātajai draudzenei izpaužās vienīgi tā, ka vemt viņš vemj tikai savā guļamistabā. Un tāpēc man tevis ir ļoti žēl…

—   Tu mani ienīsti, vai ne?

—     Es ienīstu sevi, idiot! Vai tiešām tu esi vēl dumjāks nekā biju domājusi?

—    Notiks kaut kas briesmīgs, Vaļa?… — viņš apjautājās tā, it kā es būtu tabora kulbās rūdīta zīlniece ar paralizētām kājām un mistiskām gaišreģes spējām, bet viņš — zaglīgs izšķērdētājs, kurš pirms nenovēršamas revīzijas bailēs trīcošām rokām ver vaļā pēdējo melno ikru kārbiņu.

Beidzot es aptvēru, ka viņš vienkārši nedzird manus apvainojumus, nesaprot manus pārmetumus, nejūt manas sāpes. Pareizāk sakot, dzird, saprot un jūt, bet tikai to, kas var izgaismot VINA PAŠA tuvāko nākotni, novirzīt melni tūkstošos > 7

mākoņus no VIŅA dārgās galvas, novērst VIŅAM uzglūnošo

nelaimi, kuras tuvošanos viņš ar savu situētā ierēdņa aso suna

' » ļ )

ožu nekļūdīgi nojauš…

Šis iesmaržotais vīrietis modernā uzvalkā turpināja bendēt mani nost. Un man sāka likties, ka, lūkodamās viņa pārbiedētajās acīs, es krītu jūdzēm dziļā bezdibenī. Brīžiem man bija tāda sajūta, ka nupat, nupat jau būs klāt šis bedres drausmais dibens, pret kuru es nositīšos un beidzot izzudīšu pavisam, pagaisis manas ciešanas un es aizmigšu savu moku ceļu godam nostaigājušas idiotes mūžīgajā miegā… Es saritinājos muskuļu un nervu kamolā, pievilkti ceļgalus pie zoda, kā bruņurupuciene ierāvu galvu plecos un sagatavojos zibenīgai nāvei, taču nojauta mani nez kuro reizi pievīla, un es turpināju krist, krist, aizvienu vēl krist, zaudēdama pēdējās cerību drumsliņas, ka šis izmisuma un bezcerības bezdibenis reiz beigsies…

— Jā, dārgais, notiks kaut kas briesmīgs… — ieturēju pauzi, vērodama, kā nobāl viņa koptā seja un sakrītas smalkie, gandrīz meitenīgie vaibsti, kā sīkā drebulī trīs viņa pazode, un klusi nopūtos. — Kaut ko briesmīgāku grūti iedomāties: man tava sabiedrība būs jāpacieš vēl pāris dienas. Bet tā nu patiešām būs pēdējā reize, manu mīļumiņ…

22.noda|a

Amsterdama. Vaska figūru muzejs.

1977.gada 30.decembris.

Kārtējā tikšanās bija norunāta vaska figūru muzeja centrālajā paviljonā — tur, kur eksponēta slavenā kompozīcija "Nāves karuselis".

Jūdžins, ieradies divas minūtes pirms laika, ar interesi vēroja, kā leijerkastes žēlabainās mūzikas pavadījumā griežas raibais, daudzkrāsainiem ķīniešu lukturīšiem izrotātais balagāna karuselis. Uz izkrāsotajiem zirdziņiem, kuru krēpes atgadināja beržamos vīkšķus, nepiespiestās pozās kā dzīvi sēdēja Dženisa Džoplina, Džona Kembela un Džimija Hendriksa vaska manekeni. Kādreizējie elki bija pametuši šo pasauli tikai tāpēc, ka dzīves ietvari viņiem bija izrādījušies par šauriem… Jūdžins noskurinājās.

—Jautra vietiņa, vai nav tiesa? — Mišins pa savam paradumam iznira viņam aiz muguras klusi un nedzirdami, it kā būtu materializējies no zila gaisa.

— Man ir zināmas arī jautrākas, — Jūdžins neatskatīdamies atteica.

—   Arlingtonas kapsēta?

—    Vai jūs tur esat bijis?

—    Un vai es jautāju, kur esat bijis jūs?

—    Piedodiet… — un Jūdžins devās uz nākamo paviljonu.

—    Man ir divi jaunumi… — Vitjiks nedaudz atpalika un bezrūpīgi kā dīks tūrists grozīja galvu uz visām pusēm. — Viens labs, otrs sliktāks. Ar kuru sāksim?

—    Sāksim ar viskiju. Ja jums, protams, nav iebildumu.

—    Un tad vēl saka, ka alkoholisms esot krievu nacionālā nelaime! —Mišins nogaudās un sekoja amerikānim…

Jūdžins nesteidzīgi iegriezās blakus paviljonā, kur asinssarkanā gaismā viltīgā Šarlote Kordē, pārliekusies pār vannu, patlaban ietrieca nazi paļāvīgā Žana Pola Marata platajās krūtīs, bet pēc tam devās tiešā ceļā uz omulīgo bāru, kas bija kā vienīgā apdzīvotā sala šajā drūmajā spoku un ēnu arhipelāgā.

—    Skotu viskiju, —Jūdžins sacīja.

—   Man to pašu, —Vitjiks piebalsoja.

Viņi apsēdās pie bāra.

—      Šodien jūs neesat diez cik labā omā, — Mišins, neatraudamies no savas glāzes, klusi piezīmēja.

—   Tas ir manāms?

—  Jums kādas nepatikšanas?

—    Boss man pa telefonu gandrīz norāva ausi, —Jūdžins atteica un pamāja bārmenim, ka vēlas atkārtot.

—    Pie mums tādos gadījumos saka: "Piedrāza pakaļā."

—    Mums arī piemin izvirtīgas seksa formas, bet tikai draugu lokā.

—   Jūs nu gan nepalaižat garām iespēju man nodemonstrēt savu lojalitātes trūkumu.

—     Lojalitāti demonstrē priekšnieka kabinetā vai arī iepazīstoties ar sievieti. Jūs neesat ne viens, ne otra.

—    Un kas jūsu bosam nepatīk?

—   Viņš uzskata, ka amerikāņu nodokļu maksātāju naudu, par kuru es jau otro nedēļu Amsterdamā pielejos ar viskiju, varētu iztērēt lietderīgāk.

—Jūs, jeņķi, nu gan esat gaužām nepacietīgi. Kā teicis jūsu dižais tautietis O.Henrijs, steigties vajag, tikai blusas ķerot.

—     Štatos nav blusu. Atšķirībā no jums, mēs audzējam kukurūzu.

—    Nu, labi, ja reiz jums tik slikta oma, sākšu ar labo ziņu, — Mišins nopūtās. — Un tā ir šāda…

—    …Andropovs pakāries, pirms tam nošaujot visus politbiroja locekļus?

—     Pirms divām stundām Valentīna ielidoja no Barselonas. Patlaban viņa droši vien izkravā čemodānus viesnīcā "Holiday Inn". Divdesmit divos nulle nulle viņai jāzvana…

Kādu brīdi Jūdžins, acis nenovērsdams, noraudzījās Mišinā. Tad vienā rāvienā iztukšoja otru skoča porciju un klusi sacīja:

—Ja jūsu sliktā ziņa, Mišin, ir labās ziņas turpinājums, — nudien, es ietriekšu šo glāzi jums rīklē!

—     Beidziet man draudēt, Jūdžin, citādi man no bailēm izkritīs taisnā zarna un es nevarēšu palīksmot kopā ar jums.

—    Kāpēc no Barselonas?

—    Un kāda starpība?

—    Vai viņa atlidoja viena?

—     Rādās jūs tur, Buenosairesā, būsiet ar viņu labi pastrādājis…

—    Kā jūs to domājat?

—   Tāpat kā jūs, Jūdžin, mana skolas draudzene ne dienu nespēj iztikt bez sava bosa. Viņa paķērusi līdzi ari savu šefu.

—   Vai viņš ir jūsējais?

—    Mūsējais, mūsējais. Padomju Savienībā visi ir mūsējie.

—    Bet runājot precizāk?

—    Viņš patiesi ir viņas redaktors.

—   Tādā gadījumā — ko viņš te dara?

—   Acīmredzot tā ir viena no sūdubrāļa Matveja kārtējām viltībām. Legāls aizsegs — demokrātiskās jaunatnes kongress, tikšanās ar Rietumu progresīvajām aprindām… Vai vēl kaut kas tādā pašā garā. Vismaz nekāda tieša sakara ar mūsu pasākumu šim mērglim nav.

—    Bet tie, kuriem sakars ir, vai viņi arī ieradīsies?

—    To es vēl nezinu… — uzspiedis glāzes biezo dibenu pulētajai letei, Vitjiks aizsmēķēja. — Visticamāk, ka jā, viņi ir šeit. Tikai — kāda tam nozīme? Ja reiz Valentīna ir Amsterdāmā, tātad mūsu aprēķini izrādījušies pareizi un visa komanda ir gatava stāties pie vingrinājuma numur pieci…

—    Šaušana pa kustigu mērķi?

—Jūs labi pārzināt Padomju armijas normatīvus, Jūdžin.

—    Tas ietverts mācību programmā… —Jūdžins pamāja bārmenim, un, gaidīdams, kamēr atnesīs kārtējo porciju, aizsmēķēja. — Ko vēl jūs man gribējāt teikt?

—    To es pateikšu. Bet tikai tad, kad būšu uzzinājis jūsu grūtsirdības iemeslu.

—    Un kāpēc jums, Mišin, šķiet, ka ta ir jūsu darīšana.

—    Par to man nav ne mazāko šaubu, — Vitjiks plati pasmaidīja. — Visam, kas ar jums notiek mūsu pretrunīgās un es pat teiktu — pretdabiskās sadarbības izšķirīgajā posmā, ir vistiešākais sakars ar mani…

—   Jūs man atgādinājāt kādu vecu anekdoti.

—    Ceru, ka ne par ebreju?

—    Nomierinieties, ja arī tā būs par ebreju, tad ne jau par padomju ebreju… Ģimenē ar visai pieticīgiem ienākumiem sieva pārnāk mājās ūdeļādas kažokā. Kad vīrs apvaicājas, kur viņa tādu krāšņumu ņēmusi, sieva atbild: "Vinnēju loterijā!" Nākamjā dienā viņa jau pārnāk briljantu kaklarotā. Arī šoreiz viņa paskaidro, ka vinnējusi to loterijā. Pēc tam viņa palūdz virām: "Miļais, sagatavo, lūdzu, man vannu, baidos nokavēt kārtējo izlozi." Vīrs paklausīgi pamāj. Kad sieva izģērbusies, viņa ierauga, ka ūdens ir tikai pašā vannas dibenā. Viņa jautā: "Kāpēc tu nesagatavoji vannu? Es taču gribēju nomazgāties!" "Nedusmojies, dārgā," atbild vīrs. "Es negribeju, ka tu samērcē savu loterijas biļeti…"

Mišina sejā nenodrebēja ne vaibsts.

—     Pēc instrukcijas šai vietā ir jāsmejas, — Jūdžins piezīmēja.

—  Ja man nenāk smiekli, — Mišins klusi atbildēja, — es nesmejos. Bet, runājot par instrukcijām: ja es būtu rīkojies pēc tām, gan jūs, gan jūsu pansija jau sen barotu tārpus.

—   Labi, nesmejieties, —Jūdžins drūmi atļāva.

—   Jums būtu laiks saprast, ka esmu gatavs uz visu… Un tātad, kā būs: vai jūs man pateiksiet, kas jums par problēmu, vai turpmāk mēs spēlēsim laukuma pretējās pusēs?

—    Maniem bosiem jūsu cilvēki nav vajadzīgi…

—    Vispār nav vajadzīgi?

—    Nu, teiksim tā: nav vajadzīgi dzīvi.

—    Un kā ar līkiem? Tie der?

>

—    Tad jābūt vismaz pieciem eksemplāriem.

—      Ak tā… — Vitjiks pakasīja pakausi un ar interesi paskatījās uz Jūdžinu… — Viss skaidrs. Sportistu nācija, vai ne? Gribat izlīdzināt rezultātu?

—    Es negribu neko. To grib mani bosi…

—Jūdžin, man ir jautājums, kas neattiecas uz tematu. Vai drīkst?

—   Jūs interesē, kāda asinsgrupa ir prezidentam Fordam?

—    Kur jūs mācījāties krievu valodu?

—    Kāpēc jums tas jāzina?

—     Ne jau skolā, vai ne? Un ari ne koledžā, es ceru?

—     Ak, Kungs, vai tiešām gribat teikt, ka nezinājāt par manas mātes krievisko izcelsmi?

—    Tātad krievu valodu jūs pārvaldāt pilnībā? Visās niansēs?

—    Gribat pārbaudīt?

—     Vai kaut uz vienu jautājumu varat neatbildēt ar pretjautājumu?

—     Jā, pārvaldu, — Jūdžins nopūtās. — Visās niansēs. Siloģismu un eifēmismu līmenī. Kā krievs. Kā padomju cilvēks. Kā bezpartejiskais. Kas vēl tevi interesē?

—     Tādā gadījumā, Jūdžin, ka ķit vai nazīt tavu māti, un vēlreiz tavu māti, un tā un šitā tavu māti, un vēl un vēlreiz tavu sasodīto māti, tu, Vestpointas sprākli, tu, Aleutu žākli, tu trīskārt nolāpītais un izbāztais jākli! Kādus pīļu mēslus tu man te mālē, ka tevi vēlreiz ar visu tavu māti?! Un ja nu viņi būs nevis pieci, bet četri? Vai trīs? Ko tad — lai rēķina izlīdzināšanai lieku uz bluķa pats savu galvu? Vai tiešām tavi biezpakaļas šefi nesaprot, ka tas nav nekāds futbols? Es jau, protams, varētu nolaist no kātiem vai pusdivīziju Dzeržinska mantinieku, ne jau tur tā problēma. Bet ne jau es, saproti taču tu, runča paut un fermas ērzeli, ka ne jau es komplektēju speckomandas! Es no viņiem slēpjos, vai dzirdi, tu, smerdeļa buržuj, un kantora asinssuņi diebj man pa pēdām. To, kas tev bija ietverts programmās tavās izjātajās akadēmijās un specskolās, to, ko tu tur študierēji, sūkdams pepsi un špricēdams dezodorantus padusēs, to visu, ko jūs tur apguvāt pie saviem kompjūteriem savās izbirstētajās auditorijās ar gaisa atsvaidzinātājiem, es uz savas ādas izbaudīju Sanhajas mēslu bedrēs, Rio krogos un Marseļas meitu mājās… Mana āda, Spārk, ir daudzās baļļās miecēta, tā ir ložu necaurlaidīga un imūna pret ādas slimībām. Un tā ir mana āda, kas pieder tikai man! Tas ir vienīgais, kas man vēl atlicis pēc gadiem ilgas aršanas mūsu trekno cūku druvā, kuras aiz labas dzīves pļūtī stāvus gaisā, un, izbradājušas visas siles, grib bradāt vēl. Manu sievu mans priekšnieks drātēja manā paša gultā, kamēr es liku savu galvu uz lodēm Hanojā. Manam dēlam ieborēja, ka viņa tēvs ir polārais lidotājs, kas devies komandējumā uz Ziemeļpolu, kamēr es, pa dubļiem pērdamies un lietū mirkdams, izsekoju augstu NATO priekšnieku Briselē, maniem draugiem, ka tavu…

—    Baidos, ka mana māte, mācīdama man krievu valodu, šos izmeklētos teicienus nebūs zinājusi, — Jūdžins viņu pārtrauca. — Tiesa, dažas no minētajām idiomām es biju jau dzirdējis. Bet tik un tā paldies par krievu valodas mācībstundu, bija ļoti interesanti.

—    Samaksā par viskiju, un būsim kvitā.

—    Okei. Bet kā ar maniem bosiem? Ko viņiem pateikt?

—   Viss atkarīgs no tā, kas man jāizdara.

—   Visu, ko varēju, es tev jau pateicu un vēlreiz atkārtoju: dzīvi čekisti viņiem nav vajadzīgi. Vai teiksim tā: šoreiz nav vajadzīgi. Viņi nevēlas palikt parādā pēc mūsu rezidentūras apskatīšanas Buenosairesā. Bet ja reiz šis notikums tiks noklusēts, kāda gan jēga slepkavas iztaujāt par detaļām? Loģiski, vai ne? Operāciju vadisi tu, Mišin. Vai nu viens, vai izmantojot personiskos kontaktus. Mūsējie tajā nepiedalīsies nekādos apstākļos. Man tur ir kategoriski aizliegts. Noteikumi ir tikai divi. Pirmais: KGB likvidatori — ceru, ka vini tomēr parādīsies Amsterdamā, jo tas ir tavs vienīgais glābiņš — vietējās varas pārstāvjiem jāatrod ar nepārprotamām vardarbīgas nāves pazīmēm pilnā gatavībā ievietošanai plastikāta maisos un nosūtīšanai uz dzimteni tādā veidā, kādu atzīs par labu padomju vēstniecība. Otrkārt, stundu pēc akcijas noslēguma un ne minūti vēlāk Valentīnai — bez nevienas skrambiņas — jāstāv pie septītās sekcijas Shipsholas lidostā. Ja neizpildīsi pirmo noteikumu, tevi novāks mūsējie, ja neizpildīsi otro — tevi nogalināšu es…

—    Vai nu, vai nu? Vai tad simtprocentīga uzdevuma izpilde netiek paredzēta?

—   Viss ir paredzēts. Kad būsi paveicis akcijas pirmo daļu, piezvanīsi pa telefonu, ko es tev iedošu. Saņemsi instrukcijas un pazudīsi — izkūpēsi kā dūmi gan saviem priekšniekiem, gan maniem bosiem. Uz visiem laikiem. Mūžīgi mūžos. Tas ir godīgs darījums.

—    Kur beidzas Lenglijas norādījumi un sākas tava iniciatīva?

—    Šoreiz es neimprovizēju. Tava dzīvība, Mišin, tev tiek oficiāli atdota apmaiņā pret likvidatoru līķiem. Tāds ir manas priekšniecības lēmums.

—    Pat tad, ja viņi nebūs pieci?

—    Pacenties, lai viņi būtu pēc iespējas vairāk.

—    Gribat gūt punktu pārsvaru?

—     Es tev iedošu telefonu, noskaidro šīs nianses pats.

—   Kā tu zināsi, ka es patiesi esmu piebeidzis savus dārgos kolēģus?

—   Neraizējies, Mišin, būšu šīs izrādes galvenais skatītājs. Priekškars pacelsies pēc mana signāla, un es pēdējais atstāšu zāli.

—    Un garantijas?

—   Kad ziņosi, ka akcija sekmīgi paveikta, ar tevi kopā būs Valentīna. Ja noteikumi nebūs tev pa prātam — tev būs ķīlniece. Taču esmu pārliecināts, ka tie tev patiks.

—    CIP ir nospļauties par Maļcevu! Kad akcija būs galā, tavējais, tevi apejot, vienā mierā var novākt gan mani, gan viņu.

—    Toties man tas ir svarīgi, saproti? —Jūdžins sažņaudza Vitjika plecu. — Un tā ir tava galvenā garantija, Mišin! Papūlies to apjēgt! Tā ir tik iespaidīga garantija, kādu tev nedotu pat ASV prezidents…

23.nodaļa

Amsterdama. Viesnīca "Holiday Inn".

1997. gada 30. decembris

Lasītājs, droši vien, būs pamanījis, ka pat juzdama nāves drēgno elpu pakausī, es vēl aizvienu, kur un kam vien patapdama, centos nodemonstrēt savu neatkarību, laizdama darbā visplašāko līdzekļu diapazonu, sākot no sīkiem jociņiem un dzēlieniem, līdz atklātai bezkaunībai. Taču tiklīdz paliku vienatnē, viss atkal atgriezās savās vietās, un bailes — lienošas, lipīgas, želejveidīgas, — piepildīja mani visu, tās žņaudza sirdi un lika rokām un kājām trīcēt sīkos drebuļos. Acīmredzot es atrados uz emociju un nervu spriedzes galējās robežas. Pirmā pazīme, kas par to liecina, visām sievietēm parasti ir viena un tā pati, un tā ir visnekļūdīgākā: vairs negribas skatīties spogulī… Mana istaba viesnīcā "Holiday Inn" bija ļoti līdzīga manam numuram Barselonas "Glorijā", tā bija tikpat nesamērīgi, bet, raugoties no padomju cilvēku viedokļa, pat aizvainojoši grezna. Laikam jau tā bija viena no nedaudzajām visuvareno neredzamās frontes cīnītāju vājībām, sava veida atmaksa pagrimušajiem komunistiskās rītdienas būvmeistariem par viņu nodevību, kompensācija par stresiem un pazemojumiem.

…Tā es prātoju, līdz zodam aizpogātā mētelī piesēdusi uz cietā čemodānu skapīša un truli vērdamās izplatījumā, kas nesniedzās tālāk par cieši aizvilktu aizkaru aizsegtā loga līmeni. Manas domas raisījās gurdi un gausi. Ieilgusi prostrācija varēja izraisīt visļaunākās sekas, par kurām man negribējās pat domāt. Apzinājos, ka vajag sevi sapurināt kā termometru, izsitot sev no galvas baiļu un nelabu priekšnojautu dzīvsudrabu. Šādai vajadzībai bija kā radīts manas draudzenes praksē pārbaudītais paņēmiens: "Ja jūties tik tizli, ka negribas dzīvot," viņa mēdza daudzināt, "pieej pie spoguļa, kārtīgi sevi apskati un piecpadsmit reizes pēc kārtas visā nopietnībā atkārto: "Ak, Dies', cik es esmu skaista!" Šīs procedūras laikā nekādā gadījumā nedrīkst smieties. Toties pēc tam varēsi izzviegties līdz žagām…" Iespējams, ka es šo padomu būtu izmantojusi, taču man vienkārši bija bail uz sevi paskatīties. Tas bija tas bēdīgais gadījums, kad atspulgs ir atbaidošāks par oriģinālu…

Paskatījos pulkstenī. Līdz brīdim, kad būs jāzvana Mišinam, minūšu rādītājam vēl sešas reizes bija jānostaigā pilns aplis, un šis laiks man bija kaut kā jānosit. Bet kā? Un, galvenais, ar ko? Ka godīgam cilvēkam, kuru uzaudzinājusi ļoti atbildīga un krietna sieviete, man bija sev jāatzīstas, ka beidzot esmu nobiedēta pa īstam. Atceroties Topoļeva kirzas fizionomiju un viņa kategorisko ieteikumu nespert ne soli ārā no numura, pat domās nepieļāvu iespēju, ka varētu iziet pastaigāties. Skaidri zināju, ka neviena cita, izņemot mani, numurā nav, ka te mani neviens neizseko, neviens nepārbauda, ko daru. Un tomēr baiļu želeja, kas klusi tricinājās kaut kur dvēseles dzīlēs, klusiņām šalca ausis: sēdi rāmi, dari, ko liek… Un tad es pamazām sapratu, ka šis cilvēks vai cilvēki jau sen ir te, man līdzās, viņi mani redz, min man uz papēžiem, dvašo man pakausī. Un vajag man dkai satvert durvju rokturi un pabāzt galvu gaiteni kaut vai tikai tāpēc, lai paskatītos, cik viegli un klusi sabīdās un atbīdās lifta pulētās durvis, kad tajā pašā mirkli, kā savulaik to darīja mana pirmā mūzikas skolotāja, kad es "sol" vietā ar pirkstu trāpīju "la", man kāds iebelzīs pa roku ar lineālu un uzsauks: "Kur līdīsi, Maļceva? Marš, atpakaļ vietā! Sēdēt!…"

Taču sēdēt un gaidīt nav manā dabā. Es to vienkārši nespēju, man tas nozīmē apmēram to pašu, ko uzkāpt uz podesta un pacelt simt kilogramus smagu stieni vai, vēl smieklīgāk, nodarboties ar lezbismu. Savulaik es pat centos šo savu īpašību izpētīt un noskaidroju, ka mana fobija — bailes no gaidīšanas — nebūt nav nekāda psihiska anomālija, bet visai izplatita parādība, kas vienādā mēra piemīt gan vīriešiem, gan sievietēm. Vissaprotamāk to komentēja tā pati mana slavenā draudzene, kura reiz, kad es nevis mierīgi gaidīju kādu man ļoti tīkamu jaunu cilvēku pie Majakovska pieminekļa, kur bijām norunājuši tikšanos, bet izprātoju viņa iespējamo nāciena maršrutu un drāzu viņam pretī, ceļā, protams, izmainoties. "Pieklājīga neprecēta sieviete," teica mana draudzene, "var atļauties sev pēcpusē pāris kniepadatas, ne vairāk. Tev, Vaļuc, tur ir vismaz trīs paciņas šujamadatu, kas piedevām vēl izbirušas. Tāpēg esi piesardzīga, kad sēsties kādam klēpī!"

Un tā nu pēc zināmām pārdomām nācu pie atziņas, ka man tomēr ir vismaz trīs reālas laika nosišanas iespējas: 1) varu ieslēgt televizoru, 2) varu attaicināt šurp eksmīļāko — tāpat vien, lai paskatītos, kas no viņa vēl palicis pāri, vai 3) pasūtīt pusdienas numurā. Otro variantu tūlīt arī atmetu, pirmo sekundi vēlāk īstenoju, bet, lai izpildītu trešo, pagrābu telefona aparātu un, ar visu mēteli un kurpēm iegāzusies astoņpadsmitvietīgajā Kleopatras gultā, uzgriezu servisa dienesta numuru.

—    Hallo? — tāda balss varēja būt tikai sievietei, tikai blondīnei un tikai palaistuvei, jo nekādi viesnīcas "Holidav Inn" administrācijas apsvērumi par to, ka nepieciešams paaugstināt klientu apkalpošanas kvalitāti, tomēr nevarēja attaisnot tik pavedinošu intonāciju. Blondīnes balsī bija tik daudz kaislas vēlmes atdoties tūlīt un tepat, tieši pa telefonu, liekot lietā mikrofonu un membrānu, ka pirmo reizi mūžā es nožēloju, ka neesmu vīrietis.

—   Vai varu pasūtīt pusdienas numurā? — es franciski apjautājos.

—    Protams, kundze! — tajā pašā mirklī, kad šī nekrietnele bija sapratusi, ka runā ar sievieti, man par apbēdinājumu erotiski vilinošās intonācijas transformējas agresīvi seksuālās. Vēlreiz nožēlojusi (šoreiz gan cita iemesla dēļ), ka neesmu vīrietis, nolēmu sarunu ievirzīt lietišķākā gultnē un steigšus pasūtīju dārzeņu salātus, apelsīnu sulu, vistu ar zaļajiem zirnīšiem, kafiju ar putukrējumu un mandeļu kēksu.

—   Un ko kundze dzers? — ja es nemācētu franču valodu un kā vairums manu nelaimīgo tautiešu orientētos tikai pēc intonācijas, es, nudien, domātu, ka servisa pārstāve interesējas, kādā veļā viņai iekrist manā gultā — sarkanā vai sārtā.

—    Ko izvēlēsieties, kundze?…

īsu bridi vilcinājos, pārlikdama, vai tiešām vēlos kaut ko iedzert. Iekšējā balss mani tūdaļ pasūtīja pie velna, un es šo rezolūciju atkārtoju telefona maniacienei.

—      Sapratu, kundze… — blondīnes balss nedaudz pierāvās. — Pēc desmit minūtēm pasūtījums būs jūsu numurā.

Pa šīm desmit minūtēm beidzot sajutu sengaidītos možuma uzplūdus, paspēju novilkt mēteli, iegriezties vannas istabā, nomazgāties, atsvaidzināt kosmētiku, pārģērbties un pat noskatīties īsu reklāmas filmiņu: futbolists, spalvains kā birste, mežonīgi klunkšķinādams ādamābolu, no milzīgas pudeles laka minerālūdeni, bet tris pusaudži, pēc drēbēm spriežot — holandieši, bet pēc badigi kārās acu izteiksmes — Mitišķu profesionāli tehniskās skolas kursanti, sajūsmināti vēroja šo intīmo rīšanas procesu.

Pie durvīm paklusu pieklauvēja.

—    Kas tur ir? — es uzsaucu, neatraudamās no televizora, kur futbolistu jau bija nomainījis Disneja pelēns, kurš gatavoja kārtējo uzbrukumu kaķim.

—   Jūsu pusdienas, kundze!

Aizlumpačoju līdz durvīm, atvēru tās un gandrīz apžilbu, ieraugot spodri baltu un milzīgu — kā rati, ar kuriem padomju slimnicās no reanimācijas uz morgu transportē liķus — riteņgaldiņu. Šis balti klātais brīnums man vēl atgādināja burvju mākslinieka galdiņu — tik daudz uz tā bija salikts visādu sudraba trauku un trauciņu, šķīvju un mirdzošu piederumu.

Kā apburta vēroju šī buržuāziskā "galdiņklājies" pārvietošanos, tam visā savā maršrutā izplatot gardas smaržas. Viesmīlis, kas to ieripināja manā numurā — ļoti liela auguma plecīgs vīrietis baltā formas virssvārcī, — piebīdīja ratiņus pie apaļā galda un sāka pārvietot bļodas un traukus uz diezgan nemākulīgi uzklātā galdauta. Viesmiļa mugura bija tā saspringta, it kā viņš ar šiem šķīvjiem darītu nezin ko — teiksim, žonglētu cirka arēnā.

—     Varbūt jums palīdzēt? — es klusi apvaicājos, jo man sāka likties, ka šis rokas jau sen esmu kaut kur redzējusi. — Man gribētos paēst pie galda nevis uz grīdas…

—     Nepūlieties, kundze, — viesmīlis neatskatīdamies sacīja, — esmu jau gandrīz pabeidzis…

Tad pēkšņi es jutu, ka man nolēmējas kājas. Ne tēlainā nozīmē, bet pavisam konkrēti — aiz slābanuma tās kļuva piedauzīgi līkas. Lai neiekliegtos, aizspiedu muti ar sauju un ar šausmām, kā klīniska idiote, kuru piepeši apstulbinājis sen zaudētā saprāta atplaiksnījums, noskatījos, kā Jūdžins izslējās visā savā basketbolista augumā un, iecietinātu salveti pār roku pārmetis, palokās man kā neveikls, toties ārkārtīgi pakalpīgs ķelneris:

—   Jūsu pusdienas, kundze…

24. nodala

Amsterdama. Viesnīca "Holiday Inn".

1977. gada 30. decembris.

… Jau grasījos vērt muti vaļā, taču tūdaļ to atkal aizvēru. Jūtas, kas mani vētraini mutuļoja, lauzās uz āru, bet Jūdžins brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām un izteiksmīgi pavērsa skatienu uz augšu, uz ciļņiem rotātajiem griestiem, no kurienes kā kristāla stalaktīti tieši virs nemākulīgi servētā galda nokarājās izsmalcinātās lustras dekoratīvie veidojumi.

Šis žests mani vārda tiešā nozīmē pienagloja uz vietas.

Man nevajadzēja spogoli, lai iztēlotos, cik muļķīga ir mana sejas izteiksme, es nespēju noticēt tam, kas norisinājās. Tas viss tik ļoti atgādināja lētu, kaut kur Sverdlovskas kinosmdijā uz ātru roku safabricētu filmu ar amerikāņu spiegiem, konspiratīvajiem dzīvokļiem, nelaimīgajiem naidīgās Rietumu propogandas upuriem, kuri krīt histērijā, sapratuši, cik nelabojamu kļūdu pieļāvuši, un, protams, ar mikrofoniem, kurus viltīgie CIP aģenti iemontējuši lustrā, krēslu kājās un tualetes ūdens tvertnē, ka es nepatikā noskurinājos. Bet Jūdžins tikmēr turpināja no normāla cilvēka viedokļa augstākajā mērā dīvainas izdarības: demonstratīvi, kā milzīga džeza orķestra bundzinieks, nodžinkstināja metāla bļodas vāku pret mērces trauku, viltīgi piemiedza man ar aci, spalgi nokliedzās: "Labu apetīti, kundze!" un tad, kājas dimdinādams, kā zaldāts parādes laukumā, aizsoļoja līdz izejai, aizribinādams līdz savu "Galdiņ, klājies!", pavēra ārdurvis, palūkojās gaiteni, tad atkal ar troksni aizcirta un, atstājis ratiņus pie ieejas, novilka kurpes un vienās zeķēs klusiņām aizzagās uz vannas istabu, mādams, lai viņam sekoju.

Šīs pantomīmas hipnodzēta (kā nedziedināma vājprātīgā, kas uz brīdi atsvabināta no trako krekla), arī es noāvu kurpes, uz pirkstgaliem šķērsoju halli un ielavījos ar sārtām flīzēm izliktajā vannas istabā, ne mazākā par mana redaktora kabinetu, kurā trūka tikai rakstāmgalda un apspriežu galda, kas šeit daudz efektīvāk un, galvenais, ari lietderīgāk bija aizstāti ar vaska dzeltenu sēdvannu, tādas pašas krāsas klozetpodu, bidē, ētu izlietni un dušas kabīni, kas tik ļoti atgādināja telefona būdiņu, ka es pavisam nelaikā un nevietā atcerējos dzimtās divkapeikas. Manas nelaimīgās kajas no ilgstošā sasprindzinājuma drebēja kā ķīselis, likās, ka manī viss pulsē, un man drausmīgi gribējās apsēsties tieši uz grīdas, piespiest pieri kaut kam aukstam un aizvērt acis, bet tikai tā, lai es tajā pašā laikā varētu redzēt Jūdžinu, kurš laida ūdeni sēdvannā, piepildot šo higiēnas mauzoleju ar Niagāras ūdenskrituma dārdoņu. Ūdens plūda, bet Jūdžins devās pie dušas kabīnes, iespraucās tajā un atskatijies māja, lai viņam sekoju.

Skaidri apzinadamās, ka paklausītu šim aicinājumam pat tad, ja zinātu, ka tūliņ kabīnē ielaidīs gāzi "Ciklons-B", es iegāju stiklotajā un flīžotajā kambarītī un — kā apsvilinošā dušā — nonācu tieši Jūdžina apkampienos.

—    Vai runāt drīkst ? — es čukstus apvaicājos.

—    Drīkst, bet tikai īsi, — viņš tāpat atčukstēja.

—   Telegrāfa stilā? -Jā.

—    Kā Ļeņins Smoļnijā?

—    Kā Hemingvejs Parīzē.

—    Pašlaik man telegrāfa stilā nesanāks… — iespiedusies viņam azotē, izbaudīju tādu labsajūtu, atbrīvotību un svētlaimi, ka, neraugoties ne uz kādiem titāniskiem pūliņiem savaldīties, sāku klusiņām raudāt. Pat ne raudāt, bet pa sieviešu modei apslāpēti vaimanāt.

—   Beidz, Veļa, — sajutu viņa lūpas kaut kur pie savas auss ļipiņas. — Tu man visu jaku ar tušu nozieķēsi. Bet man tā jāatliek, kur paņēmu.

—    Nekas, es izmazgāšu. Cik nu tur tā darba!

—    Buržuju viesnīcu iemītnieki veļas dienas nerīko!

—   Komunistiem tas ir piedodams. Mums taču vienmēr ir problēmas ar karsto ūdeni.

—    Kā tev klājas, Veļa?

—    Un tev?

—   Kā tai dziesmiņā: "Viss kārtībā, ak, cienījamā kundze!"

—      Tātad arī tev iet tik labi, ka sliktāk vairs nevar būt?

—    Nu vairs ne!

—    Mans numurs ir pilns mikrofoniem, ja?

—    Kā kliņģeri»s ar rozīnēm, —Jūdžins pasmaidīja.

—    Un te?

—   Te ir tikai viens — mana auss.

—   Vai drīkst šajā mikrofonā ierunāt pāris vārdu?

—    Presei?

—    CIP.

—    Runā.

—    Es tevi mīlu!

—     Šķiet, ka patrāpījies ļoti vecs un slikts mikrofons. Atkārto vēlreiz.

—    Es tevi mīlu! Mīlu tevi es!…

—   Ko tu teici? Es nesadzirdēju!

—    Ejam vannā. Tur es tev paskaidrošu sīkāk!

—   Tur nedrīkst runāt.

—    Bet skūpstīties drīkst?

—    Drīkst, bet labāk nevajag.

—    Es klusītēm.

—     Klusītēm nesanāks… — viņš pacēla manu galvu un pasmaidīja. —Žēl gan…

—   Kāpēc tu esi Amsterdamā?

—    Sailgojos pēc tevis…

—   Kas noticis, Jūdžin?

—   Rīt Jaunais gads.

—    Un tu esi Santa Klauss zagtā viesmīļa jakā?

—   Apmēram uz to pusi…

—   Vai zini, ka…

—   Zinu. Es visu zinu, Veļa.

—    Rādās gaužām bēdīgi, vai ne?

—    Viss, izņemot tevi.

—   Pasaki vēlreiz.

—   Viss, izņemot tevi, Veļa.

—   Viņi mani izseko?

—    Nevajag tā nervozēt, Veļa. Galu galā viņi taču izseko it visus, tā ir viņu stihija. Kāpēc gan lai viņi neizsekotu tik apburošu objektu? Tas no viņiem būtu par daudz prasīts.

—   Tu novirzījies no telegrāfa stila.

—   Tu mani novirzīji.

—   Zini ko, ieturēsim pusdienas. Tur ir pilns galds visādu ēdamo.

—    Citreiz. Man jāpazūd. Un pēc iespējas ātrāk.

—   Tev droši vien nevajadzēja te rādīties?

—   Man nevajadzēja rādīties Buenosairesā.

—   Tu nožēlo?

—    Jā, nožēloju — ka jāiet projām. Un tieši tagad, kad būtu īstais brīdis mazgāt jaku.

—    Saki, kas noticis?

—    Kamēr esmu tev līdzās, nekas ļauns tev nenotiks.

—   Un tu esi līdzās?

—   Vai vēl tuvāk vispār iespējams?

—   Ir iespējams. Tikai tev jāiet.

—    Es tevi mīlu, Veļa!

—   Nē, mīļais, es mīlu tevi!

—    Bet es?

—    Bet tu esi manī iemīlējies. Varbūt…

—   Neredzu būtiskas atšķiribas.

—   Tāpēc, ka tu esi muļķadesa!

—    Pasaki man vēl kaut ko tikpat jauku!

—    Tu esi visskaistākais viesmīlis, kādu esmu redzējusi.

—    Bet ne veiklākais.

—    Tu uzradies manā numurā kā Kalmāna operetes varonis.

—   Kā Bernsteina mūzikla varonis.

—   Neredzu būtiskas atšķirības.

»

—   Tāpēc, ka tu esi provinciāle.

—   Vai Cehovu esi lasījis?

—   Esmu.

—   Par Vaņku Zukovu esi dzirdējis?

—    Šo to esmu.

—    Tad ņem mani, vectētiņ, atpakaļ uz sādžu! Lūdzu!

—    Pacieties, Vel, vairs nebūs ilgi!

—    Esmu jau cietusies. Ja tu zinātu…

—    Zinu… — viņš paskatījās pulkstenī. — Bet tagad apskauj mani labi cieši un dod šurp ausi. Es tev kaut ko pateikšu, kas CIP nav jāzina.

—    Saki…

Pieslējos pirkstgalos, ar pakausi atduroties viņa zodā, un apskāvu šo vīrieti, šo savu necerēto balvu par visu pārdzīvoto un pārciesto tik cieši, cik vien spēju, un tad man pēkšņi sāka likties, ka tas ir tikai sapnis, visparastākais sapnis. Nekad nav bijis šo baiso notikumu, nav bijis manas pašdarbnieciskās izmeklēšanas, nav bijis Andropova ar viņa bandītiem un mirušā Haskina uz bordo pārklāja, un Buenosairesas ar Vitjiku, un Gabēna ar viņa Cīles virtuvi… To visu es vienkārši esmu nosapņojusi, un tūlīt atvēršu acis, nopurināšu visu šo snaudas apmātību, šos murgus un šaušalas, un man līdzās būs cilvēks, kuru es tagad apskauju, tas notiks Maskavā, manā dzīvokli, mēs piecelsimies un es jozīšu uz redakciju, kur man sakrājies kaudzēm darāmā, bet viņš dosies uz savu darbu, un vakarā mēs satiksimies, un mums nevajadzēs sarunāties čukstus, apskaujoties šaurā dušas kabīnē, mums nevajadzēs slēpties un ausīties un sajust, kā sirds no bailēm iekrīt kaut kur krūšu kurvja dziļumos.

—    … lai notiktu, kas notikdams. Tu saprati, Veļa?

—   Ko?…

—   Vai tu vispār dzirdēji, ko es tev teicu?

—    Nē, es domāju ar tevi.

—    Vel, pasaki cik viņu ir?

—    Kopā ar Topoļevu — pieci. Tie ir slepkavas, Jūdžin.

Man no viņiem bail…

>

—   Vai viņi atlidoja kopā ar tevi?

—    Nē. Bet es domāju, ka viņi jau ir kaut kur šeit. Visi pieci izlidoja no Barselonas tajā pašā dienā, kad es. Tikai ne uz Amsterdamu, bet uz Frankfurti…

—    Prātīgi kungi.

—   Viņiem vajadzīgs Mišins.

—    Es zinu, Veļa.

—    Kā tu zini?

—    Viss, — viņš pielika rādītājpirkstu pie lūpām. — Preses konference beigusies. Parunāsim, kad viss būs galā.

—   Kas viss? Par ko tu runā?

—     Es tagad aizeju. Tieši pēc divām minūtēm tu aizgriezīsi ūdens krānu, iziesi atpakaļ hallē un ieturēsi krietnas pusdienas. Pēc tam iesi gulēt. Tad piecelsies un izdarīsi to, ko tev lika prātīgie kungi. Mats matā. Bez improvizācijām! Tas ir ļoti svarīgi, Veļa. Un ne par ko nedomā, un neuztraucies. Es visu laiku būšu līdzās. Tikai tu mani nemeklē! Saprati?

Es pamāju.

… Jūdžina jau sen vairs nebija, bet es, nespedama izkustēties no vietas, joprojām stāvēju šaurajā kabīnītē, piespiedusi rievainajam stiklam slapjo pieri, un domāju garu un neizdomājamu domu… Tiesa, šoreiz man galvā kā aizvēsturiskā projektorā nespolējās nebeidzama pusizdzisusi un saskrāpēta kinofilma ar bojātu perforāciju, kurā aukstās un pelēkās Maskavas skatiem pāri klājās saulainās Barselonas ielas, bet Vitjika Mišina spīguļojošās māņu brilles uzpeld manas mātes krunkainajai sejai un melnajam plastikāta maisam ar Bredslija līķi. Šoreiz manā priekšā bija tikai viens attēls — smaidošs Jūdžins smieklīgā viesmīļa uzsvārcī. Bet pāri visam pletās baiga un šausminoša, loģiski neizskaidrojama priekšnojauta, ka šo kadru redzu pēdējo reizi…

25. nodaļa

Amsterdama. Viesnīca "Holiday Inn".

1977. gada 30. decembris.

—    Hallo? Pasauciet, lūdzu, Renē kungu.

—   Kas vaicā? — klausulē bija dzirdama vecākas sievietes balss.

—    Sakiet, ka zvana viņa sena paziņa no Cīrihes laikiem.

—    Vai jūs ar Renē kungu kopā mācījāties koledžā?

—    Diemžēl tikai divus semestrus, kundze.

Ar šo stulbo frāzi paroles oficiālā daļa beidzās. Pēc Matveja Topoļeva instrukcijām man tagad vajadzēja gaidīt.

Es arī gaidīju, cieši piespiedusi klausuli pie auss un nesekmīgi pūlēdamās ar vienu roku uzraut firmas kartona sērkociņu.

Klausulē iestājās klusums. Nevis tā čērkstoņa un čaboņa, ar ko dzimtas padomju ATC aplaimo savus abonentus, bet tīrs, muzikāls klusums. Tad atskanēja kādas jaunākas sievietes balss. Vitjiks, kā redzams, savās skaistajās tālēs velti laiku nezaudēja.

—   Malceffas jaunkundze?

-Jā. ' • .

—     Mūsu kopīgais paziņa man uzdeva jūs uzaicināt kopā ar viņu nosvinēt Jauno gadu.

—    Ļoti mīļi no viņa puses, — es atburkšķēju. — Un kur?

—     Tieši pēc divām stundām no Centrālās stacijas atiet jūsu vilciens. Biļete ir pie viesnīcas administratora, lejā…

—    Piedodiet, kundze, kas tas tāds par vilcienu?

—     Vilciens uz Volendamu. Tā ir neliela kūrortpilsētiņa pašā jūras krastā. Ļoti skaista vieta, lauki, kāpas… Tur jūs ieradīsieties septiņos ritā. Tiklīdz iebrauksiet, paņemiet taksometru un nosauciet šoferim viesnīcu "Dama", kur jums jau sagatavots numurs.

—   Jā, bet…

—    Vai kundzei kaut kas nepatīk?

—    Redziet… — iedomājos sevi vienu vilcienā, bet pēc tam tukšā viesnīcas numurā gaidām mīļo draugu Vitjiku, un man tūliņ sagribējās iebarikādēties vannas istabā. — Redziet, es šeit neesmu viena. Kopā ar mani ir mūsu laikraksta galvenais redaktors, un nebūs viegli izskaidrot, kāpēc tik negaidīti dodos uz citu pilsētu. Jo sevišķi Jaunā gada priekšvakarā…

—    Nekādu problēmu, kundze, — balss ievidžinājās ar jaunu sparu. —Jūs varat doties uz Volendamu kopā ar savu ceļabiedru. Tūdaļ viņam pasūtīšu numuru viesnicā. Bet vilciena biļete viņam būs atstāta pie ceturtā vagona pavadoņa. Iegaumējiet: ceturtais vagons. Laimīgu ceļu, kundze, un priecīgu Jauno gadu!

Aizmetu sasodītos kartona sērkociņus, sagramstīju somā šķiltavas un beidzot aizsmēķēju cigareti, kas man tagad likās tikpat pretīga kā mana mūža pēdējie pusotra mēneši.

"Kā labā teātri, cienitā V.V.," es nodomāju, pūzdama dūmus lustras stalaktītos." Biļetes ar pazīstama administratora laipno roku kasē, programmiņa pie biļešu kontrolieres, tālskatis apmaiņā pret garderobes numuriņu, vieta ceturtajā vagonā, no kurienes viss labi pārskatāms, luga'iJiivos cēlienos un sešās ainās, finālā kādu nogalina, bet kuru, to programmiņas autori tālredzīgi neizpauž. Lai noturētu skatītāju interesi. Es ar prieku noskatītos izrādi lidz beigām, ja vien mani nemocītu nelabas nojausmas par to, kāda loma šai uzvedumā ierādīta man. Neesmu taču ne aktrise, ne režisore un pat ne skatuves strādniece, toties varu tikt upurēta tieši kā skatītāja…"

Smēķēju jau filtru, kad piepeši attapos, ka laiks uzņemt apgriezienus un atpelnit dzeltenās mājas komandējuma naudu. Uzgriezu portjē telefona numuru un atkal izdzirdu jau tikpat kā par savējo kļuvušās telefona maniaces orālās intonācijas:

—    Hello?…

—   Vai varat pieņemt pasūtījumu, jaunkundz?

—     O, jā, protams, kundze! — balss skanēja tā, it kā šī meiča būtu ieņēmusi klausuli mutē, un tālab manā membrānā tagad čāpstēja, šļupstēja un šmīkstēja. — Visu, ko vēlaties!

"Ak, Dies, tikai ne to!" es nodrebinājos un vēsi sacīju:

—    Lieciet, lai man atnes aukstu tēju ar citronu un sviestmaizi ar lasi.

—    Kundzei ir brīnišķīga apetīte… — tās stervas piezīme trāpīja tieši mērķī, ja ņem vērā, cik sātigas pusdienas man nesen bija piegādājis Jūdžins. — Pasūtījums pieņemts kundze…

Tieši pēc divām minūtēm pie manām durvīm jau klauvēja.

Batija pēctecis šoreiz bija tērpies modīgā smilšu krāsas zamša jakā, no kuras augšgalā rēgojās tādas pašas krāsas svītera augstā apkakle, šo tuksneša nokrāsu buķeti noslēdza tumšzili džinsi un zamša kurpes ar biezām kaučuka zolēm. Pār plecu siksniņā kuļājās dārgs fotoaparāts un kopumā viņš izskatījās kā bezrūpīgs klejotājs tūrists no Mongolijas, kas nez kādā ceļā pēkšņi kļuvusi bagāta.

Pat labdienu nepadevis, ceļojošais slepkava drošiem soļiem iemaršēja hallē, neaicināts nozvēlās uz dīvāna un jautājoši samiedza savas jau tāpat šaurās acis.

Ne vārda neteikusi, apsēdos atzveltni viņam pretī un tieši tāpat sāku blenzt savā viesī.

—    Nū? — Batija pēctecis beidzot noprasīja.

—    Tprū1 — es sirsnīgi atbildēju. — Vai tev, cira piet, tā arī nav iemāc aši satiekodes sasveicināties? Tu, draudziņ, kā rādās, esi vēl mežonīgāks nekā tās ķēves, ko tavi senči drātēja rīta agrumā, lai saglabātu jūsu šaurfilmas genofondu. Ķēves vismaz par sveiciena zīmi astes vicināja…

Batija pēctecis atvēra muti, tad to aizvēra, pēc brītiņa vēlreiz atvēra un nolaida biezos plakstus, pūlēdamies dzirdēto sagremot, beidzot iekšēji saņēmās un klusi sacīja:

—    Sveiki!

—    Sveiks.

—    Paroli nosauci?

—    Par tām lašmaizēm?

—   To pašu.

—    Nosaucu.

—    Ko pateikt?

—    Un tu atcerēsies?

—    Esi mierīga!

—    Kā tevi sauc, mutant?

—    Kas man jānodod?

Nopūtos un atstāstīju viņam savu sarunu ar Vitjika brūtēm. Kamēr stāstīju, Batija pēctecis manī raudzījās, acis ieplētis, cik jau nu to pieļāva to konstrukcija, un ritmiski māja ar galvu, it kā es viņam par godu dziedātu modernu šlāgeri. Kad viņam pielēca, ka visu jau esmu pateikusi, mutants piecēlās un neatvadījies devās uz izeju.

—    Ei! Kur tu iesi?

—    Nodot.

—    Un ko man darīt?

—    Gaidīt.

—    Man nav laika. Divpadsmitos jābūt stacijā…

—   Tik un tā gaidīt, — kā pasludinādams galīgo diagnozi, Batija pēctecis noteica un aizvēra durvis no ārpuses.

Atkal jāgaida! Lai cik dīvaini, tomēr šis Gobi tuksneša dadzis izrādījās godīgs lopkopis: nebiju vēl paspējusi izsmēķēt cigareti un ar pāris siltiem vārdiem pieminēt Viskrievijas ārkārtējās komisijas ciņai ar bandītismu un sabotāžu tēvus dibinātājus, ieskaitot šīs komitejas priekšnieku ar visu viņa āža bārdeli, kad aicinoši ieskanējās telefons. Man pat prātā neienāca, ka tas varētu būt kāds no maniem nelokāmajiem kuratoriem, tāpēc es klausulē franciski iebrēcu:

—    Cik ilgi var gaidīt jūsu lasi, kundze?

—    Izklaidējaties, Maļceva? — izdzirdu Matveja ar kolofoniju iepūderēto balsi.

—    Bez jums? Tā būtu rupjākā subordinācijas pārkāpšana.

—Ja nu reiz jūs ierunājāties par subordināciju, esiet tik laipna, beidziet māžoties un uzmanīgi ieklausieties, ko jums teikšu!

—   Klausos! — pilnā kaklā ieaurojos kā debils jaunkareivis.

Uz brīdi klausulē iestājās klusums. Topoļevs acīmredzot

pārlika, vai sarīkot skandālu pa telefonu vai labāk tomēr nogaidīt piemērotāku brīdi. Acīmredzot apakšpulkvedis izšķīrās par otro variantu, jo nu jau daudz mierīgāk sacīja:

—   Mums nav laika.

—Jūs jau sākat mani citēt?

—   Aiz ko tad tā?

—   Aiz to, ka es jūsu mutantam ar bikšu priekšām acu vietā teicu, ka man nav laika.

—    Valentīna Vasiļjevna, — Topoļevs smagi nopūtās. — Vai jūs spējat runāt kā normāls cilvēks?

—    Un jums šķiet, ka jūsu jaukajā sabiedrībā ir iespējams palikt normālam cilvēkam?

—   Mēs zaudējam laiku, Maļceva.

—   Labi, es klausos.

—   Jums pilnībā jāievēro instrukcijas, ko jums pateica pa telefonu.

—    Pilnībā? — es pārjautāju.

-Jā-

—    Un pec tam?

—   Viss paliek spēkā: jūs darāt savu darāmo, mēs — savu. Ceru, ka nekas nenojuks. No mūsu puses jau nu noteikti ne.

—     Ziniet, šai pasākumā ir kāds nepatīkams apstāklis.

—    Sai pasākumā ir milzums nepatīkamu apstākļu. Kuru konkrēti jūs domājat?

—    Kā lai es to visu pasaku savam redaktoram? Cilvēks taču jau droši vien ir pidžamā. Un te pēkšņi — celties, ar mantām, nakts melnumā trencamies uz Volendamu!

—    Tā arī pasakiet: sak, jūsu senais draugs Melcers no Vīnes "Kurier" nejauši uzzinājis, ka esat Amsterdamā, tikko jums piezvanīja un ielūdza uz Volendamu, kur viņš raksta grāmatu par starptautisko terorismu ("Pēc autobiogrāfiskiem materiāliem," es klusībā piemetināju), lai ar šampanieti nosvinētu Jauno gadu. Tā kā jūs ar Melcera kungu esat tikai draugi, gribat uz šo tikšanos uzaicināt arī savu cienījamo redaktoru. Kompānijas pēc. Pastāv taču internacionālā žurnālistu brālība! Vai tāds variants jūs apmierina?

—    Mans kolēģis Melcers, pēc visa spriežot, ir turīgu ļaužu, vai ne?

—   Jūs runājat par vilciena biļetēm un apmaksāto viesnīcu? Jā, viņš ir turīgs un šādu žestu var atļauties. Galu galā — Rietumos tā ir pieņemts.

—   Bet kā es savam redaktoram izskaidrošu situāciju, kad Kurts Melcers no Vīnes laikraksta "Kurier", mani ieraudzījis, plati iepletīs rokas skāvienam un tirā Maskavas dialektā iesauksies: "Vaļuha, ak tu vecā govs!"?

—   Beidziet, Valentīna Vasiļjevna, — Matveja balsī pēkšņi jautās pagurums. — Par kādiem paskaidrojumiem jūs man te stāstāt? Jūsu redaktors ir pietiekami saprātīgs cilvēks, turklāt apveltīts ar ļoti labi attīstītu pašsaglabāšanās instinktu, ko, starp citu, jums derētu no viņa pamācīties. Viņš jau sen ir visu sapratis, tāpēc jūsu paskaidrojumi būs tikai skata pēc un ne vairāk. Viņš darīs visu, ko jūs viņam liksiet. Rīkojieties, Valentīna Vasiļjevna, modiniet savu dārgo šefu un — uz redzēšanos Volendamā!…

Nospiedusi telefona kontaktsviru, es to lēnām atkal atlaidu un uzgriezu četrus ciparus.

—   Vai tu guli?

—    Jā, esmu jau gultā… — neapmierinātības intonāciju viņa balsī tūdaļ nomainīja satraukums. — Kaut kas noticis?

—    Nekas sevišķs, sīkumi.

—    Saki.

—     Piedāvāju tev aizraujošu, turklāt bezmaksas ekskursiju uz Holandes ziemeļiem.

—    Esi nolēmusi ietaupīt manu valūtu?

—    Tevis dēļ man nekā nav žēl. Pat nicināmo guldeņu!

—     Un tāpēc mums jābrauc tūlīt? Pusvienpadsmitos vakarā?

—   Tu nekad neesi bijis romantiķis, mans dārgais…

—   Toties tev tās indeves pietiek četriem.

—    Nu, ko darīsim? Brauksim vai…

—    Paldies tev!

—    Par ko?

—    Par to, ka tu tā saudzē manu patmīlību.

—    Kāpēc tu domā, ka es to saudzēju?

—    Tu nesaki, ka man nav izvēles. Bet tā taču ir, vai ne?

—   Vai tu vienmēr naktis esi tik gudrs?

—    Vai tad tu jau esi aizmirsusi, kāds es esmu naktīs?

—    Un, tavuprāt, man to nemūžam nevajadzētu aizmirst?

—   Vaļa, saki skaidri un gaiši, kad jābrauc?

—   Tev ir kāda pusstunda laika…

—    Labi, paspēšu…

Viņš nokremšļojās, tad piesardzīgi ieminējās:

—   Varbūt pie reizes pateiksi, kurp mēs braucam?

—    Tāpat vien, maza ekskursija pa skaisto ziemeļzemi. Holande, ja neesi vēl paspējis izlasīt ceļvedī, ir tulpju, dambju un vējdzirnavu zeme. Taisni brīnums, ka Servantes nav dzimis šeit.

—    Un izbraucam naktī, lai labāk varētu saskatīt visus šos jaukumus?

—    Nakti tāpēc, ka dodamies slepenā ekspedīcijā. Es pat teiktu — operācijā.

—   Vaļa, pašlaik man prāts nenesas uz jokiem…

—    Kāpēc tu domā, ka es jokoju, glupiķit? Tā tiešām ir operācija. Personālā. Tai ir pat šifrēts nosaukums.

—   Kāds?

—   "Sveika, dirsa, Jaunais gads klāt!…"

26. nodaļa

Vilciens "Amsterdama — Volendama". Ceturtais vagons.

1977. gads. Nakts no 30. uz 31. Decembri.

Šķiet, ka maniem kolēģiem, starptautisko attiecību komentētājiem, kurus pat grūti nosaukt par žurnālistiem, jo neviens nezina, kas viņi tādi ir — ne īsti ierēdņi, ne diplomāti, ne spiegi, — pieder bijušajā PSRS par klasisku atzītais teiciens: "Ja gribi kādu iepazīt, aizbrauc ar viņu uz ārzemēm." Man allaž bija licies, ka šai frāzē atspoguļojas tikai šo izredzēto, cik necik talantīgo, toties absolūti bezprincipiālo varas ielikteņu snobisms, kuri nenosarkdami mēdza apgalvot, ka Vašingtonā un Majorkā viņiem visvairāk pietrūcis Borodinas maizes doniņas un sālītas siļķes astes. Dīvaini vienīgi tas, ka, par spīti šai atziņai, vienīgā valsts pasaulē, kas neizmantoja tik brīnišķīgu ikviena padomju cilvēka pārbaudes iespēju kā ārzemju brauciens, bija visiem zināmā varen plašā zeme, kurā, runājot manas mātes vārdiem, man bija tā milzu laime dzīvot un strādāt. Un tikai tagad, šai 1977. gada pēdējā decembra naktī, sēdēdama pretī savam redaktoram ķiršsarkanos toņos iztapsētajā un kā kumode nolakotajā vilciena "AmsterdamaVolendama" kupejā, es laikam beidzot sapratu, ko īsti ir domājuši mani kolēģi "patricieši"…

Mans apburošais un ironiskais redaktors, ar gridceliņiem izklāto gaiteņu, portjeroto kabinetu un VĻKJS CK fanfaroti svinīgo konferenčzāļu lepnums un rota, zaudējis šai ceļojumā visus savas pievilcības atribūtus, izņemot šikos uzvalkus un franču kaklasaites, sēdēja, iebāzis degunu "France-soir" atvērumā un demonstrēja pilnigu vienaldzību pret visu, kas norisinājās viņam apkārt. Franciski viņš lasija ar grūtībām, to es labi zināju, jo ne vienreiz vien biju viņam palīdzējusi pārvarēt nopietnus robus gramatikā. Un tomēr viņš ne uz mirkli nepacēla acis no avīzes, sarunās neielaidās un uzvedās kā pusaudzis, kuru vecāki par divniekiem atstājuši bez televizora. "Vīrieši sievietes klātbūtnē piepūšas tikai ar vienu mērķi," man ienāca prātā manas viedās draudzenes kārtējais šadevrs. "Viņi vēlas, lai viņiem pajautā, kāpēc viņi ir piepūtušies. Galvenais šādos gadijumos ir nekļūdīties taktikas izvēlē. Iegaumē: ja reiz tu vīrietim neko nejautā, ja neinteresējies par viņa sliktā garastāvokļa cēloņiem — tātad tu viņa priekšā ne pie kā neesi vainīga. Kaut esi vainīga pie it visa…"

Es tiešām nejutos vainīga vai nogrēkojusies pret viņu. Pat Staļina laiku "troika" bezvārda runas viņu visos punktos būtu atzinuši par klasisku maitas gabalu. Bet tajā pašā laikā es sapratu, ka vislielākās un, iespējams, ari neatgriezeniskas nepatikšanas viņa līdz šim tik komfortablajā un neaptumšotajā dzīvē vistiešākajā veidā ir saistītas ar mani. Vai mani mocīja sirdsapziņas pārmetumi? Dies' pasarg'! Tad jau es būtu kā grupveida izvarošanas upuris, kuram sameties žēl pēdējā no rindā stāvošajiem tēviņiem, jo tas, nabadziņš, tehnisku iemeslu dēļ nav dabūjis savu porciju prieka un patikšanas. Varbūt mani māca atriebības alkas? Iespējams, ka tajās dienās es tiešam kāroju šo to noraut dažam citam vīrieškārtas pārstāvim, kas viena mierā atļāvās salaist grīstē visu manu dzīvi. Taču tā cilvēka, kurš tik cītīgi lasīja "Franc-soir", potenciālo kastrātu sarakstā nebija. Tāpat kā nebija vērts interesēties par viņa sliktā garastāvokļa cēloņiem: es taču labāk nekā jebkurš cits šai vilcienā, šai tulpju, dambju un vējdzirnavu zemē, kā ari visā plašajā pasaulē, zināju, kādi ir šie cēloņi.

Iekārtojusies ērtāk uz mīkstā, ar pirmšķirīgu buržuāzisku ripsu apvilktā dīvāna, izņēmu cigaretes, aizsmēķēju un sāku vērties melnajā tukšumā aiz loga. Retie ārspuldžu uzplaiksnījumi izgaismoja spodrus, kā no bērnu konstruktora detaļām saliktus baltus namiņus ar dakstiņu jumtiem, glītus, sakoptus dievnamus, šādas tādas saimniecības ēkas un, protams, vējdzirnavas, vējdzirnavas, vējdzirnavas. Kaut, ielāgojiet, neviens te necīnījās par rekordražām un nestājās trieciendarba sardzē… Biju jau puslīdz apradusi ar kaleidoskopisko situāciju un ritmu maiņu, kas bija tik līdzīga nakts bildīšu virknei aiz tumsā joņojošā vilciena loga. Ļoti iespējams, ka pieredzes bagātie spiegu amata pasniedzēji, tonakt mani redzēdami, būtu ļoti apmierināti par manu aukstasinību un savaldību.

—    Vai tu man neko negribi teikt? — viņš beidzot apjautājās, joprojām neatraudams acis no avīzes.

—    Negribu.

—    Negribi vai nevari?

—    Un kāds variants tev patiktu labāk?

—    Ka nevari.

—   Tātad nevaru.

—   Vai zini, ko es lasīju, kad tu man piezvanīji?

—    Žurnālu "Propagandists un aģitators".

—    Kādu amerikāņu publicista rakstu par Peņkovski, — viņš atsvešināti teica, nereaģēdams uz manu dzēlibu. — Tur bija rakstīts, ka viņš neesot nošauts, bet dzīvs sadedzināts.

—    Neko būtisku tas nemaina!

—   Vai tiešām tu nesaproti?! Divdesmitā gadsimta otrajā pusē, civilizētā valstī kā viduslaikos sadedzina ievērojamu militāru speciālistu, zinātnieku analītiķi, grāmatu autoru, CIP pulkvedi…

—    Ko tu saproti ar civilizētu valsti? — viņa patoss atstāja tikpat nedabisku iespaidu kā iebaidītā un nomāktā izteiksme viņa koptajā sejā. — Vai to, ka apdekās dabūjami prezervatīvi un funkcionē kanalizācija un telefona sakari?

—     Peņkovskis taču nebija parasts spiegs, Vaļa. Viņa gatavība sadarboties ar CIP balstijās uz pārliecību…

—   Un tu to jau sen zināji?

—   Nu, pieņemsim, ka sen…

—    Tad būtu uzrakstījis attaisnojošu rakstu sēriju mūsu mīļotajā avīzē, kas iznāk trīs miljonus lielā mednā. Sak, tā un tā, godājamie lasītāji, dārgie komjaunatnes pirmorganizāciju sekretāri, pulkvedis Oļegs Peņkovskis ir godīgs cilvēks un pilsonis, kurš vienkārši agrāk par cidern saprata, pie kā pasauli novedīs padomju ekspansija apvienojumā ar kodolkara draudiem. Bet viņu par šo varoņdarbu cilvēces labā neizvirzija vis par Nobela prēmijas kandidātu, bet sadedzināja kā bērza tāsi.

—   Yai tu maz sajēdz, ko runā, Valentīna!

—    Āre, par to pat iedomāties bail! — aizsmēķēju jaunu cigareti. — Bailes, mans dārgais, virza pasauli. Vienmēr tikai bailes. Bailes pazaudēt dienesta stāvokli, ērtu kabinetu un tagad, cik saprotu, bailes par savu dzīvību…

—    Un tu domā, ka man nav jābaidās?

—   Nezinu…

—    Neviena te nav, Vaļa. Esam divatā. Galu galā, runa taču nav ne par ko tādu, kas pārsniedz tava un mana darba ietvarus, mūsu profesijas robežas…

—   Tu esi par to pārliecināts?

—    Es neesmu mulkis, Vaļa!

j > ' i

—   Ja neesi muļķis, tad pacenties saprast: man nav tev ko teikt!

—    Ak tā gan! — viņš atsvieda avīzi un ieurbās manī ar ļaunām, bezmiegā apsarkušām acīm. — Mēs vienmēr esam bijuši sabiedrotie. Kāpēc mums tādiem nepalikt ari turpmāk? Nu, vismaz šajā idiotiskajā braucienā?

—    Tāpēc, ka ir lietas, par kurām nav pieņemts runāt…

—   Jo sevišķi liecinieku klātbūtnē, — noņirdza pavadoņa formā tērptais Vitjiks, strauji atbīdījis kupejas durvis un kā šausmu filmu varonis iestājās tukšajā ailē…

27. nodaļa

Vilciens "Amsterdama-Volendama". Ceturtais vagons.

1977. gads. Nakts no 30. uz 31. decembri.

—   Nu, kā ir? — jautrā garā apvaicājās mans skolas biedrs, aizvērdams kupejas durvis no iekšpuses un apsēzdamies lidzās redaktoram. — Vai atceries Repina gleznu "Negaidīja"?

—   Holandē man vairāk prātā Rembrants, — es tādā pašā toni atbildēju. — Piemēram, "Nakts sardze".

—   Ko nu tur daudz piesargāsi! Te bija, te nav! — Vitjiks bezrūpīgi smaidīja, un tikai viņa acis, nekustīgas, ar dīvainu dzelžainu spīdumu liecināja, ka iekšēji viņš ir gandrīz tikpat sasprindzis kā es.

—    Kas tas tāds? — redaktors, kuru vairāk nekā Mišina pēkšņā parādīšanās pārsteidza mūsu sarunas mākslas zinātniskā ievirze, noprasīja.

—    Valentīna, stādi mani priekšā savam paziņam, citādi sanāk neveikla situācija…

—    Nav nekādas vajadzības, prātvēder, — es nomurmināju, pagriezos pret redaktoru un klusi sacīju. — Izej, lūdzu, uz īsu bridi gaiteni. Mums ar šo biedru mazliet jāaprunājas.

—   Nu, nē! — Vitjiks draiski iesaucās. — Šis kungs nekur neies! Gaitenī plosās caurvējš, ka nedabū vēl iesnas! Tādu triecienu mūsu jaunatnes žurnālistikai es sev nepiedošu…

—     Paklausieties, — mans pavadonis uztraukumā piesmakušā balsī iesāka, — kāda velna pēc…

—    Aizveries, dirseli! — Vitjiks, labi nostādītā dikcijā noteica un izdarīja zibenīgu kustību ar elkoni. Tik ātru un netveramu, ka es to pat nesaskatīju, tikai sajutu, kā noviļņojas gaiss. Redaktors iekrācās, pārgrieza acis un saļima.

—     Ko tu izdarīji, pretīgais ķēms! — vienu mirkli man likās, ka mans šefs vairs neelpo. Gribēju mesties pie viņa, taču Vitjiks nespodrā balsī teica:

—   Sēdi mierīgi, Vaļa. nekas viņam nenotiks. Gan atjēgsies…

—     Kādu dienu es tevi nogalināšu, Mišin, — es klusi piedraudēju.

—    Bet pirms tu to izdarīsi, — Vitjiks piekrītoši pamāja, — mēs varētu, kā vienmēr, sirsnīgi aprunāties.

—   Tāpēc jau nav cilvēki jāsit nost!

—     Neļaus taču normāli parunāties, — viņš atburkšķēja. — Ej nu katram iestāsti…

—   Vai tiešām tu ari pavadoni?… — briesmigā minējumā man aizžņaudzās elpa.

—    Ko nozimē "ari"? Un kāds tam sakars ar pavadoni?

—    Kur tad tu ņēmi pavadoņa formas tērpu?

—    Nopirku. Veikalā. Par guldeņiem. Esmu jau liels zēns, Maļceva, pīrādziņus nezogu. Nu, bet to tavu otru draudziņu, to gan es "arī".

—    Ko tu viņam izdarīji?

—   Lai viņam mūžīga piemiņa…

—     Par ko tu runā? — es ar stingām lūpām izmociju. Ledains aukstums apņēma manu sirdi.

—    Nezinu. Iepazīties nebija laika. Kupejas šais vagonos mazas un tumšas, ne tādas kā pie mums… Kā nogrāba aiz rīkles, tā nācās atvadīties. Tāds maziņš, kā no šaurfilmas…

—    Batijs?

—     Vai Mamajs, — Mišins paraustīja plecus. — Kāda starpība?

—    Tad jau tas bija tavs draudziņš, nevis manējais! — sapratusi, ka ar Jūdžinu viss kārtībā, atslīgu pret sēdekļa atzveltni. — Ciņu biedrs no tava vienreizējā kantora, kaut tas nodegtu līdz pašiem pamatiem!

—   Nepārdzīvo! — Vitjiks teatrāli nopūtās. — Šitādu Lubjankā ir kāļiem!… Un sāksim runāties, laika mums nav daudz…

—    Ko tev šoreiz vajag?

—    Gribu nodot dažas instrukcijas.

—   Līdz viesnīcai paciesties nevarēji?

—   Pārāk bīstami. Lai kāds arī Matvejs sūdabralis, viņš tomēr ir liels viltnieks, un tie, kas viņam līdzi, ari ir manīgi zeļļi. Manevrēšanai var nesanākt laika. Bet man, kā par spīti, tieši tagad tas ir gaužām nepieciešams. Tev, mīļumiņ, būs man jāpalīdz…

—    Vitjik, tu nudien esi kretīns, vairāk nekas! Viņi taču speciāli atlidojuši šurp tevi piebeigt. Tev tagad vajadzētu ko nagi nes diebt uz Antarktīdu pie pingvīniem, bet tu te grozies viņiem burtiski degunpriekšā…

—   Aprunāsimies un diebšu, — Vitjiks rāmā gara apsolīja. — Tas attiecas ari uz tevi. Un tātad… — atļauju neprasīdams, viņš izvilka cigareti no manas paciņas un aizsmēķēja. — Mani sirdsmīļie kolēģi ar mani runāt netaisās. Viņiem tā ir mācīts: kā ieraugi ienaidnieku, tā knieb nost — pif-paf, un darits!

—    Tu tā runā, it kā tev pašam tur būtu mācījuši tikai šūt un brudierēt, — es nopurpināju.

—    Un tāpēc, mani ieraudzījuši, — Mišins turpināja, it kā manu piezīmi nebūtu dzirdējis, — viņi tūliņ atklās uguni. Un zini, kāpēc?

—   Tas nu gan ir noslēpums!

—    Tāpēc, ka viņi domā, ka, izņemot savu dzīvību, man nav ar viņiem par ko tirgoties.

—    Un tev ir?

—   Redzi nu! Beidzot tikām līdz lietas būtībai. Vai tu zini, kas ir "kurmis"?

—    Kā nu ne! Personāžs no "Īkstītes"…

—     Par "kurmjiem" sauc aģentus, — Vitjiks pacietīgi turpināja, — kuri daudzus gadus dzīvo ienaidnieka teritorijā, ir dziļi iesakņojušies turienes sabiedrībā, iekārtojušies svarīgos objektos un siedz centram sevišķi svarīgu informāciju. Kurmji ir viens no jebkura specdienesta visrūpīgāk sargātajiem noslēpumiem. Arī KGB tādu netrūkst, jo idiotu, kas simpatizē sociālismam, pasaulē ir vairāk nekā kraupainam sunim blusu… Vārdu sakot, tev pēc iespējas drīzāk mūsu saruna jāatstāsta Topoļevam.

—   Viņš neticēs.

—    Bet Mamaja līķis? Policija to atradīs rītausmā. Un ari tavs šefs to apliecinās, kad nāks pie saprašanas. Pateiksi Topoļevam, ka man ir dosjē par vairākiem dučiem mūsu "kurmju" Rietumeiropā un Latīņamerikā. Pēdējo sevišķi uzsver, jo Latlņamerika ir Matveja vājība. Tā viņam gaužām pieaugusi pie sirds…

—      Mīļākās, vai? — iztēlojos ar kolofoniju ierivēto Topoļevu dedzīgas brazīlietes apkampienos, un pat šai neapskaužamajā situācijā tas mani krietni uzjautrināja.

—     Mīļākās, mīļākās… —■ Vitjiks ņirdza. — Senātos un kongresos… Nu, redz, saki viņam, ka dosjē ir drošā vietā un, ja no manas galvas nokritis kaut matiņš, tie momentā pārceļos pie amerikāņiem vai francūžiem.

—    Bet ja nu Matvejs sapratīs, ka tu blefo?

—    Kāpēc tu domā, ka es blefoju?

—   Tāpēc, ka tādā gadījumā, ja tādi dosjē tev būtu, tu man nebūtu uzglūnējis Orlī un šantažējis ar piedauzīgām fotogrāfijām… Tu vienkārši uzņemtu sakarus ar CIP un piedāvātu šos datus viņiem apmaiņā pret tavu dzīvību. Esmu pārliecināta: lai kā viņiem gribētos noraut tev galvu, viņi būtu ar mieru…

—    Es jau piedāvāju, — Mišins sacija. — Taču tu pārāk zemu vērtē manu galvu. Izrādās, ka pēc tās viņi kāro vairāk nekā pēc maniem noslēpumiem.

—   Tad es nesaprotu, uz ko tu vēl ceri. Labi, Matvejs tev iedos mazu atelpu vai arī tu novāksi vēl dažus truleņus. Bet galvenie ienaidnieki tev taču ir svešie, nevis savējie.

—   Zināmas cerības tomēr vēl pastāv. Diez kas jau nav, bet bada laikā velns pat mušas ēd… Vārdu sakot, vienīgais, kas man šobrīd ir patiešām nepieciešams — tā ir iespēja nespēlēt ar Topoļevu paslēpes, bet mierīgi aprunāties.

—    Es pateikšu.

—     Ļoti labi! Gan mēs abi, Valentīna, vēl pasvēpēsim debesis…

—   Zini, Vitjik, man galvā tagad ir pilnīgs juceklis… — es ar spēku parāvu lejup loga rāmi, un kupejā ielauzās salts decembra gaiss — dzeldīgs un svešs, piesūcies ar trūdu un mazuta dvaku. Tabakas dūmu mutuļi, kas bija sakrājušies zem neona gaismekļa pie griestiem, kā pēc neredzama komandiera pavēles metās melnajā bezdibeni aiz loga. — Tas, kas ap mani norisinās, mani ne tikai biedē, tas mani vienkārši paralizē, pataisa stīvu kā koka dieviņu. Bet vēl nesen es biju laiiniga. To ir grūti aptvert. Tas ir apmēram tāpat kā atnākt uz savām bērēm, vai saproti?…

Vitjiks pamāja.

—     Un tomēr vienu gan es zinu pilnīgi droši: lai kas ar mani notiktu rīt vai pēc nedēļas, lai kāda būs mana jaunā dzīve, visvairāk man ir bail no sastapšanās ar tevi, Mišin! Tu tiešām vari man ticēt, kaut to saka sieviete, kura pirms pāris mēnešiem vispār nezināja, ko nozīmē ienīst…

—    Gan pāries… — Vitjiks pasminēja. — Ne jau mani tu ienīsti, Maļceva, bet gan tramvaja riteņus, kas tev nošņāpuši pamatīgu gabalu tava mūža. Zināms, ka tas ir sāpīgi. Bet tramvajs jau pats apkārt nebraukā. To uztaisa fabrikā, pieslēdz pie strāvas un kāds to tramvaju vada. Turklāt pa jau iepriekš ieliktām sliedēm, pa noteiktu maršrutu. — Vitjiks piecēlās un ar pirkstu norādīja uz izžļaukus guļošo redaktoru. — Un arī viņš ir tāds pats ritenis kā es. Tikai viņu gan tu žēlo, meties atdzīvināt kā nez kādu dārgumu… Vārdu sakot, paliec sveika, Valentīna. Ja viss notiks tā, kā nodomāts, gan mēs vēl tiksimies. Bet tad gan — un es tiešām pacentīšos — tā būs pēdējā reize.

Atšķirībā no tevis man izdzīvot lemts tikai vienatnē.

>

—    Ak tā gan? Un kas lemts man? Ar ieskrējienu mesties kolektīva apkampienos?

—    Nezinu kā ar kolektīvu, — Vitjiks domīgi noteica, jau atvēris kupejas durvis, — bet ja tu atkal nenogāzīsi kādu podu, maigi apskāvieni tev, draudzene, ir nodrošināti…

—     Ko? — es iesaucos, bet durvis jau noklakšināja savu dzelzs mēli.

Pielēkusi kājās, metos Mišinam pakaļ, aizķēros aiz redaktora izstieptās kājas, gandrīz nogāzos, tomēr noturējos un spēji atrāvu kupejas durvis. Garais gaitenis, ko apgaismoja rakstainās sienās iemontēto spuldžu drebelīgā mirga, bija tukšs kā izslaucīts.

Nopūtusies atgriezos kupejā un pārliecos pār savu nelaimīgo šefu, kurš vēl aizvien neizrādīja ne mazākās dzīvības pazīmes. Viņa seja likās baltāka par rakstāmpapīru. Kaut apzinājos, cik nepiedienīgi un pat mežonīgi šai situācijā ir mani prātojumi, es tomēr ne bez apbrīnas nodomāju, cik gan spēcīgi un precīzi Vitjikam vajadzēja viņam iesist, lai sasniegtu tik satriecošu efektu. Mans eksmīļākais nudien izskatījās kā nelaiķis un, taisnību sakot, izsvītrojusi viņu no savas dzīves, es neredzēju lielu starpību, vai viņš dvašos ausī kādai citai sievietei vai neelpos nemaz. Taču tīri cilvēciski starpība tomēr bija. Nevarēju atstāt viņu tādā stāvoklī, nemēģinājusi viņam kaut kā palidzēt.

Piesēdusi uz dīvāna malas, es ar plaukstu piesardzīgi uzplikšķināju pa viņa gludo vaigu. Tad iepliķēju pa īstam, un sekas nebija ilgi jāgaida. Viņš kaut ko nomurmināja un atvēra acis.

—   Nu, kā jūties?

—    Aizver logu, auksti… — redaktors ar pūlēm pieslējās sēdus un vairākkārt dziļi ievilka elpu. — Kur tas nelietis palika?

—    Gribi atriebties?

—    Kur viņš ir?

—   Ta velns viņu zina! — es godigi atbildēju.

—   Kas tas tāds bija, Vaļa?

—   Tāpat vien, kāds sens paziņa…

—    Un viņš iedomājas, ka ar to pietiek, lai blieztu man pa saules pinumu?

—   Nevajadzēja maisīties vidū! Ne jau ar tevi viņš runāja…

—    Bet viņš mani gandrīz nogalināja…

—    Uz to viņš ir spējīgs… — ceļabiedra muļķība man negaidīti uzdzina miegu.

—   Viss, man pietiek! — mans dārgais šefs strauji piecēlās un nezin kāpēc sāka bāzt somā "France-soir" numuni.

—      Pateikt mašīnistam, lai pietur? Vai pats parausi bremzi?

—   Galu galā — ar kādām tiesībām?! — viņš iekliedzās tik spiedzīgi, ka es neviļus saviebos. — Kāpēc man tas viss jāpacieš? Kāpēc, pasaki man?! Visi šie noslēpumi, visas šīs nesaprotamās izdarības — mājieni, noklusēšana, visas šīs dricelmanības ar lidmašīnām un nakts vilcieniem…

—   Patiešām, kāpēc tev tas viss jāpacieš? — es piebalsoju, turpinādama domāt savu.

—   Tu par mani ņirgājies? — kā ieskrējienā atdūries pret sienu, viņš pabolīja uz mani niknumā dzelteni zvērojošas acis.

—    Nomierinies. Es tikai atkārtoju tavu jautājumu.

—    Kad mēs būsim galā? — piepeši viņa balss atkal kļuva tāda pati kā agrāk — lietišķa un atturīga. Man pat atmaiga sirds, tik ļoti šī intonācija atgādināja dzimto redakciju, viņa kabinetu ar sarkanajiem vimpeļiem tukšajos plauktos un manu uzticīgo, neizsakāmi pacietīgo rakstāmgaldu…

—    Pēc saraksta — septiņos no rita.

—    Nu tad zini: tiklīdz būsim atbraukuši, es tūlīt atkal kāpju vilcienā un dodos atpakaļ uz Amsterdamu.

—    Vai patiesi?

—   Jā, tieši tā!

—    Un pēc tam?

—    Pēc tam — ar pirmo lidmašīnu uz Maskavu!

—    Lai iespītētu konduktoram!

—    Ko?

—    Tas ir manas vecmāmuļas teiciens. Kad es par kaut ko apvainojos un liedzos ēst pat vislielākos gardumus, viņa vienmēr teica: "Lai iespītētu konduktoram, nopirkšu biļeti un iešu kājām!"

—   Tu varbūt domā, ka man Maskavā nav aizstāvju?

—  Ja tu zinātu, cik maz tas mani interesē…

—    Tu melo! — viņa balss atkal kļuva spiedzīga, un tas tikai pierādīja, ka viņš ir līdz nāvei pārbijies. Agrāk, pat tad, kad bija stipri sanervozējies, viņš nekad nepacēla balsi un vienmēr runāja klusi un uzsvērti mierīgi. — Tu melo! Tas nevar tevi neinteresēt! Tāpēc, ka tie, kas spēj aizstāvēt mani, ir spējīgi aizstāvēt arī tevi. Bet tava situācija ir ļaunāka par manējo, es zinu. Padomā par to!

—   Tur nav ko domāt. Cik saprotu, tu man piedāvā braukt uz Maskavu kopā ar tevi? Esmu ar mieru, mīļais…

"Mīļais" sastomījās. Tādu pavērsienu viņš acīmredzot nebija gaidījis. Spriežot pēc viņa skābā ģīmja, situācijas analītiskais izvērtējums neko labu nesolīja ne vien man, bet arī

viņam…

>

—    Redzi… — viņš piesardzīgi iesāka. — Es…

—   Tu vienkārši esi par daudz uzbudinājies, mans dārgais. Droši vien no tā muļķīgā grūdiena vēderā. Neinokies! Atslābinies!

—    Bet es patiesi gribu kaut ko darīt tavā labā!

—    Vienīgais, ko tu manā labā vari izdarīt, ir pagriezties pret sienu un aizmigt. Man ir jāpārģērbjas… Nu, žiglāk! — es viņam uzsaucu, redzēdama, ka viņš gatavojas diskusiju turpināt. — Pie velna, man nāk miegs!

Redaktors smagi nopūtās, noraisīja kaklasaiti un novilka žaketi, rūpīgi novietoja to uz pakaramā šaurajā pulētajā skapī, tad noāva savus dārgās ādas puszābakus, nolika tos perpendikulāri dīvānam, pagriezās ar seju pret starpsienu, apsedzās ar pledu un noburkšķēja:

—    Ar labu nakti…

—    Ar labu nakti…

Pirms devos pie miera, brīdi prātoju, vai izģērbties vai atslēgties tāpat ar visām drēbēm. Sapratu, ka rīt mani droši vien sagaida grūtākā diena šai braucienā. Vajadzēja atpūsties. Bet ja man kaut kas mugurā, neesmu spējīga kārtīgi izgulēties. Neraugoties uz manas mammas titāniskajiem audzināšanas pūliņiem, es kopš bērnības ienīstu naktskreklus. Tikko viņa man bija novēlējusi labu nakti un izgājusi, es tūdaļ norāvu krekliņu un aizmigu kaila. Arī vēlāk, kad paaugos, šo ieradumu nemainīju, kaut bieži vien pabrīnījos, kāpēc man tāda nepatika pret nakts veļu. Visticamāk, ka naktskrekls manā bērna iztēlē asociējās ar mežģiņu aubi, matu rullīšiem un mākslīgajiem zobiem, ko ik vakarus saudzīgi nogremdē slīpētā glāzē un noliek uz skapīša pie gultas. Tātad ar nenovēršamām un bezcerigām vecumdienām, ko bērnībā man iemiesoja vecmāmuļa — pret mani mīļa, bet saskarsmē ar pārējo pasauli skopulīga un ķildīga sieviete.

Tomēr izmesties kailai svešā vilcienā, kas šķērso svešu

7 j

robežu, turklāt vēl kupejā, kurā kad vien viņam labpatīk, var ienākt Vitjiks Mišins, es neuzdrošinājos.

—   Eh, par spīti konduktoram! — atmetusi visam ar roku, izstiepos uz dīvāna, kāda biju, un jau nākamajā mirklī cieši aizmigu.

28. nodaļa

Volendama. Viesnīca "Dama".

1977. gada 31. decembris.

Turpinājumu dumpim uz ceturtā vagona klāja es, protams, nesagaidīju: ne uz kādu Amsterdamu un jo vairāk uz Maskavu mans nomenklatūras eksmīļākais nebrauca. Izgulējies un izdarījis attiecīgus organizatoriskus secinājumus, viņš pieklājīgi man padeva labrītu un bez ierunām vilkās nopakaļus uz taksometra stāvvietu — saņurcījies, sadrūmis, līdzīgs apmākušās dienas rītam, kas modināja jauko pilsētiņu Volendamu.

Nelielajā, ar kaltiem akmeņiem bruģētajā stacijas laukumā taksometru bija trīsreiz vairāk nekā klientu.

Diez vai pat ir vērts atgādināt, ka pēdējos mēnešos tik biežo ārzemju braucienu īstenie cēloņi bez visa cita mani bija arī iznīcinājuši katram normālam tūristam iedzimto paradumu, nonākot jaunā vietā, kā vējrādītājam grozīt galvu uz visām debespusēm, apjūsmojot vietējos jaukumus. Un jāteic, ka, vērdamās pa taksometra logu, nekādus sevišķos jaukumus es ari nemanīju. Pilsēta atgādināja Tallinas vecpilsētu, bet viesnīca "Dama" — trīsstāvīga sarkanbrūna mūra savrupmāja, apaugusi ar vīteņiem un apkarināta ar savdabīgām gāzes laternām

—   Tallinas viesnīcu "Toms".

Līdzko biju nosaukusi savu vārdu, jauneklīgs portjē apveltīja mani ar žilbinošu smaidu un atslēgu, piekarinātu veclaicīgam koka bumbierim. Bumbiera galā bija iespiests cipars "17".

—     Kundzei būs ļoti ērti, — portjē labā franču valodā sulīgā basā dūdoja. — Tas ir stūra numurs otrajā stāvā, silts un mājīgs, ar brīnišķīgu skatu uz liedagu…

—    Man teica, ka arī šim kungam būs rezervēts numurs,

—    norādīju uz redaktoru, kurš sēdēja, klusi ierāvies krēslā pie veclaicīgā kamīna. Viņa ambīcijas plaka acīmredzami. "Vēl pāris tādu braucienu," es ļaunā priekā nodomāju, "un no viņa varētu iznākt tīri ciešams vīrs."

—    O, jā, kundze! — portjē pamāja, piegāja pie redaktora un pasniedza viņam atslēgu. — Jūsu pavadonis dzīvos jums blakus, astoņpadsmitajā numurā.

—    Uz tādu Jaungada dāvanu nemaz nebiju cerējusi…

—    Iekārtojieties, kundze, — portjē sejā atplauka profesionāls smaids. — Pēc pusstundas varat nokāpt lejā un paēst brokastis. — Ceru, ka jums garšo bute krējumā?…

Istaba bija neliela, bet ļoti mājīga un gaumīgi iekārtota. Par KGB naudu kļuvusi par izcilu viesnīcu apartamentu novērtēšanas speciālisti, es tūdaļ sapratu, ka bez halles, kur steigšus atbrīvojos no kurpēm un mēteļa, tur vēl jābūt guļamistabai un vannas istabai. Nolēmusi pirmām kārtām nomazgāties, jau gribēju vilkt nost arī kleitu, kad pēkšņi pamiru: bija skaidri dzirdams, ka vannasistabā plīkšķ ūdens…

Svaigi iegūtā pieredze mani brīdināja, ka tāpat vien, sapņainas istabenes aizmāršības dēļ tukšā buržuāziskas viesnicas numurā ūdens no krāna netek. Tātad tur kāds ir. Un šis kāds ir tik pašpārliecināts, ka ne vien ir iegājis manā numurā, atverot durvis ar savu atslēgu, bet vienā mierā manā vannasistabā nododas ūdens procedūrām.

Pati nezinu, kāpēc, bet biju pārliecināta, ka tas nav ne Jūdžins, ne Vitjiks. Un man izrādījās taisnība.

Vēl aizvien kā iemieta stāvēju istabas vidū, baidīdamās ar kādu nepiesardzīgu kustību nodot savu klātbūtni, pie reizes, tiesa gan, apmierinot arī savu ziņkārību, kad aiz vannasistabas puspievērtajām durvīm pazibēja kāda ēna, kas nākamajā mirklī materializējās par Matveja Topoļeva miesu un asinīm — tur nu viņš stāvēja, slaucīdams savas slapjās rokas manā dvielī. Smokingu viņš bija paspējis apmainīt pret iespaidīgu džinsu uzvalku, papildinām ar augstiem ādas šņorzābakiem, un tagad atgādināja kovboju no cigerešu "Camel" reklāmas. Trūka tikai laso pār plecu un vīrišķīgās sejas izteiksmes. Matvejam tā bija sāpīga kā kuņģa slimniekam.

—    Interesanti gan, ko jūs te darāt, Topoļev?

—   Gaidu, — viņš atburkšķēja, un, apmetis man līkumu kā drēbju pakaramajam, piegāja pie loga un aizvilka aizkarus.

—     Manā vannas istabā? Vai tad jūsu numurā nav siltā ūdens?

—   Beidziet muldēt un apsēdieties, — pēc viņa intonācijas manīju, ka šobrīd ar viņu labāk neķīvēties.

—   Tātad viņš bija pie jums iegriezies, —Topoļevs to nejautāja, bet konstatēja.

—    Viņš vispār ir liels speciālists negaidītu vizišu sarīkošanā, — es apstiprināju, pūlēdamās uzminēt, kurp mans bargais kurators tēmē.

—   Viņš nogalināja mūsu cilvēku.

—    Zinu.

—    Viņš jums to pateica? — Matveja meitenīgās uzacis nedaudz pacēlās.

—   Jā, garām ejot pieminēja, — izņēmu cigaretes un aizsmēķēju. — Smieklīgākais ir tas, ka piektajā klasē viņu kaustīja visi puikas. Pat visvājākie. Tas nu ir jāatzīst, ka pie jums prot gatavot speciālistus. Ziniet, Topoļev, es tikai tagad beidzot saprotu, ka mūsu vadoņu iemīļotais teiciens par kadriem, kuri izšķir visu, attiecas nevis uz ekonomiku, bet KGB…

—   Vai tiešām jums vēl nav apnicis ampelēties? — Topoļeva skatiens bija drūms kā negaisa mākonis.

—   Es jau to jūsu cilvēku tik labi nepazinu, lai sāktu apraudāt, pat nenomazgājusies pēc ceļa.

—   Ko Mišins teica?

—   Teica, ka gribot ar jums tikties.

—    Kāpēc?

—    Es lāgā nesapratu…

Pieredze ir zelta vērta. Vēl pirms mēneša es Matvejam nevilcinādamās būtu izklāstījusi visu, ko biju dzirdējusi. Tagad apzinājos, cik svarīga un, galvenais, bīstama ir šī informācija. Lai nu kā, bet viņam nepavisam nebija jāzina, ka man ir kāda nojēga par niansēm.

—     Mišins runāja kaut ko par Rietumeiropu, Latīņameriku un kurmjiem… Jā, un vēl viņš sacīja, ka viņa rīcībā esot kaut kāds dosjē, kas jūs interesēšot.

—    Un tas bija viss?

—   Vai kads bija klat, kad jūs runājāt?

—    Praktiski nē.

—    Ko nozīmē "paraktiski"?

—    Pašā sarunas sākumā Mišins tā iedunckāja manu redaktoru, ka viņa līdzdalība mūsu sarunā uzskatāma par gaužām nosacītu.

—     Vai esat pārliecināta, Valentīna Vasiļjevna, ka viņš neko nedzirdēja?

—Jā, esmu, — pamāju un tūlīt sāku šaubīties, taču skaļi to neizpaudu, jo tā nu patiešām bija mana personiskā problēma.

—   Viņš vienojās ar jums, kā stāsies sakaros?

—   Kā jūs to domājat?

—    Nu, — Topoļevs nepacietīgi savēcināja roku. — Vai viņš jums teica, kādā veidā nodosiet viņam manu atbildi uz viņa priekšlikumu?

—    Nē, par to viņš nerunāja. Bet es domāju, ka tuvākajā laikā viņš pats mani sameklēs un pajautās…

—     Kā tad… — Matvejs nopurpināja, — Viņš jau nu sameklēs gan…

—   Vai tagad varu iet un nomazgāties?

—    Atlieciet savas higiēnas problēmas uz vēlāku laiku! — Topoļevs noskaitās. — Mēs vēl neesam beiguši! Un vispār mani pārsteidz jūsu bezrūpība, kas pašlaik ir pilnīgi nevietā. Jūs acīmredzot vēl aizvien nesaprotat, cik bīstama ir gaidāmā operācija.

—   Jums?

—   Jums ari, Valentīna Vasiļjevna.

—   Te nu atļaujiet jums nepiekrist, — es bezkaunīgi iepūtu viņam sejā dūmu mākuliti. — Cik saprotu, man nekas nedraud. Itin ne — kas!

—   Jūs to sakāt visā nopietnībā?

—    Nopietnāk par nopietnu.

—    Un uz ko tad pamatojas jūsu pārliecība?

—    Uz loģiku.

—    Uz kādu, ja drikstu zināt? — neraugoties uz rotaļīgo toni, redzēju, ka patiesībā Topoļevs ir sasprindzis kā uzvilkta atspere.

—    Bet lūdzu: Mišinam bija brīnišķīga iespēja izmest mani no vagona kopā ar to jūsu milzu lempi. Un kopā ar manu redaktoru. Bez problēmām. Tomēr viņš to nedarīja. Un vai zināt, kāpēc? Viņš tirgojas par savu dzīvību, ne par manējo. Viņam esat vajadzīgs jūs, Topoļev. Ar jums personiski viņš vēlas pārrunāt kaut kādu darijumu, pirms jūsu zēni nav sākuši bliezt viņam virsū pāri manai nelaimīgajai galvai. Bet jūs acīmredzot baidāties no šīs tikšanās un izmantojat mani kā pievilinātāju, cerot nokniebt Mišinu brīdī, kad viņš tiksies ar mani. Un tāpēc jūs mani vazājat pa visu Eiropu, netaupot ne naudu, ne laiku. Jums nav vajadzīgs dzīvs Viktors Mišins. Nav vajadzīgs nekādā variantā, pat pieļaujot, ka viņa rīcībā patiesi ir KGB svarīga informācija. Jums ir vajadzīgs beigts Mišins. Un arī tagad, runājot ar mani, jūs domājat nevis par viņa priekšlikumu, par tā būtibu, bet gan par to, kā ar manu palīdzību viņu drīzāk aizsūtīt pie tēviem. Nekādās sarunās ar viņu jūs neielaidīsieties. Mašīna ir ieslēgta, laiks uzņemts, labajam jāgūst virsroka pār ļauno. Un es nemaz nebrīnīšos, ja uzzināšu, ka par vienu no upuriem, veicot nelietīgā Dzimtenes nodevēja, kurš nolēmis padomju izlūkdienesta noslēpumus atklāt amerikāņu imperiālistiem, sagūstīšanas un likvidēšanas operāciju, jākļūst Maskavas žurnālistei V. Maļcevai. Nu, atzīstieties, tā taču ir, vai ne?…

—    Un to visu jums pateica priekšā loģika? — pa pusei jautājoši, pa pusei apstiprinoši sacīja Topoļevs, kura sejā mana monologa laikā (stulbene tāda, kas man lika plātīties ar savu intuiciju!) nenodrebēja ne vaibsts.

—Jā gan, — es moži apstiprināju. — Un tikai pateicoties savai loģikai es vēl esmu dzīva. Vismaz pagaidām dzīva…

—    Prieks dzirdēt! — Matvejs nedabiski sirsnīgā tonī attrauca. — Esmu pārliecināts, ka arī turpmāk jūsu dzīvība netiks apdraudēta.

—   Tātad jūs negribat ar viņu satikties?

—   Manu uzdevumu ir formulējusi priekšniecība, Valentīna Vasiļjevna, — Topoļevs pamācīgā tonī noteica. — Un tādus uzdevumus pie mums pieņemts veikt bez kumēdiņu taisīšanas un improvizācijām.

—    Domāju, ka jūs pieļaujat kļūdu…

Ko es centos panākt? Ja es toreiz būtu sev uzdevusi tādu jautājumu, diezin, vai būtu atradusi atbildi. Iespējams, ka pēc sarunas ar Vitjiku kupejā es patiesi jutos puslīdz droši. Vismaz uzmācīgā aina "Terminātors Mišins pārgriež rīkli savai klasesbiedrenei un iegrūž viņas stingušo līķi betonmaisītājā" man acu priekšā vairs nerēgojās. Acīmredzot mani iekšējie, uz briesmām notēmētie radari, jau tobrīd sāka griezties citā virzienā.

Topoļeva virzienā.

Man vairs nepavisam nepatika, ka drūmais Matvejs tik enerģiski nododas Vitjika skalpa medībām. Cik spēju novērtēt, Mišinam patiesi bija pilna piedurkne trumpjiem, ko izspēlēt pret savu kantori. Bet Topoļevs — un to es skaidri redzēju — negribēja ielaisties ar viņu nekādās darīšanās. Kāpēc? Pieņemot, ka Mišins neblefoja, apgalvodams, ka viņam ir dosjē par veselu, dziļi nokonspirētu Lubjankas "kurmju" tiklu, pat nelaiķa Mamajs vispirms būtu pārbaudījis, vai šie draudi ir reāli, un tikai tad meties Dzimtenes nodevējam noraut galvu kopā ar citiem vitāli svarīgiem orgāniem. Bet Topoļevs taču bija virsnieks, turklāt, kā pati varēju pārliecināties, ar praktiski neierobežotām pilnvarām. Bet viņš mani pat sīkāk neizvaicāja par to, kā noritēja mana un Vitjika tikšanās un ne mirkli nepieļāva, ka varētu notikt kaut kādas pārrunās, tādējādi it kā pasvītrojot, ka Mišinam pasludinātais spriedums ir galigs un nepārsūdzams. Viņš, protams, riskēja. Ja Andropovs, piemēram, uzzinātu, ka viņa palīgam ir bijusi iespēja novērst KGB aģentūras masveida iekrišanu un viņš to nav izmantojis, Matvejam labi neklātos. Bet kā Dižais Augļu Rīļa to varētu uzzināt? Un, galvenais, no kā? No Mišina, kuram vairs atlicis dzīvot tikai skaititas stundas? Vai no manis?…

Šī pēdējā doma bija tik svilinoši salta, it kā būtu uzpeldējusi no pagraba dziļumiem, no miklas pazemes, kas oda pēc trūdiem ka kaps. Priekšnojautas, kas mani bija vajājušas jau vairākas dienas, beidzot noformulējās un kļuva skaidras kā pavēle iesniegt atlūgumu pēc paša vēlēšanās. Skaidra kā pie altāra bija ari profesionālā slepkavas Vitjika Mišina tuvākā nākotne, taču tā mani tobrīd satrauca ne vairāk kā ūdens līmeņa svārstības Himku ūdenskrātuvē. Un tomēr, nez kuro reizi cieši apņēmusies cinities par savu dzīvību, es netieši glābu ari viņa dulburigo galvu.

—    Par kādu kļūdu jūs runājat, Valentīna Vasiļjevna? — Topoļevs noprasīja, urbdamies mani ar ļaunu un aizdomīgu skatienu.

Mirkli vilcinājos, lai vēlreiz pārliktu, kādas varētu būt sekas rupjajiem un nekaunīgajiem meliem, ar kurti palīdzību gribēju iegūt laiku un kaut nedaudz novilcināt neizbēgamo izrēķināšanos. Iecere pagaidām bija visai miglaina, visos sīkumos izprātot, kā Topoļevs varētu reaģēt, man nebija laika un, kā parasti, atmetusi visam ar roku, es klusi saciju:

—   Kad Mišins jau grasījās doties projām, viņš vēl piebilda: "Ja redzēsi, ka Matvejs sarunās neielaidīsies, pasaki, ka tādā gadījumā dosjē kopija tiks nolikta arī uz Andropova galda".

Kādu brīdi Topoļevs klusēja, cieši vērdamies vienā punktā. Profesionāļiem, kādus es padomju kino neizdzēšamajā iespaidā vienmēr biju iztēlojusies ieverojamus padomju izlūkdienesta darbiniekus, vienkārši nebija tiesību skatītāju klātbūtnē tik nepārprotami un saspringti nodoties prozaiskajam domāšanas procesam. Laikam jau Topoļevs ar detektīviem nebija aizrāvies un padomju kinohalturas štampos nebija iedziļinājies, tāpēc uzvedās ka students ieskaitē, kurš drudžaini pūlas atcerēties, vai viņš tomēr kaut ko nav dzirdējis profesoru interesējošajā jautājumā.

Klusums ieilga. Atslīdzis krēslā, Matvejs bez skaņas kustināja lupas. Tā kā visas notiekošā nianses man tagad bija tik skaidras, it kā es simto reizi pārlasītu neatlaidīga grafomāna sacerējumu, jutos neērti. Manuprāt, ir vienkārši drausmīgi stenogrāfistes lomā piedalīties superslepenā kodolfiziku apspriedē un tajā pašā laikā visos sīkumos saprast formulu valodu un, galvenais, skaidri iztēloties, kādā katastrofa cilvēci var ieraut desmit vecu perdeļu šķietami nevainīgā viedokļu apmaiņa.

Beidzot, atrāvies no manām acīm apslēptā punkta, Matvejs atkal ieurba manī savu alvas skatienu.

—   Vai esat pārliecināta, ka Mišins tiešām tā sacīja?

—    Citiem vārdiem sakot, jūs gribat jautāt, vai esmu pārliecināta, ka man vēl aizvienu ir divdesmit astoņi gadi, ka pagaidām vēl ne reizi neesmu dzemdējusi un līdz šim mani nav mocījuši klimaktēriskie karstuma viļņi un ar tiem saistītās slimīgās iztēles rotaļas?

—   Valentīna Vasiļjevna, jūs gan laikam sevi uzskatāt par apbrīnojami gudru, vai ne?…

Kad Topoļevs, kurš mani ienīda tik kaismīgi, cik kaismīgi vien var nīst Maskavas Starptautisko attiecību institūta un KGB Augstākās skolas absolvents, kurš sava upura acīs nesaskata pienācīgo bijāšanu, pievirzījās man tuvāk un ar saviem sausajiem un kā ozola maikstes cietajiem pirkstiem negaidīti aptvēra manu sasprindzinājumā sasvīdušo delnas locītavu, es tūdaļ sapratu, ka viņam pacietība tūdaļ zudīs. Fiziski sajutu, ka jau nākamajā vai aiznākamajā mirklī — atkarībā no tā, kā reaģēšu uz viņa pēdējo jautājumu — man ir visas izredzes dabūt pa zobiem, vai, teiksim, pa nierēm. Viņa redzokļi, kas spīdēja man bīstami tuvu, bija sašaurinājušies un kļuvuši dīvaini bezkrāsaini, caurspīdīgi un tukši. Manu acu priekšā sagruva dabiskā barjera starp vīrieša iznīcinošo spēku un sievietes bioloģisko neaizsargātību. Šai brīdī es Topoļeva acīs biju tikai naidīga bezdzimuma būtne, uz nerviem krītoša un refleksus saasinoša radība, kas nepārprotami izstaro briesmas.

—   Nu, Maļceva, ko klusējam? — viņa pirksti, kas aptvēra manu plaukstu, mazliet sažņaudzās un es iekliedzos. — Kā rādās, jūs līdz šim brīdim neesat sapratusi, kādā spēlē piedalāties un, galvenais, ar ko jums ir darīšana. Un zināt, kāpēc tā? Tāpēc, ka jums jāva tādai būt, kāda jūs te iztaisāties — varen pārgudra, neatkarīga, izaicinoša un nu jau arī bezkaunīga. Jūs vienkārši vēl neesat kārtīgi paņemta priekšā… — viņš nedaudz atslābināja savu tvērienu un pasmaidīja, atsedzot nelīdzenus, šķībus zobus. — Ne uz kādām salonbūšanām turpmāk varat necerēt! Tagad jūs esat pilnīgi manā varā. Man atliek tikai dot komandu, un no jums paliks pāri vienīgi zeķubikses!…

—    Kāpēc jūs man to sakāt? — es apjautājos, nesekmīgi pūlēdamās izraut roku un pārvarēt pretigo, pazemojošo balss trīcēšanu.

—    Tāpēc, lai jūs beigtu muldēt un izlocīties! — loti skaidri, gandrīz vai pa zilbēm Matvejs atbildēja, pieliecis savu seju man gandrīz pie deguna. — Nevajag spēlēt ar mani paslēpes, Maļceva! Nevajag improvizēt! Un nekādā gadījumā nevajag mani biedēt!

—   Es…

—    Aizveries! — viņš atkal sažņaudza manus pirkstus. — Turi ciet savu netīro muti, maita! Tu domā, ka es neredzu tev cauri un nesaprotu tavus žīdu gājienus?! Tu domā, ka esmu tāds pats mulla kā tavs brūtgāns redaktors?! Gribi ar mani paspēlēties, ko? Mazliet pabiedēt valsts drošības komitejas apakšpulkvedi Topoļevu? Kazi, varbūt no bailēm apķēzīsies!… Vai zini, cik vērta ir tava dzīvība, Maļceva?

Papurināju galvu, ar šausmām juzdama, ka manas balss saites ir pilnīgi paralizētas.

—   Tā neko nav vērta! Pilnīgi neko! Es par to nedotu pat telefona divkapeiku. Paskat tikai, Mišins šo nav nomiedzis, un šī jau no priekiem lec stāvus gaisā! Kāds tam sakars ar Mišinu, idiote? No manis tev jābīstas! No manis! Bet tu, sterva, nez kāpēc no manis nebīsties!…

—     Kā nu nebīstos! — es izmocīju, sakoncentrējusi pēdējās drosmes paliekas.

—   Ja bīsties, kāpēc tad melo?

—     Es nemeloju, — gurdi sameloju. — Jūs viekārši…

Pateikt līdz galam man tā arī neizdevās, jo manas lūpas

piepeši applaucēja kā ar verdošu ūdeni. Tikai pēc brītiņa apjēdzu, ka Topoļevs man ir iezvēlis ar delnas virspusi. Sitiens bija tik ass un negaidīts, ka tad, ja man aiz muguras nebūtu dīvāna atzveltne, es droši vien būtu aizlidojusi kaut kur guļamistabas virzienā. Pagāja vairākas sekundes, pirms atguvos un sajutu uz lūpām sāļo asins garšu.

—     Brīnišķīgs sitiens, pilsoni apakšpulkvedi… — tas bija vienīgais, ko spēju pateikt. Tāpēc, ka tajā pašā mirklī neatkarīgi no manas gribas man tādām straumēm sāka plūst asaras, ka es tās vairs neatšķiru no asinīm. Labi atceros, ka sāpēt man nesāpēja. Bija tikai aizvainojums, sarūgtinājums, bailes, dusmas, nicinājums pret šo cilvēku un vēl savāda gurdas nolemtibas sajūta. Topoļevs nebija kļūdījies: es tiešām biju viņa varā. Viņš varēja piekaut mani līdz nāvei, izsviest pa logu, aptīt manus matus sev ap roku un dauzīt ar galvu pret pulētā žurnālgaldiņa virsmu… Bez kādiem tālejošiem nolūkiem, tāpat vien, lai izraisītu manī dzīvnieciskas bailes un pilnībā pakļautu sev… Operatīviem

mērķiem.

>___

Topoļevs piecēlās, un es tūdaļ ierāvos dīvāna stūrī un aizsedzu seju ar rokām. "Viņi tomēr ir pieļāvuši lielu kļūdu," es ļauni, kā nopērts suns domāju, caur pirkstu starpām vērodama Topoļeva pārvietošanos. "Kāpēc gan bija vajadzīgas visas šīs smalkās sarunas, žonglēšana ar asprātībām, laipnie smaidi un augļi. Viņiem vienkārši vajadzēja mani uzreiz piekaut. Labs, lēts un laika pārbaudi izturējis paņēmiens. Ne jau tādus vien bija piedauzījuši šie puiši ar tīrajām rokām un karstajām sirdīm…"

Topoļevs piepeši pagriezās un nozuda vannas istabā. Dzirdēju, kā no krāna sāk plūst ūdens. Manas domas klejoja kaut kur tālu, viss notiekošais likās kā sapnis vai apmātība… Un tad manu acu līmenī pēkšņi iznira vēderains pokāls.

—    Dzer!

Pcēlu acis un neizpratnē paskatījos uz Topoļevu.

—    Dzer, kad tev saka! — viņš uzbrēca.

Klusēdama paņēmu glāzi, ieskatījos tajā un piepeši, ļaudamās spējai niknuma lēkmei, iegāzu ūdeni Matvejam sejā.

—    Indē savu māti, savu piejāto…

Šoreiz viņš man zvēla ar duri. Sajūta bija tāda, it kā man pa žokli būtu trāpījis nokaitēts gludeklis.

—     K-k-kuce! — Matvejs šņāca un atkal pacēla roku.

Tad atskanēja kluss svilpiens, un piepeši viss noklusa.

Atvēru acis un ieraudzīju Topoļeva trīcošo apakšžokli.

"Sadists," es nodomāju. "Redzot bezpalīdzīgu sievieti,

viņš nonāk ekstāzē."

Topoļeva zods tikmēr turpināja sīki drebēt. Viņš kaut kur koncentrēti skatījās. Sekodama viņa skatienam, ieraudzīju pie priekšistabas sienas stāvam Vitjiku. Vienā rokā viņam bija pistole, otrā — saritināta avīze.

—    Sveika, draudzene! — Mišina balss kā vienmēr skanēja dzīvespriecīgi, it kā viņš būtu mani saticis uz Gorkija ielas pie kafejnīcas "Sever".

—   Pēc visa spriežot, biedri, mīlēties jūs nemīlējāties. Man prieks par jums…

29. nodaļa

Volendama. Viesnīca "Dama".

1977. gada 31. decembris.

—   Tu tiešām esi smerdelis, Matvej, — Vitjiks mīlīgi sacīja. Tad viņš mazliet sakustināja roku, pamādams ar pistoli. — Nu, nestāvi ieplēties, nebaidi sievieti, apsēdies. Un saliec rociņas virs galviņas.

Topoļevs kā nohipnotizēts smagi noslīga krēslā, sakrampējis rokas uz pakauša.

—   Vai es tev stāstīju, draudzene, kā viņu sauc "kantorī"? Par smerdeli. Vai vari aptvert — KGB centrālajā aparātā, starp tādiem, kuru vienigā pozitīvā īpašība ir pozitīvu īpašību trūkums, Topoļevs iesaukts par smerdeli. Padomā tikai, kādam sūdabrālim jābūt, lai tādās aprindās dabūtu šitādu iesauku! Ko viņš darīja, Vaļuha? Vai tev sita?

—    Neko lielu, tikai iesildījās.

—   Es tak tev saku — viņš ir smerdelis… Bet tagad esi tik mīļa, pameklē viņam azotēs… Nu, nu, neviebies tik ļoti,

Matvejs taču mums ir eiropietis, lieto dezodorantus. Ja vien no bailēm nav apkakājies… Ja mani kaut ko līdzīgu šai te, — un Vitjiks izteiksmīgi pamāja uz savu pistoli, — paņem uzmanīgi ar pirkstu galiņiem, noliec uz grīdas un ar spēcīgu labās kājas kustību, kā stadionā "Dinamo", piespēlē man. Kabatlakati un prezervatīvi mani neinteresē. Vai saprati?

Klusēdama pamāju, piecēlos un devos pie Topoļeva. Kaut ari Mišina modro acu uzraudzībā "smerdelis" praktiski nebija bīstams, tik un tā jutos ļoti nelāgi. Nezinu, kā ar dezodorantiem, bet Topoļevs tā oda pēc sviedriem, ka tūdaļ atcerējos zenu ģērbtuvi mūsu skolas sporta zālē, kur astotajā klasē mani derību dēļ iegrūda divas tuvākās draudzenes. Zem Topoļeva žaketes sataustīju pistoles maksti.

—    Pistoli atradu, — sacīju Mišinam. — Ka to dabūt ārā?

—    Siksninu redzi?

t

—    Redzu.

—    Podziņu sataustīji? -Jā.

—   Pogā vaļā. Un nebaidies. Tas ir daudz vienkāršāk, neka

atkibināt krūšturi.

»

Kamēr izpildīju visus šos norādījumus un no Topoļeva žaketes apakšas izvilku milzīgu pistoli, pagāja vismaz trīs minūtes. Visu šo laiku Vitjiks, pozu nemainīdams, bezrūpīgi svilpoja dziesmiņas "Es soļoju pa Maskavu" motīvu.

—    Vitjik, vai nevaram iztikt bez futbolistu gājieniem? Šī mantiņa sver vismaz kādus piecus kilogramus…

—   Dari, ka teicu, — Mišins kļuva nopietns. — Viņš, protams, ir smerdelis, bet ne jau ķēpausis…

Droši vien pat futbola karalim Pelem neviens spēriens nav prasījis tādu meistarību kā man šis trāpījums pa pistoli. Melnais, oksidētais slepkavošanas rīks veica ceļojumu līdz mana skolas biedra kājām. Vitjiks strauji pietupās, paķēra pistoli un atkal pieslējās stāvus.

—    Redz nu, tas ari viss! — viņš pasmaidīja nelabu smaidu. Literatūrā tādus smaidus sauc par "slepkavnieciskiem". Taču tobrīd man literatūra nebija prātā. No pieredzes zināju, ka Vitjiks ir spējīgs vienā mierā nospiest kā vienas, tā otras pistoles gaili.

—    Bet tagad paej nost, — viņš sacija un aizslēdza durvis sev aiz muguras. — Lai starp mani un viņu paliek brīva telpa. Drošs paliek drošs, lai nesadomā spirināties.

Atvieglota atslīgu krēslā. Spriežot pēc Vitjika toņa, slepkavošana pagaidām bija atlikta, un tātad varēju apdomāt, kā personiski mani varētu apdraudēt šie jaunie sarežģījumi.

—    Par ko tu gribēji ar mani runāt? — izdzirdu Matveja čērkstošo balsi.

Jā, cilvēks tiešām gaužām izmainās, kad no bendes kļūst par upuri. Topoļeva balsī vairs nebija ne sīvā naida, ne metālisko pieskaņu kā tobrīd, kad viņš zvetēja man pa ģīmi. Tagad tā bija tirgussievas balss, kas varen atmaigusi, redzot pastāvīgā pircēja devīgumu.

—   Es ar tevi? — Vitjiks pašķielēja uz manu pusi, tad atkal pievērsās Matvejam. — Tu domā, ka mums ir par ko runāt?

—    Kāpēc gan ne?

—    Par dzīvi un mīlestību?

—   Vai nu mazums par ko…

Vitjiks ļāva, lai klusums istabā ievelkas kā tējas biezumi.

—     Labs ir, — viņš beidzot piekrita, ielikdams Matveja pistoli sev kabatā, — varam parunāt. Jā, starp citu, kāpēc esi atdzinies šurp?

—    Nesapratu? — Topoļevs saknieba lūpas.

—    Nu, tu taču neesi operatīvais darbinieks, Matvej. Tu mums esi analītiķis ar lielo burtu. Un piepeši pats drāz uz uguns līniju. Nežēlastībā esi kritis, vai?

—    Nē, Mišin, pēc tevis sailgojos…

—   Kas to būtu domājis!… — Vitjiks brīnījās. — Žēl gan, ka mūsu tikšanās būs tik īsa.

—    Uz to nu tu neceri!

—   Aiz ko tad tā, Matvejuška?

—   Aiz to, ka dzīvs tu no šejienes ārā netiksi.

—    Vai patiesi? — Vitjiks pašūpoja galvu. — Tad jau nav vērts muti dzesināt…

—    Nu, ja reiz tik un tā sēžam… — Topoļevs piesardzīgi sakustējās. — Nu, kas tad tev bija sakāms?

Vitjiks brīdinoši pacilāja stobru.

—   Jums jālaiž mani vaļā! Uz visiem laikiem. Ar simtprocentīgu garantiju. Vai tev par dosjē pateica?

Topoļevs pamāja.

—    Tādu iekrišanu savu Latīņamerikas draugu vidū jūs nepārdzīvosiet. Dokumenti, protams, ir drošā vietā. Ja gribi — sazinies ar Maskavu, ja gribi — izlem pats.

—    Bet dokumentus, — Matvejs pavīpsnāja, — tu, protams, atdosi tikai tad, kad būsi tos nokopējis?

—   Tā vēl nav mirstama vaina! Nomainīsiet paroles, pārgrupēsiet cilvēkus. Trīs nedēļās tiksiet galā. Bet man ar to pietiks, lai nozustu. Jūs mani nepazīstat, es jūs nepazīstu! Domā, apakšpulkvedi, domā!

Matvejs nodūra galvu, viņa vaigi un smakrs pierietēja asinīm.

"Tu esi muļķis, Mišin," es nodomāju, vērodama te vienu, te otru. "Nudien, muļķis, ja taisies noticēt, ka šis nelietis tevi laidīs projām dzīvu. Starp jums abiem ir vēl kaut kas, kaut kas vairāk par oficiālajām attiecībām. Kaut kas tāds, ko Matvejs tev savu mūžu nepiedos. Tu varbūt iedomājies, ka pašlaik viņš savā paurī sacer šifrētu ziņojumu Andropovam? Nekas tamlīdzīgs, viņš domā tikai par to, kā iegūt laiku, lai izlocītos un izspruktu no taviem nagiem. Bet pēc tam…"

—    Labi, — Matvejs neskanīgi nomurmināja. — Darīšu tavus noteikumus zināmus Maskavai. Un tālāk?

—    Tālāk neko, — Vitjiks paraustīja plecus. — Ja tos pieņems, es nozudīšu.

—    Kur garantijas, ka mūsu aģenti būs drošībā?

—    Neesi nu idiots, Matvej, — Vitjika lūpas sašķiebās izsmejošā sminā. —Ar tādiem klientiem es attiecības nemaitāju. Tas nav manās interesēs.

—    Bet ja atbilde būs noraidoša?

—    Tik un tā pazudīšu, kaut arī bez komforta. Bet tādā gadījumā karš turpināsies. Un es par tavu blaugznaino galvu nedošu ne pieckapeiku. Tu taču zini — ar analītiķiem es gari nerunāju.

—    Gribi iebiedēt, Mišin?

—   Tikai informēju par lietas būtību.

Matvejs atkal nodūra galvu.

—    Kā ar tevi sazināties?

—   Ļoti vienkārši, — Vitjiks bezrūpīgi sacīja. — Esmu apmeties numurā otrpus gaitenim. Tagad es tur ieslēgšos. Manā numura drīkst ienākt tikai mūsu kopigā paziņa, — un viņš pamāja uz mani. — Tikai viena pati un tikai ar paceltām rokām. Viņa man arī pateiks jūsu atbildi. Domāju, ka tā būs pozitīva. Mainīt vienu, kaut arī ļoti sariebušu aģentu pret gandrīz visiem "kurmjiem" Eiropā un Latīņamerikā?… Nu nē, tādam variantam es neticu.

"Un velti netici, kretīn!" es klusībā nodomāju, taču no skaļiem komentāriem nolēmu atturēties.

—     Labi, — Matvejs pacēla galvu. Viņa acīs atkal bija iededzies parastais spīdums. Viņš pat paglūnēja uz mani un savilka seju tādā kā smaida grimasē. Laikam jau tā bija pateicība par to, ka esmu viņam godīgi atstāstījusi sarunu ar Vitjiku vilcienā.

Mišins tikmēr pagrieza atslēgu, paskatījās pulkstenī un, acīmredzot apmierināts ar redzēto, spēra soli ārā no istabas. Paklausīdami viņa mājienam, mēs ar Matveju pieslējāmies no saviem krēsliem un lēnām gājām atvērto durvju virzienā. Vitjiks šķērsoja ar nodilušo grīdceliņu izklāto gaiteni un atgrūda pretējā numura durvis.

—    Gaidu līdz vakaram, Matvej. Tad došos projām. Un pielūko… tu mani pazisti!

Viņš atkāpās istabas dziļumā. Durvis aizcirtās, atslēgas caurumā divreiz apgriezās slēdzene.

Mēs palikām stāvam pie mana septiņpadsmitā numura, kur tikko bija norisinājusies aizraujoša izrāde, pēc kuras, manuprāt, Vitjika dzīvība bija zaudējusi jebkādu vērtību, par prasīto cenu nemaz nerunājot. Apjukums turpinājās vēl vairākas sekundes. Tad Topoļevs pagriezās pret mani.

—   Tagad turi muti, — viņš čukstēja, — un dari rikai to, ko tev likšu. Ja gribi palikt dzīva! Joki beigušies, skaidrs?

Es automātiski pamāju.

—    Stāvi te un uzmani, lai viņš neiznāk ārā. Jā iznāk, ieslēdzies savā istabā. Saprati?

Es atkal pamāju. To, ko Topoļevs man pavēlēja darīt, zagļu un bandītu aprindās laikam sauc par stāvēšanu uz vakts, bet tobrīd man bija vienalga, ko darīt. Atstājis mani uz vakts, apakšpulkvedis apgriezās un platiem soļiem aiztraucās gaiteņa dziļumā. Tur viņš sāka bungot ar dūri pa malējā numura durvīm un mirkli vēlāk nozuda aiz tām. Nepaspēju vēl ne izprātot, vai tas labi vai slikti, kad Topoļevs atkal izdrāzās gaitenī, bet viņam nopakaļ joza trīs man jau zināmie brašuļi. Viens no viņiem pa ceļam vilka mugurā kažokādas jaku.

— Pazūdiet savā istabā, Maļceva, — Topoļevs, garām skriedams, man uzsauca, — un nerādieties, kamēr jūs nepasauks.

Divi leģionāri ieņēma kaujas pozīcijas pie Mišina numura durvīm, bet Topoļevs un tas otrs, siltajā jakā, skrēja tālāk, uz kāpnēm.

"Vaktēs zem loga," es aptvēru un atcerējos teicienu "aplenkt kā lāci midzenī". Vai tiešām Mišins bija iedomājies, ka viltīgais apakšpulkvedis zvanīs uz Maskavu? Ek, Vitjik, VitjikL.

Aizslēdzu durvis. Neredzēt nevienu no viņiem bija laime, tomēr, no otras puses, biju tik ļoti pieradusi pie versmainajiem notikumiem, kas mutuļoja man apkārt, ka mazliet tomēr nožēloju, ka nevaru noskatīties līdz galam atriebes akcijas pēdējo cēlienu…

30. nodaļa

Volendama. Viesnīca "Dama".

1977. gada 31. decembris.

Mani pamodināja klauvēšana pie durvīm. Uzstājīga, bet tajā pašā laikā ari piesardzīga, slepena. Strauji pietriīkusies uz dīvāna sēdus, vispirms mēģināju aptvert, cik pulkstenis. Kas bija noticis pa to laiku, kamēr gulēju? Vai Vitjiks vēl ir dzīvs? Un kas tur klauvē? Topoļevs? Jūdžins?… Pēdējais variants bija pārāk skaists, lai tam noticētu. Arī Mišinam nebūtu nekādas jēgas nākt šurp. Tātad Topoļevs. Kāpēc viņš atnācis? Paziņot, ka Vitjika vairs nav, un tātad arī man vairs nav nekādas vajadzības ilgāk uzkavēties šai saulē? Vai arī — viņš neteiks neko, bet vienkārši izšaus caur durvīm, tiklīdz pieiešu pie tām un pajautāšu: "Kas tur ir?"

Nu, nē! Tādu prieku es viņam nesagādāšu!

Izslidēju no guļvietas, klusītēm izzagos gaitenīti un, zibenigi pagriezusi atslēgu, strauji atrāvu durvis. Manā priekšā stāvēja hoteļa viesmīlis — gara auguma melnmatains resnis ar nošļukušu vēderu. Viņš nezkāpēc skatījās grīdā, acīmredzot brīnīdamies par krievu tūristu spējām klusu un mierīgu viesnīcu pārvērst par bardaku ar pakaļdzīšanos un šaudīšanos.

—    Pulkstenis ir astoņi, — viņš lauzitā angļu valodā sacīja. — Vai kundze vēlas ēst vakariņas?

—    Cik ir pulkstenis?

—   Astoņi.

Biju nogulējusi visu dienu.

Ēst negribējās, taču vēlēšanās noskaidrot, kas pa šo laiku noticis, ņēma virsroku.

—   Jā, ēdīšu.

—    Atnest vakariņas uz numuru vai kundze nokāps lejā?

Ja reiz lemts iet bojā, labāk jau cilvēkos. Rāmā garā

baudīšu kādu vietējo gardumu, un lai tad Topoļevs man sašķaida galvu publiski.

—    Nokāpšu lejā.

—    Pateicos, kundze, — viesmīlis laipni pamāja un rikšoja uz kāpnēm, smieklīgi tricinādams vēderu.

Iebāzusi kājas kurpēs, izgāju gaitenī. Pirmais, ko ieraudzīju, bija viens no Matveja "zēniem", kas stāvēja, atbalstījies pret sienu un nenolaida acis no Vitjika durvīm. Velns parāvis! Tātad komēdija vēl nebija beigusies? Tātad tur vēl aizvienu izšķirīgajai kaujai gatavojās mans kareivīgais skolas biedrs? Tas mani uzmundrināja, jo sapratu, ka no diviem upuriem pirmais acīmredzot tomēr būs Mišins un tikai tad es. Tatad man lemts vismaz ieturēt vakariņas un pirms nāves iebaudīt holandiešu virtuves delikateses.

Taču nekādas dzīres mēra laikā man tomēr neizdevās sarīkot, jo kāpnēs es saskrējos ar Matveju.

—    Kur iesi, Maļceva?

—   Mani ielūdza paēst, pilsoni apakšpulkvedi. Taču, ja pavēlēsiet, es nomiršu bada nāvē numurā. Tur man, starp citu, ir maizes doniņa, tāpēc mana bojāeja varētu ilgt kādu mēnesi vai pusotra…

Topoļevs izklaidīgi klausījās manos vārdos, vērodams jauneklīgo portjē, kurš sarunājās ar viesmīli.

—     Kungs no divdesmit sestā numura lūdza pasniegt vakariņas numurā, — viesmīlis vāciski sacīja, un pēc Topoļeva sejas izteiksmes es sapratu, ka runa ir par Vitjiku.

Portjē pamāja un kaut ko atzīmēja burtnīcā uz sava galda. Beidzot Topoļevs visžēlīgi pievērsās man.

—   Maļceva, vai tad jūs nesaprotat, kas te kuru katra bridi var notikt? Nevarat vien nomierināties, nez ko tēlojat! Es taču teicu: ieslēgties un sēdēt rāmi! Paēdiet numurā. Re, kā jūsu draudziņš, visu liek pienest klāt, dariet arī jūs tāpat.

Pēc tā, kādā tonī viņš to pateica, sapratu, ka nekāda vakariņošana man vairs nesanāks. Interesanti, kad viņš mani nošaus? Vai tiešām tepat uz kāpnēm dzīvespriecīgā portjē acu priekšā? Apgriezos un, instinktīvi ierāvusi galvu plecos, vilkos atpakaļ.

Pie savām durvīm apstājos. Man no muguras jau nāca resnais viesmīlis ar paplāti — viņš nesa vakariņas Mišinam. Viesmīlim aiz muguras rēgojās Topoļeva bālais vaigs. Man pievērstais Matveja skatiens bija gaužām daiļrunīgs. Taču atslēga, kā par spīti, iestrēga un nezkāpēc nebija pagriežama. Vairāk par visu man gribējās ieslēgties savā numurā, bet vai gan es biju vainīga, ka Holandē iesprūst atlēgas?

Viesmīlis piegāja pie Mišina durvīm un pieklauvēja. Neviens viņam neatbildēja. Tad viņš pagrūda durvis, un tās atvērās. Viesmīlis ielūkojās numurā, bet tad notika negaidītais. Topoļeva "zēns", kas stāvēja sardzē pie manām durvīm, spēra divus milzīgus soļus un ar sava varenā zābaka zoli ieblieza Holandes sabiedriskās ēdināšanas darbiniekam tieši pa dibenu. Nelaimīgais resnītis kā lode ielidoja numurā. Tūlīt aiz viņa tur iebrāzās Topoļevs un viens no viņa rokaspuišiem, tēmēdami ar pistolēm. Norībēja šāvieni, es sastingu. Neraugoties uz manu riebumu pret šiem tēviņiem, biju tomēr spiesta atzīt viņu profesionālismu. Kaut ko tādu nebiju redzējusi pat kino.

Tad uz Vitjika numura sliekšņa bāls kā nāve atkal parādījās Topoļevs. Viņš ieraudzīja mani, taču neteica ne vārda, bet vērsās pie dibenā speršanas speciālista:

—    Ienāc!

Beidzot man izdevās pagriezt atslēgu, taču es nesteidzos nozust istabā. Kāda galu galā starpiba, kur saņemt lodi — numurā vai gaiteni? Jo vairāk tāpēc, ka man drausmīgi gribējās uzzināt, kā tad īsti beidzās mana karjera PSRS KGB aģentes lomā.

Piesardzīgi uz pirkstgaliem piezagos pie Vitjika istabas durvīm un ieskatījos iekšā. Viesmīlis, kuram no lūpām sūcās asinis, nez kāpēc četrrāpus virzījās uz durvīm. Topoļevs un divi viņa zibenszeļļi ar pistolēm rokā stāvēja pie atvērta sienas skapja.

Taču viņiem pie kājām nebija Vitjika Mišina līķa.

Beidzot viesmīlis aizrāpoja līdz durvīm, pielēca kājās un ko nagi nes metās projām. Matvejs atskatījās.

— Ko jūs te meklējat, Maļceva? — viņš man uzbrēca.

Sastapusies ar viņa dusmās zvērojošo skatienu, sapratu, ka Vitjika numurā nav, viņš sen ir gabalā un apakšpulkvedis Topoļevs joprojām nav izpildījis priekšniecības pavēli.

Tātad pagaidām es vēl turpināšu savu muļķīgo eksistenci.

Mana numurā bija klusi un baisi. Sakrāvusi citu uz cita trīs spilvenus un novietojusi tos dīvāna galvgalī, izslēdzu gaismu, uzgriezu visā skaļumā radio, uzrausos uz dīvāna un aizvēru acis.

Līdz Jaunajam gadam vairs bija atlikušas tikai dažas stundas.

Šīs trīskārt nolādētās viesnīcas istabās, kur KGB aģenti tēloja velnus un mošķus, vējoja nez kur uzradušies caurvēji un "ABBA" maigās, vispārēju infarktu izraisīt spējīgās balsīs dziedāja "Happy New Year". Gulēju ar aizvērtām acīm, iztēlojos Ziemassvētku ugunīs dzirkstošo Stokholmu vai Ņujorku un laimīgus, skaisti ģērbtus ļaudis, kas apskāvušies pastaigājas gar žilbinošām vitrīnām, bet viņiem pāri lēnām virpuļo siegpārslas… "Kā Jauno gadu sagaidīsi, tā arī to nodzīvosi," atcerējos vienu no postulātiem, ko tik labprāt ievērojām tālajos studiju gados. Kāds absurds! Lai kaut kā — kaut vai ļoti slikti! — nodzīvotu jauno gadu, bija vismaz nepieciešams to sagaidīt. Bet uz to man tagad bija vājas cerības.

Puslīdz labas franču valodas zināšanas man Savienībā bija devušas ne vien divdesmit rubļus lielu piemaksu pie algas, bet arī iespēju oriģinālā izlasīt daudz tādas literatūras, par kuru vairumam manu tautiešu, izejot dzīvē izglītības ministrijas, mācību un pedagoģiskās literatūras apgāda, galvenās literatūras pārvaldes un citu attīstītā sociālisma monstru modraja uzraudzībā, bija visai miglains priekšstats. Vēl studente būdama, es diezgan nopietni aizrāvos ar franču psihoanalītiķu darbiem. Cik pārtikusi nācija! Viņiem bija tik daudz desu, sieru un citu komunālo ērtibu, ka atlika tikai iekļausities zemapziņas balsī, kas, starp citu, apgalvoja, ka ikvienai, pat visgrūtāk izskaidrojamai dziņai (teiksim, vēlmei eksāmena laikā nostāties uz galvas vai oficiālā pieņemšanā pakasīt padusi) ir dziļa zemgarozas motivācija. Tā sakot, neadekvāta otrā "es" izpausme. Lai cik dīvaini, taču ne vienreiz vien es biju pārliecinājusies, ka šiem šķietami pārgudrajiem un ar nestandarta domāšanu apveltītajiem autoriem ir taisniba. Tomēr tajā Vecgada vakarā, jau pirms tam, kad biju uzcēlusi spilvenu piramīdu un ieņēmusi no pārestībām pilnīgā spēku izsīkumā nonākuša Prževaļska zirga pozu, es arī bez psihoanalītiķu palīdzības zināju, kam gatavojos un uz ko noskaņojos.

Pirmo reizi mūžā es biedējošā mazohismā nodevos tam, ko necietu par visu vairāk pasaulē.

Es gaidīju.

Un zināju, ko gaidu.

"Tā nemēdz būt…" neatraudama acis no durvīm, es klusībā lūdzos nezināmās raidstacijas mūzikas režisoram pēc iespējas ilgāk turpināt brīnumaino "ABBAs" dziesmu, kuras pavadījumā gan dzīve, gan nāve likās vienlīdz skaistas un noslēpumainas. "Tas viss nenotiek ar mani! Jo man ar viņiem nav nekā kopiga. Un man par to visu nav nekādas daļas! Ne jau pēc savas brīvas gribas esmu šeit, svešā zemē, svešu cilvēku vidū, man nesaprotamu jēdzienu, priekšmetu un smaržu pasaulē… Kāda tam visam jēga? Kam tas vajadzīgs? Kā vārdā tas tiek darīts? Es vēlos paskaidrojumus, bet saņemu instrukcijas. Es prasu patiesību, bet man aizzieķē muti ar zīmoglaku un iespiež tajā spiedogu ar sirpi un āmuru. Es vēlos mīlestību, maigumu un mieru Jaungada nakti. Es taču esmu vēl jauna sieviete, neesmu nodevusi dzimteni, neesmu liegusies palīdzēt vājākiem, esmu bijusi iecietīga un pacietiga, es tīri fiziski vēl neesmu paspējusi izpelnīties citu ienaidu — kāpēc gan man lemta tāda sodība brīdī, kad visa pasaule dzer šampanieti un vēl cits citam laimes? Par kādiem grēkiem man sit pa seju kā prostitūtai, kas sutenerim noslēpusi daļu nakts peļņas?… Es neticu, ka tu varētu to nesaprast, ja es vēl tev kaut ko nozīmēju, ja tu vispār vēl esi dzivs. Mani vairs neinteresē, kurš kuru piesitīs, piežmiegs un piebeigs šai ārprātīgajā viesnīcā, šajā superdraņķīgajā pasaulē… Es gaidīšu tevi ar aizvērtām acīm un pamirušu augumu. Gaidīšu, līdz pulkstenis nositīs divpadsmit. Un ja līdz tam brīdim tu neatnāksi, tas nozīmēs, ka esmu jau mirusi. Tātad mani ir paspējuši nogalināt, kamēr es tevi gaidīju…"

Acīmredzot biju pārāk dziļi iegrimusi savā mazohistiskajā nirvānā, jo pirmajā brīdī pat nesadzirdēju, ka pie manām durvīm klauvē. Pareizāk sakot, nevis klauvē, bet dauza ar dūri.

—    Atveriet, Maļceva! — ne pārāk skaļi, tomēr uzstājīgi aiz durvīm pavēlēja Topoļevs.

—    Nevaru! — acis neatvērdama atbildēju.

—    Kāpēc tad nevarat? — viņš pārsteigts noprasīja.

—    Man neklausa kājas. Aiz bailēm no jums un riebuma pret sevi… Esmu nāvīgi slima. Man ir uztūkuši plakstiņi un pirksti. Ļoti iespējams, ka jau tuvākajās stundās es nomiršu.

—    Beidziet ākstīties, Maļceva! — Matvejs iespiedzās. — To noteikšu es, vai jūs tuvākajās stundās nomirsiet vai nē!

"Ne nu noteiksi, nekā!" — es nomurmināju.

—   Tūdaļ atveriet, mums ir jāaprunājas!…

Arī ar Topoļevu, kā es melanholiski konstatēju, norisinājās dīvainas pārvērtības. Vitjika tvarstīšanas gaitā viņš mainījās kā amēba. Kā tropu drudža apsēstais viņš brīžiem krita neapvaldītas slāvu agresivitātes karsonī, brīžiem drebinājās buržuāziskas pieklājības sīkajos drebuļos. Jau tas vien, ka viņš mani atkal uzrunāja uz "jūs", bija ko vērts! Tikpat labi viņš sievietei, kuru tikko izvarojis, varētu laipni apjautāties, vai viņai nesāp vēdera lejasdaļa…

Visu, kas norisinājās tālāk, es uztvēru atsvešināti un vienaldzīgi, joprojām neatvērdama acis, — gan rosīšanos aiz durvīm, gan atslēgas nošķindēšanu, tai nokrītot uz grīdas, gan vēl kaut kādu nesaprotamu skrapstoņu… Ja lasāt manas piezīmes no vidus, teiksim, no šīs nodaļas, jūs gluži pamatoti varat secināt, ka uzvedos kā neglābjama šizofrēniķe, kurai nav ne saprāta, ne loģikas, ne elementāra pašsaglabāšanās instinkta. Bet tobrīd es patiesi jutos līdz nāvei nokausēta. Stāsts par vardēm, kuras, iekritušas krējumpodā, tikmēr kūla to ar kājām, kamēr sakūla sviestā un, pateicoties tādai titāniskai dzīvotgribai, izkļuva brīvībā, man atgādināja tikai kārtējo tomātu biezeņa kilogramu kāda sociālistiskā reālisma dzīvā klasiķa izpildījumā. Un tāpēc vēlēšanās ļaut visam ritēt savu gaitu, izbeigt pretoties un beidzot iemiesoties mēmas vardes ādā, pār kuras galvu uz visiem laikiem sakļaujas baltās krējuma vannas mīkstais slogs, man jau izvērtās — es to skaidri jutu — par gandrīz nepārvaramu uzmācīgo ideju.

Varētu domāt, ka pēc tik kareivīga ielenkuma Topoļeva un viņa zibenszeļļu iebrukumam manā numurā (vismaz spriežot pēc skaņām) vajadzēja izvērsties varen iespaidīgam. Taču notika tieši otrādi: Topoļevs klusi stāvēja uz sliekšņa un acīmredzot mēģināja kaut ko saskatīt istabas tumsībā.

—   Maļceva, vai ar jums viss kārtībā? — viņš piesardzīgi apvaicājās.

—     Stulbāku jautājumu neesmu dzirdējusi jau gadus desmit!

—    Es jautāju: vai jums te viss kārtībā?

—    Mums ir atšķirīgi priekšstati par kārtību…

Tad man kaut kas spēji nošķītās gar plakstiem, un es jau gandrīz sāku domāt, ka par priekšzīmīgu uzvedību Matvejs nolēmis man uzdauzīt vēl vienu zilumu uz acs, taču tūlīt attapos, ka istabā vienkārši iedegta gaisma. Kādu bridi man visapkārt — zemāk par dīvāna līmeni — kaut kas tusnija, švīkstēja, viļņojās un līgojās. Sapratusi, ka mana vientulība ir neglābjami pārtraukta, atvēru acis. Divi Lubjankas gvardi centimetru pa centimetram pārbaudīja numuru.

—    Tā arī neatradāt? — es līdzjūtīgi apjautājos.

—   Kā zemē iegrimis, nelietis! —Matvejs automātiski atsaucās.

—   Vai tik kopš iepriekšējās tikšanās reizes jūsu skaits nav atkal sarucis… — neuzdrošinājos Topoļevu uzlūkot, jo, jautājumu vēl nepabeigusi, jau zināju atbildi.

—   Tā nav jūsu darīšana!

—      Ak Kungs! — es iesaucos, cīnīdamās ar karstu vēlēšanos izskrāpēt šim paštaisnajam izdzimtenim acis. —Ja mūsu valstī ir tiesigi pieņemt lēmumus vēl kaut pāris tādi kretīni kā tu, Topoļev, es sāku saprast, kāpēc Lielajā Tēvijas karā gāja bojā divdesmit miljoni krievu! Vai tiešām tu, vilkati, vēl neesi sapratis, ka viņš jūs visus nomiegs kā cāļus citu pēc cita?! Viņš taču ir sadists, viņam šī spēlīte sagādā tikai baudu! Savāc taču savus ļaudis, Topoļev, un bēdz prom no šejienes, ka tavu māti, atpakaļ neskatīdamies. Laidies, kamēr tevi kopā ar taviem kretīniem nav aizsūtījuši uz Maskavu cinka zārkos! Ja nežēlo viņus, pažēlo kaut pats sevi, tu, aptaurētais sūds mundierī!…

Jāteic, ka šo niknuma izvirdumu es tobrīd netēloju. Es vispār neko netēloju. Ap to laiku mans motoresurss, Vitjika vārdiem runājot, jau bija pilnībā nostrādāts. Man tiešām bija baisi noskatīties, kā citu pēc cita uz mūžīgiem laikiem no šī Jaunā gada drausmā riņķa danča aizrauj nebūtībā dzīvus cilvēkus — kaut arī man pretīgus, svešus tēvaiņus ar saltām acīm, kuru skatiens it kā izģērba, un tomēr — dzīvus cilvēkus, vēl dzīvus! Ar acs kaktiņu pamanīju, ka abi teļapakauši pārstājuši šņakarēt pa numuru un pārsteigti raugās mani.

—    Aizveries, mauka! — Topoļvs ierēcās tā, ka iedžinkstējās lustras piekariņi. —Aizver savas smirdošās žaunas, žīdu kurva!

—     Matvej, tu esi nepārspējams, — es demonstratīvi aplaudēju, it kā būtu izdzirdusi spožu un izsmalcinātu salonkalamburu. —Tu nudien manām tuvredzīgajām žīdu acīm atklāj krievu inteliģences neaizsniedzamās dzīles. Ja jūs tas neapgūtina, pilsoni apakšpulkvedi, lūdzu, vēlreiz atkārtojiet domu par žīdiem, un, ja iespējams, sāciet no otrā numura…

Viņš izrāva pistoli — to pašu, no kuras pirms divām stundām biju palīdzējusi viņam atbrīvoties, — un divos soļos bija pie mana divāna. Urbdamies manī ar savām dzeltenajām acīm, Topoļevs piebāza melno stobru man pie paša deguna un aizsmacis šņāca:

—   Es atkārtošu gan, maita! Vari nešaubīties, ka atkārtošu, un pielikšu ari punktu. Pēdējo! Skaties, kurva! — Topoļevs izdarīja netveramu kustību, atskanēja viegls klikšķis un man uz vēdera nokrita melna pistoles aptvere. — Skaties, žīdene, manas tautas lāsts! Skaties uzmanīgi un skaiti!…

Kā narkomāns, kurš nekādi nespēj apvaldīt drebuļus pirms sengaidītā šļirces dūriena, viņš citu pēc citas izlobīja no aptveres deviņas spožas patronas.

—    Ar piecām es pabarošu tavu draudziņu. Kā evaņģēlijā! Bet pārējās, Maļceva ir tavas! Personiskās! Varēsi pieēst pilnu vēderu. Līdz ūkai!

—   Ak tu, apdauzītais stukač! — es klusi sacīju, neuzdrīkstēdamās pakustēties. — Tu pats esi savas nelaimīgās tautas lāsts. Ne jau ar patronām cilvēki jābaro, bet ar maizi.

—    Cilvēki — jā, Maļceva! Bet tu esi necilvēks!… — Un, atskatījies uz vienu no saviem padotajiem, viņš strupi izrīkoja:

—    Sasien viņu, Arkādij!

31. nodaļa

Volendama. Viesnīca "Dama".

1977. gada 31. decembris.

"Ko tik viņiem nemāca!" — rīdama dusmu asaras, es domāju, klusītēm pūlēdamās pastiept vaļīgāk resno un raupjo, acīmredzot padomju ražojuma striķi, kas berza un žņaudza manas delnu locītavas. "Šaut, braukt ar auto, pratināt, valkāt smokingu, izlikt spridzekļus, lauzt kaulus, teikt komplimentus, zagt cilvēkus, sist pa seju, sasiet sievietes… Interesanti gan, vai viņiem KGB skolā bija arī uzdevumu burtnīcas, kur lika atzīmes?!

Iztēlojos, kā šis būdīgais perdelis Arkādijs, kurš tikko man bija sasējis rokas, stāv, galvu nokāris, aktiermeistarības pasniedzēja priekšā KGB augstākajā skolā, un tas šim saka: "Par sejas izteiksmi "apjucis debiliķis nestandarta situācijā" lieku tev trīs ar krustu". Iztēlojos šo skatu, un, neraugoties uz savu neapskaužamo stāvokli, iespurcos.

Topoļevs, kurš ar vēl dzīvajiem leģionāriem sēdēja pie galda un pusbalsī apsprieda tālākos Mišina gūstīšanas taktiskos plānus, neapmierināts pašķielēja uz manu pusi.

—    Ko tā priecājamies, Maļceva?

—    Nekrologu saceram, pilsoni apakšpulkvedi! — braši, kā klases vecākā raportēju.

—   Ceru, ka savējo?

—    Netrāpījāt vis, pilsoni apakšpulkvedi. Jūsējo.

—   Aiz ko tad man tāds gods? —viņš nopurpināja, kaut ko kricelēdams uz papīra lapiņas.

—     Starp citu, Matvej, tavs nekrologs jau sen ir uzrakstīts… — man ļoti gribējās, lai šis nelietis justos tikpat neomulīgi kā es — ar sasietām rokām un drausmīgi niezošu degunu. — Tā ir tāda anekdote, varbūt tev kāds Lubjankā jau ir stāstījis… Atnāk gruzīns Ļeņina-Staļina mauzolejā — tas notiek vēl pirms XX kongresa, — vērīgi aplūko abus pasaules proletariāta vadoņus un prasa draugam: "Klau, Givi, un kas tas tāds, kas guļ blakus mūsu dižajam Soso?" Givi padomā un atbild: "Tas ir viņa Ļeņina ordenis…"

Virvju meistars Arkādijs skaļi iezviedzās.

—    Redzi, Topoļev, tieši tādā kvalitātē tu arī gulēsi blakus Vitjikam Mišinam. Par Ļeņina ordeni tādu ķēmu kā tevi diez vai varēs nosaukt, bet kā izglītības darba teicamnieka nozīmīte tumsas valstī tu būsi pašā laikā…

Topoļevs tikai paraustīja plecus.

—   Vai esi drošs, ka sniegā nebija pēdu?

—    Nudie… — Arkādijs sašutumā gandrīz aizrijās. — Es tak pats savām acīm!… Viss tīrs un gluds — nevienas pēdas ne pie loga, ne tālāk. Es tak būtu redzējis!… Viņš ir tepat, biedri apakšpulkvedi, nekādu citu variantu, viņš ir te, iekšā!

—    Un portjē?

—    A ko portjē? — ierunājās otrs leģionārs. — Portjē es sasēju. Guļ skabūzi un drebinās. Bet biedri apakšpulkvedi, cik ilgi mēs vēl spēsim kontrolēt situāciju? Kuru katru brīdi kāds var uzkulties un tad…

—    Ko tu piedāvā?

—Jātinās projām, biedri apakšpulkvedi, — Arkādijs klusi ierunājās. — Iniciatīva nav mūsu pusē, dancojam pēc Mišina stabules. Divus jau esam zaudējuši. Nav taču nekādu garantiju — gramstamies kā pa tumsu. Un šitā ēsma, vai zināt… Ne vellam tā neder!!

Tikai pēc brīža es aptvēru, uz ko Arkādijs zīmēja, pieminēdams ēsmu.

—     Jātinas projām, tu saki? — Topoļevs atkārtoja. — Jāaiziet, nenovākušiem to gnīdu?

—    Nuka! — Arkādijs pamāja.

—    Bīstami…

—    Te palikt ir vēl bīstamāk, — nopūtās otrs gvards. — mums te visu vajadzēja pabeigt stundas laikā, augstākais pusotrās stundās, bet mēs maļamies jau turpat diennakti… Arkādijam taisība, biedri apakšpulkvedi, iniciatīva nav mūsu pusē. Vai nu jāpieņem kāds konkrēts lēmums vai arī jāpazūd, kamēr vēl dzīvi…

—    Un ko ar šito?

—    Nošaut, lai nemokās! — nākdama klajā ar tik bīstamu iniciatīvu, centos atdarināt Margaritas Volodinas intonāciju "Optimistiskās traģēdijas" slavenajā frāzē: "Kas vēl grib noprovēt komisāres miesu?", kura savulaik atstāja neizdzēšamu iespaidu uz maniem laika biedriem.

—   Nošaut? — Topoļevs aši apsviedās uz manu pusi. Un, ņirdzīgi atriezis zobus, piekrītoši pamāja. — Norunāts, Valentīna Vasiļjevna.

Tad viņš ķērās pie dispozīcijas izkārtojuma kaujas apstākļos.

—     Piecpadsmit minūtes — lai vēlreiz visu pārmeklētu. Visu viesnīcu — no pagraba līdz bēniņiem! Pārmeklēt katru, kas šeit atrodas. Visu personālu. Sievietes pārbaudīt tāpat kā vīriešus — viņš ir spējīgs iztaisīties par nezin ko. Uzskrūvēt klusinātājus. Ieročus turēt kaujas gatavībā. Būt maksimāli uzmanīgiem. Un iegaumējiet, puiši: ja atgriezīsimies ar viņa galvu, būs ļoti patīkami. Ja bez tās — būs sarežģījumi. Kādi, to es neprecizēšu. Bet gaužām nopietni… Paturiet to prātā, kad jums kārtējo reizi sagribēsies palaist viņu sveikā. Un tātad — mūsu rīcībā ir stundas ceturksnis. Salīdzināsim pulksteņus… Pašreiz ir 22.18. Tieši 22.33 — savācamies pie sētas durvīm. Ja norunātajā laikā kāds neieradīsies — negaidīt. Arī mani ne. Atkāpšanās kārtība ir zināma, nekādu izmaiņu, viss notiek kā plānots. Arkādij, tev jābūt savā vietā minūti agrāk, 22.32. Iedarbini mašīnu ņn gaidi. Nu, aiziet…

Kad abi pusidioti bija projām, Topoļevs piecēlās un panācās uz manu pusi.

—   Hoplā! — šis muļķīgais izsauciens man izspruka gluži neviļus. It kā tā būtu iesaukusies mana dvēsele, jau sākdama

raisīties vaļā no mana ķermeņa.

> i >

—     Vai tas būtu kādas jaunas anekdotes sākums? — Matvejs, kura sejā nepavidēja ne smaida ēna, apjautājās.

—     Nepievērsiet uzmanību, pilsoni apakšpulkvedi, tā nebiju es …

—    Instruktāžu dzirdējāt?

—    Nezināju, ka man ar sasietām rokām ir uz to tiesības.

—    Dzirdējāt? — Topoļevs pārjautāja.

—    Kurla jau neesmu.

—    Un ko no tā visa sapratāt?

—    To, ka pusnaktī man nebūs ar ko satvert šampanieša glāzi, lai sagaidītu tūkstoš deviņi simti septiņdesmit astoto gadu.

—    Gandrīz pareizi.

—    Un kāpēc "gandrīz"?

—    Tāpēc, ka jums nebūs ar ko to izdarit jau pēc… — un Matvejs paskatījās pulkstenī. — …jau pēc četrpadsmit minūtēm. Un ne tikai nebūs "ar ko", bet nebūs ari "kāpēc". Šampanietis līķi pat ziemas apstākļos veicina strauju trūdēšanu.

—   Nošausiet?

—   Nošaušu.

—   Žēl gan, ka tā ari neizdevās taisīt karjeru KGB… Un ko teiksiet manai mātei?

—    Uz ceļiem ir atkala… Holandē vispār notiek drausmīgi daudz autoavāriju. Tas no labas dzīves, tāpēc, ka nav jāmokās ar automašīnu ekspluatācijas problēmām.

—    Kā, vai tiešām jūs manis dēļ gribat iegāzt grāvī veselu autobusu ar tūristiem?

—    Iztiksiet ar vieglo automašīnu, Maļceva! Neesat jau nekāda grāfiene!

—    "Un no rīta tur atrada divus līķus…" — es klusītēm nocitēju neaizmirstamo "Luku Mudiščevu", taču Topoļevs šo agrīnā padomju pornoromāna šedevru acīmredzot nebija lasījis un manu domu attīstīja no pretējās puses:

—    Bet jūsu redaktora kolēģi dedzigi apliecinās, ka, dzīvs būdams, viņš bija ļoti draņķīgs autovadītājs…

—     Ak, mans nabaga redaktors… — izbrīnījusies konstatēju, ka tā es patiešām ari domāju.

—    Beidziet, IVIaļceva, beidziet, — Matvejs noņirdzās. — Visparastākais vidējā posma nomenklatūras utubunga. Ja nu vienīgi paskolots un, pateicoties jums, ari pa ārzemēm izdauzījies…

—       Tātad visas jūsu pederastiskā šefa runas par iepazīšanos ar van Goga audekliem un laimīgu atgriešanos dzimtenē ir tikai nekaunīgi meli?

—    Neesiet nu tik stulba, Maļceva. Un neaizmirstiet, ka tad, kad viņš to saka mūsu kosmonautiem, tie nevar žēloties, ka viņš nebūtu turējis doto vārdu. Tur, augšā, vēl neviens nav palicis.

—   Vai tā tas bija ieplānots jau no paša sākuma? -Jā.

—   Jus to izdomājāt?

—   Tam nav nozīmes.

—     Nav gan… Un varbūt nav vērts arī tik ilgi gaidīt — veselas… nu jau trīspadsmit minūtes, — manas lūpas bija kā izkaltušas, ka es pēkšņi izbijos, ka sagriezīšu uz tām mēli. — Pašlaik esmu brīnišķā formā fiziskai iznīcināšanai: iztukšota, izsusējusi, izmisusi un, galvenais, absolūti pārguruši no jūsu spēlītēm. Tad jau labāk uzreiz, Matvejuška…

—    Kur jūs tik nepacietīga, pilsone! — Matvejs nosodoši pašūpoja galvu. — Ideoloģiskās frontes darbiniecei tas ir nepiedodami! Pilsoniskā pienākuma jūtām padomju cilvēkā jāstāv augstāk par visu, jūsu pienākums ir tās saglabāt līdz pēdējam mirklim, līdz pēdējam elpas vilcienam…

—     Bīsties Dieva, Matvej, — es no sirds sašutu. — Vai tiešām tu iedomājies, ka, izņemot pienākumu iespļaut tavā riebīgajā purnā un palūgt likt mierā manu māti vismaz pēc manas nāves, man varētu būt vēl kādi citi pienākumi?

—     Tev ir palicis viens, toties ļoti nopietns pienākums, Valentīna Vasiļjevna! — Topoļevs izslēdza gaismu, nosēdās man cieši līdzās un tālāko jau iečuksteja ausī, dedzīgi kā rūdīts un varen temperamentīgs pavedējs, kurš beidzot pārvarējis bailes un apnikušajai mīļākajai plāj vaļā visu savu dziļo nicinājumu. — Tavs pienākums ir Vitjiks. Viņš te ieradīsies, gan tu redzēsi. Pārak sen es viņu pazīstu, lai kļūdītos. Viņš būs klāt kā likts. Viņš atceras mūsu spēles noteikumus un ieradīsies tur, kur bez viņa pat augsti svētki ir kā parasta žūpošana. Un tad, kad būšu iespeķojis viņa pretīgo galvu ar svina plūmēm, kad redzēšu, ka viņa acis kļūst stiklainas, bet zobi iekožas garajā mēlē, es atbrīvošu tevi no tavām mocībām, Maļceva. Tad es tev dāvāšu vieglu nāvi. Tu ieslīgsi kā maigā miegā, Valentīna, tā būs kā vējpūsma, kā mīlīgs pieskāriens, atglaužot no pieres matu cirtu…

—   Matvej, — es tādā pašā garā atčukstēju. — Saki, vai tu esi precējies?

—    Nē.

—    Un nekad arī neesi bijis?

—    Nekad.

—    Tas ir labi.

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tādi cilvēki, kā tu, Matvej Topoļev, nedrīkst vairoties. Pat pēc manas nāves ne…

32. nodaļa

Volendama. Viesnīca "Dama".

1977. gada 31. decembris.

Nekad nestrīdieties pretī, ja jūsu sabiedrībā kāds piepeši apgalvo, ka visas sievietes pasaulē, visas bez izņēmuma, ir maniakālas koķetes. Tāpēc, ka tā ir svēta patiesība, ja tāda vispār pastāv mūsu meligajā pasaulē. Par to es pārliecinājos uz savas ādas situācijā, kad pašapmāns kļūst tikpat bezcerīgs kā mēģinājums izgudrot mūžīgās zeķubikses, es to darīju pilsoņa Makarova pistoles melnā stobra priekšā, kuru savās rokās turēja pilsonis apakšpulkvedis.

Iespējams, ka ap to laiku es jau biju pagurusi baidīties un mans izmocītais organisms par protesta zīmi bija pārstājis izstrādāt adrenalīnu. Lai nu kā, bet es vis negremdējos apcerēs par mūžīgo un iznīcībai nepakļauto un arī drudžaini neskaitīju man vēl atlikušās minūtes un sekundes, es domāju tikai par vienu: kā izskaidrot Jūdžinam tik divdomīgu situāciju — es uz dīvāna, saņurcījusies un bez kosmētikas, bet man līdzās versmaini elš un dīdās Topoļevs, kaut ko čukstēdams ausī. Man nez kāpēc likās, ka tad, ja numurā parādītos Jūdžins, Matvejs tūdaļ noslēptu pistoli, ieņemtu nepiespiestu pozu un pateiktu kādu muļķību, tādējādi traģiskajai situācijai piešķirot banālu buduāra nokrāsu. Smieklīgi, bet par daudz reālākām perspektīvām — proti, par Vitjika parādīšanos un visām no tā izrietošām sekām — es pat neiedomājos. Tie, kas to pieredzējuši, droši vien teiks, ka pirms nāves vienmēr nāk prātā neiedomājamas muļķības, taču neko briesmīgāku par šādu notikumu attīstību es tobrīd nespēju iedomāties… Koķetērija sievietei patiesi ir asinīs kopš ieņemšanas brīža, un viņas ceļš ved no meitenes spogulīša līdz saltajam atspulgam patologoanatoma skalpelī…

—   Tev gan dzīvē veicas, Maļceva, — Matvejs iečukstēja man tieši ausī.

—   Tādā veiksmē es būtu ar mieru dalīties pat ar tevi, tu, sūds mundierī, — es atburkšķēju. — Nemaz ar nebūtu žēl…

—    Un vai tad ne?… — Topoļevs turpināja čukstēt kā suflieris iesācējs, nenolaizdams pistoli un nenovērsdams skatienu no durvīm. — Pēc maniem aprēķiniem, tev jau tagad uzdāvināts vismaz mēnesis dzīves. Un vēl kādas!

—   Ak, Dies, — es nopūtos. —Ja man tiešām dzīvē veiktos, tu, Topoļev, biežāk sāktu apmeklēt zobārstu…

—    Sāc jau murgot, Maļceva? Tā ir nāves smaka.

—    Nemelo nu, apakšpulkvedi, tā ož trīs vai četri kariesa maitāti zobi, kas noilgojušies pēc dantista ebreja un piparmētru pastas par septiņpadsmit kapeikām. Tāpēc iegaumē, kretīn, ko tev teikšu: kopā ar pistoli maksti vajag likt nevis sviestmaizi ar Baltijas ķilavām, bet zobu birstīti. Un to arī izmantot. Ja nezini, kā tīra zobus, paprasti instrukciju Kremļa aptiekā. Un neels tik drausmīgi. To es tev iesaku kā neprecēta sieviete. Ņem par labu šo padomu, kamēr es vēl dzīva…

—   Zini ko, — Topoļevs pievirzījās man vēl tuvāk un ar savām miklajām -lūpām burtiski aizspieda man ausi, — tais brīžos, kad es iedomājos, cik daudz jūsu ir ieperinājies Krievijā, cik daudzus jūs jau esat paspējuši apmuļķot, apsmiet un apmelot, man patiešām sametas bail…

—    Tu neesi oriģināls, Topoļev. Hitleram ari bija bail.

—   Viņš bija idiots.

—   Viņš bija tāds pats, kā tu, Matvej. Nelietis un psihopāts. Atšķirība starp jums tikai tāda, ka viņam bija vairāk varas…

—     Manas varas, Maļceva, pietiks atliku likām, lai tu aizvērtos uz visiem laikiem.

—    Nu un tad? Vai mana nāve izraisīs pasaules cionisma sistēmas sabrukumu? Ebreji vairs nestāsies augstskolās, bet masveidā gāzīsies uz profesionāli tehniskajām skolām?

Brežnevam vina referātus rakstīs Rasuls Gamzatovs?

> >

—    Cst! — mana mute, deguns un daļa smakra zibenīgi tika aprakta zem Topoļeva karstās plaukstas. Viņa roka, protams, nebija salīdzināma ar neaizmirstamā uzačaiņa Andreja plato ķetnu, taču spēks, ar kādu man tika aizspiesta mute, bija respektējams.

Pie durvīm kāds aši pieklauvēja.

—   Vai es neteicu, ka tev veicas, — Matvejs pie manas auss klusītēm nožūžoja. — Dieviņš tev dāvina vēl dažas minūtes. Ar tādu veiksmi vajag loterijas biļetes pirkt!

—    Ļaus gan mūsu valsts kādam kaut ko vinnēt!

—   Atbildi! — Savu pavēli Topoļevs papildināja ar sāpigu stobra grūdienu man ribās.

—   Kas tur ir? — pikti apvaicājos.

—    Tas esmu es, Arkādijs! — leģionārs klusu atsaucās.

Matvejs piecēlās un noklikšķināja pistoles drošinātāju.

—   Kāpēc atgriezies?

—   Atver, kaut kas atgadījies…

—    Tūliņ… — Topoļevs raušus uzrāva mani kājās un ar strauju kustību pārgrieza striķi, ar ko man bija sasietas rokas. Jau atvēru muti, lai nosodītu tādu patvaļu, taču gandrīz vai fiziski atdūros pret Topoļeva saniknotas kobras cienīgo šņācienu:

—    Ne skaņas! Ja bildīsi kauč pušplēstu vārdu — dabūsi lodi pakausī!

—    Bet tur taču savējie! — mēģināju viņu vest pie prāta.

—    Savējie sēž mājās. Ej un taisi vaļā. Un bez pigoriem…

No dīvāna līdz durvīm bija kādi astoņi vai deviņi soļi. Pēc visa spriežot, tie bija pēdējie soļi manā mūžā, jo es pietiekami skaidri apzinājos, cik niecīgi mazas ir izredzes dzīvajai ēsmai ar KGB inventāra numuru, jo kuru katru brīdi tai var uzklupt lielā zivs, kurai savukārt uzglūnēja divi rūdīti malu zvejnieki. Nepieļāvu pat domu, ka Arkādijs varētu būt pārkāpis pavēli un nevis gājis meklēt Vitjiku un sildijis mašinu, bet patvaļīgi ieradies tur, kur viņu neviens negaidija — proti, nācis atpakaļ uz manu numuru. Tātad viņpus durvīm norisinājās apmēram tas pats, kas šajā pusē: Arkādijs kā muļķa papagailis (vai kā V. V.Maļceva) atkārtoja to, ko viņam lika aiz muguras stāvošais cilvēks ar pistoli. Bet tā kā pēc incidenta vagonā es jau biju zaudējusi vārās cerības ieraudzīt Viktora Mišina stingstošās miesas ar uzsietu apakšžokli, biju gatava slēgt derības, liekot pāris man vēl atlikušos dzīves mirkļus pret visdārgākajām Parīzes modes nama "Koko Sanele" tualetēm, ka aiz Arkādija muguras stāv Vitjiks. Šis apstāklis man, protams, solīja zināmas izredzes, tomēr visai nosacītas. Jo sevišķi, ja ņem vērā, ka arī Topoļevs droši vien ir paredzējis šādu variantu un ieņēmis no visiem viedokļiem ērtāko pozīciju — turēties man cieši aiz muguras. Kaut gan, ja tā padomā bez panikas un aizspriedumiem, visi vīrieši, pat vislabākie, ekstremālās situācijās slēpjas aiz sieviešu muguras. Ko tad var prasīt no Topoļeva, kurš nepavisam nebija no labākajiem?

Līdz durvīm vēl bija atlikuši divi soļi, ne vairāk, kad spēki mani beidzot pameta, šoreiz pilnigi un galīgi. Bija tāda sajūta, it kā man pie katras kājas būtu ar važām piekalta simtkilogramu svarubumba.

—    Nu?! — šņāca Topoļevs. — Taisi vaļā!

—    Nevaru.

—    Skaitu lidz divi. Ja neatvērsi, tad…

—   Un kāpēc ne līdz trīs? — tas atkal bija no tiem jautājumiem, ko uzdod dvēsele, pa pusei pametusi ķermeni. — Kino parasti skaita līdz trīs…

—   Viens, divi…

—   Idiots! — es iesaucos tā, ka šoreiz ne vien piekari, bet pati lustra tumsā sašūpojās. — Es patiešām nevaru, saproti taču tu, nelietīgais kretīn?! Man no bailēm kājas nolēmējušās!…

Šai mirkli man aiz muguras atskanēja drausmīgs blarkšķis. Tādu šķindoņu un tinkšķoņu varētu izraisit vienīgi vieglatlētikas veseris, tiešā trāpījumā ietriecoties skatlogā, piekrautā ar rūpīgi kolekcionētiem kristāla izstrādājumiem. Un gandrīz tajā pašā mirklī es izdzirdu:

—    Viņa taču nekad nemelo…

Tālākais norisinājās tik strauji, ka, zibenīgi apsviedusies uz to pusi, no kuras bija atskanējusi man tik mīļā balss, es ieraudzīju tikai noslēguma ainu — kāda roka savicinājās gaisā, atskanēja krakšķis, un dīvaini saraustīti, kā filmā, kur izcelta katra kustība, Matvejs Topoļevs nokrita man tieši pie kājām. Jūdžins — smaidošs, izspūris, vaļā atrautā zilā jakā stāvēja uz sīkās lauskās sasistās loga rūts fona kā labsirdīgs Jaungada spoks, bet mīkstās sniegpārslas, kas klāja viņa plecus un matus, šo iespaidu tikai pastiprināja.

Ak, Dievs, es tik ļoti biju gaidījusi šo brīdi, ar tādu ilgošanos biju iztēlojusies savu atbrīvošanu, viņu sev līdzās, šo smaidu, pret kuru visas pasaules dzimtenes nebija nekas vairāk ka vien kontūras ģeogrāfijas kartē… Bet kad nu beidzot biju to sagaidījusi, ar šausmām jutu, ka nespēju pakustināt ne pirkstu!…

—   Kas tev kaiš, Veļa?! — smaidu Jūdžina sejā nomainīja satraukums. — Tu esi ievainota?

Nespēdama pateikt neko sakarīgu, es tikai pamāju.

—   Kur? — attālumu no loga līdz manai pēkšņās paralīzes vietai Jūdžins pārvarēja vienā solī un sakampa mani klēpī. — Kur tu esi ievainota, Veļa? Saki, neklusē!

—    Galvā un sirdī.

—    Tu joko?

—    Ar mīlestību nejoko, dārgais… 33. nodaļa

Volendama. Viesnīca "Dama".

1977. gada 31. decembris.

\ i

Viss turpmākais norisinājās tā, it kā mani būtu noguldījuši slimnīcas gultā, pieslēguši skābekļa balonam, skābeklim savukārt pievienojuši mazliet narkotiku un visu notiekošo

pārvērtuši jaukā sapnī, kad baiļu nav nemaz un skaidri apzinies, ka, lai gan esi ne vien briesmīgu notikumu lieciniece, bet arī reāla pretendente uz neapskaužamo nelaiķes titulu, jebkurā brīdī vari pamosties sveika un vesela pati savā gulta.

Vēlāk Jūdžins man teica, ka tieši tobrīd viņš sācis nopietni bažīties par manu psihisko līdzsvaru.

Bet tālāk viss norisinājās šādi.

Nosēdinājis mani krēslā un uzmetis man uz pleciem pledu, Jūdžins izvilka no jakas iekškabatas plakanu, sudrabaini mirdzošu blašķi, pielēja trešdaļu glāzes ar dzintardzeltenu šķidrumu, iespieda man šo dzeramo rokā, nez kāpēc ar gruzīnu akcentu noteica: "Iztukšo to sausu!" un atvēra durvis. To, kas notika tālāk, atstāstīšu bez komentāriem, jo tobrīd diez vai būtu tikusi galā pat ar skolas uzdevumu divās darbībās.

Pirmais istabā parādījās Arkādijs, kurš pa šo īso bridi bija galīgi sašļucis. Viņa pirksti bija sakrustoti uz pakauša, un brašais likvidators izskatījās tāds, ka viņam būtu grūti atrast biedru, kas gribētu ar viņu kopā doties izlūkos. Aiz Arkādija, ieturēdams zināmu distanci, istabā ienāca viesmīlis ar pistoli rokā. Tas pats, kuru viens no leģionāriem pirms pāris stundān bija pagodinājis ar spērienu pa dibenu un kurš uz ceļiem bija rāpojis pa Mišina numuru. Viesmīlis pastiepa Jūdžinam pistoli, tad pamāja uz zemē guļošo Topoļevu un apvaicājās:

—    Gatavs ir?

—    Pagaidām vēl ne.

—    Skaidrs… — viesmīlis pašķielēja uz mani un nevainojamā krievu valodā sacīja: "Sveika, draudzene!", pacēla no grīdas padomju virvju rūpniecības paraugus, ar īsu dunku lika Arkādijam ieņemt alfabēta "T" burta pozu, ar neatdarināmu grāciju savilka kopā leģionāra rokas un kājas, ar vēl vienu dunku nogāza viņu uz dīvāna un devās tiešā ceļā uz vannas istabu.

—    Kas… tas tāds? — es Jūdžinam noprasīju, kad durvis aiz viesmīļa bija aizvērušās.

—   Vai tad tu nepazini?

—   Vitjiks?

—   Vitjiks.

—    Untu?!>

—    Un es!

—   Jūs… kopā?

—    Mēs kopā, Veļa. Tu un es.

—    Bet viņš? Viņš taču ir slepkava, Jūdžin! Viņš nogalināja cilvēkus.

—    Zinu, mīļā. Es visu zinu.

—    Tad kāpēc tu?…

—    Vai iztukšoji sausu?

—    Nē. Nevaru. Tas atgādina matu laku.

—    Un tomēr izdzer. Šo laku lieto vairāk nekā simts miljoni amerikāņu. Pat no rītiem. Nebaidies, tas tev nāks tikai par labu.

—    Kas ar mums notiks, Jūdžin?

—    Viss būs okei!

—    Amerikāņi to saka pat ceļā uz morgu.

—    Tāpēc jau viņi arī ir amerikāņi.

—   Tu mani mierini?

—    Es tevi mīlu. Loti.

>

—    Vai tu varētu izvākt no manas istabas visas nepiederošās personas un atkārtot to vēlreiz?

—   Varētu gan!

—    Tad ko tu gaidi?

—    Tavu skolas draugu.

—    Kāpēc?

—    Veļa, man tev ir milzīgs lūgums.

—   Jā, esmu ar mieru!

—    Tu pat nejautā, kāds?

—    Tik un tā — jā!

—    Dod man pusstundu laika.

—    Cik vien vēlies!

—    Un pastāvi klusu!

—    Tu esi nekauņa!

—    Vai tiešām?

—   Jā, tiešām! Tu esi burvīgākais nekauņa, ko esmu redzējusi!

—    Paldies!

—   Audz liels!

—    Dūdojat? — tagad Vitjiku būtu vienkārši neiespējami nepazīt: tērpies elegantā smokingā ar iecietinātu krūtežu un mmšzilu, siksīki punktotu "taureniti", Mišins man atsauca atmiņā to tālo vakaru Kino namā, no kurienes viņš mani aizveda savā mersedesā. — Lūgtum, ser, esmu jūsu rīcībā!

—     Brīnišķīgi… — Jūdžina sejā parādījās man sveša izteiksme. Likās, ka viņš piepeši kļuvis pieaudzis, tas bija pavisam citāds — sakoncentrējies un man tāls vīrietis. — Lūdzu, Viktor, es klausos.

Viņi apsēdās krēslos viens otram pretī, ļaujot man vienatnē aplūkot viņus abus.

—  Ja atļaujat, es rezumēšu! —Vitjiks lika priekšā.

—   Lūdzu dariet to.

—    Visi mūsu vienošanās noteikumi ir izpildīti, vai ne?

—    Pat vēl vairāk, pec jūsu personiskā lūguma es piekritu dažām operācijas rezultātu izmaiņām, vai ne?

—Jā, tā ir.

—  Jūs ieguvāt to, ko gribējāt iegūt?

-Jā.

—   Tāda gadījuma — norēķināsimies!

—    Vēl tikai viena detaļa, —Jūdžins pacēla pirkstu ar izstieptu rādītājpirkstu.

—    Kāda tā būtu?

—   Ko esat nolēmis darīt ar šo kungu? —Jūdžins pamāja uz nekustīgi guļošo Topoļevu.

—   Atdzīvināt, apčubināt ar spilveniem un pasniegt šampanieša glāzi, kad pulkstenis sitīs divpadsmit.

—   Vai varu jums lūgt kādu papildus pakalpojumu?

—     Pakalpojumu, kas nav paredzēts mūsu līgumā? — Vitjiks precizēja.

—     Ari mana iejaukšanās, lai padarītu nekaitīgu jūsu kolēģi, — un Jūdžins vēlreiz pamāja uz Topoļevu, — nebija paredzēta līgumā.

—    Okei! — Vitjiks aizsmēķēja cigareti no manas paciņas. — Es jūs klausos.

—    Kungam, ko jūs tik gādīgi noguldījāt uz manas līgavas dīvāna (ja man toreiz būtu bijis iespējams ierakstīt šo frāzi magnetofonā, es to atskaņotu visu mūžu!), ir jāpapildina saraksts, par kuru vienojāmies pirms darijuma sākšanas.

Vitjiks pamāja.

—     Bet attiecībā uz šo kungu, — nu Jūdžins trešo reizi pamāja uz izšļaukus guļošo Matveju, — man ir radusies kāda doma. Es jums iedošu plastikāta maisu un pavadvēstuli. Šis kungs ir jāaizved uz Amsterdamu, ari adresi es jums iedošu.

—   Jūs runājat par šā kunga miesu? — Vitjiks apvaicājās tik nepiespiesti, it kā runa būtu par alus kastes piegādi ballītei.

—   Komplektā ar dvēseli.

—    Kam jums grēcinieka dvēsele?

—    Un jums?

—    Labi! Vai tas ir jūsu pēdējais lūgums? -Jā.

—    Norēķināsimies pirms vai pēc šī lūguma izpildīšanas?

—    Kā vēlaties.

—    Es gribētu tūlīt…

—   Nekādu problēmu… —Jūdžins izvilka no jakas iekškabatas garu aploksni. — Te jūs atradīsiet visu, kas jums nepieciešams. Bet… —Jūdžins salti uzlūkoja Vitjiku. — Riskējot kļūt uzmācīgs, gribu jums tomēr vēlreiz atgādināt, ka jūs nekad vairs nedrīkstat parādīties mana kantora redzes lokā. Nekad! Jūsu patstāvīgās uzturēšanās vietām jāaprobežojas ar tām valstīm, kurās jums dod tiesības apmesties aploksnē ievietotie dokumenti. Ja jūs stingri ievērosiet šīs vienošanās noteikumus, jūsu dzīvībai nekādas briesmas nedraud. Gribu jums arī atgādināt, ka pēc mūsu vienošanās noteikumiem mēs neiejauksimies, ja jūs gribēs sastapt jūsu bijušie kolēģi…

—   Tās ir manas problēmas.

—    Okei. Un vēl, Mišin. Mana firma patur tiesības sevišķas nepieciešamības gadījumā izmantot jūsu pakalpojumus…

—    Ceru, ka ne sabiedriskā kārtā?

—    Šādam terminam tāpat kā padomju rubļiem Savienoto Valstu teritorijā nav pirktspējas…

—    Sapratu, — Mišins pamāja.

—    Negatīvi… —Jūdžins pastiepa roku un nogaidīja, kamēr tajā iegulst bieza aploksne. Iebāzis to kabatā, Jūdžins uz bloknota lapiņas uzrakstīja adresi un iedeva to Mišinam.

—    Ne vēlāk kā rīt līdz divpadsmitiem šim kungam jābūt nogādātam pēc norāditās adreses. Jums iepriekš jāpiezvana pa telefonu un jāvienojas par tikšanos. Ceru, ka jūsu kolēģis pa ceļam nenosmaks?

—    Nu, viņam ir sīksta dzīvība, gan izturēs. — Vitjiks pakasīja pakausi. — Atklāti sakot, jūsu lūgums man diez ko nepatīk. Tas maitas gabals man ir smagi sariebis, tāpēc mūžīga dusa Ziemeļjūras dibenā tādam mūdzim būtu vēl pārāk labs fināls.

—    Es viņam noteikti pateikšu jūsu viedokli.

—   Turklāt — viņš pārāk daudz par mani zina…

—    Ne jau vairāk, kā mēs?

—   Nē, bet…

—     Šoreiz mūziku pasūtu es, — Jūdžins klusi sacīja.

—    Lai notiek! Piegādāšu jūsu klientu kā sālītu gurķīti! — Vitjiks paskatījās pulkstenī. — Oho, divdesmit minūtes uz divpadsmitiem. Esam aizasēdējušies. Cīnoties par taisnu lietu, palaidīsim vēl Jauno gadu!

—    Jums taisnība! — Jūdžins piecēlās un sniedza man roku, palīdzot tikt kājās. — Mēs aizejam, ardievu, Mišin. Neteikšu, ka esmu sajūsmā, ka pasaulē eksistē tādi cilvēki kā jūs. Taču kā profesionālim man jums jāizsaka atzinība par to, ka godīgi izpildījāt mūsu vienošanos. Savā ziņā sadarboties ar jums bija interesanti un pat pamācoši. Ceru, ka nekad vairs netiksimies! Vismaz šai dzīvē ne. Ejam, Veļa…

—     Pagaidi, bet manas mantas? — lai kā biju aptrulusi, iedzimtais padomju reflekss nostrādāja gods godam. — Man taču jāsakravājas!

—    Nekas nav jādara, Veļa. Ne mantas jāņem, ne jākravājas. Ejam projām!

—    Es gribētu kaut ko pateikt Valentīnai, — arī Mišins bija piecēlies un noraudzījās manī ar savu gadiem slīpēto ironisko skatienu. — Ja jūs, ser, protams, neiebilstat…

—     Okei! —Jūdžins devās uz durvīm. — Gaidu tevi mašīnā, Veļa.

—   Nu? — Vitjiks vēl aizvien smaidīja. — Esi apmierināta, draudzene?

—    Vai tu mani te, divu potenciālo līķu sabiedrībā, aizkavēji tikai tāpēc, lai uzdotu šo idiotisko jautājumu?

—    Kas gan tev bēdas par šiem liķiem? Viņi tevi būtu nogalinājuši.

—   Zinu.

—    Un…

—    Viņi tomēr ir cilvēki, Mišin…

—     Viņi nav cilvēki, draudzene! Viņi ir roboti, kas apmācīti drātēties, rīt un vērpt intrigas! Mēs neviens neesam cilvēki! Tu ari ne! Mūsu vienīgais attaisnojums ir tas, ka tādi mēs nepiedzimām. Mūs tādus pataisīja…

—  Jūs tādus pataisīja!

—     Mūs, Valentīna, mūs. Tu laikam iedomājies, ka esi daudz labāka par mani? Jā, esmu daudzus aizsūtījis pie tēviem. Bet tu? Vai tu nestrādāji sistēmas labā? Vai neputroji galvu saviem dullajiem komjauniešiem? Vai neskrīvēji reportāžas no pārvēlēšanu sapulcēm? Un atsauksmes uz biedra Brežņeva kārtējo ģeniālo runu, vai tās tu neorganizēji? Un vai par to, cik bezgala laimīga ir aktrise M., jo atradusi strādnieku un zemnieku intonācijas Pelagejas Ņilovnas tēlā, recenzijas nerakstīji? Tad kāda gan starpība, kur katrs pārdod savu miesu

—    uz ielas vai mēbelētās istabās? Zem dūnu segas vai uz cisu maisa?

—    Tu gan esi atradis apbrīnojami piemērotu brīdi filozofiskiem strīdiem. Ko tad galu galā tu man gribēji teikt, Mišin? Mani gaida.

—    Es negribētu, Vaļa, ka mēs šķiramies kā ienaidnieki.

—    Kāda tam tagad nozīme? Pēc visa, kas noticis…

—   Tam ir nozīme! — Vitjiks neadaidās. — Pašlaik tu esi eiforijā. Tu vēl nezini, ko nozīmē dzīvot tādu cilvēku vidū, kuri runā citā valodā, citādi ēd, dzer, skūpstās un sapņo… Vēl tu nepazīsti ilgas pēc mūsu draņķīgās, Dieva nepieņemtās dzimtenes. Tu esi kopā ar cilvēku, kuru mīli un kurš — to nu tiešām vajag mācēt: divdesmitajā gadsimtā šitik puņķains romantisms!

—   tevis dēļ ir licis uz spēles savu karjeru. Un ne jau caur caurēm sapuvušajā KGB, kur visi bez sāta aprij paši sevi, bet firmā ar lielo burtu. Tur nu tu man vari ticēt uz vārda, draudzene, tādās lietās es orientējos! Un tomēr…

—   Nestiep garumā, Vitjik! — piegāju pie izsistā loga un paraudzījos lejup. Mazais folksvāgens dusmīgi rūca, it kā piktodamies par manu kavēšanos. — Es tevi lāgā nesaprotu. Ko tu gribi teikt?

—    Vārdu sakot, Valentīna… — Vitjiks sapurināja savas kuplās krēpes. — Neuzskati mani par savu ienaidnieku, labi? Man tas ir svarīgi. Nejautā, kāpēc. Un atceries: lai kur es būtu, lai kas ar mani notiktu, es vienmēr vēlēšu tev labu. Vai nu mazums, kas dzīvē var atgadīties… negribu piesaukt nelaimi, taču man šķiet, ka tev vēl būs problēmas. Viņi tev to nepiedos… — Vitjiks izteiksmīgi pamāja uz Topoļcvu un Arkādiju. — Viņi vispār nekad nepiedod. Un šai ziņā mums ir līdzīgs liktenis…

—   Kāpēc tu mani biedē, Mišin? — ielūkojos viņa saltajās acīs, cerēdama tur ieraudzīt smaida vai vismaz ironijas atblāzmu. lāču Vitjiks bija nopietns kā students pirms diplomdarba nodošanas. — Kāpēc tev tas vajadzīgs, tagad, kad viss sliktais man jau ir aiz muguras, kad es beidzot varu atgūties un uzelpot? Kāpēc, Vitjik?

—    Muļķe tu esi, Maļceva! — viņš paraustīja plecus un atkāpās, atbrīvodams man ceļu uz durvīm. — Viena stulba muļķe! Kaut arī tik pārdroša, ka bail. Labi, staigā Dieva mierā, draudzene! Esi laimīga ar savu amerikāni. Bet iegaumē tikpat rūpīgi kā PSKP statūtus: ja tev ir bijusi darīšana ar KGB, kaut visnenozīmīgākā, tad ir tikai viena vieta pasaulē, kur teiciens "viss sliktais man jau aiz muguras" ir simtprocentīgi korekts. Un zini, kas tā par vietu, Malceva?

—    Nē.

—    Morgs…

34. nodaļa

Volendama. Autostāvvieta pie viesnīcas "Dama".

1977. gada 31. decembris.

—    Nu, izrunājāties? — Jūdžins, kas gaidīja mani pie folksvāgena stūres, pastiepa savu garo roku un, pat nepārliecies pār sēdekli, atvēra durvis un es iespraucos mašīnā.

—    Atvaino…

—    Kāpēc tik ilgi?

—    Esi greizsirdīgs?

—    Un man tādam jābūt?

—   Un kā tu domā?

—    Par to es nedomāju.

—    Un par ko tad tu domāji?

—   Viņš ir dīvains cilvēks…

»

—   Vitjiks?

Jūdžins pamāja.

—   Cik pulkstenis?

Viņš atbīdīja jakas piedurkni un paskatījās spīdošajā ciparnīcā.

—    Bez divdesmit divpadsmit.

—    Braucam?

—    Vēl vienu mirklīti, Veļa, gribu kaut ko pārbaudīt…

Jūdžins pievērsa skatienu aizmugures skata spogulim.

Nespodri apgaismotā viesnīcas "Dama" durvju priekša izskatījās tik klusa un viesmīlīga, it kā aiz šīs ēkas tumšajām sienām vēl pirms īsa brīža nebūtu skanējuši šāvieni, pretīgi klakšķējuši pistoļu drošinātāji un plīsuši logu stikli…

—    Ko viņš tev teica?

—    Ka man vēl būšot problēmas… — es automātiski atbildēju, vēl aizvien izjuzdama iekšēju sasprindzinājumu pēc sarunas ar Vitjiku.

—   Atradies gaišreģis, —Jūdžins pasmīnēja, turpinādams vērot ieejas durvis. — Tikpat labi zēnam varētu pavēstīt, ka reiz viņš kļūs par vīrieti.

—   Ir vīrieši, kuri tā arī nomirst kā zēni.

—   Tas nav teikts par tevi, Veļa.

—   Vai tiešām ir tik labi, ka tu jau joko?

—    Un vai tad ir tik slikti, ka man jākrīt histērijā?

—     Brauksim drīzāk prom no šejienes, es tevi lūdzu!

—   Vēl mazlietiņ.

—    Nu, lūdzu!… — viņam līdzās es piepeši sapratu, ka esmu kļuvusi pilnīgi nevarīga, zaudējusi spēju aizstāvēties.

—   Tev bail, Veļa?

—    Jā. Es nekad neesmu ticējusi filmām ar laimīgām beigām.

—   Ko lai dara, tu neesi amerikāniete! —Jūdžins nopūtās un komiski pavērsa acis uz augšu.

—    Pagaidi! — es šausmās salēcos. — Kur ir redaktors?!

—     Redaktors? — Jūdžins uz mirkli atrāva skatienu no spoguļa, lai paraudzītos uz mani.

—Jā, redaktors! Un neizliecies par kurlu, tu labi dzirdēji, ko jautāju.

—   Kāpēc tev tas jāzina, Veļa?

—   Kur viņš ir?

»

—     Droši vien, bagāžniekā… Otras mašīnas bagāžniekā.

—    Dzīvs?

—     Viennozīmīgi atbildēt nevaru, taču domāju, ka pagaidām vēl dzīvs.

—   Ko nozīmē "pagaidām"?

—    Tas nozīmē, Veļa… — pirmo reizi es Jūdžina balsī saklausīju sapīkumu un pat sarāvos, tik neierasti tas bija. — Tas nozīmē, ka pēc dažām minūtēm tur, pa tām viesnīcas durvīm, ko es vēroju, iznāks tavs apburošais skolas biedrs, izvilks no bagāžnieka tavu ne mazāk apburošo redaktoru, iebāzīs viņa vietā tavu pretīgo kuratoru un pēc tam pēc iespējas ātrāk pacentīsies atbrīvoties no džentlmeņa, kura liktenis tevi tā satraucis.

—   Vitjiks viņu nogalinās?

—    Domāju, ka jā.

—     Bet kāpēc? — es strauji pagriezos pret Jūdžinu. — Paskaidro man, kāpēc?

—    Tāpēc, mana dārgā, ka tu acīmredzot to, kas te norisinājās, jauc ar epizodi no fdmas "Vaterlo tilts". Esmu spiests tev sagādāt vilšanos: tu neesi Vivjena Lī un es neesmu Roberts Teilors. Un mēs neatrodamies fdmēšanas laukumā, kur uzņem melodrāmu. Tevi bija paredzēts iznīcināt. Kopā ar tavu redaktoru. Inscenēt autoavāriju, vai saproti?

—    Bet tas taču nenotika, Jūdžin! Nekā tāda nebija! Kāpēc tad viņš jānogalina?!

—    Tev taisniba, — klusi sacija Jūdžins. — Tā nenotika. Par laimi… Bet lai tas nenotiktu, tavam Mišinam nācās novākt četrus KGB štata darbiniekus. Tu to zināji?

—   Es nenodevos aprēķiniem.

—   Toties es tiem nodevos, —Jūdžins atteica. —Jo esmu atbildīgs par to, lai mana informācija būtu patiesa. Tavs redaktors ir liecinieks, kaut ari netiešs, tomēr liecinieks. Un ja Mišins pieļaus tik neprofesionālu muļķību un palaidīs viņu vaļā, tūlīt pēc atgriešanās Maskavā viņš visos sīkumos informēs tos, kuri jāinformē, kā un kādos apstākļos tas notika…

—   Vitjikam taču tik un tā nav ko zaudēt! — es iekliedzos. — Viņš ir ārpus likuma!

—    Pirmkārt, nekliedz, Veļa… — saudzīgi, it kā baidīdamies nodarit man sāpes, viņš uzlika savu lielo roku man uz pleca un lēnītēm pievilka mani sev klāt. — Un, otrkārt, tu nezini — un par to man prieks! — izlūkdienesta likumus. Ja tur, Lubjankā, tikai pieļauj, ka visi šie līķi varētu būt apakšpulkveža Mišina roku darbs, tā ir viena lieta. Bet pavisam cita — ja ir dzīvs liecinieks…

—   Bet tad jau arī mani vajag novākt, Jūdžin. Ja runa ir par lieciniekiem, es taču esmu pati galvenā lieciniece. Vai tad tā nav?

—   Tā ir.

—   Tātad?…

—    Ir vēl kāds ļoti svarīgs apstāklis, Veļa, — Jūdžins vēl ciešāk piekļāva mani sev klāt. — Tu aizmirsi par mani.

—    Tas laikam gan ir vienīgais noziegums, kurā mani neviens neapsūdzēs. Pat Andropovs nē. Bet turpini…

—     Kamēr esmu tev līdzās, neviens tevi vairs neaiztiks. Mēs tagad, kā teiktu krievi, sēžam vienos ierakumos. Bet mirušie…, lai mirušie paši aprok savus miroņus.

—   Tu domā, ka Vitjikam nav taisnība? Ka manas problēmas ir beigušās? Ka mēs tagad jau esam pavisam, pavisam brīvi? — man tik ļoti gribējās, lai viņš atbild "jā".

—    Tu gribi, lai es atbildu tūlīt un tepat? Varbūt labāk tomēr, kad būsim jau ceļā?

—   Nu, bet tu taču pats…

—   Cst! —Jūdžins pielika pirkstu pie lūpām, tad norādija uz spogulīti. — Skaties… Netīri balts reno braši izlīkumoja no stāvvietas, izpūta aukstajā gaisā zilganpelēku dūmu mākulīti un nozuda aiz stūra.

—   Vitjiks laiku nezaudē, — es rūgti nomurmināju.

—     Un pareizi dara, — Jūdžins ar rāvienu izkustināja folksvāgenu no vietas. — Visi grēki jāatstāj Vecajā gadā…

35. nodaļa

Volendama. Bārs "Krokets".

1977. gada 31. decembris.

Miglainās Albionas dēli, nonākuši šai omulīgajā vecpuišu izpriecu vietā, apšūtā ar pulētiem dēļiem un apgādātā ar vēderainām mucām, pie kurām spīguļoja milzīgi vara krāni, šo vietu būtu nosaukuši par pabu. Toties es ar savu nekļūdīgo Mitišču proletāriešu kvartāla iedzimtās ožu, tikko slieksni pārkāpusi, tūlīt konstatēju, ka atrodos klasiskā, kaut arī ļoti tīrā dzertuvē.

Jūdžina seja izskatījās vēl daiļrunīgāka nekā jaunāko padomjlaiku paziņojums: "Pilsoņi! Gastronoma administrācija atvainojas par sagādātajām neērtibām!"

—    Tas ir liktenis, Veļa! — viņš noplātīja rokas un pamāja uz senlaicīgu sienas pulksteni, kas rotāja pulētos plauktus ar pudelēm. — Līdz pusnaktij vairs tikai minūte!

Virsdrēbes nenovilkuši, mēs uzrausāmies uz augstajām koka taburetēm.

—     Divus pokālus šampanieša! — Jūdžins uzsauca bārmenim, izģindušam kā horeogrāfijas skolas audzēkne.

—     Piedodiet… — kā bieži atgadās, bārmenim balerīnai bija Aleksandra Ņevska klostera reģenta cienīgs bass. — Mēs neturam šampanieti.

—     Un ko tad jūs turat? — Jūdžins noprasīja, izmisīgi vērodams, kā sekunžu rādītājs liec pēdējo loku šajā gadā.

—   Alu, elu, viskiju, pērno, pastisu, šeriju, kjanti…

—     Trakais! — es krieviski nočukstēju. — Tagad viņš skandēs savu repertuāru divas stundas.

—    Bet es taču nevaru ar savu mīļoto meiteni saskandināt alus kausus, un vēl Jaunajā gadā! —Jūdžins atteica, turpinādams uzklausīt bārmeņa pārskata referātu un tajā pašā laikā nenolaizdams acis no pulksteņa viņam aiz muguras.

—     …vermutu, tumšo porteri, martini, slivovicu, tokajieti, sakē…

—   Vai šņabis jums ir?! — es iesaucos pēdējā cerībā vismaz ar kaut ko reālu sagaidīt Jauno gadu.

—    Protams, kundze! — bārmenis atbildēja un tūlīt atsāka savu dziedājumu: "Petrovskaja", "Smirnoff', "Starka", "Kazaku", "Krievu", "Poļu"…

—    Divus šņabjus! —Jūdžins trakā steigā uzsauca.

—   Kādus? '

—   Vienalga!

—   Ar ledu?

—    Kaut vai ar kečupu, tikai ātrāk!

—    Ar kečupu? — bārmenis izbrīnījies blenza uz manu pavadoni. — Pirmo reizi dzirdu. Vai tas ir kāds jauns "Asiņainās Mērijas" variants?

—    Es pajokoju, —Jūdžins izmisis atzinās.

—   Tad ar ledu, ser?

-Jā-

—   Vienu mirklīti!

Bārmenis ienira kaut kur zem letes, un šai mirklī pulkstenis izdvesa dīvainu skaņu, kas atgādināja veca astmātiķa klepu,

kurš aizmirsis laikus ieņemt savu tableti.

—Jūsu šņabis! — bārmenis noducināja, nolikdams mums priekšā divas biezas glāzes, kurām pašā dibenā ap milzīgiem Iedus klučiem spīguļoja caurspīdīgs šķidrums.

Pulkstenis turpināja mokoši klepot. Mums aiz muguras dārdēja nesaskanīga, alkohola tvaiku caurstrāvota vīriešu balsu murdoņa holandiešu dialektā, skarbā un cietā kā no neēvelētiem dēļiem sanaglots ķeblis.

—    Novēli man kaut ko, — es lūdzu. — Kamēr tas pulkstenis nav sašķīdis gabalos.

—   Tūlīt… —Jūdžins grozīja rokās glāzi.

—   Nu!

—    Es vēlos, lai mēs vienmēr būtu kopā… —Jūdžins iztapīgi ielūkojās man acīs. — Nu, kā izdevās?

—    Satriecoši! Pasaki vēl kaut ko tikpat gudru.

—    Es tevi mīlu!

—    Es lūdzu kaut ko gudru…

—    Tu pārāk daudz no manis prasi tādā laika trūkumā.

—    Man uz to ir tiesības — es pārāk stipri tevi mīlu!

—   Tad laimīgu Jauno gadu, dārgā!

—    Laimīgu Jauno gadu, dārgais!…

Mēs saskandinājām, un es vienā elpas vilcienā iztukšoju glāzi ar svilinošo šķidrumu. Laikam jau pie tā bija vainigs pārāk lielais notikumu sablīvējums un neiedomājamais jampadracis, ar kādu mums aiz muguras alus cienītāju pūlis sagaidīja astmātiskā pulksteņa spazmu noslēguma akordus, bet šņabis man tūdaļ sakāpa galvā. "Nedzer tukšā dūšā!" atcerējos vienu no manas dzīvesgudrās draudzenes nemirstigajiem aforismiem. "Dzīve jau tāpat ir šķebīga, nav ko pašam to sašķebinat vēl vairāk!" Tikai man šai brīdī nepavisam nešķebināja, tieši otrādi — man bija apbrīnojami labi. Tik labi, kā sen nebija piedzīvots. Ja tas būtu manā varā, es nemūžam vairs neatstātu šo ar alus dvingu un svešzemju vīriešu smārdu piesūkušos midzeni…

—    Vēl pa vienai? —Jūdžins apjautājās.

—   Tādi jautājumi krievu cilvēku pazemo.

—     Bārmen, vēl divus šņabjus! — Jūdžins izrīkoja un galanti pasniedza man apzeltīto "Benson and Hedges" paciņu.

—    Ak tu dieniņ… — zināju, ka tīri fiziski ir neiespējami apreibt no trīsdesmit gramiem šņabja, kas piedevām vēl atšķaidīts ar Antarktīdas ledus kalniem, un tomēr es ar šausmām jutu, ka man tūlīt sāksies dzēruma sentimentalitātes lēkme. Kā blāvs mūris man acu priekšā līgojās miglas plīvuris, kurā žilbinoši locījās un staipījās tādi kā stikla tārpeļi, ko acīmredzot radīja gaismas atspulgi pudeļu baterijā aiz bārmeņa muguras, bet dvēselē man brieda un uzstājīgi lauzās uz āru neizsakāms, pārcilvēcisks maigums pret šo izspūrušo un jauko būtni — pa pusei zēnu, pa pusei vīrieti, pa pusei pasaku princi, pa pusei kovboju no četrdesmito gadu amerikāņu vesterniem. — Nu, kāpēc tam bija jānotiek tieši tā?! Kāpēc visam labajam bija obligāti jāsākas šai zemiskuma zaņķī, kurā tik negaidīti biju ierauta? Kāpēc tas nevarēja notikt rīta seansā kinoteātrī, kādā ballītē, rudens talkā, nu kaut vai Ļeņina bibliotēkas lasītavā?!…

—   Tu kaut ko deklamē, Veļa?

—   Jā gan. Šekspīra sonetus Dzeržinska apdarē.

—   Vai tu nejūties labi?

—    Ak, muļķības! — es atmetu ar roku, gandrīz nogrūzdama no letes smago pelnu trauku, un vienā paņēmienā iztukšoju ari otras glāzes saturu. Šoreiz degvins man vairs nelikās svilinošs. Tas aizlīgoja lejup viegli kā sniegpārsliņa uz dūraiņa.

—   Vai zini, kas ir neoloģisms, Jūdžin?

—    Cīzburgera paveids?

—   Tu tiešām nezini vai muļķojies?

—     Bīsties Dieva, Vela, es taču esmu no Viskonsīnas!

—    Bet es no Mitiščiem! Tā tik ir tikšanās! Ļoti patīkami iepazīties, biedri!

—   Vela, krievu valodu es nemācījos koledžā, bet virtuvē, kamēr mamma gatavoja brokastis!

—     Amerika, Amerika!… — es klusiņām iedziedājos.

—   Tu, meitenīt, jau esi pavisam piedzērusies.

—   Toties ļo-oti laimīga.

—   Nepārspīlē. Tu esi ļoti piedzērusies un puslīdz laimīga.

—   Jā gan! Esmu pasaules kausa ieguvēja laimes un piedzeršanās rekordā vienlaicīgi. Starp citu, tas ir tieši tas, kas krieviem nekad nepadodas…

—   Tu esi visu sajaukusi, Vela. Tieši tas krieviem padodas ļoti labi…

—   Ak, kungs, cik tu esi dumjš, Jūdžin!… — gribēju pielikt pirkstu pie pieres, lai parādītu, cik viņš ir dumjš, un galu galā tomēr notrausu no letes nelaimīgo pelnu trauku un pārsteigta noskatījos, kā Jūdžins, notvēris to lidojumā, noliek atpakaļ vietā. — Krievi jau tikai tāpēc arī dzer, lai kaut pāris stundas justos laimīgi. Bet man abi šie procesi — laime un dzeršana — šobrīd norisinās pa-ra-lē-li! Saproti?

—    Saprotu. Bet kāds tam sakars ar neoloģismiem?

—     Paga, paga… — es jau sen biju pavēlējusi sev turēt muti, taču vārdi spurdza ārā neatkarīgi no manas gribas. — Zini ko, iedzersim vēl pa vienai, manu zelta saulīt, manu acuraudziņ, un es tev ru-pīgi visu izskaidrošu…

—   Varbūt kaut ko ieēdīsim?

—    Rīt, biedri, rīt!

—   Okei! Ja rīt, tad rīt. Bārmen, mums vēl…

Negaidīdams precizējumus, basā runājošais balerīns nolika mums priekšā kārtējās glāzītes.

—   Zini, tie ne… neo-loģismi… Tie ir tādi tēli, kuru nav… kuri nemaz nevar būt… — izstiepu roku pēc dzēriena un apstulbusi atklāju, ka esmu nošāvusi greizi gandrīz par pusmetru.

—   Kāpēc? —Jūdžins smaidīdams jautāja, ielikdams glāzi man rokā un drošības dēļ vēl sakļaudams tai apkārt manus kokainos pirkstus.

Noriju dzēriena malku un saviebos. Nu vairs šņabis nelidinājās lejup kā sniegpārslas uz dūraiņa. Tas smagi krita vēderā kā akmeņi, ko no bruģa izlauzušas sociāli politiskā sašutuma satracinātās tautas masas.

—    Tāpēc, ka tas vienkārši nevar būt!

—    Saprotu. Tu to ļoti izsmeļoši izskaidroji.

—    Ņirgājies, priekšniek?

—    Interesējos.

—    Par ko?

—    Kas tie par tēliem?

—    Nu, piemēram, kā tev patīk teiciens "Oktobra dzemdinātie"? Nevis "Oktobrī dzimušie", kā dažs labs izsakās, bet tieši tā — "Oktobra dzemdinātie". Un neviens pat neapdomā, Jūdžin, ka šim oktobrim ar lielo burtu, gluži tāpat kā visiem citiem mēnešiem, nav ne olšūnu, ne spermatozoīdu un tātad neko dzemdināt viņš nav spējīgs…

—    Par ko tu runā, Veļa?

—     Par apziņas revolūciju. Jūdžin, vai tu mani cieni?

—    Neizsakāmi, šef!

—   Tad aizved mani uz tādu vietu, kur ir duša, zobu pasta un gulta. Vēlams ar spilvenu…

Pēc šiem vēsturiskajiem vārdiem es atslēdzos.

36. nodaļa

Amsterdama. Viesnīca "Klarina".

1978. gada 1. janvāris.

… Atvērusi acis un baidīdamās pakustēties, es mokoši ilgi pūlējos atcerēties, kas es tāda esmu un, galvenais, kas ar mani noticis. Klasiskie atmiņas zuduma piemēri, par kuriem es kādreiz biju lasījusi medicīnas un detektivliteratūrā, uz šo gadījumu nekādi nebija attiecināmi. Tāpēc, ka mani bija pārņēmusi brīvības un neizskaidrojama iekšēja gaišuma un viegluma sajūta. Atcerējos, ka viss beidzās labi, tātad par atmiņu kā tādu nebija iemesla raizēties. Taču kas tieši beidzās labi un kāpēc man ap sirdi bija tik viegli un gaiši, es nespēju atcerēties. Un tāpēc iedomājos visdrausmīgāko variantu — ka esmu cietusi autoavārijā un tagad, ar neskaitāmiem locekļu un galvaskausa lūzumiem, guļu slimnīcas palātā, iespundēta ģipša korsetē. Šādu iespaidu vēl pastiprināja ideāli baltie griesti man virs galvas, kuros nebija ne miņas no dzimtās zemes plaisām un atlupuša apmetuma.

—    Ei! Ko Krievijā dzer paģirās?

Salicis rokas aiz muguras, Jūdžins stāvēja pie manas gultas un ļoti atgādināja medicīnas studentu, kas pirmo reizi nonācis anatomikumā.

—  Vīrieši vai sievietes? — es aizsmakušā balsī apjautājos, ar prieku atklājusi, ka nu jau atceros gandrīz visu.

—    Sievietes.

—    Žurku zāles.

—    Un palīdz?

—   Ārsti sekcijā parasti apgalvo, ka tas ir iedarbīgs līdzeklis.

—    Labi, tas tev žurku zāļu vietā… —Jūdžins pagriezās, paņēma no naktsgaldiņa nelielu, taburetei līdzīgu pulētu galdiņu uz strupām kājiņām, nokrautu ar dažādu izmēru bļodiņām, tasītēm un krūzītēm un uzmanīgi to novietoja kaut kur mana vēdera līmeni.

Ja zināt, ko nozīmē "stupors", tad tas ir visatbilstošākais apzīmējums, lai raksturotu manu reakciju.

—   Jūdžin! — es nebalsī iesaucos. — Kas tas ir?

—  Tas? — viņš pakasīja pakausi. — Nu, tā ir kafija, apelsīnu sula, grauzdiņi, džems, sviests, saldais krējums…

—    Gribu tev atklāt baismu noslēpumu.

—    Zinu: tu esi nevainīga jaunava.

—  Nu, pirmkārt, tu esi bezkauņa. Un, otrkārt, to es esmu redzējusi tikai kino.

—    Ko tu sauc par "to"? Apelsīnu sulu?

—    Brokastis, ko sievietei pasniedz tieši gultā, manu muļķīt!

—    Tu par mani zobojies, Veļa?

—   Un tu gribi teikt, ka Amerikā visi vīrieši pienes sievietēm brokastis gultā?

—   Manā rīcībā nav izsmejošas informācijas.

—   Vai ēdīsi kopā ar mani?

—    Kā būtu, ja mēs apmainītos baisiem noslēpumiem?

—    Zinu: es esmu pirmā sieviete tavā mūžā.

—  Tas man ir dārgs noslēpums. Bet baisais ir tāds, ka tikmēr, kamēr tu gulēji un piedevām vēl krāci, es pēkšņi jutos drausmīgi izsalcis un jau paspēju iekost.

—   Žēl gan! — es atteicu, iedzēru malku ugunigi karstās kafijas un tūdaļ sajutu, ka manā galvā viss atkal nostājas savās vietās. — Es būtu tev pagatavojusi sviestmaizi.

—  Tiešām žēl! —Jūdžins pamāja. — Bet kurš gan varēja iedomāties, ka tu uz to esi spējīga?

Metu viņam ar cieši saritināto salveti, netrāpīju, un tad vienā mirklī iznīcināju visus grandiozos ēdamā krājumus.

—    Vēlies cigareti?

—  Ja tu tāds paliksi vēl kaut trīs mēnešus, svinīgi apsolu, ka uzzīmēšu tevi kā svētbildi, pakāršu kādā klusā stūrītī un katru rītu locīšu ceļus un ar pieri dauzīšu grīdu tavā priekšā.

—    Katru nakti arī.

—    Nezaimo! Nakts ir grēkā krišanas nevis lūgšanu laiks!

—   Vai esi paēdusi?

—    O, jā!

—    Vēl vienu cigareti?

—    Paldies, pietiks.

—   Varbūt iesi dušā?

Pēkšņi es sajutu tikko samanāmu trauksmes dūrienu.

—   Pa to laiku, kamēr es gulēju, kaut kas ir noticis, Jūdžin?

—    Kāpēc tu tā domā?

—    Saki, kas noticis?

Viņš rūpīgi pacēla galdiņu, nolika to uz skapīša un apsēdās uz gultas malas.

—   Mums jāaprunājas.

—    Runā.

—    Ko tu taisies darīt?

—    Pašreiz?

—   Vispār.

—     Nu… — šai brīdi es beidzot sapratu, kāpēc mani pārņēmusi trauksmes sajūta: Jūdžins bija pilnā parādes ietērpā: uzvalkā, ar kaklasaiti ap kaklu un līdz mirdzumam nospodrinātām brūnām kurpēm kājās. — Kāpēc tu tā jautā?

—    Mums par kaut ko jātiek skaidrībā, Veļa. Mājās atgriezties tu nevari. Ceru, ka tu to saproti?

—     Saprast jau es saprotu. Tikai tas neko nemaina. Es nevaru neatgriezties, mīļais. Ja atceries, — esmu tev jau to teikusi, — tur ir mamma. Viņa ir viena, viņa ir veca un pilnīgi neaizsargāta. Ja es neatgriezīšos Maskavā, viņu vienkārši sapūdēs cietumā!

—   Ja tu atgriezīsies, jūs sapūdēs abas! —Jūdžins tagad runāja tieši tādā pašā tonī kā pirms tam ar Vitjiku. — Tu daudz ko esi pārdzīvojusi un daudz ko pieredzējusi, Veļa. Un esmu pārliecināts, ka šobrīd tevi virsroku ņem emocijas nevis saprāts. Tu nedrīksti atgriezties Maskavā. Tu esi ārpus spēles, saproti? Tu nevarēsi tur, Lubjankā, izskaidrot, kas tad īsti notika ar Topoļevu un viņa komandu, nemaz jau nerunājot par tavu redaktoru. Pēc visa notikušā tev nav nekādu cerību palikt dzīvai. Tevi vienkārši iznīcinās, Veļa.

—    Vispirms viņiem jāpierāda, ka man ir kaut mazākais sakars ar viņu spēlēm… — es, protams, sapratu, ka viņam taisnība, un strīdējos pretī galvenokārt tāpēc, lai pārliecinātu pati sevi. — Tu taču pats teici, ka liecinieku — dzīvu liecinieku vairs nav. Neviens nevarēs apstiprināt vai noliegt man izvirzītās apsūdzības.

—    Tas ir naivi, Veļa! — Jūdžins spēji piecēlās un sāka staigāt pa istabu. — KGB nav tiesa, pat padomju tiesa ne. Viņiem ir nospļauties par nevainības prezumpciju, viņiem neko nevajadzēs pierādīt. Viņiem pilnīgi pietiks ar to, ka tu esi atgriezusies. Tevi izķidās kā zivi un izmetis kaķiem. Tās arī ir visas perspektīvas, Veļa. Atgriešanās Maskavā ir visīstākā pašnāvība, vai tiešām tu to pati nesaproti?

—     Bet tad viņi manā vietā ķersies pie manas mātes!

—    Cik viņai gadu?

—    Drīz būs sešdesmit…

—    Viņa savu mūžu jau ir nodzīvojusi… —Jūdžins klusi sacīja. — Esmu pārliecināts, ka viņa tev teiktu to pašu.

—    Kā tu vari tā runāt? — es iekliedzos, juzdama, ka kaklu aizžņaudz kaut kas stigrs un pretigs, neļaujot elpot. — Bet ja runa būtu par tavu māti? Vai tu atstātu viņu vienu, bez aizstāvības un patvēruma?! Tu vienkārši nezini, ko…

—    Tu pārkāp spēles noteikumus, Veļa… — viņš pienāca pie gultas un saņēma manu roku. Tas nav godīgi. Mana māte dzīvo valstī, kur viņu aizsargā likums un kur viņai nekas nedraud. Vai tad tā ir mana vaina, ka tev un tavai mātei bija lemts piedzimt Krievijā? Nevajag vilkt abstraktas paralēles. Pasaulē viss iekārtots pietiekami vienkārši. Pastāv tāds jēdziens kā izvēle. Pašlaik mēs runājam par konkrētu izvēli starp tavu dzīvību un mātes likteni. Būtībā viņiem nav nekādas vajadzības ar viņu izrēķināties, varbūt tā nemaz nenotiks. Paies laiks, kaislības norimsies un, kas zina, varbūt tava māte vēl dzīvos kopā ar mums. Taču tev jābūt gatavai uz ļaunāko, negribu tevi mānīt vai modināt veltas cerības…

—    Piedod man, mīļais… — piekļāvos viņam, nu jau apjauzdama ne tikai ar sirdi, bet arī ar prātu, ka šobrīd man nav tuvāka cilvēka visā plašajā pasaulē. — Tas ir tik sarežģīti. Zināms, ka tev taisnība. Taču es nevaru sevi pārveidot, tas nav iespējams tā uzreiz, vienā mirkli. Mamma ir daļa no manis. Un ļoti nozīmīga daļa, Jūdžin. Tu daudz ko nezini, taču tici man: es nespeju dzīvot bez šīs daļas. Apziņa, ka viņai nāksies ciest manis dēļ, man ir ļaunāka par nāvi, vai saproti? Es nevarēšu smiet, mīlēt, laist pasaulē bērnus, zinādama, ka manas vainas dēl šai sievietei ir nodarīts pāri?… Vai tu saproti mani, dārgais?

—   Tiešam saproti?

—    Tad izdari man vienu pakalpojumu: noskaidro, kad izlido tuvākā lidmašīna uz Maskavu un nopērc man biļeti.

—    Pēc tāda lūguma man atliek secināt, ka es tev maz ko nozīmēju, tā ir, vai ne?

—   Tu pats netici tam, ko saki.

—     Veļa, lūgums nopirkt tev biļeti uz Maskavu man nozīmē to pašu, ko lūgums pavadīt tevi pēdējā gaitā. Vai tu to saproti vai ne? Bet es to nevēlos! Es vispār negribu tevi nekur pavadīt! Es gribu, lai mēs vienmēr būtu kopā! Zini ko, es nopirkšu biļeti. Tikai ne vienu, bet divas. Un nevis uz Maskavu, bet uz Statiem. Mēs lidosim kopā. Un, būdami jau tur, Amerikā, mēģināsim kaut ko darīt tavas mātes labā. Galu galā, ir taču politiķi, ir sabiedriskās organizācijas, ir protesta mītiņi pie PSRS vēstniecības… Pie labas gribas daudz ko var panākt…

—    Padod man, lūdzu, rītasvārkus…

Viņš klusēdams pasniedza man spilgti dzeltenu frotē peldmēteli, kuru uzvilkusi, es beidzot sapratu, kur atrodos — uz piedurknes bija uzšūta viesnīcas "Klarina" tumšzilā emblēma.

—    Kur tu iesi?

—    Uz vannas istabu.

—   Tu neko neatbildēji uz manu priekšlikumu.

—   Jūdžin, tas nav temats strīdiem. Jo sevišķi tāpēc, ka es jau sen esmu pāraugusi to vecumu, kad maina lēmumus. Es saku, ka došos uz Maskavu, bet tu mani aicini lidot uz pretējo pusi… Tu atzīsti, ka KGB nekad neko nav dzirdējusi par nevainības prezumpciju, un tūlīt apgalvo, ka Lubjanku var ietekmēt ar kaut kādu mistisku sabiedrisko organizāciju starpniecību… Piedod, bet tagad es gribētu nomazgāties.

… Aizvērusi vannas istabas durvis, es līdz galam atgriezu ūdens krānu un, vairs nepūlēdamās valdīties, sāku raudāt visā galvā. Te, spoguļu, daudzkrāsaino dvieļu un koši iesaiņoto ziepju un šampūnu valstībā, man nebija no kā slēpties un nebija vairs nekādas vajadzības klusināt mokošās sāpes, ko bija izraisījuši visi šie baisie, rūgtie un priecīgie notikumi, kas stāvgrūdām gūzmējās cits caur citu. Kā "amerikāņu kalnos" es vai nu lidoju augšup vēl neizbaudītas laimes vilnī vai gāzos lejup — baiļu un ciešanu bezdibenī… Un es raudāju kā izkulta, pati lāgā nesaprazdama, ko vai kuru tā apraudu. Bet ja tā rūpīgāk padomā, vai gan sievietes jelkad ir zinājušas, kāpēc viņas raud?…

Otrās daļas beigas.

Ja vēlaties zināt turpinājumu,

lasiet "KGB smokingā" otro grāmatu.

[1] §

Content

Maļceva (Josifs Šagals. (Izraēla)) Valentīna KGB smokingā-1

Prologs

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. noda|a

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16.nodaļa

17.nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

Otra daļa.

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4.noda|a

5.nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12.nodala

13.nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21.nodaļa

22.noda|a

23.nodaļa

24. nodala

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa