Maļceva Valentīna

KGB smokingā. 2. grāmata

Valentīna Maļceva (Josifs Šagals (Izraēla)).

KGB smokingā. 2. grāmata

.

Trešā daļa

..

1. nodaļa

Amsterdama. ASV konsulāts.

1978. gada 2. janvāris.

ASV konsulāts atradās lielā koloniālā stila četrstāvu savrupnamā van Deika bulvāri. Pēc visa spriežot, šo namu bija izvēlējies kāds sevišķi dedzigs dienvidnieku federālists ar kovboja platmali galvā un piešiem pie zābakiem. Lai nu kā, bet Valsts departaments bija gaužām riskējis, diplomātiskajai pārstāvniecībai iegādājoties tik dīvainu celtni, kas krasi kontrastēja ar apkārtējām, visnotaļ padrūmajām brūnā smilšakmens ēkām un atgādināja vulgāru "skaistumpumpiņu" mūķenes askētiskajā sejā.

Samaksājis taksometra šoferim, Jūdžins devās tiešā ceļā pie jūras kājnieka, kurš gluži kā skulpturāls tēls baltos cimdos ar šauteni "M-16" pie kājas, rotāja ieeju savrupnamā, un uzrādīja viņam apliecību. Kad sargkareivis bija klusēdams pamājis, Jūdžins uzkāpa otrajā stāvā, neklauvēdams atgrūda smagās dižskābarža durvis un iegāja plašā ar matētiem koka paneļiem apšūtā kabinetā…

Kenets Dreiks, ASV sūtniecības Nīderlandē sekretārs un reizē arī CIP Beniluksa valstu rezidentūras kurators, kurš tobrīd sēdēja aiz milzīgā rakstāmgalda, viņu ieraudzījis, strauji pierāva kājās savus simtdivdesmit dzivsvara kilogramus un sniedza ienācējam plato, rūsganām pūkām klāto ķetnu.

—  Jūdžin, prieks tevi redzēt!

—    Sveiks, Ken! — Jūdžins attrauca, atslīgdams krēslā.

—   Apsveicu tevi! — Dreika bārdainajā vaigā atspoguļojās neviltotas simpātijas pret viesi. — Labi nostrādāts! Volšs būs apmierināts.

—   Manu sūtījumu saņēmāt?

—   Viss gods godam. Starp citu, pie klienta svārku atloka bija piesprausta vizītkarte. Tavs aizbilstamais, kā rādās, ir cilvēks ar humoristiskām nosliecēm.

—Jā. Ar karātavu humora nosliecēm, —Jūdžins nomurmināja.

—   Kaut kas sagājis gristē?

—   Vai tad bija jāsaiet?

Dreiks izteiksmīgi paraustīja plecus.

—   Kur tas sūtījums ir, Ken?

—   Nu jau stundu kopš gaisā. Mēs viņu aizsūtījām ar BBC transportlidmašīnu. Drošā iesaiņojumā un stingrā apsardzībā.

—   Kā viņš jūtas? Viss kārtībā?

—   O, jā! Atjēdzās un pat mēģināja tirgoties.

—   Un ko tu?

—Jūdžin, ko gan KGB apakšpulkvedim var teikt vienkāršs amerikāņu diplomāts? Tikai to, ka tas nav mans bizness un ka šādus darījumus parasti kārto Lenglijā, Virdžīnijas štatā.

—    Ken, man nepieciešams pa speckanālu steidzami sazināties ar firmu.

—   Problēmas?

—   Varētu tā teikt.

—   Varbūt tomēr iztiksim pašu spēkiem?

—   Baidos, ka šis nav tas gadījums.

—   Okei… — Dreiks piespieda rakstāmgalda panelī iemontēto pogu, un siena viņam aiz muguras klusi aizslīdēja sānis.

Speciālo sakaru kabinets — jebkuras rezidentūras galvenā svētnīca — bija apgādāts ar visām iespējamām un neiespējamām pretnoklausīšanās ierīcēm un iekārtots absolūti hermētiskā, kādus četrdesmit kvadrātmetrus lielā telpā. Šādas telpas, veidotas pēc tipveida projekta, bija ierīkotas visās ASV vēstniecībās un konsulātos, un no tām ar CIP galveno mītni Lenglijā varēja sazināties divējādi — izmantojot vai nu pavadoņu vai kabeļu sakarus. Jūdžins zināja, ka šīm speciālo sakaru telpām ir autonoma izeja uz ēkas ārpusi, viņš bija informēts, ka turpat līdzās iekārtots pagrabs ar pārtikas un ūdens krājumiem, kā ari neliela, toties kaujas efektivitātes ziņā jaudīgu ieroču noliktava un pat īpaša pašiznīcināšanās sistēma, paredzēta superārkārtējām situācijām.

Ieslēdzis gaismu, Kenets Dreiks nospieda dažus ciparus uz sienā iemontētā adaptera un pacēla košsarkanā telefona klausuli. Mirkli vēlāk viņš pasniedza klausuli Jūdžinam, un atstāja viņu vienu. Siena viiiam aiz muguras atkal tikpat klusi sakļāvās.

—     Hallo, bos!

—    Jūdžin? — klausulē ieducinājās Volša balss. — Radušās problēmas?

—   Tikai personiskas, ser.

—    Par personiskajām parunāsim, kad būsi mājās. Starp citu, direktors ir loti apmierināts ar tavu lēmumu. Tas bija gudri darīts.

—   Paldies, ser.

—   Kad tu atgriezīsies?

—   Tiklīdz būšu te visu pabeidzis.

—  Man likās, ka tavi pienākumi Amsterdamā jau ir beigušies.

—   Man arī tā likās.

—  Jūdžin!

—  Jā, ser!

—   Nekavējoties brauc mājās!

—   Un kā ar viņu?

—    Vai esi pārliecināts, ka šis jautājums ir apspriežams speciālo sakaru seansā?

—   Man nepieciešama jūsu atļauja, ser.

—   Ar ASV pilsonības un iebraukšanas vizu jautājumiem nodarbojas Valsts departaments! — Volšs palika uzticīgs sev un aplinkus nerunāja.

—   Ser, kuru katru mirkli viņu var novākt.

—  Tādu variantu es nosauktu par optimālu, — Volšs norūca.

—   Bet ser! …

—   Ko tu no manis gribi?

—   Operācijas veiksmīgs iznākums par septiņdesmit pieciem procentiem ir viņas nopelns.

—   Izsaki meičai pateicību manā vārdā. Vari arī piebilst, ka esmu par viņu sajūsmā.

—   Bet ser!…

—Jūdžin, pēc piecām minūtēm man jābūt pie direktora.

—   Man nepieciešama jūsu atļauja.

—   Kāda atļauja?

—    Atļauja izvest uz Štatiem vienu no operācijas dalībniekiem.

—   Kādā nolūkā? Lai nopratinātu? Lai apbalvotu? Vai lai likvidētu?

—   Piedodiet, ser … —Jūdžins pārlika klausuli otrā rokā un smagi nopūtās. — Kāds pie jums laiks?

—   Putina.

—    Ceru, ka lidostas nebūs slēgtas. Uz redzēšanos, ser!

—    Ei, puis! — Volša bass ierūcās vēl rešņāk. — Pasaki manā vārdā Kenam, lai iespiež viņai pasē iebraukšanas vizu. Uz divām nedēļām. Pase taču viņai ir?

—   Ir, ser.

—   Tas ir viss, ko varu līdzēt.

—   Paldies jums.

—   Taču brīdinu, Jūdžin — tev būs problēmas.

—   Zinu.

—   Nopietnas problēmas, puis!

—  Jūs taču man devāt divas nedēļas.

—   Ne tev — viņai.

i

—  Kāda starpība? Galvenais, ka man ir ko jums piedāvāt, ser.

—  Jūdžin, līķu un informācijas avotu man jau ir pāri galvai. No tavas draudzenes man neko vairs nevajag!

—   Nesakiet vis, ser!

—   Pievaldiet mēli, virsnieka kungs!

—   Piedodiet, ser!

—    Uz redzi! — Volšs noburkšķēja, un klausulē iestājās galaktisks klusums …

2. nodaļa

Amsterdama. Viesnīca "Klarīna".

1978. gada 2. janvāris.

Es tūlīt pamanīju, kā mainijies viņa noskaņojums. Jūdžins iebrāzās numurā kā neprātīgs, divreiz apgrieza ieejas durvju atslēgu, aizvilka aizkarus, ielūkojās vannas istabā, izslēdza tur gaismu, cieši pievēra durvis un, satvēris mani aiz pleciem, nosēdināja hallē uz dīvāna.

—   Vel, saki, vai Mitiščos rīko skaistumkonkursus?

—   Kā nu ne! — es pamāju. — Reizi ceturksnī. Parīzes komūnas kārtējās gadadienas vārdā nosauktajā kultūras namā. Uzvarētājs saņem talonu kilograma ābolu biezeņa iegādei un

divas pudeles "Solncedara". No "Dāvanu komplekta".

—   Saki, bet vai …

—Ja esi nolēmis sarīkot preses konferenci, pasaki vismaz, par ko tā būs?

—   Nevis par ko, bet ar ko! i

—   Un ar ko tad?

—   Ar tevi, dārgā!

—   Gribi turpināt šā rīta strīdu?

—     Nē, Veļa. Es vienkārši esmu kaut ko izdomājis. Klausies uzmanīgi — mūsu rīcībā ir divas nedēļas…

—   Kādam nolūkam?

—    Ja tu ļausi man pateikt līdz galam, es tev visu izskaidrošu arī bez uzvedinošiem jautājumiem…

—   Atvaino…

—    Un tātad — tavā āmurotajā un sirpotajā padomju pasē ir uzradies mazs spiedodziņš. Tāds maziņš, ziliņš vēstniecības zīmodziņš, kurš tev paver iespēju četrpadsmit dienas oficiāli aizvadīt Savienoto Valstu teritorijā. Kopā ar mani. Tikai tas gan, diemžēl, nebūs oficiāli.

« — Ceru, ka tikai pagaidām?

—   Nu, protams!

—   Pret tādu variantu neiebilstu. Un pēc tam?

—   Kā tev šķiet, kas pašlaik notiek padomju vēstniecībā?

—    Grupveida paģiras pēc Jaunā gada sagaidīšanas …

—   Es jautāju nopietni.

—   Tad pastāsti man, dārgais, kas pašlaik notiek padomju vēstniecībā?

—    Līķu pieņemšana, uzskaitīšana un iegrāmatošana.

—   Jā… — es noskurinājos. — Labi, lai tā būtu, un tad?

—   Kā tev šķiet, vai KGB Amsterdamas rezidents zina, cik personu piedalījās Mišina likvidēšanas operācijā?

—    Dieva dēļ, Jūdžin, pārej no dialoga uz monologu. Kad tu tā spriedelē par jūsu spiegu būšanām, man uznāk nepilnvērtības komplekss!

—   Okei! Pašlaik, kad visi līķi ir piegādāti adresātam, proti, PSRS vēstniecībai, rezidentūrai bez pašsaprotamiem organizatoriskiem pienākumiem, tādiem, kā mirstīgo atlieku aiztransportēšana uz dzimteni, rūp tikai viens — noskaidrot, kur

palikuši pārējie notikumu dalībnieki.

—    Tu gribi teikt, ka viņi meklē mani un Topoļevu?

—     Precīzāk runājot — Topoļevu un tevi. —Jūdžins tēlotā apbrīnā iepleta acis. — Cik tu gan esi gudra, Veļa!

—   Un kas notiks tālāk?

—   Notiks meklēšana, informācijas vākšana, tiks pieprasīti ziņojumi no ārzemju rezidentūrām. Vārdu sakot, viņi meklēs jūs, Veļa. Topoļevu — lai nekavējoties nogādātu mājās, pie viņa visuvarenā šefa, bet tevi — lai pēc iespējas drīzāk pieliktu pie sienas. Meklēts tiks rūpīgi, neatlaidīgi, iesaistot milzum daudz dalībnieku, vārdu sakot tā, kā to atļaujas vienīgi KGB. Un tomēr es tev varu garantēt, ka šie meklējumi ilgs vairāk nekā divas nedēļas. Un tātad…

—   Tātad?

—   Tātad mūsu rīcībā ir četrpadsmit dienas, kuru laikā ar tavu māti nekas ļauns nenotiks. Mēs aizlidosim uz Statiem, izstrādāsim tur variantus un domājams, ka atradīsim kādu izeju. Galu galā — mums ir Topoļevs. Tici man, KGB viņš ir ļoti nozīmīga figūra, kuru iespējams arī apmainīt…

Klausījos viņa vārdos un jutu, ka manī savstarpēji cīnās divējādas jūtas pret šo cilvēku — maigums un dusmas.

—    Jūdžin, mans mīļais, labais… — tīšuprāt centos runāt klusi, lai nesāktu neatlaidīgi un histēriski kliegt. —Tu tiešām esi visai zemās domās par manām prāta spējām, ja tik pašaizliedzīgi mēģini man aizmālēt acis! Par kādiem variantiem, pie velna, tu te runā? Kas tad tu tāds esi — CIP direktors? Justīcijas ministrs? Valsts sekretārs Kisindžers? Vai varbūt pa to laiku, kamēr tu dauzīji logus manā numurā un tirgojies ar Vitjiku, tevi paspējuši ievēlēt par ASV prezidentu? Kam gan vēl citiem, izņemot tevi, esmu vajadzīga es ar savām problēmām? Esmu tavas karjeras koncentrēta sagrāve, galvas sāpes ar letālu iznākumu! Un vispār, vai tiešām tu nopietni tici, ka tavā firmā varētu atrasties tāds prātā jukušais, kurš būtu ar mieru apspriest iespēju sarežģītas operācijas rezultātā sagūstītu augsta ranga KGB virsnieku apmainīt pret padomju pensionāri Rabinoviču no Mitiščiem? Tev, nudien, nav jādemonstrē sava uzticība man, par to es jau esmu pārliecinājusies, dārgais. Es zinu, cik daudz tu liki uz spēles, lai izvilktu mani no šiem mēsliem. Taču pat tev, mans mīļais, ir jāatzīst, ka iespējamības robeža nav literātu izdoma, bet gan reāls jēdziens. Un tu šo robežu esi sasniedzis, jau tā paveikdams vairāk, nekā jebkurš cits būtu iespējis. Ja var izdarīt kaut ko, lai visā pilnībā aplecinātu tev savu bezgalīgo mīlestību un dziļo pateicību, tu tikai pasaki, jo tevis dēļ esmu gatava uz visu. Bet šai situācijā, mans mīļais, tomēr izturēsimies kā pieauguši cilvēki! Norunāts?

—   Nu, labi! —Jūdžins sapurināja galvu, un viņa gaišbrūnie mati pajuka uz visā pusēm kā salmu lellim sakņudārzā. — Bet vai tās divas nedēļas, par kurām viņus apsteidzām, tev ari šķiet tikai murgs? Vai arī to tu uzskati par acu aizmālēšanu, kā tu izsakies, kaut lāga nesaprotu, ko tas nozīmē. Tev vēlāk man šis izteiciens jāizskaidro, labi?

—   Tā vienkārši ir laika novilcināšana. Spēle. Pašapmāns. Kāda gan galu galā nozīme, kad atgriezties?

—   Milzīga! —Jūdžins pielēca kājās un ar platiem soļiem sāka mērot halli. — Tu esi tipiska krieviete, Veļa! Jūs visi tur esat vienādi! Jūs nav mācījuši cīnīties!

—   Mūs nav mācījuši cīnīties? — klusi iesmējos, saprazdama, ka tad, ja laikus nerimšos, viss beigsies ar histēriju. — "Cīņai par Ļeņina-Staļina lietu — esi gatavs!" vai tādu zvērestu tu esi dzirdējis, jaunais cilvēk? Un vai zini, ko mēs atbildējām? "Vienmēr gatavs!"

—    Izbeidz, Veļa! Saproti taču — kamēr mums ir kaut viena iespēja uz glābiņu, par to ir jācīnās. Ļaut ielaist sev lodi pierē vienmēr var paspēt.

—   Un kāda tad ir šī iespēja, Jūdžin?

—    Nezinu… — viņš pēkšņi pieklusa, bezpalīdzīgi mani uzlūkoja un no visiem saviem respektablajiem basketbolista augstumiem atšļuka uz dīvāna.

—   To es nezinu. Tomēr jūtu, ka tā ir. Un tālab mums no šejienes jāpazūd. Jo ātrāk, jo labāk! Atgriešanās Maskavā tev nozīmēm ātru nāvi. Palikšana tepat — to pašu, tikai lēnāk. Agri vai vēlu viņi tevi atradīs un, maisā iebāztu, nogādās dzimtenē. Ir tikai viena vieta, kur man būs atraisītas rokas un kur es kaut ko varēšu darīt mūsu labā. Un tie ir Stati. Dod man šo iespēju, Veļa! Nu, lūdzu, esi žēlīga! …

Viņam, protams, bija tūkstoškārt taisnība! Tikai tur nu es neko nevarēju darīt. Acu priekšā man nemitīgi vīdēja manas mātes krunkainā seja, viņas vārds, izdilušās rokas ar plāno laulības gredzena stīpiņu pirkstā, viņas acis — kādreiz zilas, tagad izbalojušas, labsirdīgas un tik bezgala padevīgas. Kā viņai tagad klājas? Ko viņa dara? Es taču viņai tā arī tor^jz, pēc Buenosairesas, nevarēju piezvanīt. Ko šie lopi viņai teica? Ka esmu komandējumā? Slimnīcā? Morgā?…

—   Vai tu mani dzirdi?

Viņš bija nometies ceļos, un mūsu sejas atradās vienā limeni — aci pret aci. Ar abām plaukstām pievilku sev klāt viņa negudro galvu un piekļāvu sev pie krūtīm. Ak tu mana nolādētā slāviski ebrejiskā laime! Ja vien es spētu nosargāt to visu — gan viņu, gan sevi, gan māti! Ja vien es varētu …

—  Jā, mīļais, es tevi ļoti labi dzirdu.

—  Kā man tevi pārliecināt, lai tu būtu ar mieru? Ko man tev teikt?

—   Nesaki neko …

Noraisīju viņam kaklasaiti, novilku žaketi un ļoti saudzīgi, kā baidīdamās nodarīt viņam fiziskas sāpes, atpogāju kreklu. Uz viņa platajām krūtīm, kas bija gludas un bez nevienas spalviņas, sudraba ķēditē iekārts, gulēja aizsargkrāsas maisiņā iešūts medaljons.

—   Kas tas ir, mīļais?

—   Inventāra numurs.

—   Es jautāju nopietni.

—   Un es nopietni atbildu.

—   Tev ir numurs?

—Jā. Un arī asins grupa.

—   Un kāda asins grupa tev ir?

—   Tas ir noslēpums.

—   Vai tu man to atklāsi?

—   Tādus jautājumus virsniekiem neuzdod.

—    Bet ja nu es tevi ļoti lūgšu atbildēt?

—   Tikai apmaiņā pret tavu piekrišanu.

—   Kam tev mana piekrišana, mīļais? Un kāpēc tev vispār jāuzņemas tādas klapatas? Tu taču ļoti labi iztiki bez manis, Jūdžin. Redzi, cik tu esi skaists, liels, stiprs un gudrs … Tādus kā tevi mīl sievietes, tu dzīvo zemē, kur tava māte ir droši aizsargāta, tu kopš bērnības esi radināts cīnīties… Tev viss ir kārtībā, dārgais, viss ir — okei! Aizritēs gadi, un tu kļūsi par augstu priekšnieku, par ģenerāli vai pat prezidentu, tev būs grezna villa ar peldbaseinu un zirgustalli, skaista sieva un liels pulks burvīgu bērneļu. Pamazām tu aizmirsīsi krievu valodu un krievus un, domājams, ka tas tevi daris vēl laimīgāku.

—   Bet tu?

—   Bet es? Tādus kā tu, mans dārgais, man lemts aplūkot tikai pa spraudziņu dzelzs priekškarā. Vai tad tu nesaproti, ka normālā pasaulē mēs gluži vienkārši nevarētu sastapties?

—   Ko tu sauc par normālu pasauli?

—    Dzīves telpu, kur nepastāv priekšējās pozīcijas cīņai starp divām ideoloģiskajām sistēmām. Kur Kortasāru neizmanto par provokācijas ieganstu, bet van Gogu var baudīt, neriskējot nonākt plastikāta maisā ar birku. Tādu pasauli, kurā mīļotajam kaklā nav uzkārts inventāra numurs ar asins grupu.

—   Tu pārspīlē.

—   Tev tā šķiet? Kembridžas studentam ir tikai teorētiska iespēja sastapties ar meiču betonētāju no Tindas pilsētas Amūras apgabalā. Un ne tikai tāpēc, ka šis students pat nenojauš, ka kartē ir ari tāds ģeogrāfiskais punkts. Viņš dzīvo, pieņemas gudribā un iemīlas sev līdzīgās. Mēs esam polaritātes, Jūdžin!… Saproti taču, ka man lāsts ir manas smadzenes. Man tagad vajadzētu ļaut sev vaļu, vajadzētu ieslīgt romantiskā transā ar melno caurumu atmiņu vietā, man vajadzētu gluži vienkārši pasapņot, kā to darītu jebkura normāla meiča, kas ir pārliecināta, ka agri vai vēlu viņas dzīvē noteikti atgadīsies kaut kas skaists un neatkārtojams…

—    Bet ir taču atgadījies, Veļa! To taču to nenoliegsi?!

—   Redzi, mīļais, es neticu, ka librets par princi un Pelnrušķīti varētu piepildīties īstenībā. Ja nu vienigi tā epizode, kad pulkstenis sit divpadsmit. Vārdu sakot, Jūdžin, viss tas, kas mums šobrīd dots, ir pretrunā ar loģiku, veselo saprātu un dialektiku, ja šis termins tev kaut ko izsaka.

—  Tas man izsaka to, ka mums ir atlicis ļoti maz laika. Un tāpēc ir muļķīgi veselu dienu no mums atvēlētajām četrpadsmit izšķiest filozofiskos spriedelējumos.

—   Tu tā domā?

—Jā. Jo vairāk tāpēc, ka tu jau praktiski esi man novilkusi kreklu…

3. nodaļa

Amsterdama. Viesnīca "Klarīna".

1978. gada 3. janvāris.

Viņam tā arī neizdevās mainīt manu pārliecību. Viņš to arī nespētu. Pazīdama savu ietiepību labāk par visiem, kā jebkurš cits, sapratu arī, cik nereāls būtu šāds uzdevums. Un tomēr es pieņēmu no visiem viedokļiem avantūristisko lēmumu kopā ar Jūdžinu lidot uz Statiem. Kaut jāteic, ka, izvēloties starp avantūru un nenovēršamu nāvessodu, labāk tomēr divas nedēļas aizvadīt kā dzīvam grāfam Kaliostro nekā mūžību —

kā nelaiķei Lizai Čaikinai.

>

Kāpēc ļāvu sevi pierunāt? Pirmkārt, tāpēc, ka esmu vēl pietiekami jauna, lai nespētu pretoties tādai pašsaprotamai vājībai kā klasiskais sievišķais pašapmāns: man bija pārāk labi līdzās šim vīrietim, lai es spētu tik viegli atteikties no iespējas šo svētlaimi paildzināt. Un, otrkārt, Jūdžina ideja patiesi deva laiku rezervei, kas ļāva — un šai ziņā viņš mani patiešām pārliecināja — vismaz mēģināt izdarīt kaut ko reālu, lai glābtu savu māti. Ko konkrēti Jūdžins šai virzienā varētu panākt, to es, protams, nekādi nespēju iztēloties.

Naktā bijām pārrunājuši visus iespējamos variantus, kā es varētu mēģināt atgriezties Maskavā (vēlāk Jūdžins man atzinās, ka tādu varbūtību nav pieļāvis pat teorētiski). Palikām pie visticamākā. Un tas bija šāds.

Kad KGB mani pratinās, Volendamas notikumus es aprakstīšu tieši tādā secībā, kādā tie norisinājās (izņemot, protams, detaļas par maniem kontaktiem ar Vitjiku un manām un Jūdžina savstarpējām attiecībām) līdz pat brīdim, kad Matvejs Topoļevs, maigi čukstēdams man ausī atzīšanās vārdus, izdzirdis Arkādija klauvēšanu, atvēra durvis. Tad, atbilstoši šai versijai, es teikšu, ka tajā pašā mirklī kāds man iezvēla pa galvu, es zaudēju samaņu un atguvos — bez dokumentiem un mantām — kaut kādā privātk'inikā, uz kuru, kā vēlāk noskaidrojās, mani slepeni bija aizgādājis viesnīcas īpašnieks; jo, baidīdamies zaudēt klientūru, viņš nevēlējās, lai notikušais nāktu zināms atklātībā un iejauktos policija. Privātklinikā es pavadīju divas nedēļas, līdz nedaudz atguvu spēkus, tad naktī, ģērbusies tikai slimnicas rītasvārkos, es aizbēgu (Jūdžins apgalvoja, ka to ka lielu noslēpumu apliecinās kāda no kopējām). Tāpat rītasvārkos — bez dokumentiem un naudas — man pēc divām nedēļām būtu jāparādās pie padomju vēstniecības vārtiem.

Šis bezgalīgi garās dienas gaitā, kad mūsu diplomātiskās sarunas bija beigušās ar pamiera noslēgšanu, Jūdžins divas reizes atstāja mani vienatne, katru reizi gandrīz līdz riebumam instruēdams par konspirācijas noteikumiem. Ja es tos tiešām precīzi ievērotu, tad pat ūdens šļaksts vannā būtu uzskatāms par nopietnu pārkāpumu, kas robežojas ar pašnāvību.

Pēc sava pirmā izgājiena ārpasaulē Jūdžins atgriezās, apkrāvies ar saiņiem, kārbām un plastikāta somām. Viņa garais augums apvienojumā ar šīs nešļavas žilbi raibajiem krāsu toņiem vērta viņu lidzīgu Kremļa eglītei. Nopurinājis visu šo bagātību gultā, Jūdžins tikai noteica: "Tas tev!", tad vienā paņēmienā pie krāna iztukšoja divas ūdensglāzes un, nomutējis mani uz pakauša, atkal pagaisa.

Pat tad, kad jau aizritējuši daudzi gadi kopš te aprakstītajiem notikumiem, es joprojām nespēju izteikt tās jūtas, ko mani izraisīja šo kārbu un saiņu saturs. Ak, Dies', kā tur tik nebija! Drānas — skaistas, košas, modernas! Šķietami bezveidīgas, bet tajā pašā laikā pārsteidzoši skaistas kleitas un kostīmi no neredzēti pievilcīgiem audumiem, franču veļa, elegantas angoras jaciņas, divi pāri garu zābaku, milzīga kosmētikas kārba… Bet visvairāk mani satrieca ikienas padomju sievietes ilgotais sapnis — zilpelēks kanādiešu ziemišķādas kažociņš — graciozs, mīksts, viegliņš kā pūka. Baidīdamās, ka no pārmērīga uzbudinājuma man varētu sacelties temperatūra, noriju divas aspirīna tabletes un nespēkā sabruku gultā. Tas nu patiešām bija pāri maniem spēkiem.

Kad Jūdžins atgriezās, viņš mani atrada izstiepušos gultā ar vienu zābaku kajā, greznu kažokādas cepuri galvā un franču krūšturi rokā.

—   Kas tev noticis? — viņš kā iemiets apstājās pie gultas, un, atbildi nesaņēmis, spēra vēl vienu nedrošu soli uz priekšu. — Veļa, kas tev kaiš?

—  Tu esi slepkava! — es klusi sacīju, neizlaizdama no rokām franču taļļiņu. — Aukstasinīgs un izsmalcināts jaunas sievietes slepkava.

Vēl aizvien neko nesaprazdams, viņš nometās man lidzās ceļos, piesardzīgi pavilka krūšturi uz savu pusi un vērigi aplūkoja to pret gaismu.

—   Vai tiešām par mazu?

—   Kas par mazu?

—   Es runāju par izmēru. To var apmainīt…

—   Starp citu, kā tu zini manus mērus?

—   Nu, es taču pierakstiju visus datus par tevi, —Jūdžins vainīgā balsī nomurmināja. — Atceries, toreiz, Buenosairesā? Augumu, svaru un tamlīdzīgi …

—   Un krūšu apkārtmēru arī?

—   Nē. To es tāpat… pēc acumēra…

—   Ak pēc acumēra?! — apcirtu rokas viņam ap kaklu un strauji parāvu uz savu pusi. Jūdžins, pārsteigts nesagatavojies, visā savā smagumā novēlās man uz krūtīm. — Interesanti gan, kur tev tik trāpigs acumērs? Laikam būsi daudz praktizējies?

—   Tātad tomēr derēja?

—    Viss derēja! Viss! — es iesaucos pilnā balsī, rupji pārkāpjot svētos konspirācijas likumus. — Bet es, vecā muļķe, biju iedomājusies, ka tāds vīrietis, kas orientējas sieviešu liberiņos, vēl nav piedzimis!

—   Tev ļoti piestāv šī cepure, — viiiš pasmaidīja. — To tiešām var izmantot ari tā …

—   Kā?

—   Kā aubi, ko pārvilkt pār matu ruļļiem.

—  Jūdžin! — es spēji pietrūkos sēdus, satvēru viņa galvu un cieši ieskatijos viņam acīs. — Saki godigi, tu esi bagāts?

—    Vai tiešām tu nespēj dzīvot bez šķiru pretrunām?

—   Esi vai neesi?

—   Ko nozīmē — bagāts?

—   PSRS pilsones priekšstatos? -Jā.

—   Bagats ir tas, kam pieder personiskā villa, jahta, pāris limuzīnu, rēķins bankā, neciešama sieva un bars mīļāko.

—   Tādā gadījumā, Vel, es esmu trūcīgs. Nekā cita, izņemot rēķinu bankā, man nav.

—   Bet tas viss tik nesasniedzams tomēr nav?

—   Tu domā to neciešamo sievu?

Metu viņam ar kažokādas cepuri un trāpīju.

—   Un vai bankas rēķinā tev ir daudz naudas?

—   PSRS pilsones priekšstatos?

—   Protams!

—   Nepieklājīgi daudz.

—     Tātad šiem pirkumiem tu visu naudu neiztērēji?

—   Nē, man vēl palika paris dolāru taksometram.

—   Kādam taksometram?

—   Taksometram līdz lidostai.

—   Tātad mēs tūlīt lidosim?

—  Jā. Lidmašīna atiet pēc trim stundām.

—   Tu to saki diezgan bēdīgi.

—   Redzi, ir radusies neliela problēma …

Es sastingu. Nez kāpēc tajā pašā mirklī atcerējos savu draudzeni, kura reiz pauda visai divainu atziņu: "Tad, kad sāk iet pārāk labi, man piemetas baiļu drebuļi."

—   Kas noticis, Jūdžin?

—    Pēdējās diennakts laikā Shipholas lidostā slaistās daži tipi no jūsu vēstniecības. Tie ziķeri ir no jūsu rezidentūras.

—   Nu, un tad?

—   Tu nesaproti?

—   Tu domā, ka vini …

7 >

—   Domāju gan …

—   Tātad mēs nelidojam?

—    Es teicu, ka radusies neliela problēma. Bet es neteicu, ka runa ir par traģēdiju …

4. nodaļa

Amsterdama. Shipholas starptautiskā lidosta.

1978. gada 3. janvāris.

Kamēr izkāpām no taksometra, samaksājām šoferim, sagaidījām nesēju, kurš svinīgi iecēla mūsu čemodānus nelielos ratiņos un aizvilka tos caur spoguļdurvīm, kurn atvēršanos un aizvēršanos regulēja fotoelementi, mani vienā laidā kratīja sīki drebuļi un, neraugoties uz titāniskajiem pūliņiem sakopot gribasspēku (savā iedzirfttajā naivumā es vēl aizvien iedomājos, ka tas varētu kaut ko līdzēt), es bailīgi raudzījos apkārt. Pēc Jūdžina brīdinājuma man šķita, ka milzīgajā un tajā pašā laikā neparasti mājīgajā lidostas zālē, kur apkalpojošā personāla bija krietni vairāk nekā pasažieru, man uzglūn vislielākās briesmas manā mūžā. Kaut gan, Dievs ir mans liecinieks, es sen jau būtu varējusi sākt rakstīt disertāciju par briesmām, ko biju jau piedzīvojusi un pret kurām Alfrēda Hičkoka filmas bija kā šūpuļdziesmas zīdaiņiem. Lai nu kā, bet soļodama pa Shipholas galvenās zāles mīksto grīda segumu, jutos gluži kaila respektabli ģērbtās izsmalcinātās publikas vidū. Man likās, ka mūs jau sen novēro un tur uz grauda nezināmi zibenszeļļi ar pistolēm padusēs un bezkaislīgām sejas izteiksmēm, kuri tikai nogaida izdevīgu brīdi, lai sagrābtu mūs abus un iestūķētu automašīnas bagāžniekā tāpat kā manu pērkamo un nelaimīgo redaktoru …

Turpināju blenzt uz visām pusēm, līdz beidzot Jūdžins, kurš sava otrā izgājiena laikā bija paspējis šo to pagādāt ari sev un tagad izskatījās vienkārši neatvairāms ar melnām brillēm uz acīm, melnu diplomātkoferīti pie rokas un melnu, jozmeni piegulošu mēteli mugurā, kura izgriezumā efektīvi vīdēja žilbinoši balta krekla apkaklīte un košsarkana zīda šalle, savu bagāta amerikāņu tūrista bezrūpīgi dzīvespriecīgo sejas izteiksmi nemainīdams, man caur zobiem uzšņāca:

—   Beidz grozīt galvu, Veļa! Tu pievērs sev uzmanību! …

—   Lepojies taču, puisit, ka pavadi tik efektivu dāmu, — es klusi atbildēju.

—    Tā tu iekritisi acīs arī tiem, kuriem labāk neiekrist.

—      Kuriem "tiem"? — nesekmigi pūlējos atdarināt Jūdžina bezrūpīgo sejas izteiksmi, ar šausmām manīdama, kā sasprindzinājumā un bailēs dreb mans apakšžoklis.

—  Tai brīdī, kad varēšu tev atbildēt uz šo jautājumu, — turpinādams gan šņākt, gan smaidīt, Jūdžins, stingri turēdams mani zem rokas, drošā solī turpināja uzņemto kursu uz septiņpadsmito reģistrācijas galdiņu, — tu varēsi uzskatit, ka esi zaudējusi patīkamu ceļabiedru …

—   Man bail, Jūdžin! Man gurst kājas. Pasēdēsim brītiņu.

—  Pasēdēsim lidmašīnā, — viņš atteica, nesamazinādams pārvietošanās ātrumu. — Pirmajā klasē ir ļoti ērti sēdekļi. Vai tu kādreiz esi lidojusi pirmajā klasē, Veļa?

—  Jā. Maršrutā "Mitišči — Ņižņijustjuga".

—   Tu joko?

—   Vai tad nevar manīt?

—   Saņemies, meitenīt, —Jūdžins turpināja smaidīt, taču es jum, ka ari viņš ir galēji sasprindzis. — Domā par kaut ko jauku.

—   Par ko, mīļais?

—   Par mani.

—   Tad es sāku baiļoties arī tevis dēl.

» >

—     Tad domā par to, cik skaisti mēs izskatāmies viens otram līdzās. Mamma man ir teikusi, ka pasaulē nav nekā, kas vēl vairāk glaimotu sievietes pašapziņai. Vai tev tā nešķiet, Veļa?

—   Tavai mammai acīmredzot ir vājš priekšstats par to, ar ko nodarbojas viņas dēliņš, — es nomurmināju un ttirpināju bailīgi lūkoties apkārt. — Man ir pilnīgi vienalga, kādu iespaidu mēs atstāsim, gulēdami blakus zārkos!

—    Iespējams, ka tev taisnība, —Jūdžins pamāja. — Un tomēr pievērs uzmanību tam, kā visi uz mums skatās. Starp citu, vai esmu tev jau teicis, ka tu esi apbrīnojami līdzīga Dinai Durbinai jaunībā?

—   Nē. Tu pat neesi teicis, kas viņa tāda ir.

—   Slavena trīsdesmito gadu kinoaktrise.

—   Vai skaista?

—   Neticami skaista. Tikai ļoti dumja.

—   Ak tā? Tas nu gan ir interesanti …

—    Atgādini man par viņu, kad būsim lidmašīnā, pastāstīšu tev sīkāk …

Kad beidzot sveiki un veseli par spīti manām drūmajām priekšnojautām piegājām pie septiņpadsmitā nodalījuma, kur bija jau sākusies reisa Amsterdama — Londona — Monreāla — Atlanta nedaudzo pasažieru reģistrēšana, jutos kā daudzkārt izmantots pirts dvielis. Pilnigā spēku izsīkumā saļirnusi mikstajā krēslā, izņēmu no somiņas cigareti, un, ar baudu ievilkusi dūmu, sāku vērot Jūdžina rīkošanos, kurš simpātiskai meitenei ar raibu lakatiņu ap kaklu nevērigi sniedza dokumentu kaudzīti un garenās aviobiļešu veidlapas.

Kamēr viņi tur angļu valodā kaut ko dudināja, turpināju smēķēt, birdinādama pelnus elegantā hromētā cilindrā ar zeltītu apmali, kurš drizāk atgādināja puķu vāzi nekā pelnutrauku. Kad, ar nožēlu nodzēsusi izsmēķēto cigareti, prātoju, vai nepaindēt sevi vēl ar kādiem pāris nikotīna pilieniem, man līdzās kaut kas smagi sadrebinājās. Sirds man sarāvās. Strauji pagriezos un konstatēju, kas izraisījis nelielam pazemes grūdienam līdzīgo skaņas un svārstību efektu: blakuskrēslā nepavisam ne miksti piezemējusies neticami resna gadus piecdesmit veca dāma neiedomājami platā leopardādas kažokā un ērmigā cepurē ar uzrotītu ķirškrāsas plīvuru …

5. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1978. gada 3. janvāris.

—    Kā tas varēja notikt? — Andropova balss kā parasti nepauda neko, izņemot intonāciju, kas šoreiz bija jautājoša.

—   Sīkāk pagaidām nekas nav zināms, — atbildēja ģenerālleitnants Jūlijs Voroncovs, KGB pirmās pārvaldes priekšnieks. — Domāju, ka pret vakaru man būs pilnīga informācija …

Voroncovs piesardzīgi noraudzījās kādam neredzamam punktam virs ģenerālleitnanta galvas pievērstajā gludenajā un nedaudz pietūkušajā šefa sejā, pūlēdamies izdibināt, vai Andropovs ir pietiekami mierīgs, lai turpinātu tik kuteligu sarunu. Kopš Andropova ierašanās KGB centrālajā aparātā valdošā kārtība bija krasi mainījusies. Histērijas, kaju dauzīšana, priekšnieku nemitigā draudēšana padotajiem, pārsteidzīgu lēmumu pieņemšana, neprofesionāli secinājumi un visādas citādas primitīvisma izpausmes, kas bija tik raksturigas darbam "orgānos" izvirzītajiem partijas aparāta iznireļiem, bija nogrimušas pagātnē. Jurijs Andropovs bija augstākajā mēra gudrs, smalks un pragmātisks politiķis. Voroncovs pilnībā apzinājās, ka sadarboties ar tagadējo priekšsēdētāju ir viegli un patīkami. Un tomēr ģenerālis, kas KGB centrālajā aparātā bija nostrādājis gandrīz trīsdesmit gadus, visai bieži, jo sevišķi ekstremālās situācijās, sevi pieķēra pie domas, ka daudz labprātāk saskartos ar trulu un aprobežotu karjeristu nekā ar šo akadēmiķim līdzīgo vīru, kura acīs bija izlasāma vienīgi viegla iecietība un drīzāk nevis saskatāma, bet tikai nojaušama noguruma patina. Paredzēt, kādi būs Andropova secinājumi, lidz ar to iemantojot tik sarežģītā organizācijā strādājot gaužām nepieciešamo dvēseles mieru, neizdevās tikpat kā nevienam.

—Jūs vēl kaut ko gribējāt teikt, Jūlij Andrejevič? —Andropovs klusi apjautājās, beidzot pievērsdams skatienu Voroncovam.

—  Jā, Jurij Vladimirovič. Ir, protams, priekšlaicīgi izdarīt galigos secinājumus, taču domāju, ka nevajag arī zaudēt laiku…

—   Par ko jūs runājat?

—  Mani uztrauc tas, ka trūkst Topoļeva un Maļcevas līķu.

—   Tas, kā jūs atainojat Volendamas notikumus, izklausās pārliecinoši … — Andropovs runāja lēnām, it kā izgaršodams katru vārdu. — Un jūs, Jūlij Andrejevič, ļoti precizi aprakstījāt Mišina profesionālo portretu. Arī līķu skaits, kādu šis pilsonis atstāja Buenosairesā un tagad Holandē, apstiprina jūsu vērtējumu. Par ko gan tad jums būtu jāraizējas?

—   Pieļauju, ka šie divi varētu būt dzīvi.

—   Interesanti … — neatraudams no ģenerāļa līdzjūtīgu un reizē smagu skatienu, Andropovs ielēja kristāla glāzē boržomi un iebaudīja nelielu malciņu. — Patiešām interesanti. Man ļoti gribētos, Jūlij Andrejevič, lai jūsu bažas izrādītos nepamatotas.

—     Nu, tad paskatīsimies, kas sanāk, ja nu jūs tomēr nekļūdāties.

—   Nekas labs, — ģenerālleitnants nomurmināja.

—    Vai nevarētu konkrētāk, — Andropovs iedzēra otru malciņu un rūpīgi nolika glāzi.

—    Es mēģinu sevi iztēloties Mišina vietā … — Voroncovs sēdēja pie piebidāmā galda, abas rokas salicis uz tumšzilās mapes, kuru viņš vienmēr ņēma lidz, kad tika izsaukts pie priekšsēdētāja. Viņa mugura bija iztaisnota, pleci plati izvērsti, skatiens piekalts galda lampas atspulgos mirguļojošām KGB priekšsēdētāja brillēm … Pat cītīgākais subordinācijas un militārās stājas aizstāvis nevarētu ģenerālim piesieties. — Šis puisis savu karjeru sāka pie manis. Kā operatīvais darbinieks viņš izauga manu acu priekšā. Mišinam, Jurij Vladimirovič, neapšaubāmi, piemīt neparastas, es pat teiktu, superneparastas spējas. Taču viens pats likvidēt bez izņēmuma visus grupas dalībniekus, jo sevišķi, ja ņem vērā, ka pret viņu vērstā akcija bija rūpīgi izplānota, nespētu pat Mišins. Tātad…

—   Tātad? — kā atbalss dobji atsaucās Andropovs.

—   Tātad viņš nebija viens. Ir acīmredzami, ka viņam kāds palīdzēja. Informēja, uzveda uz pēdām, piesedza, gādāja par objekta novērošanu. Un tādā garā. Ievērojot šos apsvērumus, Topoļeva un Maļcevas pazušana izgaismojas principiāli citā gaismā. Pilnīgi iespējams, ka viņi abi ir dzivi, un viņus sagūstījis kāds cits specdienests.

—   Visnevēlamākais variants, — Andropovs nomurmināja.

—    Piedodiet, Jurij Vladimirovič? — Voroncovs, nesaklausījis, pārjautāja.

—   Un kā ar Mišinu?

—   Meklējam.

—    Baidos, ka būsiet ļāvuši viņam aizbēgt!

—    Gribu atgādināt, Jurij Vladimirovič, ka operāciju veica Topoļeva vīri. Mans dienests, kā jūs pavēlējāt, akcijā nepiedalījās.

—Jā, es atceros, — Andropova plānajām lūpām pārslīdēja tāds kā gurds smaids. — Un tomēr es būtu jums pateicīgs, Jūlij Andrejevič, ja jūs man noorganizētu personisku tikšanos ar šo pārgalvīgo apakšpulkvedi.

—    Tiek darīts viss nepieciešamais, Jurij Vladimirovič. Pieņemu, ka …

—   Kad varēsiet operēt nevis ar pieņēmumiem, bet faktiem?

—   Uzturu pastāvīgus sakarus ar mūsu rezidentūru Holandē. Tagad ir vienpadsmit. Domāju, ka ap pulkstens septiņpadsmitiem aina būs pilnīga.

—     Bet līdz septiņpadsmitiem? — Andropovs noņēma brilles un sāka ar zamša gabaliņu nesteidzīgi slaucīt to stiklus. — Kādi pasākumi tiek veikti? Kas tiek darīts tur, uz vietas? Kas tur vispār notiek, Jūlij Andrejevič?

—   Oficiāli mūsu vēstnieks Nīderlandē ir izteicis protestu sakarā ar četru PSRS pilsoņu nogalināšanu. Holandes policija ir izsludinājusi Mišina meklēšanu, tā ir spēkā visās Beniluksa valstīs. Meklēšanā iesaistījies arī Interpols. Domāju, ka viņam neizdosies aizbēgt no kontinenta.

—   Un neoficiāli?

—    Jau pagājušonakt mūsu rezidentam liku uzmanīt Shipholu, dzelzceļa stacijas, ostas un privātās kuģu piestātnes.

—   Vai cilvēku pietiks?

—    Kādus desmit nācās pārsviest no Beļģijas un VFR.

—   Domājat, viņi tiks galā?

—  Jātiek, Jurij Vladimirovič.

—    Labi … — Andropovs uzsprauda savas zelta ietvarā ierāmētās brillītes atpakaļ uz deguna, un viņa seja atkal atguva parasto, majestātiski mierīgo izteiksmi. — Vēlos par visu būt lietas kursā. Par katru jaunumu nekavējoties ziņot. Līdz astoņiem būšu savā kabinetā.

>

—   Skaidrs! — Voroncovs piecēlās.

—Jā, un vēl kas, Jūlij Andrejevič … —Andropovs valdonīgi pacēla plaukstu, likdams ģenerālim aizkavēties. —Ja jūsu… hmm… pieņēmumi ir pareizi, tad dariet visu nepieciešamo, lai visi trīs tiktu nogādāti atpakaļ Maskavā. Vēlams dzīvi. Pirmām kārtām, tas attiecas uz apakšpulkvedi Topoļevu.

—   Saprotu, Jurij Vladimirovič …

6. nodaļa

Amsterdama. Shipholas starptautiskā lidosta.

1978. gada 3. janvāris.

—   Tie holandieši visi kā viens ir atsaldētām smadzenēm! — man blakussēdošā dāma šo satriecošo jaunumu paziņoja franču valodā, turklāt tik konfidenciālā toni, it kā es būtu viņas vienīgā un karsti mīļotā vedekla. — Iedomājieties, kundze, es tam mūjābelim ar spīdīgajām pogām un naga cepuri saku, ka man jātiek pie septiņpadsmitā reģistrācijas galda, bet šitais maitas gabals, kartupeļu cīsiņš tāds, sūta mani uz lidostas pretējo galu. Nu, vai nav jaklis!

—  Zināms, ka jāklis, — es padevīgi pamāju un aizsmēķēju nākamo cigareti. — Visi virieši ir jākļi.

—    Vai jūs gadījumā neesat no Aviņonas? — kā milzu kamene, kas nolūkojusi trauslu ziediņu, ar visu sava neaptveramā ķermeņa masu leoparddāma sliecās uz manu pusi. Par spiti saviem iekšējiem drebuļiem sajutu no tā strāvojam svelmi un asu smārdu, ko izgaroja vismaz pusflakons smaržu.

—   Nē, kundze, es neesmu no Aviņonas.

—   Cik žēl! — leoparddāma sasita savas milzu ķetnas. —

Lai gan — kāda tam nozīme, vai ne?! Galvenais, ka ari jūs esat francūziete. Mums, frančiem, vienmēr jāturas kopā, jo sevišķi tik dziļā provincē, kā šī ragā sasaldētā Holande! Vai nav tiesa?

—   Kā nu ne!

Man ļoti negribējās ielaisties nekādās sarunās, jo vairāk ar šo sasmaržoto briesmoni leopardādā. Tāpēc es nesāku kliedēt ceļabiedrenes alošanos par manu franču izcelsmi un nolēmu no viņas atkauties ar vienzilbīgām replikām. Tomēr dāma tādām niansēm nepievērsa ne mazāko uzmanību un turpināja tarkšķēt kā papagailis Amazones džungļos.

—   Es te esmu jau divas nedēļas, un visu šo laiku dzīvoju pilnīgā badā. Vai varat aptvert, šie holandieši ēd tikai ceptus kartupeļus ar zaļajiem zirnīšiem. Bet zupas vietā viņiem ir kaut kādi tvaicēti biezeņi maza bērna kaku krāsā. Bet kad es restorānā pieprasīju rokforu, tas aptaurētais oficiants apjautājās, ko es ar to domāju. Nu, vai nav kretīni?

—   Kretīni gan! — es pamāju, vērodama reģistrācijas galdu.

Tieši tobrīd Jūdžins bija paveicis nepieciešamās formalitātes un, nevērīgi iebāzis biļetes un dokumentus mēteļa kabatā, nāca pie manis.

—   Viss kārtibā?

—   Jā. Iekāpšana pēc stundas ceturkšņa. Vai tev ir cigaretes?

Pastiepu viņam "Benson and Hedges" paciņu, kurā vairs

bija palikusi tikai viena cigarete. Izteiksmīgi paraustījis plecus un pateicis man: "Nekur neej, es tūlīt atgriezīšos," Jūdžins devās uz bāru zāles centrā.

—    Vai tas ir jūsu vīrs, kundze? — leoparddāma apvaicājās, jūsmīgi noskatīdamās viņam pakaļ.

—   Gandrīz, — es godīgi atzinos.

—   Esam nolēmuši apprecēties?

—   Esam …

—  Nekādā gadījumā nekavējieties, kundze! — dāmas sejā atplauka miesaskārīgs smaids. — Tādi smukulīši necik ilgi brīvi nepaliek. Ticiet manai pieredzei!

—   Labprāt tai ticu, — paklausīgi piebalsoju.

—  Un pareizi darāt, kundze! — iesaucās mana ceļabiedrene, kas nez no kurienes man bija uzkritusi kā sniegs uz galvas. — Atceros, mans pirmais vīrs (Kungs, mielo viņa maucīgo dvēseli!) bija vienreizējs smukulītis, es teikšu — nenoskatīties! Bābieši, viņu ieraudzījuši, verdošu čurāja. Un tad kādreiz…

Pēkšņi, visaizraujošākajā sava pamācīgā stāsta vietā leoparddāma kaut kā savādi iekunkstējās, pārgrieza zem izvirzītās pieres iedubušās acis, sagāzās sānišķi un iekrācās. Viņas miesas draudīgi līgojās. Redzot francūzietes gabarītus un apzinoties, ka tad, ja viņa nogāzīsies uz grīdas, gan priekšējo, gan pakaļējo ekstremitāšu lūzumi viņai būs garantēti, uztvēru no krēsla lejup šļūcošo gaļas blāķi un ar šausmām māniju, ka nespēšu viņu noturēt.

—   Palīdziet, šai sievietei ir slikti! — es angliski iesaucos.

Pirmais manam aicinājumam atsaucās angliska paskata

kalsnējs, padzīvojis vīrietis ar sirmiem, ezītī apcirptiem matiem, ģērbies pelēkā buklē mētelī, zem kura bija saskatāms rūpīgi sakārtotas melnas šalles stūrītis. Steigšus atslējis pret reģistrācijas leti apjomīgu brūnu ceļasomu ar daudzām spīdīgām sprādzēm, vīrietis satvēra leoparda liemeni no otras puses. Kopīgiem spēkiem mēs francūzieti uzstutējām sākotnējās pozīcijās, respektivi, mums izdevās viņas ļengano miesu ietūcīt starp mīkstā krēsla lēnēm. Paķērusi žurnālu, kuru kāds bija te pametis, drudžaini sāku ar to apvēdināt nelaimīgo resnuli. Laikam jau nospriedis, ka ar tālāko tikšu galā pati, anglis ceremoniāli palocījās un atgriezās pie savas ceļasomas. Reģistratūras meitene, paslējusies pussēdus, mani angliski uzrunāja:

—   Varbūt izsaukt ārstu?

—    Nezinu, kas viņai kaiš. Vienu mirkliti, jaunkundzi…

Pieliecos ceļabiedrenei.

—   Kundze, kundze, kas jums kaiš?

Sieviete sakustināja biezās lūpas, taču saprast, ko viņa murmina, es nespēju.

—   Kā jums palīdzēt, kundze?

—    Man ir bronhiālā astma, — viņa nočukstēja. — Ātrāk… atpogājiet man krūšturi… Es smoku …

—   Tūlīt…

Gribēju jau mesties izpildīt viņas lūgumu, un pirmajā brīdi pat neaptvēru, cik nereāls ir man uzticētais uzdevums. Pirmkārt, tikt pie viņas krūštura zem smagā leopardādas kažoka un adītās jakas, kas bija pavilkta zem tā, nekādi nebija iespējams. Kleita viņai bija ar augstu, piegulošu apkakli, tālab atbrīvot viņas varenās krūtis no taļļas spīlēm būtu iespējams vienīgi ar drēbnieka šķērēm.

—    Aizvediet viņu uz tualeti, kundze! — meitene reģistratūrā man ieteica (jāvaicā tikai, kāpēc tieši man?). — Tas ir tepat lidzās …

Tualete patiesi atradās tikai kādus divdesmit soļus tālāk. Ar pieredzējušu skatienu novērtējis situāciju, anglis pelēkajā buklē mēteli atkārtoja operāciju ar savu ceļasomu, vēlreiz pienāca pie mums un palīdzēja man leopardsievieti uzstutēt kājās. Pa abiem mēs viņu kaut kā aizstibījām līdz tualetes durvīm. Anglis tās laipni atvēra un, kaunīgi novērsies no ainas, kas viņam tur atklājās, ielaida mani un francūzieti iekšā.

Tā bija tipiska Rietumu sabiedriskā tualete, kādas pēdējos mēnešos biju atskatījusies tiku tikām— viscaur izlikta ar violeti rožainām flīzēm, smaržojoša pēc tīrības un labām ziepēm, ar veselu rindu elegantu izlietņu un spožiem roku žāvētājiem un sarkaniem, atritināmiem papīra dvielīšiem virs katras no tām. Sienmali bija novietoti vairāki mīkstie krēsli ar speciāliem apavu paliktņiem. Sasodītie buržuji bija padomājuši par it visu! Pat par to, lai sieviete varētu ērti sašņorēt apavus, saraustīt zeķes un visas šis intimās procedūras vēl aplūkot spogulī. Pareizi teica mana paziņa: "Nav jāpiedzimst skaistai, ir tikai jāpiedzimst istajā vietā!"

Iegāzusi francūzieti vienā no krēsliem un lādēdama it visu pasauli, ieskaitot savu ebreju laimi, sāku stīvēt viņai nost kažoku. Kad šis grūtais darbs jau tuvojās noslēgumam un atlika vairs tikai novilkt vienu piedurkni, leoparddāma piepeši atvēra acis un brašā, veselīgā balsī skaidrā krievu valodā sacija:

—   Rokas aiz galvas! Atri!

Turpinādama turēt leoparda piedurkni, es pārsteigta blenzu uz "francūzieti", vēl aizvien nesaprazdama, kas notiek.

—   Vai nedzirdēji, maita?! Rokas aiz galvas!

Un par pierādījumu, ka viņas nodomi ir augstākajā mērā nopietni, sieviete ar pistoles stobru iebakstija man kaut kur pavēderē.

Veikli pielēkusi no krēsla, "francūziete" zibenīgi atbrīvojās no kažoka, aizspēra to kaut kur sānis, un, neizlaizdama

mani no acim, piegāja pie durvīm un pagrieza atslēgu.

—   Kas jūs tāda esat? …

Stulbākais jautājums, kāds vien iespējams, par to nav šaubu, taču es gribētu redzēt to sievieti, kura, būdama manā vietā, spētu pajautāt kaut ko gudrāku.

—    Sniegbaltīte! — resnule drūmi atburkšķēja un drošu roku mani pārmeklēja. Pārliecinājusies, ka ieroča man nav, "francūziete" pielika pistoli man pie deguna un, ik vārdu uzsvērdama, sacija:

—    Tagad klausies, manu dūdiņ, uzmanīgi! Tūlīt mēs abas, cieši saķērušās zem rokas, dosimies no šejienes ārā. Tu man palidzēji atžirgt un tagad esi nolēmusi pavadīt mani līdz lidostas izejai, lai iesēdinātu taksometrā. Vai saprati?

Es pamāju.

—     Bez tavas palidzibas es vienkārši nespēju paiet. Jo vēl aizvien slikti jūtos. Bet tu, sirdscilvēks būdama, esi nolēmusi palīdzēt vecākai dāmai. Šai pistolei, — un "francūziete" izteiksmīgi pamāja uz man jau pazīstamo slepkavības ieroci, — ir deviņas lodes. To tu paniri prātā! Un es paspēšu tās visas deviņas ietriekt tevī, ja tu bildīsi kaut pušplēstu vārdu, ja kaut aci pamirkšķināsi… Vai saprati? Tavs draudziņš jau ir tur, pie reģistrācijas letes. Teiksi viņam, ka gribi mani pavadīt uz taksometru.

—   Bet ja nu viņš gribēs nākt mums lidz?

—   Ko nozīme "ja nu"? —viņas milzu ģīmis ar kārpu zoda galā, no kuras spurojās dažas pretīgas spalvas, izplūda ņirdzīgā smīnā. — īstam vīrietim allaž pieklājas palīdzēt dāmām.

—   Tātad? …

—    Nemuldi! Un dari, ko liek! Ja gribi dzīvot. Labs ir, gājušas, mīlulīt, ar Dievpaligu …

Viņa uzmeta kažoku uz pleciem, pagrāba mani zem rokas, savu labo roku ar pistoli pabāza kaut kur apakšā, un es sajutu, kā tērauda stobrs iespiežas man krūtis, tad nospieda tualetes durvju rokturi, klusi atgrūda tās un jau gluži citādā, vārgā sirdzējas balsī franciski sacija:

—   Ak, mīļā, ko es bez jums iesāktu? …

7. nodaļa

Amsterdama. Shipholas starptautiskā lidosta.

1978. gada 3. janvāris.

Nedaudzi pasažieri, kas vēl bija septiņpadsmitās letes tuvumā, kur reģistrācijas uz reisu Amsterdama-Londona-Monreāla-Atlanta, cik varēja noprast, jau tuvojās noslēgumam, mūsu parādīšanos no dāmu tualetes sagaidīja ar tik neviltotu sajūsmu, it kā mēs būtu pasaulslavenas primadonnas no Lielā teātra trupas. Lidostas daiļava pārliecās pār leti un līdzjūtīgi apvaicājās manai bruņotajai banderietei:

—   Kā jūtaties, kundze? Es izsaucu ārstu …

—   Paldies, sirsniņ, — leopardneliete nodūdoja, vēl ciešāk piespiezdama pistoles stobru man pie krūtīm. — Nu jau man ir drusku vieglāk. Šī jaunā sieviete mani pavadīs lidz taksometram, esiet bez rūpēm …

Jūdžins stāvēja pret reģistrācijas letes malu atspiedies un, cigareti no mutes kaktiņa neizlaizdams, ar neslēptu interesi nopētīja manu raženo ceļabiedreni.

—    Mesjē, jūsu dāma ir tik apburoša! — leopardiene pārslēdzās uz Jūdžinu tik dabiski, ka pat es viņas balsi nesaklausīju liekuļotos toņus. — Esmu viņai dzīvību parādā!

—   Vai nu tik traki! —Jūdžins atbildēja un pievērsa skatienu man.

Šai mirklī es droši vien neviļus saspringu. Lai nu kā, bet sāpīgs pistoles grūdiens manās daudzcietušajās krūtīs man nepārprotami atgādināja, ka situācijas noteicēja pilnā mērā ir mana ceļabiedrene. Acīmredzot, spoži pārvaldīdama dramaturģijas likumus, viņa neatļāvās ne mazāko pauzi un vienā laidā kulstīja mēli, it kā pirms došanās uzdevumā būtu uzlādēta veselam mēnesim.

—  Ja neiebilstat, mesjē, jūsu dāma mani pavadis uz izeju. Baidos, ka pēc tādas lēkmes man pašai saviem spēkiem vien būs grūti aizdabūt lidz taksītim savus nolādētos kilogramus …

Vai es gribēju, lai Jūdžins apjauš, kas norisinās istenībā? Zināms, ka nē! Nekādā gadījumā es to negribēju. Tā būtu vislielākā aplamība pat salīdzinājumā ar visām tām muļķībām,'ko biju paspējusi sastrādāt šī pēdējā pusotra mēneša laikā. Turklāt

Jūdžins gluži nekā man nebūtu varējis palidzēt. Jebkurš viņa mēģinājums kaut kā iejaukties notikumu attīstībā un atbrivot mani no tauklodītes ar pistoli rokā tikai pavairotu līķu skaitu. Šai ziņā man nebija ne mazāko ilūziju. Leoparddāma, kuru pēc tik vētrainas iepazīšanās es ne tikai sapratu, kā viņa bija pieprasījusi, bet vārda tiešā nozīmē arī sajutu, jebkuru mirkli, briesmas nomanījusi, varēja nospiest gaili. Bet līdz ar Jūdžina parādīšanos šai noslēguma mizanscēnā tās jau virmot virmoja gaisā.

—   Varbūt labāk tomēr pagaidīt ārstu, kundze? —Jūdžins angliski apjautājās. —Jums taču var palikt slikti arī taksī, un tad jūs …

Viņš vēl turpināja kaut ko runāt, izturēdamies gaužām nedabiski — žestikulēdams, nevietā smaidīdams, birdinādams pelnus uz sārtenā grīda seguma, — kad beidzot pār mani nāca apskaidrība, kas bija tik baisa, ka man norasoja piere: viņš visu bija sapratis jau pirms tam, kad mana konvojīša atvēra savu

nešķīsto muti.

»

Kaut ko vajadzēja pasākt, bet ko? Lai cik izvārdzināta un notrulusi bija mana nervu sistēma, man tomēr negribējās saņemt lodi krūtīs. Jo sevišķi brīdī, kad likās, ka viss sliktais jau ir aiz muguras. Kaut arī man nebija ne jausmas, kā reaģēs mana ceļabiedrene, ja mēģināšu pārtvert iniciatīvu, es tomēr izšķīros par zināmām aktivitātēm, sirds dziļumos lolodama vāru cerību, ka viņas nervi izrādīsies stiprāki par manējiem.

—   Pagaidi mani šeit, es pavadīšu dāmu līdz taksometram, un atgriezīšos …

Pēc pirmajiem diviem vārdiem roka ar pistoli pie mānām krūtīm saspringa, tad sasprindzinājums nedaudz atslāba, bet frāzes beigās jau izzuda pilnīgi. Spriežot pēc leopardveidīgās konvojienes izturēšanās, biju rīkojusies pareizi. Un tajā pašā mirkli es sajutu milzīgu atvieglojumu, it kā būtu nonākusi bezsvara stāvoklī. Un ne jau tāpēc, ka man piesolītās deviņas lodes tā ari nebija pametušas aptveri.

"Ak, Dievs, cik labi!" es domāju. "Tātad viņi vēl nezina, kas ir Jūdžins. Viņi vēl nav tikuši pilnīgā skaidrībā par notikušo un nenojauš, kāda ir viņa patiesā loma. Acīmredzot viņi to uzskata vienkārši par glītu švītu, bezrūpīgu amerikāni, kurš paradis Eiropā mētāties ar dolāriem un kuru es esmu nocēlusi, lai ar puslīdz drošu garantiju no šejienes aizlaistos. Pretējā gadījumā darītu visu. iespējamo, lai arī manu ceļabiedru iesaistītu frankofilās KGB matronas trekno miesu svinīgās ievietošanas ceremonijā nelaimīgajā taksometrā. Saprotams, ja viņiem būtu vairāk laika un tas viss norisinātos nevis civilizētajā Holandē, bet kaur kur Polijā vai Bulgārijā, viņi paķertu līdz arī Jūdžinu. Taču tagad viņiem nav laika. Viņi steidzas, viņi nevar rīkoties tā, kā paraduši to darīt mājās — nekaunīgi, brīvi, nesastapdami ne mazāko pretestību …"

— Vai esi pārliecināta, ka tiksi galā viena pati, dārgā? — Jūdžins apjautājās visdabiskākajā inteliģenta kavaliera toni, kurš norūpējies par pēkšņām problēmām, kas radušās viņam tuvai sievietei (man vismaz ļoti gribējās, lai visi klātesošie un pirmām kārtām šī harpija ar pistoli rokā viņa jautājumu uztvertu tieši tā). Taču es skaidri redzēju, ka iekšēji Jūdžins ir sasprindzis kā tērauda atspere, kas kuru katru mirkli gatava cirst no visa spēka. Ai, cik labi es šais nedēļās biju iemācījusies pazīt cilvēka dabas baismās nianses, kas apslēptas tik dziļi, ka normālos apstākļos nav pat pamanāmas! Tikpat koncentrēts un gatavs zibenīgai rīcībai izskatījās Vitjiks Buenosairesas villā. Un viņa līdzgaitnieks Andrejs, šis no bluķa tēstais neandertālietis, kurš uz villas jumta tiešā trāpījumā nošāva gaišmataino amerikāni. Un Gabēna dubultnieks, kad uzdevu viņam "nepareizos" jautājumus… Un Topoļevs, spiezdams pistoli man pie deniņiem … Gaismas ātrumā šī dzīvā galerija aizzibēja man atmiņā, uzjundot tikai vienu vienīgu domu, kas tūdaļ pārtapa skaudri smeldzīgās bailēs par šo skaisto un labsirdīgo vīrieti, kuru liktenis tik izšķērdīgā dāsnumā bija sūtījis manā ceļā un tagad ar tikpat vieglu roku gatavojās man atņemt. Teorētiski man bija zināms par sievietes iedzimtajām spējām uz visizsmalcinātākajiem pašuzupurēšanās veidiem. Man šķita, ka pazīstu šo vājā un tomēr ļoti stiprā dzimuma nenovērtējamo īpašību tik labi, ka pat atļāvos to aprakstāt un analizēt savos rakstos un recenzijās. Taču tikai tagad, Shipholas lidostā, es — puslīdz neatkarīga, vientuļa bezbērnu sieviete, beidzot sapratu, ko īsti tas nozīmē patiesībā. Kā ir tad, kad reālās dzīvības briesmas, drūmās izredzes visu atlikušo mūžu pavadīt aiz restēm, zaudēt iemīļoto darbu, piedzīvot kaunu un negodu, kad viss sliktais, neģēlīgais un pretīgais, kas apdraud tevi pašu, pēkšņi pagaist gluži kā bezdibeni, zaudē jelkādu nozīmi, izplēn kaut kur nebūtībā, atstājot tikai vienu domu, kura ka nokaitēta spirāle urbjas smadzenēs: tikai pasargāt viņu! Glābt par katru cenu! Darīt visu, lai aiztaupītu viņam ciešanas!

—    Kundzei jau ir labāk, dārgais … — centos izvairities no Jūdžina skatiena, baidīdamās apraudāties visnepiemērotākajā bridi un izprovocēt to, ko tik ļoti centos novērst.

—   Neuztraucies, mīļais, es driz atgriezišos.

—   Labi. Es tevi gaidīšu.

Šie vārdi noskanēja man jau aiz muguras, jo banderiete kārtējo reizi sāpigi iebikstīja ar stobru, un mēs sākām virzīties uz izeju. Paspērusi dažus soļus, es piepeši sastomījos, un ši nešķīstene, kā uzminējusi manu nodomu, nošņācās:

—   Neatskatīties!

"Var jau būt, ka viņai taisnība," es nodomāju, pakļaudamas viņas regulējošiem belzieniem. "Nevajag atskatīties. Jāturas no viņa tālāk. Pēc iespējas tālāk. Viņus interesēju es. Un ļoti labi! Mani viņi ir dabūjuši. Un vai tad varēja būt kā citādi? Ko gan tu, muļķe, bija ieņēmusi galvā? Mīļotais cilvēks, čemodāni ar skaistām lietām, pirmā klase, Amerika … Tas nav domāts jums, pilsone Maļceva! Kā teicis O. Henrijs — neveiksminiekiem jāsamaksā vekseļi! Un vispār… Valentīna Vasiļjevna, tu jau tāpat esi dabūjusi pārāk daudz. Nu, atzīsties, beidz tēlot svēto mocekli: tu taču biji laimiga šo īso laiciņu? Par spīti visiem murgiem, kas norisinājās apkārt? Pareizi, biji gan! Bet nu pietiek! Palīksmojāmies, papriecājāmies, palaiskojāmies pa buržuju vannām, pamielojāmies pa restorāniem, pafantazējām, pasapņojām

—   nu laiks kaunu prast! Uz mājām, pilsone, uz mājām!…

Cik dīvaini! Kad pirms pusstundas mēs ar Jūdžinu gājām uz reģistratūru, lidostas zāle man likās nedabiski liela. Toties tagad es ar savu konvojišu to šķērsoju dažos mirkļos. Notikumi attīstījās tik strauji, ka vēlāk, pūlēdamās atsaukt tos atmiņā, spēju atcerēties tikai nesakarīgas, izplūdušas epizodes — sejas, roku kustības, durvju švīkstoņu, tām atveroties…

Kādu desmit metru attālumā no izejas pie sarkanbaltsvītrotās ietves apmales mūs tik tiešām jau gaidija taksometrs

—   pelēks sitroens ar izgaismotu aploci uz jumta. Uz mirkli Lubjankas astmātiķes pistole atstāja mierā manas krūtis. Mašīnas aizmugures durtiņas atvērās, un resnule strupi pavēlēja:

—   Mašīnā, veicīgi!

Un tad es tomēr atskatījos. Tas ilga tikai sekundi. Ko es vēlējos ieraudzīt? Tos dažus cilvēkus, kas tobrīd devās iekšā spoži apgaismotajā lidostas akvārijā? Milzīgā aviolainera rubīnkrāsas ugunis, tam paceļoties virs Shipholas? Biezas sniegpārslas, kas miksti krita manas "pacientes" leopardādās?…

—Mašīnā, es teicu! — resnā pretekle man krieviski uzruca un šoreiz no visa spēka ar dūri iegrūda mugurā. Iegāzos taksometra tumšajā salonā, sāpīgi atsizdamās pret priekšējā sēdekļa atzveltni.

—   Rāmāk, meičiņ, rāmāk! — iesmējās blakus šoferim sēdošais vīrietis drapa mēteli. — Tā jau var palikt bez galvas.

Nākamajā mirklī mašīna nostenējās un jūtami saplaka zem man līdzās iesvempušās konvojīšas svara.

—   Braukuši! —viņa nokomandēja, un sitroens ar rāvienu uzņēma gaitu. Līdzko bijām izbraukuši uz šosejas, viņa pagriezās uz manu pusi. '

—   Saliec rokas kopā un izstiep uz priekšu.

Klusēdama izpildīju pavēli.

—    Te tev būs tavām modigajām parpalām pieskaņotas dārglietas, kuce! — viņa nošņāca, noklakšķinādama ap manām locītavām smagus, ar resnu ķēdi savienotus rokudzelžus. Re, nu, patiešām nekādas vainas!

Šoferim blakussēdošais vīrišķis atkal iesmējās, tad, pasniedzies pa atzveltņu starpu, padeva manai konvojienei cigaretes.

—   Nu, kā ap dūšu, Jeļena?

—    Nomūdijos pēc velna, ka viņu māti! — leopardiene paņēma cigareti, aizsmēķēja no pakalpīgi pastieptajām šķiltavām un ar troksni izpūta biezu dūmu mutuli. — Vai astes nav?

—   Rādās, ka viss tīrs, — atsaucās šoferis, pašķielējis sānskata spogulī.

—    Un ko tu tur grozījies, židu padauza? — ziloņveidīgā Jeļena ar acīmredzamu piepūli pagrieza resno rumpi un iepūta man sejā dūmu strūklu. — Ko tur tur, pie ieejas, pūlējies saskatīt?

Es klusēju.

—      Vai savu stilīgo drauģeli? Ko klusē? Pardzivo šķiršanos? Nekas, neskumsti, draudzene, galapunktā jūs abus nogādās ar vienu bagāžu. Tikai katru savā iepakojumā…

Atlaidos pret atzveltni un aizvēru acis.

8. nodaļa

-ASV, Virdžīnijas štats. Lenglija. CIP.

1978. gada 3. janvāris.

Jūdžins novietoja savu impalu dienesta pazemes stāvvietā, uzrādīja apliecibu jūras kājniekam, kas dežurēja pie "S" nodalījuma, un ar liftu uzbrauca ceturtajā stāvā.

Iegājis Volša pieņemamajā istabā, viņš samiedza acis, vairidamies no slīpajiem saules stariem, kas krita sejā, iespīdēdami caur metāla žalūzijām, kas sedza milzīgo logu visas sienas platumā un augstumā. Volša sekretāre, sirmā Krenkvoteres kundze, kas Lenglijas tehniskā personāla vidū bija pazīstama ne tikai kā nelokāma vecmeita, bet ari kā fanātiska "īstās" angļu valodas aizstāve un necieta slengu pat sava varenā bosa lūpas, par sasveicināšanās zīmi īsi sapurināja savas iezilinātās sprodziņas.

—  Jūdžin, tu ļoti slikti izskaties; — viņa paziņoja kā profesors, kurš pasludina diagnozi.

—   Salīdzinot ar jums, Krenkvoteres jaunkundz, slikti izskatās visi, kas spēj kustēties un lieto čizburgerus ar diētisko sulu.

—   Dabiski.

—     Bet kāpēc tas ir dabiski? — pats sev par pārsteigumu Jūdžins noskaitās. — Galu galā…

—  Tāpēc, jaunais cilvēk, — sekretāre viņu pārtrauca, — ka es nesmēķēju tukšā dūšā un nekad nenododos fizkultūrai gultā.

—   Un kur tad jūs tai nododaties?

—   Tikai speciāli šim nolūkam paredzētā vietā.

—    Kad atgriezišos, — Jūdžins gurdi pasmaidīja, — jūs man pastāstīsiet, kur tā vieta atrodas.

—  Angļiem kā vienmēr taisnība, — Krenkvoteres kundze nopūtās. —Ja taupīsi žagarus, īstu vīru neizaudzināsi!

Jūdžins samiernieciski pamāja un, pavēris ozolkoka durvis, ielūkojās Volša kabinetā.

—   Vai drīkstu ienākt, bos?

—     Mēģini, — CIP direktora vietnieks operatīvajos jautājumos noburkšķēja, nepaceldams skatienu no papīriem.

Jūdžins šķērsoja nelielo kabinetu un apsēdās cietajā krēslā ar metāla lēnēm.

—    Vēlies kaut ko iedzert? — vēl aizvien neatraudamies no dokumentiem un kaut ko atzīmēdams uz šifrējuma malā, Volšs apjautājās.

—   Nē, ser, pateicos.

—   Vēl pāris minūtes un es beigšu…

Jūdžins atlaidās krēslā, un trauslā, moderni iecerētā metāla konstrukcija žēlabaini iečīkstējās. Pirms gada jaunais CIP direktors, būdams liels estēts un modernās mākslas cienītājs, bija devis rīkojumu galvenās mītnes vecās un stiprās mēbeles nomainīt ar ultramoderniem, no viegla metāla un ādas darinātiem krēsliem, galdiem, dokumentu plauktiem un drēbju skapjiem. Volšs šai sakarībā reiz bija izteicies, ka, tikai paskatoties vien uz savu kabinetu, viņam uznāk reimatisma sāpes locītavās. Kā jau bija gaidāms, šī piezīme nonāca līdz direktoram, un, kā stāstīja visu zinošās sekretāres, augstais boss, tiesa gan, visnotaļ korektā veidā, bija Volšam paudis neizpratni par tādu attieksmi.

—  Tā, nu ir viss! — Volšs nevērīgi sabāza izskatītos dokumentus mapē un atstūma to malā. — Es klausos. Tikai mēģini izteikties skaidri un bez emocijām. No Dreika ziņojuma es neko nesaprotu.

—    Ser, —Jūdžins nedaudz paliecās uz priekšu. — Kaut ko arī es pats vēl nesaprotu.

—   Sāksim pēc kārtas… — Volšs pasniedzās un izņēma no cigāru kārbas garu "havannu" un ar saviem resnajiem, rudām spalvām klātajiem pirkstiem sāka ripināt to pa pulēto galda virsmu. —Tātad tavu protežē pārtvēra…

—  Jā, ser.

—   Cik tur lidostā viņu bija?

—     Tieši lidostas ēkā — divi: gadus piecdesmit vai piecdesmit divus veca sieviete tēloja franču tūristi, viņa veica galveno uzdevumu; otrs viņu piesedza. Ārpus lidostas gaidīja vēl divi. Automašīna bija taksometrs, sitroens ar numuru AXG 21-456 UR.

—   Numurs bija viltots?

—    īsts. Mašīna bija nolaupīta trīs stundas pirms viņu parādīšanās lidostā.

—   Un šoferis?

—    Apdullināts un sasiets. Pēc sešām stundām policija viņu nejauši atrada grāvī, šosejas Amsterdama-Shiphola malā.

—   Un kas bija tas, kurš mēģināja sagūstīt tevi?

—    Tas pats, kurš piesedza to viltus francūzieti. Viņš, starp citu, pirmais ari piegāja pie Maļcevas, kad ši sieviete sāka simulēt astmas lēkmi.

—   Kas viņš tāds ir?

—  Pārmeklējot pie viņa tika atrasta britu pase uz Džordža Sotborna, četrdesmit septiņus gadus veca Mančestras iedzīvotāja vārda.

—   Pase viltota?

—  Jā, ser. Bet viltojums filigrāni nostrādāts.

—   Kur viņš ir tagad?

—   Holandes policijā.

—   Un ko viņš saka?

—   Ka esot provokācijas upuris.

—   Kā izskaidro to, ka bija bruņots?

—    Apgalvo, ka pistole neesot viņa. Viņš, starp cini, bija cimdos, tāpēc pierādīt neko nevar…

—   Cik ilgi tie viņu var aizturēt?

—   Par viltotas pases izmantošanu? Kādas pāris dienas, ne vairāk. Tas nozīmē izraidīšanu no valsts. Domāju, ka vajadzētu viņu pārsūtīt šurp, pirms krievi nav attapušies.

—   Tu esi pārliecināts, ka viņš ir KGB cilvēks?

—   Pilnīgi, ser. Shipholā darbojās krievi.

—   Tādā gadijumā nav skaidrs… — Volšs beidzot pārstāja ripināt cigāru, ar speciālām knaiblēm apgrieza tam galu un aizsmēķēja no smagajām galda šķiltavām. — Profesionālais viens pats nemēģinātu sagūstīt tādu spēka mitriķi kā tevi.

—   Nemēģinātu, ser, ja zinātu, ka esmu no CIP.

—   Un tev šķiet, ka viņš nezināja?

—    Domāju, ka nē, ser. Un kā gan viņš to būtu varējis zināt? Atklāt manus kontaktus ar Mišinu viņi nevarēja. Bet pēc visa notikušā… Viņi dzenāja rokā tos, kuru līķi pēc operācijas netika atrasti. Tas ir — Topoļevu, Misiņu un Maļcevu. Un acīmredzot darīja to ar plašu vērienu, iesaistot milzums cilvēku. Un nejaušībām viņi nepaļaujas — tās nav viņu stilā.

—   Un kur tas Sotborns mēģināja tevi pievākt?

—   Viss norisinājās ļoti strauji… —Jūdžins izpurināja no paciņas cigareti un aizsmēķēja. — Jau no paša sākuma es redzēju, ka Maļcevu tur uz grauda, bet līdzēt neko nevarēju — tad tas sievišķis viņu vienkārši būtu nošāvis.

—   Kāpēc viņa to neizdarīja uzreiz? — Volšs izpūta zilu dūmu mākuli. — Kāpēc viss tas teijāteris ar lēkmi?

—    Ser, viņi grib noskaidrot, kas īsti notika Volndamā. Viņiem ļoti vajadzīgs Mišins un Topoļevs. Pirmām kārtām — Topoļevs. Bet viņa ir lieciniece…

—   Okei. Kas notika pēc tam?

—   Pieņēmu, ka to meitieti kāds piesedz. Bet pārbaudīt, kurš tieši, man vairs nebija laika. Tur ir platas kāpnes, kas pa diagonāli šķērso lidostas centrālo daļu. Metos turp, lai nokļūtu pie otras izejas. Tur tad viņš ari parādijās… Nē, ser, viņš tiešām nezināja, kas es esmu; viņš pienāca pārāk tuvu un rīkojās gaužām nepiesardzīgi, atstājot man pārāk lielu rīcības telpu, un, kā vēlāk noskaidrojās, pistolei pat nebija noņemts drošinātājs. Bija cerējis, ka nobišos…

—   Un tālāk?

—    Kamēr tiku ar viņu galā, zaudēja kādas desmit divpadsmit sekundes… Kad beidzot izskrēju ārā, lidostas stāvvietā nebija nevienas aizdomīgas mašīnas. Tikai vēlāk, kad policija atrada sasieto taksometra šoferi, viss kļuva skaidrs. Bet laiks jau bija zaudēts.

—   Kurp tie viņu varēja aizvest?

—   Ideāls variants — Roterdama.

—   Osta?

—  Jā. Tur uzņem kravu vairāki padomju kuģi.

—   Tātad… — Volšs izstaipijās tā, ka nokrakšķēja locītavas. — Tātad šobrīd viņa, iespējams, vēl ir ceļā?

—  Jā, ser.

—  Vai es tev toreiz Buenosairesā neteicu — šai sievietei fatāli neveicas.

—   Ser!

—   Nu, labi … — Volšs piecēlās, apgāja apkārt galdam un apsēdās Jūdžinam līdzās. — Laimīgā kārtā šis pasākums ir galā. Domāju, ka to, kas noticis ar tavu protežē, aile "neveiksmes" mēs neatzīmēsim. Vai ne, Jūdžin?

—  Jā, bet…

—   Es vēl neesmu beidzis, — Volšs klusi sacīja. — Tu tur labi pastrādāji, Jūdžin. Direktors ir ļoti apmierināts ar tavu lēmumu pievākt Topoļevu. Ar šo tipu varētu sanākt labas perspektīvas, šobrīd ar viņu nodarbojas krievu nodaļas puiši. Brauc tagad mājās, izgulies, apciemo māti, bet svētdien — atkal pie darba. Mums jau paredzēts tev viens darbiņš, jāteic — diezgan kutelīgs. Protams, tādā gadījumā, — Volšs brīdinoši pacēla rādītājpirkstu, ja tu arī turpmāk gribēsi nodoties autonomiem kuģojumiem. Kā vīrietis vīrietim es tev jūtu līdz, to es tev salai no visas sirds. Taču kā tavs tiešais priekšnieks varu teikt tikai vienu: paldies Dievam, ka viss šis pasākums beidzās tā, kā tas ir beidzies.

—   Ser, runa ir par cilvēku, kurš mēģināja mums palīdzēt…

—    Jūdžin, Dieva dēļ, iztiksim bez augstām frāzēm! — Volšs saviebās. — Tu esi SC Centrālās izlūkošanas pārvaldes virsnieks. Un es lūdzu vismaz manā klātbūtnē izturēties tā, kā pienākas!

—   Jā, ser. Bet kaut ko taču mēs tomēr varam darīt?

—   Kādi "mēs"? CIP? Mēs neesam Rokfēllera fonds un nenodarbojamies ar labdarību! "Kaut ko", kā tu izsakies, mēs varam darīt tikai tad, ja mums ir iemesls to darīt. Vai vari ko ieteikt?

—   Pagaidām nē…

—   Tu aizmirsi piemetināt — "par laimi".

—   Vai viņu nevar apmainīt?

—   Jūdžin, tu tiešām esi pārguris, ja gvelz tādas blēņas. Kas tad viņa tāda ir, lai viņu mainītu? Un iegaumē! — Volšs atkal pacēla nikotīna nodzeltināto pirkstu, — jebkura tava pašiniciatīva šai virzienā tiks uzskatīta par dienesta pārkāpumu un zvēresta laušanu. Atceries to, dēls! Kaut vai pāris dienas, kamēr būsi daudzmaz atvēsis.

—    Man ļoti žēl, ser, — Jūdžins piecēlās un izslējās visā savā basketbolista augumā. —Tādā gadījumā būšu spiests lūgt mani atbrīvot no'darba.

—   Ceru, ka esi apdomājis, ko saki? — Volša sirmās uzacis saraucās.

—   Jūs taču zināt, ser: nekad neesmu jūs apgrūtinājis ar nepārdomātiem priekšlikumiem.

—   Vai drikstu uzdot vēl vienu jautājumu?

—  Jā, ser!

—   Kura komandai tavs lēmums nāks par labu?

—     Ser, es jums varētu atbildēt, bet tas būs ārpusreglamenta arguments.

—   Ja tu tā turpināsi, reglaments tev būs jāaizmirst uz visiem laikiem. Tāpēc sper tik vaļā, trenējies!

—   Es milu šo sievieti, ser! Un nevaru viņu pamest.

—    Tas tiešām ir nopietns arguments, — Volšs domigi norūca. Viņš atgriezās savā vietā, atšķīra galda kalendāra lapu un, zodu braucīdams, apjautājās: — Saki, dēliņ vai vismaz dažas dienas tu varētu neko neuzsākt?

—   Un ko tas dotu, ser?

—  Jā vai nē?

—    Nē, ser. Man vienkārši nav laika. Lidzko viņa tur, Lubjankā, būs kārtīgi izķidāta, viņas dienas būs skaitītas.

—    Ko gan tu spēj paveikt viens, bez firmas aizsega?! — Volšs beidzot zaudēja pacietību. — Nelegāli ielavīties PSRS teritorijā? Izrakt tuneli uz KGB izmeklēšanas.izolatoru? Organizēt desanta izsēdināšanu Kutuzova prospektā? Aizvest savu sirdspuķīti gaisa balonā uz Ameriku?… Esi taču reālists, Jūdžin!

—   Es centos tāds būt, ser. Visas desmit stundas, kamēr lidoju pāri okeānam.

—   Un kā veicās?

—   Nekas man nesanāca…

9. nodaļa

Ziemeļjūra. Sauskravas kuģis "Kamčatka". 1978. gads. Nakts no 3. uz 4. janvāri.

Pat tad, ja es nezinātu, kas mani sagūstīja Amsterdamas lidostā, sasēja kā žagaru bunti, ieslēdza roku dzelžos un visbeidzot, noraujot acu apsēju, iegrūda mikroskopiskā kajītē ar cieši aizspundētu aprūsējušu iluminatoru, tik un ta, nokļuvusi uz čīkstošā kuģa klāja, es uzreiz būtu sapratusi, ka man ir darīšana ar saviem mīļajiem tautiešiem. Tāpēc, ka nevienas citas valsts-tekstilrūpniecībai nemūžam neienāktu prātā laist ražošanā tik drausmīgas flaneļa segas ar platām arestantu strīpām galos, ar kādu pēc kazarmu modes bija pārklāta pie grīdas pieskrūvētā dzelzs gulta. Tāpēc, ka nevienā citā pasaules valstī, pat vismazattistītākajā un atpalikušākajā no tām, nevar tik izteiksmīgi un neatkārtojami ost pēc garšvielu sālījumā konservētām "ķilkām", sastāvējušas skābu kāpostu zupas un ilgus gadus nemazgātiem pelnutraukiem.

Kad mani iegrūda šai sīklopu aizgalda, nokliedzot pakaļ sirsnīgus krievu laba vēlējumus: "Tikai nedomā kliegt, sasodītā maita!", es tik tikko paspēju paraudzīties apkārt un novērtēt mana peldošā cietuma mēbelējumu, jo sevišķi kādu nelielu, emaljētu sili (sākumā es pat neaptvēru, ka tā domāta gan apmazgāšanās, gan dabisko vajadzību kārtošanas nolūkam), kad iluminatorā man uz atvadām pamirkšķināja saltas, nedabiski bālas saules maliņa, un kajite strauji iegrima tumsā. Lai kā centos uztaustīt kāda apgaismošanas līdzekļa slēdzi, mani pūliņi bija velti. Kā teiktu mana neaizmirstamā draudzene: "Ja reiz neveicas, tad neveicas, tik un tā izvaros un pat zeķbikses neļaus novilkt."

Tā kā mans noskaņojums ideāli harmonēja ar tumsibu, kāda valdīja kajītē, es nopūtos, nometu kurpes, iespiedu pieri spilvenā, cietā kā bērza šķila, un cieši satinusies savā burvīgajā ziemišķādas kažociņā, iegrimu nebūtībā.

…Sapņoju, ka guļu uz cieta, pēc zīdaiņa sačurātas vaskadrānas dvakojošā operācijas galda zem acis žibinoša reflektora, un ķirurgs, kura seja kā kuklusklanietim apslēpta zem spoži baltas kapuces ar melniem acu izgriezumiem, cenšas noņemt man roku dzelžus. Smagās dzelzs aproces ir dziļi iegrauzušās man ādā, tās ir kā saaugušas ar mani pašu, kļuvušas par daļu no sevis, un es ķirurgu gribu atrunāt no viņa nodoma, cenšos ieskaidrot, ka tāda greznība ir lieka, ka nekādā ziņā nav vajadzīgi šie baismie, auksti spīguļojošie zobainie instrumenti, ka man jādzīvo vien tālāk ar rokudzelžiem ap locītavām… Taču es neko nespēju pateikt, jo manas lūpas ir uztūkušas un kļuvušas smagas kā dzelzsbetona plātnes. Bet līdzās ķirurgam stāv mana mamma un, raudzīdamās kaur kur operāciju telpas dziļumos,

klusi atkārto: "Es jūs lūdzu, dakter, esiet piesardzīgāks! Vai tad jus neredzat, ka mani meitiņai ļoti sāp, ka viņa ļoti cieš?"

— Nekas, tantiņ! — ķirurgs Matveja Topoļeva ar kolofoniju iepūderētajā balsī ņipri attrauca. — Grūti ārstēšanā, viegli zārkā!"…

No rīta pamodusies, vispirms aptaustīju plaukstu locītavas un, ar atvieglojumu atklājusi, ka roku dzelžu vairs nav, sāku raudzīties pēc savām mantām. Kajīte bija tik maziņa, ka somiņu ieraudzīju uzreiz, tā bija nosviesta uz piespļaudītās grīdas netālu no durvīm. Kad drošības pēc biju ieskatījusies arī zem gultas un pārliecinājusies, ka izņemot zirnekļa tiklus, nodzeltējušu "Izvestija" numuru un tukšu konservkārbu, nekādu citu pasaules dārgumu tur nav, atvēru somiņu. Kāda dāsna roka bija augstsirdīgi atstājusi manai vienpersoniskajai lietošanai veselu bagātību — zobu birstīti plastmasas futrālī, ieapaļu ķemmīti, ar kuru reizēm mēdzu saspraust matus, mazu spogulīti, "Benson and Hedges" paciņu vēl joprojām ar to pašu vienīgo cigareti un sērkociņu paciņu ar viesnīcas "Dama" firmas zirni. Ne kosmētikas, ne franču smaržu flakona, ne kabatas portfeļa ar naudu un mammas fotogrāfiju, ne bloknota ar nelaiķa barona Hasldna Pārķēra pildspalvu tur vairs nebija… Sak, izbirstējiet zobirius, pilsone Maļceva, izķemmējiet savas sapinkotās matu lēkšķes, aizsmēķējiet savu buržuāzisko cigareti un tad beidzot ielūkojieties vienkāršā padomju spogulī. Nu, kā patīk? Vai tagad redzat, cik ideāli jūsu vieplis iekļaujas dzimtajā sociālistiskjā īstenībā? Vai jūtat, cik jums piemērota padomju kravas flotes flagmaņa labiekārtotā kajite? Novērtējiet taču tos pārcilvēciskos pūliņus, ar kādiem mēs pašā pēdējā bridi jūs paglābām no Volstrītas rikļu rāvējiem un Lasvegasas meitu mājām…

Iečerkstējās dzelzs durvis, un es ieraudzīju kādu platu muguru netīri pelēkā brezenta paltrakā, kādus valkā padomju jūrnieki. Ienācējs izrādījās jauns, liela auguma puisietis ar platām bakurētām izvagotu seju, neveikli pagriezies, viņš uz nelielā paliktņa, kas tikpat cieši bija pieskrūvēts blakus gultai, nolika apdauzītu emaljētu paplāti, uz kuras rēgojās netira glāze ar duļķainu tēju, dziļais šķīvis ar kaut kādu aizdomīgu ķepestu, maizes dona un divi sadzeltējuši cukura graudi. Tobrīd es acīmredzot jau pietiekami skaidri spēju novērtēt situāv ciju, jo bakurētainais vēl nebija pagriezies pret mani ar fasādi,

kad es jau sapratu, ka šis nu nebūs tas, ar ko man sagaidāma patīkama saruna uz mierpilnas jūras ainavas fona.

Nolēmusi velti netērēt spēkus, es klusēdama noskatījos, kā rētainais ne bez piepūles nobalansē paplāti uz paliktņa, izvelk no savu netirumos un jūras ūdeni sacietējušo dungriņu kabatas alumīnija karoti, nomet to starp glāzi un šķīvi un, to visu paveicis, atkal uzņem kursu uz citiem krastiem.

—   Ei! — es viņam uzsaucu.

—   Kas ir? — Viņš noprasīja, izdarījis puspagriezienu atpakaļ un no rudo uzacu apakšas nomērojis mani ar drūmu skatienu.

—   Ar ko lai izmaisu cukuru? Ar pirkstu?

—   Ar karotes kātu! Neesi jau nekāda lielmāte!

Un viņš ar dzelžainu blīkšķi aizcirta durvis.

Un viss. Kā teiktu mūsu redakcijas fotokorespondents Saša, tikšanās bija noritējusi draudzīgā un sirsnīgā atmosfērā.

Kaut ari tēja bija bezgaršīga un knapi remdena (cukuru šai žurgā tā ari neizdevās izkausēt), bet miežu putraimu putra pēc garšas un konsistences atgādināja pašķidru cementa javu, es vienā mirklī iznīcināju man servētās brokastis. Izsalkums, kā zināms, nav brālis. Nebiju vēl lāga tikusi galā ar savu pieticīgo maltīti, kad durvis atkal iečerkstējās. Man pat nevajadzēja atraut skatienu no tīri iztukšotā šķīvja, lai pārliecinātos, ka ari šis viesis nāk pie manis…

10. nodaja

ASV, Virdžinijas štats. Ričmonda.

1978. gada 4. janvāris.

Pēc daudziem gadiem, aprakstot epizodi, kura, kā vēlāk noskaidrojās, kardināli mainīja daudzu cilvēku dzīvi, Jūdžins apgalvoja, ka tā esot bijusi debesu zīme, paša Dieva pirksts. Viņš stāstīja, ka, tuvojoties Ričmondai, viņam iekritis acis kāda moteļa neparastais nosaukums, izveidots no sarkanām un zilām neona caurulēm — motelis saucies "Smejošā jaunava".

Pats nesaprazdams, kāpēc tā rikojas, Jūdžins ieslēdzis savas impalas labās puses pagrieziena rādītāju un iebraucis plašajā, asfaltētajā laukumā sērkociņkārbai līdzīgā moteļa divstāvu ēkas priekšā"

Pēc sarunas ar Volšu viņš bija iegriezies mājās tikai uz brīdi, lai atstātu tur Eiropas ceļojuma bagāžu, un tūlīt atkal devies ceļā, lai tiktos ar māti. Tumšzilajā sporta somā, nevērīgi nosviesta uz mašīnas aizmugures sēdekļa, bija tikai skuveklis, tīras veļas kārta un pāris svīteru, starp kuriem bija noglabāta plastikāta kulīte ar vairākām armijas kolta aptverēm. Mātei, protams, nebija ne jausmas par viņa atgriešanos. Tas bija viens no "firmas" nerakstītajiem likumiem — nekad un nevienam (izņemot, protams, tiešo priekšniecību) ne pa telefonu, ne rakstveida neizpaust ne to, kur patlaban atrodies, ne to, kurp dosies. Jūdžina māte dēla parasto negaidīto uzrašanos vecāku mājās uzskatīja par bērnišķīgu aizraušanos ar pārsteigumiem. Jūdžins viņas alošanos, protams, necentās kliedēt…

—   Vai pārnakšņosiet pie mums, ser? — moteļa saimnieks, ražena auguma vīrs tumšā uzvalkā ar zilu "taureniti" pazodē, noraudzījās uz Jūdžinu ar neslēptām simpātijām.

—   Vēl īsti nezinu… —Jūdžins pakasīja pakausi.

—   Iesaku padomāt, ser… — ducīgais viesnīcnieks izteiksmīgi nočāpstināja biezās lūpas un paskatījās pa logu. — Laiks maitājas. Pa radio solīja sniegputeni. Nakti pa tik slidenu trasi ir bīstama braukšana.

—   Kāpēc jūs domājat, ka es kaut kur braucu? —Jūdžins cieši uzlūkoja resno vīru. — Manai mašīnai ir Virdžīnijas numurs, nekādas bagāžas man nav…

—   Ser, — saimnieks pasmaidīja, — es gandrīz trīsdesmit gadus nodarbojos ar viesnīcu biznesu. Ticiet man, lai nu ko, bet klienta psiholoģiju es pazīstu. Kā tad būs — nakšņosiet vai brauksiet tālāk?

—   Zināt, jūs mani pārliecinājāt…

—   Paliksiet lidz rītam?

—  Jā, lidz rītam.

—   Divdesmit dolāru, ser.

Ja neņem vērā nosaukumu, visādi citādi motelis atbilda tipiskajam amerikāņu standartam, kas vajā klientus no Jūtas lidz Misisipi un no Frisko lidz Ņūheivenai. Ideāli tīra guļamistaba. Sterila tualete. Kā biljarda galds plata un cieta gulta. Rūpīgi iesieta Bībele uz naktsgaldiņa. Melnbaltais televizors. Plats logs ar plastmasas žalūzijām, pa kuru atklājās skats

uz šosejas Virdžīnija—Ziemeļkarolīna—Florida plato lenti.

Jūdžins nopūtās, iemeta somu ideāli saklātajā gultā, novilka īso melno kažokādas jaku, ar atvieglojumu atsprādzēja ieroča maksts pleca siksnu un iekāra to šaurajā drēbju skapī. "Derētu kaut ko iedzert," viņš nodomāja, un tajā pašā brīdī pie durvīm kāds īsi pieklauvēja.

—Ja tas ir izsūtāmais ar "Džonija Vokera" pudeli, —Jūdžins nomurmināja, soļodams uz durvīm, — es pārcelšos šurp pavism.

Pie durvīm mīņājās izsūtāmais — piņņains pusaudzis ar dzeltenām tresēm nošūtā tumšzilā formas svārkā. Tomēr rokās viņam bija nevis pudele, bet balta, garena aploksne. — Ko vēlies, puis?

—     Tas jums, ser, — zēns ziņoja un sniedza aploksni Jūdžinam.

—   Tu esi pārliecināts, ka tā tiešām ir man?

—    Jā, ser. Man teica — piecdesmit trešajā numurā.

—   Kas to teica?

—   Vīrietis bārā.

—   Tu viņu pazīsti?

—   N-nē, ser.

Jūdžins džinsu kabatā sataustīja piecu dolāru banknoti un sniedza kurjeram.

—   Tu viņu pazīsti?

Izsūtāmais zēns sastomījās, bet tad, acīmredzot, pārvarējis kārdinājumu, paslēpa rokas aiz muguras.

—   Kas par vainu, puis?

—   Ser, tas džentlmenis bārā man iedeva divdesmit dolārus, lai es uz jūsu jautājumiem neatbildētu. Viņš lika tikai nodot šo te.

—    Tu proti turēt doto vārdu… —Jūdžins pasmaidīja.

—    Es cenšos, — pusaudža piņņainā seja koši piesarka.

—     Okei. Bet piecīti tomēr paņem, esi to nopelnījis.

—    Paldies, ser.

Aizslēdzis durvis, Jūdžins piegāja pie spuldzes un uzmanīgi nopētīja sūtījumu. Tā bija moteļa "Smejošā jaunava" firmas aploksne ar emblēmu un telefona numuriem apakšējā labajā stūrī. Aploksnē bija pavirši salocīta zīmīte, izplēsta no visparastākā bloknota. Zīmītē bija uzšņāptas tikai divas rindiņas:

"Bārā, pēc desmit minūtēm. Tikšanās nepieciešama jautājumā, kas ir vienlīdz svarīgs gan jums, gan man."

Jūdžins sadrūma. Zīmītes autors nevarēja būt neviens no savējiem —Jūdžina kolēģi nekad neizmantoja tādu paņēmienus un vispār centās izvairities no personiskas tikšanās, ja tas nebija galēji nepieciešams. Turklāt neviens nevarēja zināt, ka tieši šodien vai vispār kādreiz viņš iegriezīsies šajā motelī. Patiešām neviens, jo viņš pats tikai pirms dažām minūtēm bija nolēmis te pārnakšņot. Tātad viņš bija izsekots, iespējams, jau no pašām mājām. Jūdžins saprata, ka nekāda ļaunprātība tā tomēr nevarētu būt. Šķiet, baidīties nebija nekāda iemesla. Citādi svešinieks nerakstītu zīmīti un neaicinām uz tikšanos bārā.

Un tomēr "firmas" instrukcijas šādos gadījumos bez priekšniecības ziņas kategoriski aizliedza ielaisties jebkādos kontaktos. Pārkāpt šos noteikumus bija atļauts tikai izņēmuma gadījumos un ārkārtējās situācijās, par kādu šobrīd nevarēja būt ne runas. Pēc instrukcijas būtu vajadzējis nekavējoties iznīcināt visas savas klātbūtnes pēdas, nemanāmi nozust un no tuvākā telefonautomāta par notikušo informēt savu tiešo priekšnieku.

Jūdžins pagrozīja zīmiti rokās, tad nočirkstināja šķiltavas un kopā ar aploksni to sadedzināja marmora pelnutraukā ar firmas emblēmu. Tad viņš atkal devās pie drēbju skapja, nokabināja no pakaramā ieroča maksti, to no jauna rūpīgi piesprādzēja zem paduses, izvilka smago koltu, pārbaudīja aptveri, iebāza ieroci atpakaļ makstī, uzvilka jaku un, aizslēdzis numuru, kāpa lejā.

—   Vai kaut kas noticis, ser? — saimnieks, aiz savas letes sliedamies kājās, apjautājās.

—   Kur es varētu iedzert pāris glāzišu?

—   Ja teikšu, ka tuvākajā slimnīcā, jūs taču tik un tā man neticēsiet?

—   Piedodiet, ceļā esmu noguris…

—    Bārs ir cokolstāvā, ser.

—   Paldies.

Bārs bija tikpat standartveidīgs kā viss motelis: garš, pustumsā slīgstošs gaitenis, kura kreiso pusi aizņēma bāra ozolkoka lete un plaukti ar četrās rindās izkārtotām dažāda kalibra pudelēm, bet labo — zemi galdiņi, kurus no vienas puses cieši ietvēra ādas dīvāniņi.

No gaišas telpas ienākot bāra krēslibā, pirmajā mirkli Jūdžins nespēja saskatīt apmeklētāju, viņš tikai ievēroja, ka daži galdiņi ir aizņemti. Piegājis pie letes, viņš gados jaunajam, baltā kreklā ģērbtajam bārmenim pasūtīja dubultu skotu viskiju, nogaidīja, kamēr biezā glāze ar zeltaino šķidrumu, norasojusi no milzīgā ledus daudzuma, pāri letei pārceļo pie viņa, tad devās uz bāra attalāko nostūri. Apsēdies pie brīva galdiņa ar muguru pret zāli, Jūdžins iedzēra malciņu viskija un riidaļ ari nolika glāzi uz galda — dzert vairs negribējās.

—  Vai drīkstu jums piebiedroties? — balss, kas atskanēja viņam aiz muguras, nepārprotami liecināja, ka runātājs ir simtprocentīgs jeņķis.

—   Kāpēc gan ne? —Jūdžins neatskatīdamies klusi atbildēja.

Vīrieti, kurš nosēdās viņam pretī uz dīvāna, Jūdžins redzēja

pirmoreiz. Tas varēja būt viņa vienaudzis — gaišmatains vidēja auguma virietis ar pārsteidzoši melnām, čigāniski dedzīgām acīm. Viņa rūpīgi skūtā seja bija gluda, bez nevienas krunciņas, brilles smalkā ietvarā, kadas mēdz valkāt profesori, sīkrūtotā labi pašūtā tumšpelēkā tvīda žakete, plānais Kašmiras svīteris un sudraba "Rollex" ap rokas locītavu liecināja par viņa piederību intelektuālām aprindām. Viņš izskatījās kā nokāpis no reklāmas plakāta: "Oksforda — labākā izglītība un garantēti panākumi nākotnē!" Arī svešinieka rokas — šauras, baltas, ar ideāli apvīlētiem un bezkrāsainu laku pārklātiem nagiem daiļrunīgi vēstīja, ka to īpašnieks nekad nav strādājis fizisku darbu.

—  Vai jūs man atsūtījāt zīmīti? —Jūdžins, grozīdams pirkstos glāzi un klausīdamies ledus gabaliņu tinkškešanā, apvaicājās.

-Jā-

—  Jūs zināt, kas es esmu.

-Jā-

—    Un jūs esat pārliecināts, ka neesat kļūdījies, aicinot mani uz tikšanos?

-Jā.

Visus trīs savus "jā" svešinieks izrunāja ļoti mierīgā un nosvērtā tonī.

—   Mani sauc Grīns… — viņš sacīja, iedzēra malciņu no savas glāzes un saviebās.

—   Kas vainas?

—   "Whait ьbel" vietā tas puišelis man ir ielējis "Džoniju Vokeru". Moteļos nav un nebūs kārtibas…

—     Labi, turpiniet… —Jūdžins jau ar interesi vēroja svešinieku.

—   Kā jau teicu, mani sauc Grins. Zinu, ka jums radusies problēma. Un man šķiet, ka mēs varētu viens otram izlīdzēt. Tā sakot, uz savstarpējas vienošanās pamatiem. Ja mans piedāvājums jūs interesē, runāsim tālāk. Pretējā gadījumā man nāksies — ja reiz par šo suslu jau esmu samaksājis četrus dolārus — to izdzert un atvadīties.

—   Vai jūs man sekojāt?

—   Es to formulētu citādi.

—   Piemēram?

—   Gribēju ar jums tikties nosacīti ldusā vietā.

—   Par kādu problēmu ir runa?

—    Cienītais kungs… Piedodiet, kā drīkstu jūs saukt?

—   Vai jums ir zināms mans īstais vārs?

—   Nu, protams.

—  Jūs mani biedējat.

—   Ticiet man, ser, tas nebūt nav mans mērķis.

—   Okei, sauciet mani… par Veļu.

—  Jauks vārds… — Grīna melnās acis aiz briļļu stikliem asi iezibējās. — Redziet, Vel, runa būs par jūsu vārda māsu…

11. nodaļa

Baltijas jūra. Sauskravas kuģis"Kamčatka".

1978. gada 4. janvāris.

…Pamaza auguma pusmūža vīrietis ar isu sirmu matu "ezīti", ģērbies maisveidīgā pelēkā uzvalkā, zem kura rēgojās melns krekls ar vaļēju apkaklīti, sašķieba plānās lūpas smaidam līdzīgā grimasē, apsēdās uz ķebļa un tīrā, labskanīgā balsī, kādā runā cilvēki, kas nekad nav smēķējuši, sacīja:

—   Sveicināta, Valentīna Vasiļjeva. Kā jūs…

—  Jūtos labi, ģimenē viss kārtībā, par veselību nesūdzos, līdz kuģim mani atšķūrēja gods godam, apstākļi kajītē ir brīnišķīgi, par apkalpošanas kvalitāti sūdzibu nav! — es braši noskaldīju un atkal sāku blenzt tukšajā šķīvī.

—    Man jau teica, ka jums esot visai savdabīga humora izjūta, — mans viesis klusu sacīja.

—   Man gan neviens neteica, ka ir jums teicis, ka man ir savdabīga humora izjūta.

—   Lai nu tā būtu, — vīrietis saviebās, tomēr joprojām izturējās tā, ka varēja kalpot par uzskatāmu ilustrāciju izdaudzinātajai krievu tautas bezgalīgajai pacietībai. — Varat saukt mani par Pjotru Petroviču.

—   Kāpēc?

—  Piedodiet?… —vīrietis ar "ezītī" apcirptajiem matiem apjukumā pat sastostījās.

—   Es jautāju, kāpēc man jūs tā jāsauc?

—   Nu, sarunā taču grūti iztikt tikai ar vietniekvārdiem.

—   Ā!… — izvilku cigareti un aizsmēķēju. — Tātad mēs sarunāsimies?

—   Protams, Valentīna Vasiļjeva. Mums taču abiem ir tik daudz, ko teikt…

—  Jūs esat par to pārliecināts?

—   Bez šaubām.

—    Dīvaini gan… — nopurināju pelnus šķīvī, kur pirms isa brīža, saķepusi brūnās pikās, skatienu bija priecējusi putraimu biezputra.

—   Personiski man, cienītais Pjotr Petrovič, itin nekā nav ko jums teikt.

—   Ļoti žēl, Valentīna Vasiļjeva! — viesa sejā bija lasāms patiess sarūgtinājums. Ja es nezinātu, kas viņš tāds ir, varētu gandriz noticēt, ka šis cilvēks patiesi jūtas apbēdināts. — Ļoti žēl. Jo sevišķi ņemot vērā, cik daudz man ir, ko jums jautāt.

—  Jūs esat ziņkārīgs, Pjotr Petrovič?

—   Atzīstos — man labāk patīk uzdot jautājumus, nekā atbildēt uz tiem.

—    Kāda sagadīšanās, man ari. Varbūt dosiet dāmai priekšroku, Pjotr Petrovič, un atbildēsiet uz dažiem sasāpējušiem jautājumiem?

—   Labprāt, Valentīna Vasiļjevna.

—   Kur es atrodos?

—   Uz kuģa.

—    To es sapratu, ka ne jau lidmašīnā. Uz kāda kuģa?

—  Uz mūsu kuģa, Valentina Vasiļjevna, — Pjotrs Petrovičs mīlīgi pasmaidīja, uzsvērdams otro vārdu. — Uz padomju kuģa.

—   Un kuģis peld uz dzimteni, vai ne?

—   Ja mēs ar to domājam vienu un to pašu zemi, tad jā.

—    Cik saprotu, mana vēlēšanās doties uz vienu to pašu zemi tieši ar jums netiek ņemta vērā.

—    Vai tad jūs neilgojaties pēc iespējas drīzāk tikt mājās, Maskavā?

—   Ilgojos, protams, — es atbildēju, juzdama, ka nosarkstu. — Taču ne jau jūsu sabiedrībā un ne ar šo peldošo klozetpodu.

—   Arī mēs tā cerējām, — Pjotrs Petrovičs priecīgi pamāja. — Līdz pat pēdējam brīdim. Un sākām par to šaubīties tikai tad, kad ieraudzījām jūsu biļeti uz lidmašīnu, kas dodas gluži pretējā virzienā. Ja nu vienīgi Atlanta jau atrodas PSRS teritorijā, tad gan mums tiešām jāatvainojas, ka esam bijuši pārāk aizdomīgi.

—   "Mēs", ja es pareizi saprotu, esat jūs?

—   Šobrīd — jā.

—    Un kas tad jūs, Pjotr Petrovič, piedodiet, tāds būtu?

—  Jūsu tautietis, Valentīna Vasiļjevna.Turklāt, kā būsiet ievērojusi, ļoti pacietīgs tautietis. Redziet, lidz ilgotās tikšanās brīdim ar dzimto krastu mums vēl tāls ceļš priekšā — vismaz divas diennaktis. Un lielāko daļu šā laika — vai nu jūs to vēlaties vai nē, — jums nāksies pavadīt manā sabiedrībā. Mēs daudz ko pārrunāsim, precizēsim, pārbaudīsim, analizēsim, noraidīsim vai apliecināsim. Mēs atsauksim atmiņā dažādus notikumus un salīdzināsim faktus…

—  Jums ir grandiozi plāni, Pjotr Petrovič!

—   Ak, ko nu, Valentina Vasiļjevna, tās jau vēl ir tikai aptuvenas aprises, tāda saviesiga patērzēšana. īstais darbs sāksies Maskavā, varat man droši ticēt… Nu, bet tagad, ja esmu atbildējis uz jūsu jautājumiem, varbūt jūs atbildēsiet arī uz manējiem?

—   Vai tad man ir izvēle — atbildēt vai neatbildēt?

—   Domāju, ka nav gan.

—   Kāpēc tad jūs vēl jautājat?

—    Esam taču cilvēki, Valentīna Vasiļjevna. Un lai kādi būtu apstākļi, mums jāizturas kā cilvēkiem. Citādi nonāksim strupceļā. Man, piemēram, nepatīk strupceļi. Un jums?…

Klusēdama un viņu nepārtraukdama, es klausījos un brīnījos, cik dabiski, vienkārši un pārliecinoši izturējās šis ducīgais Pjotrs Petrovičs. Ja šo tipu ar "ezīti" apcirptajiem iesirmajiem matiem es būtu intervējusi kā provinces teātra skatuves mašīnistu, topošo alus pudeļu vāciņu kolekcionēšanas entuziastu vai kādas Maskavas metro stacijas priekšnieku, es droši vien būtu noticējusi katram viņa vārdam, katrai dziļdomīgajai pauzei, katrai intonācijai… Pjotrs Petrovičs nepārspīlēja, neko nespēlēja un neuzspēlēja, nekrāpās un nemānījās. Viņš vienkārši dzīvoja. Ilgajos "orgānos" nostrādātajos gados viņš acīmredzot bija rūpīgi iestudējis un līdz niecīgajam sīkumam noslīpējis šāda prātīga, nedaudz noguruša, taču gudra un savaldīga vīrieša tēlu, kurš spēj būt iejutigs un līdzjūtīgs un vienmēr gatavs gan saprast, gan piedot, gan uzklausit, gan spriest taisnu tiesu. Viņš droši vien prata vairākas svešvalodas, ļoti iespējams, ka savulaik bija strādājis ārliem ministrijā, katrā ziņā bija ģimenes cilvēks ar lielu stāžu, iejūtīgs un uzticīgs vīrs, mīļš un pacietīgs tēvs… Vārdu sakot, tas bija kas jauns īsajā, bet notikumiem bagātajā un jaunu paziņu iegūšanas ziņā pārsātinātajā laikposmā, kopš liktenis man bija lēmis tuvāk iepazīt KGB idejas un instrukcijas. Lai nu kā, bet es visai miglaini spēju iztēloties augumā nelielo un no skata tik miermīlīgo Pjotru Petroviču lecam no trešā stāva ideoloģiskajam ienaidniekam tieši skausto. Bet varbūt tieši tāds nagu maucēja tips viņiem bija vajadzīgs. Jo sevišķi situācijā, kad šaudīšanās, draudu un kuģa zvalstišanās izmocītā lieciniece vairākas diennaktis tiek vārdzināta mikroskopiskās kajītes slēgtajā telpā, plosīdama savu iztēli ar nenovēršamā soda nežēlīgajām ainām. Sak, pats Dievs ir lēmis tādai lieciniecei ar spilgti izteiktiem psihopātijas simptomiem uzsūtīt mierīgu, pacietīgu un nosvērtu sarunu biedru, kuram uzdots maksimāli īsā laikā, pagaidām vēl atturoties no izsistiem zobiem, atdauzītām nierēm un lauztām ribām, izvilkt no viņas visu nepieciešamo?

Kamēr gremdējos šādās maziepriecinošās pārdomās, Pjotrs Petrovičs ar saimnieka žestu manā mājīgajā mitekli ieviesa jaunu kārtību: paplāte ar netīrajiem traukiem tika pārvietota kaktā, bet tās vietu uz paliktņa ieņema mazs, melns magnetofoniņš. Ierūsējušais iluminators, kurš tik viegli vis nepadevās, tika atrauts vaļā, un aukstais, sāļi rūgtenais gaiss tūdaļ izvējoja telpu gan no cigaretes dūmiem, gan visām citām nešķīstam smakām. Beidzis sagatavošanās darbus, Pjotrs Petrovičs apjautājās:

—   Varbūt vēlaties kafiju?

—  Ja to vāra taja pašā kastroli kur tēju, tad labāk nevajag.

—   Te nav spāņu viesnīca, Valentīna Vasiļjevna, — Pjotrs Petrovičs cienīgi atbildēja. — Mēs atrodamies uz parasta padomju sauskravas kuģa, kurš veic parastu reisu. Tāpēc nāksies iztikt ar to, kas ir.

—Jūs mani pārliecinājāt, Pjotr Petrovič. Taču pirms mēs sākam īstenot jūsu grandiozās ieceres, es gribētu ieviest pilnīgu skaidrību kādā principiālā jautājumā.

—     Es klausos, Valentīna Vasiļjevna, — mans sarunu biedrs saausijās un nospieda magnetofona slēdzi.

—   Vēlaties ierakstīt?

—   Tāda ir kārtība.

—    Nu, jo labāk. Redziet, Pjotr Petrovič, pirms sieviete, neatkarigi no vecuma, izglītības un sociālā stāvokļa nav nonākusi morgā ar inventāra birku pie kājas, viņai vienkārši nepieciešams paveikt trīs procedūras, kurām ir vistiešākais sakars ar fizioloģiju un higiēnu. Un, proti, (ja neticat, pajautajiet savai laulātajai draudzenei), viņai ik dienas un ne vienreiz vien nepieciešams nomazgāties, mazgāties un apmazgāties. Taču bez attiecīgiem atribūtiem, kuriem tik informētā organizācijā kā KGB noteikti vajadzētu būt pazīstamiem ar kodētiem nosaukumiem, tādiem, kā silts ūdens (vēlams bez gliemežvākiem un ūdenszālēm), izlietne ar krānu un klozetpods ar vāku, to nav spējīgs paveikt neviens, pat uz padomju valstij naidīgām izdomām sevišķi kārs sievieškārtas pasaules imperiālisma aģents. Kamēr man nebūs visa tikko nosauktā, ne par kādām sirsnīgām sarunām nevar būt ne runas! Ticiet man, Pjotr Petrovič, es to nesaku, lai jums iekaitētu. Gluži vienkārši — pat tērzējot ar tik saistošu sarunu biedru kā jūs, es nemitīgi domāšu tikai par personisko higiēnu. Jūsu kuslais un blaugznainais"ezītis" ir kā drausmīgs atgādinājums, kas var piemeklēt jebkuru sievieti, ja veselu diennakti viņa nav apmazgājusies…

12. nodaļa

/ASU. Virdžīnijas štats. Moteļa "Smejošā jaunava" bārs.

1978. gada 4. janvāris.

Jūdžins atcerējās kādu diezgan primitīvu testu, ar kuru tomēr netika galā vairums CIP specskolas studentu Tūsonā, Arizonas štatā. Ar šo tesm pārbaudīja reakcijas ātrumu uz briesmām, kas pēkšņi uzglūnēja visnegaidītākajā garā, līkumainā gaiteņa vietās, kas milzīgā angāra pagrabā bija speciāli iekārtotas šādai pārbaudei. Visi kursanti zināja, ka bruņotie maketi būs tieši septiņi — ne vairāk un ne mazāk. Taču instruktori augstāk vērtēja nevis trāpījumu precizitāti nosacītajam pretiniekam, bet drīzāk gan pārbaudes dalībnieka nervus. Pēc noteikumiem uguni drīkstēja atklāt tikai tādā gadijumā, ja maketam rokā bija pistole. Piektais vai sestais šķērslis bija rūpīgi izveidots ellišķīga paskata pelerinā tērptas sievietes manekens, kura izšāvās vārda tiešā nozīmē no zemes apakšas un kursanta degungalā ar blīkšķi atvēra milzīgu, daudzajās pārbaudēs krietni sapluinitu "ģimenes" lietussargu.

Deviņi no desmit šo sievišķi nošāva tiešā tēmējumā…

Kad Grīns izrunāja pēdējo frāzi, jūdžins tūdaļ atcerējās viltīgo testu. Viņa reakcija uz tik negaidīti izmirušā "profesora" vārdiem bija zibenīga, taču Jūdžins pārāk ilgi bija nostrādājis "firmā" un guvis pietiekami daudz bargas mācības, lai "sieviete ar lietussargu" viņu izprovocētu uz neapdomīgu rīcibu un viņš kā brašs kovbojs no Holivudas vesterna izrautu no maksts koltu un pieliktu to pie deniņiem cilvēkam, kurš pārāk daudz zināja, kaut uzdevās par nejaušu sarunu biedru.

Ļaudams kārtējo reizi glāzē iedzinkstēties jau krietni pakusušajiem ledus gabaliņiem, Jūdžins ar interesi uzlūkoja Grīnu.

—   Neesmu jūs iepazīstinājis ar savu draudzeni.

—   Lai kādu pazitu, nav teikts, ka ar viņu obligāti jāiepazīstas, — Grīns, acis nenovērsdams, mierīgi atbildēja.

—   Kā intereses jūs pārstāvat, Grīna kungs?

—   Savienoto Valstu ienaidnieku intereses tās nav.

—   Tā nav atbilde.

—    Pašreizējā situācijā tā ir vienīgā iespējamā atbilde.

—   Ko jūs zināt par Veļu?

— Pietiekami daudz, lai mēs netērētu laiku, kavējoties atmiņās… — šim cilvēkam acīmredzot piemita iedzimta spēja visasākos vārdus iegremdēt inteliģences samtainajā futrāli. —Ja esat ar mieru risināt sarunu uz līdztiesīgiem pamatiem, sakiet "jā".

—   Ko es iegūšu par savu "jā", Grīna kungs?

—   Manu "jā".

—   Un to jūs uzskatāt par līdzvērtīgu maiņu?

—    Teiksim tā: mēs abi esam ieinteresēti šai sarunā.

—   Jums šķiet, ka par manām interesēm esat informēts tikpat labi kā par savējām?

—   Tad riskējiet un pārbaudiet!

—    Okei, — Jūdžins ar biezās glāzes apaļo dibenu uzsita pa galda virsmu, tādējādi it kā simboliski apzīmogodams savu piekrišanu.

—   Tikai ievērojiet, Grin: tā būs privātas personas saruna ar privātu personu!

—   Kā citādi, Veļa kungs! — Grins iecietīgi pasmaidīja. — Mēs jau arī esam privātpersonas, kuras saveduši kopā sliktie laika apstākļi un vēlēšanās izskalot rīkli. Citādi mēs nesēdētu te, bet Lenglijā, "C" sekcijas kafejnīcā.

—    Oho! —Jūdžins izbrīnā pacēla acis. — Ari tur jūs esat dzēris viskiju, Grīna kungs?

—   Tātad jūs sakāt "jā"? -Jā-

—   Vienosimies jau pašā sakumā — ne jus man, ne es jums neuzdosim jautājumus, kam nav sakara ar mūsu kopigo interešu loku. Nejautāsim viens otram, kā esam ieguvuši informāciju un kas to ir sniedzis.

—   Neiebilstu, —Jūdžins pamāja.

—    Un tātad, Veļa kungs, dāma, kas jūs interesē, atrodas vienā no sauskravas kuģa "Kamčatkas" kajitēm, kuģis pierakstīts Ļeņingradas ostā un ar koksēšanas akmeņogļu kravu ir mājupceļā no Mančestras, pa ceļam iegriežoties Roterdamas un Gdiņas ostā. Šobrīd kuģis atrodas piecpadsmit stundu brauciena attālumā no Polijas krastiem. Gdiņā "Kamčatka" uzkavēsies apmēram četras stundas, uzņems produktus un ūdeni un tad lidz pat Ļeņingradai nekur vairs neiegriezisies. Domāju, ka visu brauciena laiku jūs interesējošā dāma būs izolēta no apkalpes, visticamāk — viņa tiek pratināta. Ja būsiet ar mieru izdarīt kādu pakalpojumu personām, kuras pārstāvu, es no savas puses esmu gatavs kaut ko darīt, lai minēto dāmu atbrīvotu un pārsūtītu uz ASV…

Ledus gabaliņi Jūdžina glāzē jau sen bija pārvērtušies bezkrāsainā šķidrumā, kas neglābjami bija atšķaidījis skotu viskija dzintardzelteno krāsu. Vēl aizvien, acis nenovērsdams, viņš pāri Grīna galvai noraudzījās neizteiksmīgā melnbaltā gravīrā, kas ar līmlenti nevērigi bija piestiprināta pie sienas un kurā bija atainots sers Vinstons Cērčils savas satraucošās Fultonas runas laikā, kas 1946. gadā iezīmēja "aukstā kara" sākumu. Jūdžins klausījās ļoti uzmanīgi, katrs sarunu biedra vārds, katra intonācija un pat viegla nopūta automātiski iegūla viņa apziņā, izraisot aktivu smadzeņu darbību. Taču ārēji atgādināja izklaidīgu frantu, kurš, labāku sabiedrību neatradis, ir spiests uzklausīt garu un nesaprātīgu nejauša galda biedra anekdoti.

—    …tās ir diezgan augstas. Ja esat ar mieru pieņemt manu priekšlikumu, ir pēdējais brīdis kaut ko uzsākt. Izdabūt viņu no turienes ārā mēs varam vienīgi tad, kad kuģis būs Gdiņas ostā. Bet tas, kā jau teicu, notiks pēc piecpadsmit stundām. Tāpēc, Veļa kungs, jums ir jāizlemj…

—    Un garantijas? — Jūdžina balss skanēja dobji un neizteiksmīgi.

—   Ir lielas cerības, ka mums izdosies…

—   Ko jūs gribat no manis?

—    Mums ir informācija par ASV pilnvarotā pārstāvja ANO Janga gaidāmo tikšanos ar vienu no Palestinas atbrīvošanas organizācijas vadītājiem.

Lidzko Grīns bija nosaucis Janga vārdu, Jūdžins tūdaļ saprata, ar ko viņu savedis kopā liktenis. "Firmas" draudzīgās attiecības ar Izraēlas izlūkdienestu Lenglijā nebija nekāds sevišķais noslēpums. Taču neplānotā tikšanās ar šī dienesta pārstāvi Jūdžinam tobrīd šķita drīzāk eksotisks nekā nopietnas ievērības cienīgs fakts.

—    … Mums jāzina, kad un kur notiks iecerētā tikšanās. Tas ari viss, ko no jums vēlos.

—   Gribat novākt kārtējo palestīnieti?

—Ja atmiņa mani neviļ, — Grīns saknieba lūpas, — mēs tikko norunājām!..

—   Piedodiet.

—   Kāda ir jūsu atbilde, Veļa kungs?

Jūdžins paraustīja plecus.

—    Pirmkārt, es tuvāko piecpadsmit stundu laikā nevaru noskaidrot to, ko jūs vēlaties…

—  Tas ir ņemts vērā. — Grīns piekritoši pamāja. — Esam gatavi savu vienošanās daļu paveikt avansā.

—   Vai jūs vienmēr strādājat avansā?

—   Tikai izņēmuma gadījumos.

—   Neierobežota uzticēšanās?

—   Visparastākais aprēķins, — Grīns savukārt paraustīja plecus. — Un otrkārt?

—   Man nekas nav zināms par šīm sarunām. Bet, ievērojot to, ka starp ASV un Palestinas atbrīvošanas organizāciju nepastāv nekādas oficiālas attiecības, varu tikai pieņemt, ka sarunas būs konfidenciāla rakstura un notiks kādā neuzkrītošā, slepenā vieta. Bet tā kā jūs, Grīna kungs, esat tik labi informēts, jums būtu ari jāzina, ka Tuvie Austrumi nav manā kompetencē. Es darbojos citos reģionos.

—Jā, man tas ir zināms.

—   Tad paskaidrojiet, lūdzu, kā varu būt jums noderīgs?

—   Volšs.

—  Ak, Dies'! —Jūdžins ielaida visus piecus pirkstus savā matu ērkulī un ar asu žestu novāca no pieres kādu sevišķi nepaklausīgu un kaitinošu šķipsnu. — Kas jums nāk prātā, Grīn?! Tikko kāds grasās pārkāpt viņa kabineta slieksni, Volšs paslēpj jebkuru dokumentu pat tad, ja tā ir tikai aizvakardienas laika prognoze.

—  Ja principā piekrītat, gan atradīsies iemesls, lai sarunā ar Volšu pievērstos šim tematam un iegūtu informāciju, kas mūs interesē.

—   Atzīties viņam, ka esmu nolēmis kļūt par musulmani?

—   Es jums paziņošu, kas jums jāsaka, — Grīns pacietīgi atbildēja.

—   Tātad, ja piekritīšu, būšu ielaidies Mossada pārvervēšarrcfs mēģinājumā?

—    Vārdi vienmēr ir tikai vardi! — Grīns dziļdomīgi pacēla rādītājpirkstu, — to kārtību var mainīt pēc vajadzības, veidojot atšķirīgas kombinācijas. Jūs taču esat profesionālis,

Vel! Mums nav nekādas vajadzības pārvervēt vienu vai vairākus CIP darbiniekus, ja mums plaši atvērtas tā direktora kabineta durvis. Vai gan man jums jāskaidro, ka ; ratēģiskās informācijas apmaiņa starp mūsu firmām pastāv jau daudzus gadus? Bet konkrētajā gadījumā runa ir tikai par draudzīgu pakalpojumu, neko vairāk. Nekādu papīru, parakstu un zvērestu — nekā! Es jums pat nepiedāvāju naudu, jo mūsu pakalpojums jums izmaksās daudz dārgāk nekā…

—  Varbūt man tūlīt un tepat samaksāt, lai nepaliktu jums parādā?

—   Paldies, par dzeramo es parasti maksāju pats, — Grīns sausi atbildēja, ignorēdams Jūdžina mēģinājumu pajokot.

—   Vai varam uzkāpt manā numurā?

—   Kāpēc? — Grīns paraustīja plecus.

—   Man ārkārtīgi gribas izpētīt jūsu kabatu saturu, Grīna kungs!

—   Gribat atrast diktofonu?

—   Un man nevajadzētu to meklēt?

—   Nomierinieties… — Grīns nolika uz galda savu šauro, kopto roku, it kā mēģinādams sarunu biedram iedvest savu mieru. — Un, Dieva dēļ, neesiet tik aizdomīgs. Šis nav tas gadījums! Pirmkārt, man nav nekādu audio un video ierakstīšanas ierīču. Un, otrkārt, darījums, kuru jums piedāvāju, ir tīrāks par destilēm ūdeni. Sakiet "jā" un dodiet man iespēju sazināties ar mūsējiem Gdiņa. Ticiet man, izpildīt to mūsu norunas daļu, kas skar jūsu intereses, ir ļoti sarežģīti. Pat mums tas nav viegli…

—   Un cik ilgā laikā man jāatrisina jūsu problēma?

—   Maksimums — divās nedēļās.

>

—    Diez kas nav.

—   Diemžēl arī mēs esam laika trūkumā.

—   Bet ja nu jūs viņu neatgādāsiet uz Ameriku?

—   Tad uzskatīsim, ka šīs sarunas nav bijis.

—   Cik cēlsirdīgi, —Jūdžins nomurmināja. —Jūs tiešām varat viņu izraut no KGB ķetnām?

—   Es to formulētu citādi.

—   Lūdzu, dariet to, jums šai jautājumā lielāka pieredze nekā man.

— Es jautājumu formulētu tā: "Vai tiešām jums ir tik svarīgi uzzināt ASV un Palestinas atbrīvošanas organizācijas slepenās tikšanās laiku un vietu?"

—   Piekrim, —Jūdžins strupi pamāja un vienā malkā iztukšoja viskija paliekas. — T aču pirms mēs šķiramies, jums man jāatbild uz vienu jautājumu.

—   Mēs taču norunājām… — Grīns iesāka, taču Jūdžins viņu noteiktā toni pārtrauca.

—   Atbilde uz šo jautājumu man tomēr nepieciešama, jo runa ir par manu drošību. Par manu un… un viņas drošību…

—   Ko jūs gribat zināt? — Grīns klusi noprasīja.

—  Kas ir jūsu informācijas avots? Ja neatbildēsiet, baidos, ka darijums nenotiks. Saprotiet mani pareizi, Grīn. Kāda jēga izmantot jūsu palīdzību, ja pēc divām nedēļām mēs cietīsim autoavārijā?

Grīns izdzēra malciņu, saviebās, tad izvilka no plastmasas kārbiņas salveti ar moteļa firmas zīmi, noņēma brilles un lēnām sāka slaucīt to stiklus. Jūdžins pacietīgi gaidīja.

Bārmenis ieslēdza stereomagnetofonu, un šaurajā gaiteņbārā ievibrējās Lūisa Ārmstronga zemā, piesmakusī balss.

Beidzot Grins uzsprauda briļļu tievo stīpiņu uz plānā deguna skrimšļa un nopūtās.

—   Nu, labi. Esmu spiests jums atbildēt, kaut gan tādējādi pārkāpju savas pilvaras. Ceru, Vel, ka jūs saprotat, ar ko riskēju gan es, gan jūs, ja…

—   Netērējiet velti laiku, Grīn.

—    Labi… Šobrīd apakšpulkvedis Mišins ir pie mums.

—   Kā jūs tikāt viņam uz pēdām?

—   Mūsu ļaudis viņu izsekoja jau vairākus mēnešus. Bet tad viņš piepeši Šveicē mums pazuda, vairākas nedēļas bija kaut kur izčibējis un tad atkal pēkšņi uzradās Orli lidostā. Tur viņu arī nopeilēja mūsu aģents. Bet tālāk…

—   Kādi jūsu firmai ar viņu rēķini?

—  Teiksim tā: mums viņiem bija jāuzdod pāris jautājumu.

—   Un viņš tūdaļ klāja vaļā visu informāciju par mani un par viņu… vai tā?

—     Saprotiet, Vel, mūs interesēja pavisam kas cits. Vienkārši šim cilvēkam kaut kā vajadzēja izskaidrot savu uzrašanos Amsterdamā un visus tos trikus, ko viņš izstrādāja viesnīcā "Dama"…

—    Tātad, ja es pareizi jūs sapratu, uz manām pēdām jūs nonācāt nejauši?

—Jā, varētu teikt arī tā.

—    Bet, kad to atklājāt, sasaistījāt faktus. Un nolēmāt gūt zināmu labumu sev?

—   Vai jūs būtu rīkojies citādi?

—   Vai Mišins ir dzīvs?

-Jā-

—   Ko jus ar viņu taisāties darīt?

—   Vel, jūsu vienīgais jautājums ir izvērties par improvizētu preses konferenci! — Grins pāri brillēm pārmetoši uzlūkoja sarunu biedru. — Es jums atbildēju. Vai ķersimies pie darba?…

13. nodaļa

Baltijas jūra. Sauskravas kuģis"Kamčatka".

1978. gda 5. janvāris.

Ar pratināšanu diez ko neveicās.

Pēc mana higiēniskā monologa šokētais Pjotrs Petrovičs kā applaucēts izmetās pa durvīm, un veselu diennakti man bija laupīta viņa patīkamā sabiedrība. Vai viņš ar Maskavu apmainījās radiogrammām par tematu, kā būtu, ja mani par nekaunību noslīcinātu, vai karoja ar mūsu "tupeles" komandējošo sastāvu, pieprasīdams man jaunu dzīvojamo platību (tā vedināja domāt nākamās dienas notikumi), vai arī, manu pārmērīgo prasību sarūgtināts, tempa sīvo, pieostīdams sāļo jūras vēju, to es nezinu. Lai"nu kā, bet nākamajā rītā tūlīt pēc brokastīm, kas ne ar ko neatšķīrās no trim iepriekšējām gardēžu maltītēm, manā suņu būdā atkal parādījās bakurētainais matrozis, pabolīja uz mani acis kā Mihelsona rūpnīcas strādnieks uz Fanniju Kaplāni, aizkapa balsī pavēlēja: "Slienies kājās!", pagrāba klēpī manas cisas ar visu matraci un spilvenu un nozuda. Kuģa lāvas metāla režģis, kas atgādināja skūtu dzeloņstiepļu pinumu, neapšaubāmi būtu ideāla guļvieta jaunizceptam jogam.

Es turpretim baidījos piesēst pat uz tā maliņas, tāpēc pieplaku pie iluminatora un sāku raudzīties uz sīkajām, asajām sniegpārslām, kas nesekmīgi sitās pret biezo, netīro stiklu un tad nozuda lejā, Baltijas jūras aukstajās putās. "Balts kuģis zilā jūrā…" Ak, Dievs, kā īstenība atšķiras no stereotipiem, kas mums borēti jau no tā brīža, kad vēl tupējām uz podiņa. Kurš gan no maniem vienaudžiem pat visbriesmīgākajos drudža murgos jūras ceļojumu spētu iztēloties tādu, kāds tas atklājās man? Ne miņas no krāšņā lainera, plašajiem tīrajiem klājiem ar baseiniem, ne vēsts no izdresētiem stjuartiem ar kaķa manierēm un rudbārdainiem kapteiņiem sniegbaltos mundieros ar sirmiem deniņiem un jūras putu pīpēm zobos… Tikai drūma vienmuļība, metāla starpsienas ar mitrumā atlupušas vecas krāsas burbuļiem, sasmakuša ūdens smirdoņa tilpnēs, bezcerība un par priekšzīmīgu uzvedību padomju transportflotes rīcibā norakstītu kriminālnoziedznieku bakurētainie un neskūtie ģīmji…

Tad atkal saklausīju klusu šņirkstoņu.

— Rokas aiz muguras! — bakurētainais sēcošā balsī nokomandēja. — Ar seju pret lāvu!…

Ar melnu, pēc sāls smirdošo lupām viņš man aizsēja acis, tad pagrūda un pavēlēja: "Uz priekšu!"

Mēs gājām djezgan ilgi. Ja jums kādreiz bērnībā gadījies spēlēt paslēpes, jūs sapratīsiet, ka jūtas pieaugusi sieviete, kas ar aizsietām acīm un bez jebkādiem orientieriem bangainā jūrā pārvietojas pa liela kuģa gaiteņiem. Es nemitīgi uzgrūdos visādām dzelzs tapām, kastu stūriem, margām un rokturiem. Bakurētainais mani stūrēja kā važonis vezumnieku zirgu, ik pa brīdim uzkliegdams: "Pa labi!", "Pa kreisi!", "Piecus pakāpienus uz augšu!"', "Stāt!"…

Sarūsējušajā kuģelī, protams, nebija ne kodolreaktoru, ne stratēģisko raķešu, ne spiegu akvalangistu grupas, kas gatavojas izcelties krastā kādā no VFR piejūras kūrotiem. Un tas, ka mani pa smirdošajiem un viļņu žvankātajiem gaiteņiem veda ar aizsietām acīm, bija izskaidrojams ne jau ar slepenību, bet tikai un vienīgi ar vēlēšanos kārtējo reizi pazemot kraupaino aitu. Citādi rīkoties viņi vienkārši nebija spējīgi. Nekad nebija to spējuši — ne agrāk, ne tagad. Un nespēs nekad. "Ej cauri ierindai!", "Marš, kaktā!", "Ārā no klases!", "Noliec partijas biedra karti!". Un tomēr ar norāšanu, izdzīšanu, atņemšanu un iznīcināšanu vēl ir par maz — nepieciešams arī pazemot, samīdīt, padarīt par tukšu vietu! Ak, Dievs, vai tiešām mani ar degunu vajadzēja iebakstīt šai zaņķi, no galvas līdz kājām izvārāt dubļos, lai beidzot pār mani nāktu pilnīga apskaidrība un es patiesajā gaismā ieraudzītu to, ko nespētu neredzēt pat aklais?! Un tomēr mēs neredzējām! Divsimt piecdesmit miljoni aklu kurlmēmo naivi ticēja zilajai jūrai ar baltu kuģi! Divsimt piecdesmit miljoni, kuriem līdz pilnīgai laimei pietiek ar to, ka "pa blatu" izdodas dabūt doktordesas luņķi, saņemt algas pielikumu desmit rubļu apmērā vai arodbiedrību vietējā komitejā izplēst bērniem divas brīvbiļetes uz rajona kultūras namu ar piesūkušos Salatēti un klimaktērisku Sniegbaltīti…

—   Stāt!

Bet lūdzu! Ja reiz "stāt", tad "stāt"!

—   Soli pa kreisi.

Saklausīju durvju čirkstoņu, tām atveroties.

—   Uz priekšu!

Pieradusi paklausīt bakurētainā loča lakoniskajām komandām, spēru soli uz priekšu, aizķēros aiz metāla starpsienas un nogāzos uz mutes, pēdējā brīdī gan tomēr paspēdama pašaut rokas priekšā, tikai tas maz ko līdzējā. Tumsa, sāpes un svelošs aizvainojums manī izraisīja tādus naida uzplūdus, ka norāvu no acīm stulbo apsēju… Tikmēr dzelzs durvis jau bija aizcirtušās, un uz atvadām es vairs tikai saklausīju bakurētainā

neķītro smiekliņu:

> >

—    Vai tikai nebūsi galviņu sasitusi, pretigā žīdauka!…

Šī bija mazliet augstākas klases kajīte. No tās, acīmredzot,

bija izsvieduši kādu kapteiņa palīga palīgu vai politdaļas vadītāja vietnieka vietnieku. Vismaz te bija netira, tomēr norobežota kabīnīte ar klozetpodu un dušu, gulta ar skapīti, kāds veidojums, ko nosacīti nosaukt par rakstāmgaldu, divi greizi ķebļi un pat naktslampiņa. Jāteic gan, ka uzvara komunālajā ķiviņā ar Pjotru Petroviču mani neko daudz tomēr neiedvesmoja. Jo vai tad nebija vienalga, kādā zārkā peldēt uz KGB pagrabiem? Un kam gan interesē, vai nonākšu mazgāta vai nemazgāta uz nopratināšanu pie kārtējā Lubjankas centrālā aparāta bonvivāna ar Maskavas starptautisko attiecību institūta diplomu kabatā, māku sazināties divās svešvalodās un profesionāla kaulu lauzēja grābienu?

—   Nu, kā jums patīk šī kajīte?

Pjotrs Petrovičs, kurš pa neilgo laiku, kopš nebijām tikušies, bija krietni zaudējis sākotnējo spozmi, lietišķi iekārtojās uz ķebļa, nolika savu melno maģi uz rakstāmgalda, rūpīgi notēmēja tā iekonstruēto mikrofonu uz manu pusi un, atbildi nenogaidījis, nospieda slēdzi.

—   Var iztikt?

—   Tad sāksim?

—   Aiziet! — es piekritu.

—   Shipholas lidostā jūs nebijāt viena, vai ne?

—   Nē, nebiju.

—   Kas bija tas vīrietis?

—   Kuru jūs domājat?

—   Tas, kurš reģistrēja jūsu aviobiļeti.

—    Vienkārši kāds paziņa. Satiku viņu pie reģistrācijas galda. Iepazināmies, sākām pļāpāt. Nu, un tad es palūdzu, lai

viņš noformē manu biļeti.

i »

—    Bet varbūt jūs iepazināties nedaudz agrāk? — šoreiz Pjotrs Petrovičs mani izprašņāja tik piesardzīgi, it kā saiņotu eglīšu rotājumus.

Saprazdama, ka bez iemesla šis sažuvušais kucēns tādus jautājumus neuzdotu, savilku ģīmi pielūdzēju izlutinātas koķetes grimasē un nevērigi atmetu ar roku.

—   Var jau būt, Pjotr Petrovič. Kas gan jūs, vīriešus, visus spēj atcerēties!

—    Nekļūstiet vulgāra, Valentīna Vasiļjevna, — čekists estētikas pasniedzēja tonī aizrādija. — Jums tas nepavisam nepiestāv.

—   Labi, Pjotr Petrovič, — padevīgi pamāju. — Mēģināšu nebūt vulgāra!

—   Lūdzu, pacentieties būt ari patiesa!

—   Norunāts, Pjotr Petrovič.

—    Nu, bet ja norunāts, kas bija tas vīrietis, Valentīna Vasiļjevna?

—   Man mīļākais.

—   Vai mīļākajam ir arī vārds?

—   Domāju, ka ir. Tikai es nepajautāju.

—   Un jūs domājat, ka es tam noticēšu?

—   Kā jums tīk, Pjotr Petrovič!

—    Neesiet nu tik pašpārliecināta, Valentīna Vasiļjevna.

Spēles un rotaļas ir beigušās, laiks maksāt rēķinus.

—  Jūs mani biedējat, Pjotr Petrovič!

Cītīgi tēloju klīnisku idioti, turklāt darīju to bez īpaša mērķa. Žēlastību no viņiem negaidīju un man nepavisam negribējās izlūgties piedošanu, taču ceļš uz dzimteni bija pārāk tāls, lai to aizvadītu vientulībā. Galu galā — bada laikā velns pat mušas ēd, ja reiz nebija nekā labāka, par sarunu biedru varēja noderēt ari Pjotrs Petrovičs.

—   Ko tad es būtu noziegusies, par ko man jamaksā? — rokas lauzīdama, pielēcu no guļvietas un pa šauro kajīti sāku skraidīt uz priekšu un atpakaļ. — Es nevienu neesmu nogalinājusi vai nodevusi, neko neesmu slēpusi, neesmu perinājusi nekādus ļaunus nodomus pret savu valsti. Esmu vienkārša padomju žurnāliste, kas ar varu ievilkta jūsu idiotiskajās intrigās. Starp citu, ja jums tas vēl nav zināms, tieši jūsu priekšnieki mani aizsūtīja uz Holandi, tie bija viņi, kas jauca man galvu ar muļķīgiem nostāstiem par nez kādiem van Goga muzejiem. Bet kad es, jūsu kolēģu nemitīgās šaudišanās pārbiedēta un baidīdamās izlidot tieši uz Maskavu, drošības dēļ nolemju izmantot izpalīdzīga drauga atbalstu un pāris nedēļu nogaidīt Statos, kamēr viss norimstas, jūsu aģenti pakampj mani kā sienas klēpi, iesviež mašīnā, uzgrūž uz kaut kāda aptaurēta kuģa un kā rūdītu noziedznieci un spiedzi transportē uz dzimteni. Paklausieties, vai tik pa to laiku, kamēr es to visu pārdzīvoju, Lubjankā nav mainījusies priekšniecība, un jūs vienkārši vairs neesat lietas kursā? Vai tā nevarētu būt, Pjotr Petrovič…

Brīdi nogaidīdams, it kā ieklausīdamies manu murgu atbalsis, kas aizvienu vēl virmoja gaisā, Pjotrs Petrovičs nopūtās, pasniedzās pēc tumšzilās mapītes, nesteidzīgi atsaitēja tās aukliņas un izņēma divas mašīnraksta lapas, saspraustas ar pamatīgu padomju ražojuma dzelzs saspraudi.

—   Vai zināt, kas tas ir?

—    Dekrēts, ka tieku apbalvota ar otrās pakāpes Darba slavas ordeni?

—    Neuzminējāt vis, Valentīna Vasiļjevna.Tas ir jūsu nāves spriedums.

—      Nāves spriedums? — uz mirkli mani pārņēma neparasta atsvešinātības sajūta: tas nenotiek ar mani, tas nav šeit, ne šajā dzīvē. — Nāves spriedums? Man?

—    Jums, Valentīna Vasiļjevna, jums, mīlulīt! — Pjotrs Petrovičs gandrīz dūdoja, it kā uzticētu man sevišķi slepenu recepti, kā pagatavot ērkšķogu ievārījumu bez cukura. — Jums, kam gan vēl citam!

—   Un par ko tad?

—     Izlasiet pati, Valentīna Vasiļjevna. Ko mēs te velti muti dzisinām? Nesēžam jau jūsu redakcijā un anekdotes nestāstām. Turklāt tas ir tāds īpašs spriedumiņš. Jūs, kā spalvas meistariene, pratīsiet novērtēt…

Uzvedīgais Pjotrs Petrovičs, kas šai brīdī acīmredzot jutās kā KGB pagaidu pilnvarotais visā Baltijas jūrā un Polijas piekrastē, mrēja papīra lapas tieši pie mana bailēs nosvīdušā deguna, viņš to darīja ar impozantu — reizē mīlīgu un nevērīgu žestu. Tā otrgadnieks no pēdējā sola tur aiz astes beigtu žurku, ar kuru reiz pa visām reizēm nolēmis pārmācīt briļļaino teicamnieci. Atklātajā, ārkārtīgi godīgajā un domāšanas procesu nesamaitātajā KGB veterāna sejā kā fotopapīra lapā pirms tā izņemta no vanniņas ar attīsti tā ju, aizvien skaidrāk iezīmējās dziļš gandarījums par paveikto.

Pārvarējusi mirkļa stingumu un sakopojusi gribasspēka atliekas, piespiedu sevi izlasīt, kas tur rakstīts. Jau pēc trim rindiņām man viss bija skaidrs: tā bija mana un Jūdžina dialoga stenogramma Amsterdamas lidostas zālē. Saruna bija nodrukāta skatuves dialoga formā ar katra runātāja teksta atkāpēm, es tiku dēvēta par objektu "A", bet Jūdžins — par objektu "B".

—   Nu? — čekists apjautājās. — Vai iepazināties?

—   Zināt, Pjotr Petrovič…

Ieturēju nelielu pauzi, lai iegūtu nedaudz laika un apsvērtu iespējamās sekas. Es labi atcerējos mūsu sarunu Shipholā.

Toreiz man no bailēm trīcēja ceļgali, brīvība bija turpat degungalā, to pārdesmit metru attālumā, kas reģistrācijas galdu šķīra no boinga trapa, es grozīju galvu uz visām pusēm, un Jūdžins mani lūdza savaldīties. Neko ķecerīgu es toreiz nepateicu. Tiesa, bija viena aizdomīga frāze. Jūdžins, pūlēdamies piebremzēt manu aizvien pieaugušo paniku, caur zobiem bija novilcis: "Tā tu iekritīsi acīs arī tiem, no kuriem labāk piesargāties. .." izrauta no konteksta, šī frāze izteica reizē visu un neko. Konkrēti viņiem nebija nekā, kur piesieties. Taču — un tas bija briesmīgākais — uz "Optimas" nodrukātās lapiņas labāk par jebkuru fotoaparātu fiksēja manu un Jūdžina interešu kopibu. Milētāji tā nerunā. Un laipnie onkulīši, kas Pjotram Petrovičam bija piespēlējuši šo stenogrammu, to saprata. Tātad…

—   Zināt, Pjotr Petrovič, tas nu gan nepavisam neatgādina nāves spriedumu.

—    Un ko tad tas atgādina? — Pjotrs Petrovičs mīlīgi nodūdoja.

—   Pēc formas — lugu.

—   Bet pēc satura.

—   Pēc satura — denunciāciju.

—    Jūs zināt, kas ir jūsu mīļākais? — viņš noprasīja, uzsvērdams vārdu "kas"?

—   Par kuru jūs runājat?

—  Nemēģiniet izlikties samaitātāka nekā esat patiesībā! Tas jums tik un tā neizdosies.

—   Jūs uzdevāt gaužām idiotisku jautājumu, Pjotr Petrovič. Bet uz idiotiskiem jautājumiem ir ļoti grūti atbildēt.

—   Es jums uzdevu gluži normālu jautājumu.

—    Tādā gadījumā pamēģiniet to uzdot ari savai sievai. Un ja viņa.ir godīga sieviete (par ko es sāku šaubīties, jo ar tādu vīrieša tipu, kāds esat jūs, spēj sadzīvot tikai profesionālas prostitūtas), viņa jums atbildēs tieši tāpat kā es.

Pjotrs Petrovičs acīmredzami sadrūvējās. Un tā kā man jau bija pietiekami plaša pieredze saskarsmē ar Lielās Lubjankas dižciltīgo vīriešu institūta audzēkņiem, jutu, ka vārdu divkauja ar šo pintiķi man var beigties visai bēdīgi. Ne velti mana paziņa mēdza sacīt: " Nebaidies no temperamentīgiem vīriešiem, baidies no klusajiem un rāmajiem."

—    Labi, — Pjotrs Petrovičs saknieba lūpas, tad atkal neskanīgi ierunājās: — Pavērsīsim šo jautājumu citādi: vai jūs zināt, kas ir cilvēks, kurš reģistrēja jūsu biļeti Shiph'olā?

—    Visparastākais nelietis, kā visi vīrieši, — es neizteiksmīgi nomurmināju.

—   Pēdējo reizi jautāju: vai jūs zināt, KAS viņš ir?

—   Viņš ir vīrietis, Pjotr Petrovič. Izglītots. Patīkams. Fiziski spēcīgs. Neprecēts. Ļoti labi prot krievu valodu. Apakšbikses nevalkā. Idiotiskus jautājumus neuzdod. Seksuāli aktīvs. Labsirdīgs. Viņš jauki smaržo. Un viņš nav sadists. Ticiet man, Pjotr Petrovič, deviņdesmit procentiem padomju sieviešu ar nule minētajām ipašibām pilnīgi pietiktu, lai ar tādu vīrieti liktos gultā un liekus jautājumus neuzdotu.

—   Tā ir maukas psiholoģija! — čekists iebrēcās.

—   Tā ir sievietes psiholoģija.

—   Bet es jums saku, ka maukas!

—   Jums labāk zināms, — es paraustīju plecus, juzdama, ka jūras ceļojuma iespaidos iemantotais nogurums sāk grauzt plakstiņus. — Tātad deviņdesmitprocenti padomju sieviešu ir tieši tādas.

—   Maļceva!

—   Klausos!

—   Paskatieties pa iluminatoru!

—   Kāpēc?

—   Paskatieties gan! Tas, ko jūs tur ieraudzīsiet apvienojumā ar jūsu iedzimto fantāziju un izlaidīgo dabu, palīdzēs mums visdrīzākajā laikā beigt šo nogurdinošo sarunu…

Pagriezu galvu uz aprūsējušā iluminatora pusi, bet ieraudzīju tikai biezu, necaurredzamu miglas autu. Netīri pienainā janvāra migla bija saplūdusi ar salto svina pelēko jūru. Likās, ka mēs atrodamies nevis uz izļodzīta sauskravas kuģa klāja, bet reaktīvās lidmašīnas saliņā, kas laužas caur ciešu mākoņu blīvu.

—   Kas tur ko redzēt? — pagriezos pret izmeklētāju. — Šaubos, vai šāda ainava iedvesmotu Aivazovski.

—   Lieciet mierā nabaga Aivazovski un padomājiet par sevi!

Pjotrs Petrovičs piecēlās un ar krietnu piepūli atrāva iluminatoru vaļā. Tajā pašā mirklī kajīte piepildījās ar sīkām, baltām sausa sniega lapsenēm un viļņu šļakatām.

—   Uz šī kuģa, jūsu zināšanai, Maļceva, es un tikai es jums iemiesoju likumu, valsts varu un Bībelē pieminēto pārmācības zobenu!

—   Pjotr Petrovič, — knapi muti pavērusi, es jau jutu, ka spēlējos ar uguni. Tomēr apstāties nespēju. —Ja jums tik ļoti gribas līdzināties Višņevskim, lūdzu, uzlieciet brilles. Tad līdzība būs pilniga. Turklāt es…

Pabeigt iesākto frāzi nepaguvu, jo Pjotrs Petrovičs neatdarināmā veiklībā paspēra pussolīti uz manu pusi un gandrīz neatvēzējies ar delnas šķautni iebelza man pa lūpām.

Asinis un asaras pašķīda gandrīz vienlaicīgi.

—   Ceru, ka esmu aizbāzis tavu pretigo rildi kaut uz mirkli… — čekists aizcirta iluminatoru, tad atkal pagriezās pret mani, iebāza labo roku kaut kur žaketes dzilēs un izcēla no turienes kādu iegarenu priekšmetu. Šaurajā kajītē atsperes izsviestā asmena klikšķis noskanēja gandriz kā pistoles šāviens…

Spiezdama pie lūpām pa šo īso bridi asinīs gluži samirkušo kabataslakatu, es kā notēmēta raudzijos uz auksto, blāvi vizmojošo asmeni ar šauru reni vidusdaļā. Pjotrs Petrovičs turēja dunci izstieptā rokā, pavērsis asmeni uz manu pusi, un likās, ka viņš tēmē, lai mestu ar to man.

—   Bet tagad klausies uzmanīgi, pērkamā maita. Klausies un iegume! Ja tuvāko desmit sekunžu laikā tu godīgi neatbildēsi uz maniem jautājumiem — tu būsi līķis, Maļceva! Un vēl kāds sīkums: es tevi ne tikai nogalināšanu, bet sakapāšu sīkos gabaliņos un izmetīšu pa iluminatoru. Vai saprati?

—   Sapratu, — ar pūlēm kustinādama pārsistās lūpas, es atšļupstēju.

—   Vai tici, ka es izdarīšu to, ko solīju?

—   Tisu…

Pēc zvēliena, ko biju dabūjusi, es tiešām ticēju visam, ko teica un ar ko draudēja šis briesmonis.

—   Vai tu redzēji Mišinu Amsterdamā?

—   Nē.

—   Kur viņš tagad ir?

—   Nesinu.

—   Kur ir Topoļevs?

—   Nesinu.

—   Vai tas amerikānis, ar kuru tu biji lidostā, ir CIP aģents?

—   Nesinu.

—   Kur tu viņu pirmoreiz satiki?

—   Amstertamā.

—   Un nevis Buenosairesā?

—   Nē, tur fiņa nefija.

—   Vai šis amerikānis un Mišins ir savstarpēji pazīstami?

—   Nesinu.

—   Kas nogalināja mūsējos?

—   Ne-si-nu!!

—   Un ko tad tu zini, riebekle?…

Vieglītēm pārlaidu mēles galiņu priekšzobiem. Likās — tie kustas. Mutē bija šķebiga recošu asiņu garša. Atrāvusi kabatlakatu no lūpām, es piesardzīgi pieskāros tām ar rādītājpirkstu un sapratu, ka tās sadauzītas lupatu lēveros. Interesanti, kas viņiem mācīja tik profesionāli sist sievietes? Kur viņi smēlās šo baiso pieredzi? No cara ohrankas aģentiem? Bet tie taču savu mūžu sievietēm netika ne pirkstu piedūruši. Nolādētie kriminālnoziedznieki! Riebīgās žurkas!…

—   Nu, Maļceva, vai runāsi?

—   Far ko? — es ar mokām apjautājos. —Jums fajadzēja atfildes. Es atfildēju. Ko vēl?…

—    Labi, tev atvēlētās desmit sekundes ir pagājušas… — Pjotrs Petrovičs ar roku atgrūdās no šķērssienas, spēra soli uz priekšu un pielika naža asmeni man pie rīkles. — Vai tiešām tev nav ko man sacīt, Maļceva? Ko? Nu, padomā labi! Tu vēl esi jauns meitietis. Smuka, asprātīga, gudra… Varētu dzīvot, cepuri kuldama, stulbene tāda! Apprecētu kārtīgu vīru, laistu pasaule bērņukus… Bet tagad pati saproti — būs kā pasakā — ij tavas smuidrās rociņas, ij tavas augstās krūtiņas, ij tavu maigo, baltinbalto ādu — visu aprīs zivis un vēl aplaizīsies. Pāris stundu laikā. Zivīm, manu drostaliņ, ir vienalga, kas tu esi — smalks galvaspilsētas intelektuālis vai pēdīgais ļurbaks no Tambovas guberņas… Nu, kā tad būs — teiksi vai neteiksi?…

—     Teikšu, teikšu…

—   Nu?

—     Fjotr Fetrovič… — skaidri apzinājos, ka no malas izskatos tikai pēc nožēlojama sievišķa ar pārsistām lūpām un saraudātu ģīmi, kas piedevām vēl noķēpāta ar izplūdušu skropstu tušu. Bet ko gan es varēju darīt, ja KGB drošā roka no mana fonētikas krājuma bija izsitusi vairākus līdzskaņus uzreiz: — Jūs, Fjotrs Fetrovič, esat fislielākais freteklis fisā Lufjankā…

No spējā zvēliena pa vaigu vēl aizvien ar to pašu delnas šķautni man likās, ka galva vairākas reizes apgriežas ap kaklu uz riņķi. Visa sejas puse no labās uzacs līdz pat ausij pārvērtās par nokaitētu pannu. Pamanījusi kārtējo īso atvēzienu, sapratu, ka Pjotrs Petrovičs nolēmis sasniegto efektu nostiprināt ar vēl vienu zvēlienu. Bet tad pie kajītes durvīm kāds skaļi pieklauvēja.

—    Kas tur ir? — neatkāpdamies no manis, Pjotrs Petrovičs nikni uzsauca.

—   Tas esmu es, biedri pulkvedi. Samsonovs.

—   Ko tev vajag?

•— Kapteinis lūdz jūs pusdienās.

—   Saki, ka nākšu. Kur mēs esam?

—   Driz būs Polijas ūdeņi, Gdiņa. Jūs likāt pateikt.

—   Sapratu. Vari iet.

Viņš bridi vērīgi raudzijās uz durvīm, it kā cauri dzelzs plātnei spētu saskatīt, kurp aiziet pakalpīgais Samsonovs. Tad viņš pieliecās man cieši klāt un gandrīz čukstus sacīja:

—     Vakar es tev ļāvu atpūsties, Maļceva: domāju, ka tu sapratīsi cilvēcisku attieksmi. Bet nu jau drīz būs galā otrā diena, bet tu tikai blēdies, izlocies un tēlo ciema muļķīti. Labs ir, pasēdi un brītiņu padomā. Jo sevišķi tāpēc, ka mēs tūlīt ieiesim ostā. Taču iegaumē, pēc tam mēs atkal iziesim jūrā, un es atkal ieradīšos te, šai kajītē. Un ja tu gribi dzīva tikt līdz Ļeņingradai, tev man jāizstāsta viss. Vai dzirdi? Viss, līdz pēdējam sīkumam! Mēs daudz ko zinām, Maļceva. Tava klusēšana ir tikai zaudēts laiks, kādas pāris dienas, ne vairāk. Mēs tik un tā uzzināsim visu, ko vēlamies. Bet tas, ka tu negribi teikt taisnību, nav tikai Dzimtenes nodevība. Pirmām un galvenām kārtām tā ir liela muļķība. Uz ko gan tu ceri, stulbene? Tev neuzcels pieminekli, neviens tevi pat neatcerēsies, tu vienkārši pazudīsi, izgaisīsi, izčibēsi. Nu, vai tas nav stulbi, godātā Valentīna Vasiļjevna? Tu taču neesi nekāda Zoja Kosmodemjanska! Tu esi Maļceva — visparastākā sieviete, kas nejaušības dēļ nonākusi specifiskos apstākļos. Ko lai dara, visādi gadās! Es saprotu — tu neesi gatavota speciāliem uzdevumiem, mūsu branžā tu esi gadījuma cilvēks. Un tāpēc jo vairāk tev nav nekādas vajadzibas tēlot varoni! Tev ir lieliska izdevība izstāties no spēles. Pārdomā visu labi, Maļceva, atceries savu nelaimīgo māti un paliec mūsu draugs. Tai kantorī, kurā man ir tas gods darboties, vārdi "ienaidnieks" un "nelaiķis" ir sinonīmi. Bet tu izturies kā ienaidnieks. Es tev dodu pēdējo izdevību apdomāties. Vai tu mani saprati? Pēdējo izdevību…

14. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1978. gada 5. janvāris.

Pirmās galvenās pārvaldes šefs Jūlijs Voroncovs devās pie priekšsēdētāja, skaidri zinādams, ka sagaidāma ļoti grūta sanina. Laika faktors — vissvarīgākais no izlūkdienesta parametriem — šoreiz nepavisam nedarbojas viņa vadītā dienesta labā. Ja ziņas, kas bija ģenerālleitnanta rīcībā, nonāktu uz Andropova galda nekoriģētas, ārējā izlūkdienesta šefam tas varētu maksāt uzplečus vai pat galvu. Akcija Amsterdamas lidostā Shipholā bija paveikta ārkārtīgi nemākulīgi, un par to pirmām kārtam vainotu viņu, Voroncovu. Steiga, kādā operācija tika gatavota, nepieciešamība iesaistīt papildspēkus no kaimiņu aģenmrām, šo cilvēku rīcības nekoordinētība tomēr nevarēja attaisnot tāda līmeņa profesionāli kā viņš. Novirzot labākos aģentus Topoļeva, Misiņa un Maļcevas meklēšanā, ārējā izlūkdienesta šefs savus vīrus nebija pienācīgi noinstniējis par personām, kas varētu pavadit nadzīgo žurnālisti. Rezultātā galvenā vērība tika pievērsta Maļcevai, bet viņas pavadonis, kas acīmredzami bija profesionāls CIP virsnieks, vienā mierā aizlidoja uz Statiem. Tā bija īsta izgāšanās, un tieši tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Voroncovs tika izsaukts uz galvas mazgāšanu…

Andropovs pa savam paraugam mizoja lielu ābolu. Plānā, dzeltensārtā miziņa kā dresēta čūska, faķīram stabulējot, pār priekšsēdētāja tumšzilās, no labas drānas šūdinātās žaketes piedurkni ritinājās milzigā kristāla pelnutraukā.

Iegājis pustumšajā kabinetā (dega tikai veclaicīga stāvlampa kaktā un galda lampa ar zaļu "staļinlaiku" abažūru) un ar mājienu uzaicināts apsēsties, Voroncovs tūlīt ievēroja, cik neveselīga ir priekšsēdētāja sejas krāsa un ka maisiņi zem acīm ir uzburbuši vairāk nekā parasti. Andropovs sirga ar nieru slimību un atradās Kremļa specpoliklīnikas modrā uzraudzībā. Voroncovs labi pazina šā nerunīgā politiķa apbrīnojamo disciplinētību, viņa spēju funkcionēt precīzi kā Šveices hronometram un skrupulozi izpildīt ārstu priekšrakstus tāpat, kā viņš pildīja visus citus savus daudzos pienākumus. Maisiņi zem acīm liecināja, ka priekšsēdētājs nav pienācīgi izgulējies. Bet ja reiz pat Andropovs negulēja, tātad situācija patiesi bija gaužām draņķīga.

—   Aicinājāt, Jurij Vladimirovič?

—   Aicināju… — Andropovs beidza mizot ābolu, ar elegantu sudraba nazi sagrieza to četros gabalos, iedūra naža asmeni vienā no šķēlēm un rūpigi cēla augli pie mutes. Pamatīgi to sakošļājis, priekšsēdētājs nedaudz samiedza acis un negaidīti noprasīja:

—   Vai jums garšo āboli, Julij Andrejevič?

—   Taisnibu sakot, ne visai.

—    Bet tie taču ir visveselīgākie augļi, kādi vien var būt.

—  Jā, es kaut kur esmu to lasijis, — Voroncovs pieklājīgi piekrita, cenzdamies saprast, kurp tēmē viņa varenais boss.

—   Pirms desmit minūtēm man bija ļoti nepatīkama saruna ar Gromiko… — Andropovs uzsprauda uz naža kārtējo ābola šķēlīti, pielika to pie lūpām, tad pārdomāja un nolika nazi atpakaļ uz šķīvja. — Atbildot uz mūsu vēstniecības Vašingtonā oficiālo pieprasījumu, valsts departaments paziņojis, ka pēdējos sešos mēnešos ASV teritorijā nav iebraucis neviens PSRS pavalstnieks, kura uzvārds būtu Ksantins, Jevlampijevs vai Torosovs. Varbūt Topoļevam bija līdz pases vēl ar citiem uzvārdiem?

—   Nē, Jurij Vladimirovič, tikai ar šiem trim.

—   Tad ir slikti!

—   Kādā ziņā, Jurij Vladimirovič?

—     Slikti ir tas, ka Topoļevu acīmredzot ir pievākuši amerikāņi.

—   Vai jums par to ir informācija? — ārējā izlūkdienesta šefs piesardzīgi apvaicājās.

—    Kā gan es varētu iegūt šāda veida informāciju, apejot jūsu resoru, Jūlij Andrejevič?

Voroncovs klusēdams pacieta priekšsēdētāja dzēlienu un, toni nemainīdams, sacīja:

—      Pagaidām nekādu pierādījumu, kas liecinātu, ka Topoļevs nonācis CIP rokās, man nav.

—   Ja viņš būtu nogalināts, mēs to jau zinātu, — flegmātiski piezīmēja Andropovs. — Tātad viņš ir dzivs. Bet ja Topoļevs ir dzīvs, viņš ir vai nu mājās vai… — priekšsēdētājs ar smakru izteiksmīgi pamāja loga virzienā, aiz kura ritmiski pulsēja pieticīgās vakara reklāmas nespodrā atblāzma. — Nu, labi. Un kas bija tas, kuram jūsu ziķeri ļāva izsprukt Amsterdamā?

Voroncovs bija gatavs tādam jautājumam. No viņa puses būtu nepiedodama muļķība pienācīgi nenovērtēt tādu personību kā Andropovs. Un tomēr, kad jautājums jau bija izskanējis, ārējā izlūkdienesta šefs skaudri sajuta dusmu dzēlienu.

—   Tas bija kāds no CIP viriem. Pēc dažām stundām saņemšu pilnigu informāciju.

—    Hm! — Andropovs pasniedzās pēc jauna ābola. — Sievieti gūstīja vismaz četri jūsu aģenti, bet par ārvalsts specdienesta virsnieku nelikās ne zinis. Dīvaini gan, Jūlij Andrejevič.

—   Jā, tā ir rupja kļūda, Jurij Vladimirovič… — Voroncovs mirkli ieturēja pauzi, tad piemetināja: — Mana kļūda.

—   Un kas notika ar to, kurš mēģināja amerikāni aizturēt?

—   Viņš ir jau Maskavā.

—   Sveiks un vesels?

—  Jā. Īslaicīgs, sāpju izraisīts šoks. Viņam tikai konfiscēja ieroci…

—   Viņš minēja kādus sīkākus faktus?

—   Neko būtisku…

—   Kas tad nu — tādos uzdevumos tagad sūtāt iesācējus?

—  Jurij Vladimirovič, negribu attaisnot ne viņu, ne sevi. Taču situācija bija neordināra. Mūsu ļaudis meklēja Maļcevu. Meklēja Topoļevu. Meklēja Mišinu… Jūs zināt, cik plašs bija meklējumu loks un cik lielā laika trūkumā mēs bijām. Tika iesaistīti mūsu Eiropas rezidentūru labākie spēki. Uzdevums bija formulēts pietiekami skaidri, taču rīcības brivība bija ierobežota. Šai gadījumā bija nepieciešama improvizācija, vajadzēja pārkāpt pavēlē izvirzītos noteikumus, izrādit iniciatīvu.

—   Un šis vīrs to neizrādīja?

—   Izrādīja, Jurij Vladimirovič. Tikai par vēlu.

—   Žēl gan… — Andropovs atspiedās pret krēsla augsto atzveltni un salika rokas aiz galvas. — Ļoti žēl, Jūlij Andrejevič. Tāpēc, ka amerikānis, kuru jūsu aģenti nopūdelēja Shipholā, mums tagad ļoti noderētu. Nu vairs nav ne mazāko šaubu, ka Amsterdmā viņš ieradās tāpēc, lai koordinētu pret Topoļeva grupu vērsto operāciju. Ja viņš tagad būtu mūsu rokās, mums būtu ko amerikāņiem piedāvāt. Bet tagad…

—   Jurij Vladimirovič, jūs gribat teikt, ka Mišins bija saistīts ar šo CIP virsnieku?

—   Un tāda versija jums šķiet neticama?

—   T-jā… — Voroncovs zibenīgi apsvēra priekšsēdētāja pieņēmuma drūmās perspektīvas. — Tad un patiešām mēs esam dimbā.

—    Apkoposim rezultātus! — Andropovs spēji pievirzījās galdam un ar plaukstu uz leju salika uz tā rokas. — Ļaunākais variants: viņi ir pievākuši Topoļevu un atraisījuši viņam mēli. Nemaz negribu prātot, kādus zaudējumus tas mums radītu, nav vērts bojāt garastāvokli, ja nelaimes cēloni nav iespējams novērst. Bet! — Andropovs pacēla rādītāpirkstu. — Man nekavējoties ir vajadzigas izsmeļošas ziņas par amerikāni no lidostas. Uzvārds, dienesta pakāpe, kompetences līmenis, sakari ar Mišinu, kā viņš ticis tam uz pēdām un tā tālāk. Šai posmā izlūkošana beidzas, godātais Jūlij Andrejevič, sākas politika. Var rasties nopietni sarežģījumi visaugstākajā līmeni, un man negribētos, lai šai nepatīkamajā lietā tiktu atstāti nevajadzīgi liecinieki. Topoļevs ir pārbēdzējs, kurš brīvprātīgi pārdevies CIP ar vienu vienigu mērķi — diskreditēt padomju valsti un tās drošibas orgānus. Tas pats sakāms par Mišinu. Pārējie operācijas dalībnieki ir izstājušies no spēles uz visiem laikiem. Paliek vienigi Maļceva…

—    Es tikko saņēmu šifrogrammu no "Kamčatkas"…

—   Ak tā… Un kādi rezultāti?

—   Pagaidām nekādu rezultātu nav.

—   Tātad klusē? — Andropovs nepatikā saviebās.

—   Neklusē , Jurij Vladimirovič, izlokās.

—   Vai esat pārliecināts, ka viņa ir pienācigi paņemta uz grauda?

—    Virsniekam, kas Maļcevu pratina, es uzticos — par viņu esmu drošs.

—   Kādi ir jūsu priekšlikumi, Jūlij Andrejevič?

—  Viņa daudz ko zina. Par to nav nekādu šaubu. Domāju, ka Maļcevu vajag atvest uz Maskavu un nepieciešamo informāciju mēģināt izdabūt šeit, uz vietas.

—   Kāpēc?

—   Piedodiet, es nesapratu, Jurij Vladimirovič.

—   Es jautāju, kāpēc jums vajadzīga informācija, ko var sniegt Maļceva? Lai pārliecinātos, Li viņa ir pārgulējusi ar CIP virsnieku? Ka ir redzējusi, kā Mišins novāc mūsu vīrus? Ka viņa, pēc visa spriežot, patiešām ir pārvervēta? Lai to uzzinātu, nav vajadzīgi nekādi nopratināšanas protokoli ar viņas parakstu, vaļsirdigu atzīšanos mi grēku nožēlu. Patlaban viņa ir dzīva lieciniece. Bet liecinieku šai lietā nedrīkst būt. Vai skaidrs, Jūlij Andrejevič?

—   Tieši tā!

—  Atkārtoju: šai lietā iesaistīti tikai divi nodevēji, kas darbojušies pretinieka izlūkdienesta labā, un četri mūsu līdzstrādnieki, kā ari viens ievērojams žurnālists, kuri kļuvuši par ienaidnieka ļaunprātības upuriem. Un tas arī viss.

—   Saprotu, Jurij Vladimirovič! — Voroncovs piecēlās un militāri nostiepa rokas gar sāniem.

—    Maļcevas pratināšanu pārtraukt. Uz "Kamčatku" nosūtīt steidzamu šifrogrammu. Ar kādu uzvārdu Maļceva reģistrēta kuģa rulli?

—   Saļenko. Pēc štatu saraksta — bufetniece.

—   Kur viņi pašreiz atrodas?

—   Gdaņskas līcī. Tuvojas Gdiņai.

—    Gādājiet, lai, ienākot Ļeņingradā, kuģa dokumentos nebūtu nekādas bufetnieces Saļenko. Un vispār, — Andropovs greizi pasmīnēja, — sievietes uz kuģa nes nelaimi…

15. nodaļa

Polijas Tautas Republika. Gdiņas osta.

Sauskravas kuģis "Kamčatka".

1978. gada 5. janvāris.

… Reiz, kādu ziemu, kad beidzu lasīt "Sirāno de Beržeraka" pēdējo, "nakts" lappusi, un teju teju jau grasijos izlaist grāmatu no rokām un pasniegties līdz naktslampiņas slēdzim, lai nodzēstu gaismu un laistos miegā, mana vecpuisīgā kooperatīvā dzīvoklīša kapa klusumu kā ar mugurā ietriektu dunci uzšķērda zvans pie durvīm.

Katrs maskavietis, pat elites, vai kā pie mums mēdz sacit, "limitēs" pārstāvis zina — darbdienās pēc pulkstens deviņiem vakarā neaicinātam ciemos iet neklājas. Un neviens ari neiet. Iespējams, ka tas ir vienīgais smalkas uzvedības paragrāfs, kuru svēti ievēro (vismaz tajos gados ievēroja) allaž steidzīgie, mūžīgos rūpestos līdz ausīm iestigušie, bet visādi citādi diezgan bez

kaunīgie zeltmirdzošo kupolu galvaspilsētas iemītnieki. Pulkstenis nāca jau pāri divpadsmitiem, nākamajā rītā bija gaidāma visparastākā darbdiena, tāpēc biezais Rostāna sējumiņš man pārsteigumā izlidoja no rokām un sāpīgi atsitās pret vēderu.

—    Kas tur ir? — es iebrēcos, lai vardarbīga iebrukuma gadījumā pievērstu kaimiņu uzmanību.

—    Ko bļauj, idiote?! — otrpus durvīm, mani pārkliegdama, ieaurojās mana dzīves vētrās nenogremdējamā draudzene. — Vēl taču tevi neviens neizvaro!…

Kad viņu ielaidu un iededzu gaismu, atklājās satriecošs skats: izmālējusies kā Vera Holodnaja, ar neprātā kvēlojošām acīm mana draudzene izskatījās ļoti dīvaini — bez zeķēm, cimdiem un cepures, toties elegantā mēteli ar lapsādas apkakli, zem kura sērdienigi un nožēlojami sārtojās… naktskrekls.

—  Viņš mani izdzina, vai vari iedomāties? — viņa čukstēja, vēl vairāk izzieķēdama tušu pa vaigiem. — Izrāva no gultas, izgrūda kāpņu telpā un aizcirta durvis man tieši degungalā! Viņš mani izsvieda, šis nelietis, šis pīslis, izmeta ārā salā vienā apakšveļā kā kraupainu suni… es gribēju teikt — kā kuci! Kā tev tas patīk, ko?…

Viss, kas attiecas uz manas draudzenes personisko dzīvi, mani biedē tikpat stipri kā Volgas loci dreifēšana starp Austrālijas rifiem, tāpēc es par to allaž biju permanentā neziņā. Es, protams, zināju, ka ikvienu savas dzīves mirkli viņa aizvada, vētraini pārdzīvojot kārtējo romānu. Taču ne vārdus, ne profesijas, ne citas detaļas kā cietumos rūdita likumīgā zagle, viņa man nekad neizpauda. Un es arī nevaicāju. Tā mums bija ērtāk abām. Tāpēc ari tonakt, nešķiezdama laiku liekām emocijām, es tikai painteresējos:

—   Un par ko tad? Par kādiem grēkiem?

—   Par kādiem grēkiem? — viņa nosvieda mēteli, izpurināja no paciņas cigareti, pārmeta kāju pār kāju, autoatslēdznieka veiklibā uzšvirkstināja sērkociņu un izpūta mana vienistabas dzīvoklīša pieticīgajā izplatījumā tievu dūmu strūkliņu. — Viņš nevar ciest manu ieradumu likties gultā naktskreklā.

4

73

To izdzirdusi, sāku nevaldāmi smieties. Smējos kā negudra, un aprimu tikai tad, kad mani sāka raut žagas. Kad beidzot daudzmaz atelsos, draudzene mani vēsi uzlūkoja un pateica kaut ko gluži satriecošu:

—   Kas tur tik smieklīgs, nenormālā? Es taču viņu, nelieti tādu, mīlu!…

Ak, Dievs, kā es viņu tagad sapratu — asinīs sadauzīta, izmocīta, ieslēgta vienā no šī rūsas saēstā seifa nodalījumiem, es kā mēms lopiņš pussagruvušā kūtī gaidīju parādāmies cilvēku ar augstskolas rombu pie svārku atloka un miesnieka dunci rokā! Pasmieties pašai par sevi, paraudzīties uz visu šo murgu no malas — tā laikam gan būtu vienīgā iespēja aizmirst īstenību, nedomāt par to, kas notiks pēc pāris stundām. Taču es to nespēju. Tāpat kā toreiz nespēja mana nabaga draudzene vienā naktskreklā izsviesta ārā nakti un salā. Atšķirībā no vīriešiem sievietes ne tikai negrib, viņas vienkārši nespēj pasmieties pašas par sevi. Visas. Pat gudrākās, izglītotākās un ironiskākās ne. Pat tās, kurām nav ne mazāko izredžu tikt pie vīra un kuras ir neglītas kā Mitišču universālveikals pirms kapitālremonta. Tā ir greznība, kas sievietei vienkārši nav pieejama. Kad vīriešus pārņem lepnibas gars, viņi gatavi padižoties arī ar pašironiju: sak', neviens par mani nepasmiesies tā, kā to uzdrīkstos es pats. Viņi jūtas brīvi un atraisīti, bieži vien aizmirstot, ka šo vaļību lielā mērā nosaka iedzimtā nosliece uz sevis apjūsmošanu un pārliecīga aizraušanās ar alkoholu. Turklāt viņi taču savas dienas aizvada nemitīgā cīņā — aizsargājoties no ārpasaules pat tad, ja ārpasaulei ne prātā nenāk viņus apdraudēt. Turpretī katras sievietes lielākais ienaidnieks ir viņa pati. Un tā kā visu mūžu viņa dažādu, diemžēl, arī visai pamatotu iemeslu dēļ pati sevi metodiski grauž, zāģē, moka un nolād, viņai vienkārši nepietiek spēka, lai par sevi vēl ari pasmietos. Par citiem — laipni lūgmrn! Tikai nekādā gadījumā par sevi!

Tā kā man nebija spēka smieties, es raudāju. Klusi, bez skaņas, it kā šajā nožēlojamajā kajītē, kur biju ieslēgta, lai visu pienācīgi pārdomātu, kā neredzams rēgs lidinātos mana ļaunā tincinātāja gars.

Taču drīz vien kajites drūmo klusumu pārtrauca durvju pretīgā blarkšķoņa, tām atveroties.

—    Rēgs materializējies… — es nomurmināju, noskatīdamās, kā Pjotrs Petrovičs atkal steigšus pieslēdz durvis un nezin kāpēc bažīgi paskatās pa iluminatoru.

—  Jūs kaut ko teicāt? — Pjotrs Petrovičs spēji atskatījās, viņa skatiens bija ļauns.

—  Jums?

—   Vai tad kajītē ir vēl kāds?

—   Cerējāt ieraudzīt vēl kādu?

—   Jums jāpārģērbjas… — tikai tagad pamanīju, ka manam kuratoram azotē iemiegts neliels vīstoklītis.

Pjotrs Petrovičs iemeta gultā īsus melnus svārkus, baltu

blūzīti un iecietinātu rakstainu kokošniku — ziemelkrievu

> >

tautas tērpa galvas rotu, kādas valkā "Berjozkas" dejotājas un rajona centra ēdnīcu oficiantes.

—    Ko tas nozīmē? — es noprasīju, nepieskardamās šai mantībai.

—    Kuģa bufetnieces formas tērps… — Pjotrs Petrovičs ielūkojās man cieši acīs, it kā mēģinādams saprast, vai es apjēdzu, ko viņš saka.

—  Jūs viņu nogalinājāt?

Viņš tikai nošņirkstināja sakostos zobus.

—   Un man tas jāvelk mugurā?

—    Pilnīgi pareizi, Valentīna Vasiļjevna. Un pie reizes ielāgojiet, ka esat vienīgā sieviete uz sauskravas kuģa "Kamčatka". Kuģa bufetniece Jeļena Saļenko.

—    Kāpēc tāda maskarāde? — Kaut apģērbs bija tīri izmazgāts, tas manī izraisīja skaudru pretīguma sajūtu. It kā tas patiesi būtu novilkts nelaiķei.

—   Dariet, ko jums liek!

—   Neviens nevar pavēlēt žurnālistei pārkvalificēties par kuģa bufetnieci! Un vispār — es jau gribēju iet gulēt…

—    Netērējiet velti laiku, Valentina Vasiļjevna. Jūs dzirdējāt pavēli.

—   Labi. Es pārģērbšos. Un ko pēc tam?

—   Dosieties uz savu darba vietu.

—    Nāves sods aizstāts ar labošanas darbiem bufetē?

—    Pēc piecpadsmit minūtēm uz kuģa klāja uzkāps poļu muitnieki.

—    Un man viņiem uz paplātes jāpienes sviestmaizes ar melnajiem ikriem?

—  Ja viņi vērsīsies pie jums, — Pjotrs Petrovičs nenolaida no manis drūmu skatienu, — uzrādīsiet savus dokumentus. Un tikai bez muļķībām, Valentīna Vasiļjevna!

—   Ko jūs ar to domājat?

—Ar to es domāju jūsu maniakālo noslieci uz improvizācijām.

—    Priecējiet manu noklīdušo dvēseli, Pjotr Petrovič, un sakiet taisnību—vai tiešām kapteinis līdz nemaņai pietempies, esam nomaldījušies no kursa un, Dies' pasargi, nonākuši Hamburgā?

—   Esam Gdiņā, — čekists drūmi pavēstīja.

—    Kas tad noticis, godātais Pjotr Petrovič? — tēloju bezgalīgu izbrīnu. — Poļu muitnieki vairs neuzticas vienkāršajiem padomju jūrniekiem? Brežņevs atlaidis Varšavas paktu? Vai ari jūs ar savu kuģi pa sastāvdaļām izvedāt Vāveles pili, lai to uzstādītu Vissavienības tautsaimniecības sasniegumu izstādē?

—   Aizverieties!

—    Nekā nebija! — ar jutoņu, kas pēdējos mēnešos man bija uztrenēta kā hroniskam alkoholiķim spēja saost pudeli, es sapratu, ka norisinās kaut kas svarigs. Un tam ir vistiešākais sakars ar mani. Biju taču strādājusi centrālajā laikrakstā un, kaut arī skaitījos kultūras jautājumu speciāliste, puslīdz orientējos arī politikā. Padomju kuģa muitas apskate poļu ostā? Kas par murgiem! Tas nu tiešām būtu kaut kas ārkārtējs. Tad jau tikpat labi varēm iztēloties kratīšanu Brežņeva darba kabinetā. "Kamčatkā", protams, varēja vest ieročus, narkotikas vai kādā Eiropas muzejā nozagtas vecmeistaru gleznas — no maniem tautiešiem sagaidīt visu ko. Tikai tādā gadījumā uz kuģa nebūtu manis — KGB grandiozās izgāšanās liecinieces, kuru, specaģentu sagūstītu, slepus centās nogādāt dzimtenē. Ar to viņi neriskētu. Lai nu kā mums trūkst, bet šādu kuģu visās pasaules ostās ir atliku likām. Tātad …

—   Atkārtojiet, es nedzirdēju, ko jūs tur teicāt… —Pjotrs Petrovičs paspēra soli uz manu pusi un izslējās kā ērglis uz zilajām krūzēm, no kurām atpūtnieki Kislovodskā dzer narzānu. — Ko nozīmē — "nekā nebija"?

—   Tas nozīmē, ka visas spēlītes ar jūsu burvīgo kantori es jau esmu izspēlējusi. Un, kā redzat, ar visai bēdīgu rezultātu. Citādi tāds riebeklis, kā jūs, augsti godātais Pjotr Petrovič, neuzdrīkstētos pacelt pret mani roku vai runāt ar mani tādā tonī!

—   Man ir maz laika, Valentīna Vasiļjevna! — Pjotra Petroviča ģīmis ar izvirzītajiem vaigu kauliem, kas tā ari nebija zaudējuši savu mongoliskumu, draudīgi saspringa. — Un jums tā var izrādīties vēl mazāk. Es jums silti iesaku: dariet, ko jums liek.

Esmu militārā persona, Maļceva. Un kā visiem karaviriem man ir jāpilda pavēles. Tāpēc izvēle jums ir vienkārša: vai nu žigli pārģērbties, lai pēc piecām minūtēm jau būtu kambīzē, vai ari es būšu spiests ievistīt jūs maisā un aiznest uz mašīntelpu.

—    Un kāpēc ne uz tilpni?

—    Un jūs vēl vaicājat?

—   Kāpēc uz mašīntelpu?

—  Jūs laikam neizprotat nianses. Paskaidroju: "Kamčatka" ir novecojušas, varētu pat teikt, aizvēsturiskas konstrukcijas peldošais līdzeklis…

—   Kas man daļas par šīs "tupeles" tehniskajiem rādītājiem?…

—   Pacietību, tikai pacietību, Valentīna Vasiļjevna! "Kamčatka" nav dizeļelektrokuģis. Un tas nozīmē, ka tā mašīntelpā ir visparastākā kurtuve. Kā lokomotīvei. Jūs droši vien atceraties filmu par Sergeju Lazo, ko?

—    Un es, muļķe, domāju, ka viņu sadedzināja japāņi!

—    Par Lazo droši apgalvot nevaru. Bet tevi, Maļceva, šai kurtuvē sadedzināšu es. Pats savām rokām. Un, lai mani neviens netraucētu, tehnisko personālu pirms šī svētīgā darba es izsūtīšu ārā uzsmēķēt. Nu, kā jums patīk tādas izredzes?

Jum, ka man sāk kvēlot vaigi. Zināmos apstakļos spilgta iztēle ir nopietns trūkums. Mans bende vēl nebija beidzis savu spožo lekciju, kad es jau sajutu kvēlojošo ogļu svelmi.

—    Un kas jums traucē izdarīt to tūlīt, negaidot poļu muitniekus?

—   Viņi arī traucē… — Pjotrs Petrovičs sažņaudza dūres. — Man nepatīk lieki jautājumi. Nepatīk haoss. Nepatīk neparedzēti jautājumi. Visam jānotiek pēc plāna, Valentīna Vasiļjevna. Tā esmu mācīts. Un tā mācu es. Tāpēc jebkurš izlēciens poļu klātbūtnē beigsies tikai ar vienu — ar jūsu nāvi…

16. nodaļa

PTR. Gdiņas osta.

1978. gada 5. janvāris.

Pusdivpadsmitos naktī pie ostas vārtiem lēnām nobremzēja melna tatra ar Varšavas numuru. Šoferis, plecīgs vīrietis vidējos gados ar pakausī atstumtu velūra hūtiti galvā, nolaida loga rūti un, ne vārda neteicis, sardzes vīram, kas ar pamatīgu ieroča maksti pie sāniem iznāca no sava būceņa, novicināja gar degunu plaukstā iemiegtu atvērtu zilu apliecibu.

Sargs klusēdams pamāja, atgriezās namiņā un pavilka uz savu pusi sviras rokturi. Vārti čīkstēdami pašķirās, un melnā tatra gar ostas celtņiem, retajiem apgaismošanas lukturiem, konteineru grēdām un augstām sijātu smilšu kaudzēm lēnām sāka braukt uz necilās divstāvu ēkas pusi, kur atradās muita.

Tur no tatras izkāpa divi gados jauni vīrieši vienādos netīri pelēkos lietusmēteļos. Viens no viņiem kaut ko pateica šoferim. Tas pamāja, izslēdza motoru un ērtāk iekārtojās sēdeklī, tādējādi liekot saprast, ka ir gatavs gaidīt, cik ilgi vien vajadzēs. Tikmēr abi pasažieri uzkāpa otrajā stāvā, pa garo, ar izbalojošo grīdceliņu izklāto gaiteni aizsoļoja līdz tā galam un nepieklauvējuši iegāja Gdiņas muitas maiņas priekšnieka Lešeka Kovaļska kabinetā, kurš draugu un padoto lokā tiki uzskatīts par drūmu un visai nesimpātisku vīru.

Ciemiņus ieraudzījis, Kovaļskis strauji pietrūkās kājās, apgāja galdam apkārt un sniedza roku.

—   Laipni lūdzam! Kapteinis Kovaļskis.

Nelikdamies redzam pastiepto roku, abi viesi apsēdās

krēslos, kas bija piebīdīti pie apbružātā rakstāmgalda, un kā pēc komandas aizsmēķēja.

—   Vai instrukcijas no Varšavas saņēmāt? — viens no viesiem, gara auguma vīrietis ar skūtu galvu, kura atklāto seju nedaudz bojāja uztūkuši maisiņi zem acīm, noprasīja.

—   Jā gan, pan… ē-ē… — Kovaļskis ielūkojās atvērtajā bloknotā, — pan Všola.

—    Pans Všola esmu es, — strupi atsaucās otrs viesis — brūnēts, kurš nedaudz atgādināja itāliešu žigolo. — Bet jūs runājat ar pretizlūkošanas specdienesta majoru Pržesmicki.

—   Piedodiet, kungi, — Kovaļskis apjucis noplātīja rokas.

—   Nekas! — Pržesmickis atpogāja lietusmēteli, zem kura Kovaļskis ne bez skaudības pamanīja nevainojamas kvalitātes tumšzilu žaketi un elegantu importa kaklasaiti. — Bet tagad pie lietas, pan kapteini. Vai saņēmāt rīkojumu man palīdzēt?

—   Tieši tā, pan kapteini!

—     Pie kuras piestātnes noenkurots sauskravas kuģis "Kamčatka"?

—    E-e… — Kovaļskis ieskatījās līnijām izraibinātajā pauspapira lapā, kas ar spraudītēm bija piestiprināta pie sienas. — Pie sešpadsmitās.

—   Kad tas atiet?

—   Pēc pusotras stundas.

—   Vai jums teica, ka mums jāveic kuģa apskate?

—   Tieši tā. Bet…

—    Kas par "bet"?

—   Kuģis pierakstīts Ļeņingradā, — Kovaļskis piesardzīgi paskaidroja. — Tas ir padomju kravas kuģis.

—    Zinu, ka ne amerikāņu, — majors atcirta. — Vai kapteini brīdinājāt?

—   Brīdinājām?

—   Vai jums ir apkalpes saraksts, pan kapteini? — Všola noprasīja.

—     E… ē… — Kovaļskis saminstinājās.

—     Kāpēc nav? — Pržesmickis savilka palsās uzacis.

—    Redziet… — kapteinis iesāka, bet Pržesmickis tikai atmeta ar roku.

—   Labi. To pēc tam. Pavadiet mūs uz piestātni.

—   Vai mani vīri jums nav vajadzigi, godātie pani?

—    Nē! — Pržesmickis piecēlās. — Tā ir delikāta lieta, iztiksim bez liekiem skatītājiem. Pie trapa paliksiet tikai jūs, kaptein. Vai skaidrs?

—   Tieši tā, pan major.

—   Ejam!

Visi trīs nokāpa lejā un iesēdās tatrā. Spēeigā mašīna ierēcās un kā nostāvējies zirgs rāvās uz priekšu.

Sešpadsmitā piestātoe atradās kādus piecus kilometrus no muitas ēkas. Kad mašīna piebrauca pie netīri baltā sauskravas kuģa, piestātne bija tukša kā izslaucīta. Ziemas nakts visu apkārtni tina drūmā krēslībā un tikai sīku sniegpārslu spiets sijājās divu vientuļu spuldžu gaismā. Valdīja klusums, vienīgi brīžiem spalgi ieķērcās kaijas, kas šaudījās pār ūdeni, ko bija pārvilkusi plāna naftas kārtiņa.

Kovaļskis, kas kopā ar Všolu bija novietojies tatras aizmugures sēdekli, ieklepojās.

—    Klāt esam.

—    Ļoti labi, — atsaucās Pržesmickis. Tajā pašā mirkli Všola ar spēju un asu triecienu iegremdēja labās rokas elkoni Kovaļskim kreisajos sānos. Kapteinis isi iekliedzās, pārgrieza acis un sakņupa pret mašinas logu.

Všola satvēra Kovaļska ļengano ķermeni aiz pleciem, rūpīgi atstutēja to pret sēdekļa atzveltni un samauca viņam dziļi uz acīm muitnieka tormas cepuri. Izskatījās, ka maiņas priekšnieks, dienišķo pienākumu nokausēts, automašīnas siltajā salonā ir saguris un uz brītiņu iesnaudies.

Pržesmickis izvilka no pleca maksts melno magnumu, uzskrūvēja tā stobram rievota metāla klusinātāju, noklakšķināja aizslēgu un iebāza ieroci atpakaļ makstī.

—   Kā viņš jūtas? — Pržesmickis apjautājās.

—  Viss kārtibā, — Všola atbildēja, pabeigdams tādu pašu operāciju ar savu pistoli.

—   Turi acis vaļā! — Pržesmickis pievērsās šoferim. — Izkāp, atver motora pārsegu un sāc ap to knibināties. Uguni atklāj tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā. Signāls — kā norunāts. Salīdzināsim pulksteņus. Manējais rāda 2 3.52.

—   Okei!

—Ja pulksten 00.30 neparādāmies, — Pržesmickis runāja ļoti klusi, šoferi neuzlūkodams, — brauc projām. Jautājumu nav? Gājuši…

17. nodaļa

PTR. Gdiņas osta. Sauskravas kuģis "Kamčatka".

1978. gada 5. janvāris.

—   Vai man katrā ziņā jāpārģērbjas jūsu klātbūtnē?

—   Es novērsīšos.

—   Vai nebaidāties, ka iezvelšu jums pa galvu?

—    Kajītē nav neviena smaga priekšmeta. Gulta ir pieskrūvēta. Asu priekšmetu nav…

—   Kā cietumā.

—   Un jums šķiet, ka esat pelnījusi atpūtu dziednieciskā sanatorijā?

—   Esmu gatava.

—     Ļoti jauki! — Pjotrs Petrovičs apmierināts mani aplūkoja. — Zināt, šāds apģērbs jums piestāv, pilsone Saļenko!

—   Kaut jūsu meita visu mūžu tā staigātu!

—   Uzmetiet plecos savu smalko kažoku un — uz priekšu!

Čekists atvēra durvis un izlaida mani gaiteni.

—   Ejiet pa priekšu. Es — divus soļus aiz jums. Kad būsim galā, dabūsiet pasi. Un bez māžošanās!

Droši vien biju pārāk ilgi nosēdējusi kajitē. Vismaz, uzkāpusi pa netīrajām un norūsējušām kāpnēm augšējā klājā, es, ieelpojusi spēcīgo un sīvo naksnīgās jūras gaisu, kas oda pēc zivīm, sniega un mazuta, gandrīz zaudēju samaņu.

—    Kas lēcies? Kāpēc apstājāties? — man aiz muguras ieķilkstējās Pjotrs Petrovičs.

—   Ļaujiet kaut uzelpot, pilsoni priekšniek!

—   Turi žaunas!

Šai bridi es ieraudzīju divus vīriešus, kuri kāpa augšā pa sānu trapu. Viņi izskatijas diezgan nošņurkuši — abi vienādos lietusmēteļos un muļķīgās hutitēs. Viens no viņiem, melnīgsnējs zaļoksnis ar cirkus boksera pleciem, pacēla galvu. īsu mirkli mūsu skatieni sastapās. Un es sajutu, ka iekšēji sastingstu. Kaut kur es jau biju redzējusi šis acis — melnas, caururbjošas, dziļi apslēptas zem vareniem uzacu lokiem. Tāds skatiens varēja būt tiklab nodokļu inspektoram, sutenerim vai dzejniekam. Pirms neilga laika šis acis mani jau bija uzlūkojušas. Bet kur? Un kad? Kādos apstākļos? Centos atcerēties, bet nespēju. Prātā aizjoņoja murgainu atmiņu driskas, kurās rast skaidrību spētu vienīgi pieredzējis psihoanalītiķis. Un ari viņam vispirms vajadzētu mani hipnotizēt.

'Pikai vienu es zināju pilnīgi skaidri: cilvēkam uz trapa nebija pagātnes. Viņš bija no manas dzīves. Par to nebija nekādu šaubu. Kur gan es, velns parāvis, viņu biju redzējusi? Un kā viņš bija nokļuvis šeit, ļaužu tukšajā un drūmajā — laika apstākļiem atbilstošajā — poļu ostas piestātnē?…

Līdzīgas domas acīmredzot pazibēja ari melnmatainā vīrieša galvā. Bet varbūt man tikai tā likās? Katrā ziņā, pārtvēris manu skatienu, viņš pagriezās pret savu garo ceļabiedru un neapstādamies viņam kaut ko teica.

—   Ātrāk!

Šie vārdi jau attiecās uz mani. Pjotrs Petrovičs tik spēcīgi sažņaudza manu roku virs elkoņa, ka es gandrīz iekliedzos. No malas viss izskatījās pieklājīgi un nevainojami: cienīga paskata vīrietis maisveidigā uzvalkā saudzīgi balsta sievieti zem rokas, lai viņa, Dies' nedod, nepashdētu uz aprepušā, grīļīgā klāja. Taču man ļoti negribējās vilkties uz kambīzi. Nu, nepavisam!

Tas, ka uz trapa bija parādījušies divi nepazīstami vīrieši, kā arī instinktīva nojauta, ka šis apstāklis kaut kā ir saistīts ar manu piespiedu pārģērbšanos muļķīgajā kuģa bufetnieces ietērpā un steidzamo pārvietošanu no vieninieces kameras uz kambizi, mani izraisīja dīvainu spēku pieplūdumu un pat kaut ko nedaudz līdzīgu optimisma uzplaiksnījumam. Kaut arī es joprojām nezināju, vai tas viss ir uz labu vai sliktu. Nekā pārsteidzoša tur nebija — jebkuras pārmaiņas bēdīgajā, pat bezcerīgajā situācijā, kādā biju nonākusi, bija drīzāk uzskatāmas par labu zīmi nekā par iemeslu jauniem uztraukumiem.

—    Man sāp!

—    Uzmanīgāk, biedrene Saļenko, ka nepaslīd kāja, — Pjotrs Petrovičs man pie pašas auss nočukstēja, neatlaizdams savas ciešās spiles un pilnīgi ignorēdams abu svešinieku klātbūtni, kuri, kā man ar acs kaktiņu izdevās pamanīt, jau bija uzkāpuši uz klāja un kaut ko runāja ar cilvēku tumšzilā bušlatā, kas stāvēja ar muguru pret mani.

—   Man gribētos redzēt īsto Saļenko, paskatīties viņai acīs, — es klusi sacīju, neveikli celdama kājas pār metāla trosi, kas bija nostiepta pār visu klāju un no kuras spurojās neskaitāmas atskarpes bārdas naža asumā.

—   Kāpēc? — Pjotrs Petrovičs bez mazākās intereses atvaicāja.

—   Lai apjautātos, ko viņa darīja tad, kad viņu šādā veidā sagrāba aiz rokas.

—   Viņa jums atbildētu, ka tādos gadījumos viņa bez ierunām pakļāvās.

—   Visiem?

—   Kam pienākas.

—   Un viņa zināja, kam pienākas?

—   Kā citādi!

—   Vai viņa bija KGB seržante?

—   Viņa bija saprātīgi domājoša sieviete. Ko nevar teikt par jums…

Telpa, kurā Pjotrs Petrovičs mani iegrūda, bija daudz plašāka par manām līdzšinējām kamerām, tā bija kvadrātveida telpa ar iluminatoriem abās puses, tajā atradās liela elektriskā plīts, divviru ledusskapis, gaļas cērtamais bluķis, dažādi virtuves piederami, kā arī garš, ēvelsolam līdzīgs, kādām astoņām personām paredzēts galds apkalpes locekļu ēdināšanai. Pie šī galda galantais Pjotrs Petrovičs mani ari nosēdināja. To paveicis, viņš uz mirkli nozuda aiz ledusskapja un tūlīt parādījās no jauna ar baltu virssvārci rokā, žigli tajā ietērpās, uzlika galvā savazātu pavāra mici un nosēdās man pretī.

—   Spriežot pēc šā maskarādes tērpa, jūs šeit skaitāties šefpavārs? — es apvaicājos.

—    Vienkārši koks, biedrene Saļenko. Jūs neesat restorānā. Padomju tirdzniecības flotē nav šefpavāru.

—   Ā, sapratu, — es pamāju. — Nav pelnījuši! Sakiet, kāpēc jūs mani atvedāt šurp? Lai noturētu ārkārtēju ražošanas sanāksmi? Sarīkotu man galvas mazgāšanu par to, ka nemākulīgi servēju un iznēsāju mencu tomātos? Bet varbūt jūs pats nejēdzat cept kodetes? Vai arī, nedod Dievs, mūsu brašajai sauskravas apkalpei nemazgātu trauku dēļ piemeties neapturams skrejamais?…

—    Beidziet ākstīties! — Pjotrs Petrovičs klusi sacīja un pāri galdam pasvieda man tumšzilu jūrnieka pasi. — Tas jums. Uzrādīsiet, ja muitnieki prasīs.

—    Vai viņi noteikti nāks šurp? — centos runāt tā, lai mana balss skanētu pēc iespējas dabiskāk un lai šis augstskolā izglītotais monstrs nemanītu, cik ļoti esmu ieinteresēta tās valsts pārstāvju vizītē, kuru mani tautieši pa tēva līniju tik daudzkārt bija bradājuši kājām.

—   Nav izslēgts.

—   Bet ja nu es…

—   Ij nedomājiet, biedrene Saļenko! — visu šo laiku Pjotra Petroviča skatiens nemierīgi šaudījās no manis uz iluminatoru un arī viņa balss liecināja, ka viņš ir ārkārtīgi noraizējies.

Teikšu atklāti, šis apstāklis mani iedvesmoja. Nudien, būtu vajadzigas oligofrēniķa smadzenes, lai nesaprastu: viņš baidijās. Baidījās no parastas muitas apskates draudzigas un no Padomju

Savienības dziļi atkarīgas valsts ostā? Kāpēc gan un, galvenais, no kā KGB virsniekam, kurš piedevām vēl pilda specuzdevumu, vajadzētu baidīties brālīgās Polijas teritoriālajos ūdeņos? Ļāvu vaļu fantāzijai un iztēlojos, ka klusais un lēnīgais Pjotrs Petrovičs, izmantodams dienesta komandējumu (ja par komandējumu var saukt neaizsargātas sievietes konvojēšanu, pratinašanu un piekaušanu), dzeramā ūdens alumīnija tvertnē nolēmis nelegāli pārvest pāri robežai hermētiski iepakotu franču zeķbikšu partiju, lai ar šo deficīto preci apgādātu dzīves biedreni, meim, sievasmāti un citas nelaimīgās pārstāves, kuras tuvākā un tālākā nākotnē būtu spējīgas uzkosties uz šā nožēlojamā pintiķa makšķeres. Lai iedomātos, ka Pjotrs Petrovičs slepeni transportē tonnu heroīna vai no kolekcijas izzagtu Benvenuto Cellīni darinām zelta kausu, mana iztēle bija par vāju. Un kam gan Lubjankas činavniekiem, kuriem bija dota senkrievu dalienu kņazu neierobežota vara, būtu nepieciešamas tik bistamas virāžas ar primitīviem kontrabandas pārvadājumiem? Viņiem tāpat bija viss, par ko vien tie varēja sapņot. Un pat tad, ja tomēr bija pieļautas kādas nelikumības, kālab gan par to jāuztraucas? Ko gan parasts poļu muitas ierēdnis varēja nodarīt pasaulē visvarenākā un baismākā specdienesta funkcionāram, kurš pilda dienesta pienākumus? Aizsūtīt sūdzībrakstu uz Lubjanku? Pažēloties Polijas apvienotās strādnieku partijas CK pirmajam sekretāram?…

Vārdu sakot, es mulsu minējumos, savukārt pētīdama te Pjotra Petroviča raižpilno vaigu, te nespodro iluminatora lodziņu, pa kuru nekas, izņemot tumsu, nebija saskatāms. Tā mēs klusēdami sēdējām viens otram pretī kā divi provinces spekulanti inaišelnieki Jaroslavļas stacijas uzgaidāmajā zālē, līdz nāvei pārguruši grābšanas un kampšanas uzbrukumā Maskavas pārtikas veikaliem. Bija drēgni un auksti.

Beidzot žēlabaini iečīkstējās dzelzs durvis un kambīzē ienāca trīs vīri — neskuvies, nenosakāma vecuma tēvainis ausainē un tumšzilā bušlatā, kuram, pēc visa spriežot, vajadzēja būt "Kamčatkas" kapteinim, un abi vīrieši hūtītēs, kurus pirmīt biju redzējusi kāpjam pa trapu.

— Labvakar, godātie pani! — garākais no viņiem nevainojamā krievu valodā sasveicinājās. —Jūs, kaptein, varat būt brīvs…

Bārdas rugājiem noaugušais jūras vilks drūmi pamāja un, ierāvis galvu plecos, it kā jau laikus sagatavodamies divcīņai ar skaudro vēju, kas plosījās ārpusē, atstāja kambīzi.

—    Esmu galvenās muitas pārvaldes inspektors majors Pržesmickis. Bet šis, — viņš norādīja uz ceļabiedru, — ir mans kolēģis, kapteinis Všola. Uzrādiet, lūdzu, pases…

Muitnieka priekšlikums man bija ļoti pa prātam. Klusībā cerēdama, ka ar zilo grāmatiņu, izrakstītu uz bufetnieces Saļenko vārda, kaut kas nebūs kārtībā, es, kažoku atpogājusi, jau sniedzos pēc pases, ko biju paspējusi iebāzt svārku kabatā, taču sastapusies ar Pjotra Petroviča bargo un brīdinošo skatienu, žigli atrāvu roku.

—   Piedodiet, major, — ļoti piesardzīgi, it kā baidīdamies neviļus aizvainot garo poli, Pjotrs Petrovičs ierunājās. — Esmu uz šā sauskravas kuģa jau trešo gadu. Bet ne reizi vēl neesmu redzējis uz "Kamčatkas" klāja nevienu poļu muitnieku. Kas noticis, pani?

—    Sakiet, pan, vai jūsu valstī ari mēdz uzdot jautājumus varas pārstāvjiem, kad tie veic savus dienesta pienākumus? — ierunājās tumšmatainais zaļoksnis.

—   Nē, bet…

—Jūsu dokumentus! —nelikdamies par Pjotra Petroviča piezīmi ne zinis, Pržesmickis sacīja un pastiepa roku.

Kā jau teicu, īsu mirkli pirms muitnieku parādīšanās mans kurators un pavēlnieks Ziemeļjūras un Baltijas jūras akvatorijā bija paspējis ietērpties baltā sabiedriskās ēdināšanas darbinieka virssvārcī. Biju ievērojusi, ka savu jūrnieka pasi Pjotrs Petrovičs no žaketes pārliek virssvārča krūšu kabatā, kas bija apštempelēta ar apaļu tintes melnuma zieģeli —"Kamčatka". Parastos apstākļos man pat prātā neienāktu pievērst uzmanību tādiem sīkumiem. Bet tā kā tagad man jau bija iespaidiga un, galvenais, īsā laika nogriezni koncentrēta pieredze, es ar skumjām sapram, ka saasinātas uztveres sindroms mani turpmāk vajās visu atlikušo mūžu. Un, kaut gan manas domas lidinājās tālu projām, acis fiksēja katru nieku, ari zināmu neatbilstību Pjotra Petroviča rīcībā: roku pēc pases viņš bāza nevis virssvārča krūšu kabatā, bet nez kāpēc spraugā starp abām, vai nu no vecuma vai mazgāšanas sadzeltējušām žaketes pogām. Instinktīvi ar abām rokām pieķēros koka sola malām, uz kura sēdēju.

—  Nekustēties! — zaļoksnis, kurš atradās pie durvīm man aiz muguras, uzsauca, taču bija jau par vēlu: Pjotra Petroviča roka ar blāvi spīguļojošo pistoli jau bija galda limenī. Es ar šaumām redzēju, ka tās stobrs bija notēmēts tieši man krūtīs. Nez kāpēc manu uzmanību piesaistīja nevis pistoles melnais un apaļais redzoklis, bet gan balti saspringušais Pjotra Petroviča pirksts uz ieroča gaiļa. Un tad viens pēc otra atskanēja divi paklusi plīkšķi. It kā palaidņa puika būtu pārdūris divus gaisa balonus. Pjotra Petroviča pirksts uz izliektā sprūda atslāba. Tad nozuda ari pistole, jo to aizsedza sirma galva ar sārtu pakauša plikumu, dobji noklaudzēdama, tā atsitās pret galdu, pārklātu ar zaļu vaskadrānu, pie kura sauskravas kuģa "Kamčatka" apkalpe acīmredzot mēdza ieturēt savas pieticigās maltītes.

Es, protams, iekliedzos.

—   Tss! — Man aiz muguras kāds klusi sacīja.

Es atskatījos.

Melnmatainais zaļoksnis bija pietupies pie kapteiņa zilajā bušlatā, kurš garšļaukus gulēja uz gridas. Izņemdams no mirušā sakrampētajiem pirkstiem pistoli, viņš pielika kreisās rokas rādītājpirkstu pie lūpām, likdams man nepārprotami saprast, lai nekavējoties turu muti.

—   Vai jums vienmēr tāda reakcija? — Pržesmickis klusi apvaicājās, aiz matiem lietišķi paceldams Pjotra Petroviča galvu un izvilkdams no tās apakšas šaujamo.

—   Kāda? — es pārsteigta noprasīju.

—   Palēnināta.

—Jā. Vienmēr.

—   Tas ir slikti…

Pržesmickis pasvieda Pjotra Petroviča pistoli savam pāriniekam. Tas ar kreiso roku to veikli uztvēra un aizbāza sev aiz jostas.

—   Kas jūs tādi esat? — jutu, ka tūdaļ atkal sākšu kliegt.

—  Draugi, — Pržesmickis īsi atbildēja un piegāja pie iluminatora.

—   Es jūs nepazīstu, — nomurmināju.

—    Gan mēs vēl iepazīsimies tuvāk, pane. Taču labāk tomēr to darīt kaut kur citur. Vai jūs man piekrītat?

Es pamāju.

—   Tad ejam.

—   Man somiņa palika kajītē… Tur, lejā… Man tur zobu birstīte… Taisījos jau iet gulēt…

Laikam gan uzvedos kā jukusi, jo "muitnieki" klusēdami saskatījās, tad melnmatainais pienāca klāt, uzlika roku man uz pleca un gandrīz čukstus sacīja:

—  Tam nav nekādas nozīmes, pane. Saprotiet? Esam jūsu draugi. Un ieradāmies, lai jums palīdzētu. Vai saprotat?

Vēlreiz pamāju, juzdama, ka acīs sariešas asaras.

—   Mums ir ļoti maz laika. Un jūs mums ļoti palīdzēsiet, ja darīsiet to, ko teiksim. Vai jūs mani sapratāt?

Pamāju trešoreiz.

—   Ļoti labi. Lai notiktu, kas notikdams, turieties man aiz muguras. Gājuši!

18. nodaļa.

Polijas Tautas Republika.

Gdiņas osta.

1978. gads. Nakts no 5. uz 6. janvāri.

Virzījāmies pa klāju kā alpīnistu grupa, kas ar neredzamu trosi savienota sasaistē. Pa priekšu, nesteigdamies, taču ari netūļādamies soļoja Všola. Aiz viņa — es. Mūsu kolonu noslēdza Pržesmickis. Jaunizcepto draugu konvojēta, es ar pūlēm cilāju kājas, kas ļima dzīvnieciskās bailēs. Un ne bez pamata. Pirmkārt, kambīzes šaurībā vienā īsā mirklī manu acu priekša bija nošauti divi cilvēki — sauskravas kuģa kapteinis un padomju izlūkdienesta virsnieks, tātad bija reāls pamats baidīties no visļaunākā, ļoti iespējams, pat no ložmetēja apšaudes te, augšā uz klāja. Un, otrkārt, trīsulīgie gaismas kūļi, ko meta apgaismošanas laternas, puteņa griezīgie kaucieni, asā sniega riekšavas, kas spējām brāzmām cirtās mums sejā, smagie viļņu šļaksti aiz borta, neskaidrie noliktavu silueti un kravas celtņu spocīgās ēnas veidoja nomācošu un murgainu gaisotni. Mani biedēja arī tas, ka uz klāja nemanīja nevienas dzīvas dvēseles — lai cik dīvaini, bet mēs tā ari nesastapām nevienu no komandas, it kā sardzes vīri, uzzinājuši, kas noticis, būtu tīši noslēpušies, lai neizprovocētu vēl lielākas nepatikšanas… Un tā nu, bailēs drebēdama, pēdējiem spēkiem aizklumburoju līdz trapam un notrausos lejā, ne uz mirkli neizlaizdama no acīm pelēkajā lietusmētelī iespīlēto plecīgā Všolas (vai kā nu viņu patiesībā sauca) muguru.

Metrus desmit no trapa stāvēja masīva melna mašīna ar ieslēgtu motoru. Pržesmickis aši apsēdās līdzās šoferim, bet Všola atvēra kreisās puses aizmugures durtiņas, ienira salonā un jau no turienes aicinoši pamāja.

Mašīnā bija tumšs, un pirmajā brīdī es pat nepamanīju, ka līdzās Všolam sēž vēl viens vīrietis. Pareizāk sakot, nevis sēž, bet pusguļus zviln.

—   Kas tas tāds? — čukstus noprasīju.

—   Tāpat vien, kāds paziņa.

—   Viņš guļ?

—  Jā. Maķenīt iesnaudies.

Šai mirklī mašīna ļoti lēnām un uzmanīgi, it kā vestu dinamīta kravu, sakustējās, aplieca slaidu loku, atstājot aizmugurē puteņa vērpetēs izplūdušās sauskravas kuģa "Kamčatkas" aprises, un devās ostas vārtu virzienā.

—       Lūgšu nedaudz uzmanības, pane, — pārliecās Pržesmickis pār priekšējā sēdekļa atzveltni, noņēma hūtīti, un ar kabatlakatiņu apslaucīja nosvīdušo pieri. Tikai tagad ievēroju, ka viņš ir plikpauris. Vai skūtgalvis, kas tobrīd man, protams, bija dziļi vienaldzīgi. Arī šo faktu es, starp citu, nofiksēju gluži automātiski. — Pēc brītiņa jums vajadzēs nogulties uz grīdas. Viņš, — un Pržesmickis pamāja uz Všolu, — jūs pārsegs ar pledu. Tas, protams, nebūs diez cik ērti, tomēr būs vien jāpaciešas…

—   Neraizējieties, es pacietīšos.

—    Tad labi… — Pržesmickis negaiditi pasmaidīja, un smaids pārvērta viņa šauro, kaulaino seju. Tā zaudēja drūmo un koncentrēto izteiksmi un kļuva laipna, pat sirsnīga. Un es atkal pavisam nelaikā pievērsu uzmanību viņa lūpām — pilnīgām, jutekliskām, iezīmētām smalkām, precīzām līnijām.

Dziļā klusumā, līkumojot starp ostas ēkām un ogļu un smilšu kaudzēm, braucām vēl kādas piecas vai sešas minūtes.

—  Gulties! — Pržesmickis pēkšņi neatskatīdamies uzsauca, un tajā pašā mirklī Všola mani ar vienu vēzienu noslaucija uz mašīnas grīdas. Nākamajā mirklī man pār galvu pārklājās pleda pūkainā virsma. Tā kā vēl aizvien trīcēju no bailēm, siltums, kas mani apņēma, neraugoties uz neērto un dīvaino pozu, iedarbojās nomierinoši. Ja es neapzinātos, ka galvenie pārsteigumi vēl priekšā, kas zina, vai vienkārši nebūtu aizmigusi…

—  Vai drīkstu ko jautāt? — no pleda apakšas aizkapa balsī apjautājos.

—  Tss! — Pržesmickis mani apsauca, un es paklausīgi apklusu.

Tālāko es vairs neredzēju, tikai dzirdēju. Jāteic, ka runāts tika poļu valodā, tāpēc mans tulkojums būs diezgan aptuvens, lai neteiktu— patvaļīgs.

Nākamajā mirklī mašīna apstājās un kāda čērkstoša balss pieprasīja:

—   Caurlaidi, pani!

—   Ko? — saklausīju Pržesmicka balsi.

—    Es saku: atdodiet man caurlaidi, ko parakstījis pans

Kovalskis.

»

—    Kam jums caurlaide, ja pans Kovalskis brauc mums lidz uz Varšavu? — Pržesmickis atteica.

—   Kurp viņš brauc?

—    Varbūt tomēr pienāksiet pie mašīnas? Cik ilgi vēl tā saklaigāsimies pa gabalu? — Pržesmicka balsī bija saklausāms aizkaitinājums. Varētu teikt — internacionāla intonācija, jo visās pasaules valstīs tie, kuriem pieder vara, tā pauž neapmierinātību ar "mazo cilvēku" neattapību vai ietiepību.

—    Pani, uzrādiet caurlaidi, vai arī es izziņošu trauksmi!

—   Nu, vai zini, vecais, postenī gulēdams, tā esi samiegojies, ka neko vars nesajēdz?! — Pržesmickis nikni uzbrēca. — Savu priekšniecību vairs nepazīsti, psja krev?! Izbāz taču galvu no savas suņu būdas un atver acis, stulbeni!

Tad iestājas pauze. Pēc tā, kā man pie pleca saspringa Vsolas kāja, sapratu, ka tūdaļ atkal kādu nogalinās. Laimīgā kārtā es neko neredzēju, tāpēc mans kārtējais šausmu bļāviens izpalika.

Izdzirdu klusu klakšķi, it kā ciets krusas grauds būtu atsities pret mašīnas durtiņām. Všolas kāja sāpigi iespiedās man padusē (es, starp citu, vēl aizvien nespēju atcerēties, kur viņu esmu redzējusi), un es secināju, ka kaut kāda iemesla dēļ viņš ir pavirzījies uz labo pusi. Kaut kas noklaudzēja, mašīnas aizmugure sazvārojās un aizcirtās bagāžnieka vāks.

—   Aiziet! — Pržesmickis strupi pavēlēja, un šoferis piedeva gāzi.

Braucām minūtes divdesmit. Tad jutu, ka mašina kaut kur nogriezās, tā sāka lēkāt pa grambām un beidzot apstājās. Pagāja vēl kāds brīdis, kad Všola norāva man pledu un sniedza roku.

—   Vai vēlaties ieelpot svaigu gaisu, pane?

Braucīdama notirpušās kājas un rokas, uztrausos atpakaļ

sēdeklī, tad neveikli izsvempos no mašinas. Visapkārt biezēja tumsa, un tikai pēc skuju un mitrās zemes smaržas varēja nojaust, ka apkārt plešas biezs mežs. No mugurpuses pienāca Všola un gādīgi uzmeta man plecos silto pledu, kas pa šo laiku man jau bija kļuvis ļoti pierasts un mīļš.

—   Ietinieties ciešāk, pane. Ir auksts.

—   Kur mēs esam?

—    Vietas nosaukums jums tik un tā neko neizteiks, — materializējies no tumsas, sacīja Pržesmickis. — Un tas arī nav svarīgi. Mums jābrauc vēl vairākas stundas, pirms būsim galā.

—   Kāpēc tad nogriezāmies meža biezoknī?

—Jūs mums neuzticaties? — Pržesmickis, aizsmēķēdams cigareti, apjautājās.

—   Es jūs nepazīstu.

—  Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

—   Bet jūs — uz manējo.

—   Ar jums nu gan ir patīkami sarunāties, pane… — viņš dziļi ievilka dūmu, un kvēlojošā cigarete uz mirkli apgaismoja viņa šauro seju. — Diemžēl, mūsu pazīšanās nebūs ilga.

—   Kāpēc "diemžēl"?

—   Tāpēc, ka jūs esat jauka sieviete.

—   Vai komplimentu teikšanai jūs vienmēr izraugāties tik nomaļas vietas?

—Tas atkarīgs no apstākļiem, pane… Vai vēlaties uzsmēķēt?

—    Lai cik tas dīvaini, tomēr nevēlos. Es jums jautāju, kāpēc esam šeit, Pržesmicki?

—   Lai nedaudz atdzesētu motoru.

—   Un bedri jūsu pārinieks rok tādēļ, lai pie dabas krūts sakurtu tūristu ugunskuru?

—  Jūs labi orientējaties tumsā, — majors iesmējās.

—   Es taču neesmu muļķe, pan Pržesmicki.

—   Ja tā, pane, tad jūs ari bez maniem komentāriem visu saprotat.

—   Es gribētu saņemt atbildi uz savu jautājumu.

—  Mēs te iegriezāmies, lai atbrīvotos no diviem lieciniekiem.

—   No ostas sarga un?…

—   Un no muitnieka.

—  Jūs viņus nogalinājāt?

—   Vai citu jautājumu jums nav?

—   Jūs viņus nogalinājāt?

-Jā-

—   Vai tas bija nepieciešams?

—    Man likās, ka esat ne vien skaista, bet ari gudra sieviete, pane…

—   Es uzdevu muļķīgu jautājumu?

—   Neprofesionālu.

—    Vai jums ir zināms, ka man nav nekāda sakara ar…

—    Cienītā pane! — Pržesmickis pieliecās man tuvāk, un piepeši es sapratu, ka šis dīvainais cilvēks šodien ir pārdzīvojis daudz vairāk nekā es. — Iegaumējiet reiz par visām reizēm — man nekas nav jāzina un es neko nevēlos zināt. Man nav nekādas daļas par to, kas jūs esat, ar ko nodarbojaties un ko pārdzīvojat… — viņš nenoteikti savicināja roku, un viņa cigaretes uguntiņa tumsā iezīmēja sarežģītus līkločus. — Vārdu sakot, mums katram veicams savs darbs. Un liktenim ir labpaticis iekārtot tā, lai mūsu ceļi krustotos. Bet ne uz ilgu laiku. Rit no rīta mēs šķirsimies, lai nekad vairs netiktos. Tas ir gan jūsu, gan manās interesēs. Un tas ir normāli, vai ne? Jūs taču nejautājat, kur paliek metro mašīnists, kad izkāpjat savā stacijā? Bet ja nu tomēr jums būtu lemts sastapties, būtu muļķīgi jautāt, kāpēc viņš nospiedis to vai citu sviru. Tāpat ir arī šoreiz. Tāda ir dzīve, dārgā pane…

—   Pateicos par naksnīgo filozofiju.

—    Pie reizes varat man pateikties ari par savu dzīvību.

—   Kā, vai tad tiešām bija tik ļauni?

—   Un kā jums šķiet?

—   Jūs gribat teikt, ka abi tie līķi, kurus patlaban aprok jūsu pārinieks, tādu likteni izpelnījušies manis dēļ?…

—   Nekādā ziņā, pane! Mums vienkārši bija slikta oma un mēs nolēmām mazliet izklaidēties.

—   Piedodiet.

—   Nav par ko… — Pržesmickis rūpīgi samīdīja cigaretes galu, tad pacēla to un nevērīgi iebāza sava lietusmēteļa slīpajā kabatā.

—   Vai jūs… Jūs esat krievs?

—  Jūs jautājat par manu tautību?

—   Nē… es jautāju par jūsu dzimteni.

—     Baidos, ka jūs apbēdināšu, bet es neesmu krievs.

Tumsā kaut kur tepat blakus atskanēja kluss svilpiens.

—   Tā! Pīppauze beigusies, pane. Laiks doties ceļā.

—    Kurp mēs braucam, jūs man, protams, neteiksiet?

—    Potams, ka ne. Varu tikai piebilst, ka par deviņdesmit procentiem mūsu nepatikšanas jau ir aiz muguras…, Veļa.

19. nodaļa

PTR. Šoseja.

1978. gads. Nakts no 5. uz 6. janvāri.

Pržesmicka optimisms bija stipri vien uzspēlēts. Jau sen pirms savas neveiksmīgās un tā arī neīstenotās "iesvētīšanas" KGB aģentes kārtā es biju atklājusi, ka neparasti asi uztveru citu cilvēku satraukumu. Es to izjutu gluži fiziski. Atceros, reiz kādā studentu ballītē, kur gudru sarunu, aušību un smiešanās bija krietni vairāk nekā uzkodu uz ļodzīgā galda (tais laikos tā bija tipiska parādība!), biju nosēdināta blakus efektīgai, vienā importā ģērbtai stipri krāsotai meičai, kuru turp bija atvedis viens no maniem draiskajiem kursabiedriem. Viņa nekādi nespēja iejusties, redzēju, ka klātesošo asprātības un kalamburi viņai vienkārši "nepielec", ka tie viņu garlaiko. Taču interesantākais bija tas, ka no viņas izstaroja savādas strāvas. Vispirms man sāka smelgt kreisie sāni, bet vēl pēc brītiņa kreiso plecu sāka lauzt neciešamas sāpes. Neko nesaprazdama, pašķielēju uz kaimiņieni, bet saskatīju tikai šaurā, krājkasītes spraudziņai līdzīgā svītriņā sakniebtas lūpas un saspringtu zodu. Kad sāpes plecā kļuva neciešamas, izdomāju kādu puslīdz pieklājīgu aizbildināšanos, pārsēdos citur un drīz vien šo starpgadījumu pilnīgi aizmirsu. Bet pēc dažām dienām uzzināju, ka tajā pašā naktī šī meiča vecāku mājas vannas istabā pakārusies. Kaut kāda banāla iemesla dēļ: nelaimīga mīlestība, viņš — precēts vīrs, kādas elitāras Kutuzova prospekta ģimenes atvase, grūtniecība piektajā mēnesī…

Šoreiz man sāpēja ne tikai plecs, bet ari pakausis, roku locītavas un mugura. Un es zināju, ka tas nav no uztraukumiem vai neizgulēšanās. Pār tatras pasažieru galvām nepārprotami virmoja draudīga briesmu un nenoteiktības gaisotne. Ja mani dīvainie ceļabiedri rupji lamātos, klakšķinām pistoļu aizslēgus vai kā citādi demonstrētu naidīgas aktivitātes, nudien, nebūtu tik baismi. Taču mašīnā valdīja nāves klusums, it kā mēs visi būm kādas bēdu satriektas ģimenes locekļi, kas atgriežas no tuva cilvēka bērēm. Nu jau vairāk nekā piecas stundas braucām pa tuksnesīgu trasi, uz kuras nemanīja gandrīz nekādas dzīvības zīmes. Retās pretimbraucošās mašīnas rēkdamas aizšāvās garām un tūdaļ pagaisa puteņa miglā. Brīžiem mašīna slīdēja, tomēr šoferis drošu roku atkal izlīdzināja tās gaitu. Majors aizvien biežāk ielūkojās pulkstenī, taču joprojām neteica ne vārda.

Kopš mežā bija "izkāpuši" divi pasažieri, tatrā vietas bija atliku likām. Un tomēr sauskravas kuģa "Kamčatka" peldošajā cietumā biju jutusies daudz omulīgāk nekā šīs dīvainās, pretī nezināmajam traucošās mašīnas salonā.

Pržesmickis, mūsu sarunas laikā mežā acīmredzot izsmēlis visu savas daiļrunības mēneša normu, klusēja kā Puškina piemineklis attiecīgajā Maskavas laukumā. Všola, kas tagad sēdēja man labajā pusē, bija ieslidzis saldā, mazā bērna miegā. Un ari šoferis, kurš tā arī ne reizi vēl nebija pavēris muti, salona slēgtās telpas saspīlētajā gaisotnē pozitīvas pārmaiņas neienesa.

—   Milicis piedzimis, — es klusi nopūtos.

—   Ko, ko? — Pržesmickis atskatījās.

—    Tā mēdz sacīt Krievijā. Kad klusums tā ieildzis, ka turpinās jau kādas piecpadsmit sekundes.

—   Jūs gribat man iestāstīt, ka Krievija ir pļāpu zeme?

—    Paskatieties spogulī, pan Pržesmicki. Vai izskatāties pēc tāda, kuram kaut ko var iestāstīt?

—  Jūs esat ļoti nogurusi, pane, — viņš nopūtās.

—   Mazliet vēl pacietieties. Drīz būsim galā.

—   Vai jūs neprecizētu, ko ar to domājat? Kur īsti mēs būsim, kādā galā? Atklājiet man šo noslēpumu — starptautiskas pieredzes apmaiņas kārtībā izdariet tādu labas gribas aktu!

—   Vai jūs domājat, ka tad mēs atbrauksim ātrāk?

—   Vai gribat, es jums pateikšu, no kurienes ir jūsu vecāki, un iespējams, ari jūs pats?

Pārmetis elkoni saliekto roku pār sēdekļa atzveltni, Pržesmickis mani uzlūkoja jau ar interesi.

—   Labi, pasakiet!

—    No kāda ukraiņu miesta. Varbūt pat no Cernovciem. Tāpēc varu jums pavēstīt pikantu jaunumu, pan Pržesmicki: piedodiet, bet jūs esat ebrejs…

Var jau būt, ka man tikai tā likās, tomēr biju gandrīz pārliecināta, ka šofera betona pakausis nedaudz nodrebēja. Lai nu kā, bet tas mani uzjundīja jaunu nemieru.

—   Kā, vai tiešām es izskatos pēc ebreja? — Pržesmickis negaidīti iesmējās.

—   Un nevajadzētu izskatīties? — es noprasīju.

—   Un kas tad tādā gadījumā esat jūs, pane?

—   It kā jūs nezinātu!

—   Un jums šķiet, ka man būtu jāzina?

—   Vai tiešām jūs gribat, lai noticu, ka sarīkojāt apšaudi uz miermīlīga padomju sauskravas kuģa un naksnīgas autosacīkstes ar slepenām apbedīšanas ceremonijām tikai tāpēc, ka pa iluminatoru nejauši ieraudzījāt manu seju un tūdaļ manī sazīmējāt savu miesīgo māsu, kura līdz šim tika uzskatīta par pazudušu bez vēsts?

—    Manu māsu sadedzināja Treblinkā, — klusi sacīja Pržesmickis. — Viņai bija astoņi gadi…

—   Piedodiet.

—   Ko lai jums piedodu, pane? — Pržesmickis paraustīja plecus. — To jau neizdarījāt jūs!

—    Es vēlreiz atvainojos… —Jutu, ka man svilst vaigi.

—  Jūs esat ebrejiete?

—   No mātes puses.

—   Tātad ebrejiete, — Pržesmickis apstiprinoši palocīja galvu. — Vai jūsu māte ir dzīva?

Klusēdama pamāju.

—   Vai jūs ģimenē esat vienīgais bērns? -Jā.

—  Mes, par laimi, bijām divi… — Pržesmickis atkal ieskatījās rokas pulksteņa spīdīgajā ciparnīcā. — Taču savu māsu es neatceros. Tā nu mēs ar māti palikām divi vien.

—   Bet tēvs?

—    Vai jums kaut ko izsaka tāds ģeogrāfisks jēdziens kā Katiņa?

—   N-nedomāju vis…

—    Nu, protams… — pār Pržesmicka lūpām pārslīdēja rūgts smaids. — Par to jūsu vēstures mācibu grāmatās neraksta. Redziet, pane, manu māsu sadedzināja esesieši, bet tēvu nošāva jūsu komunisti. Viņš bija virsnieks, kaut gan viņa māte — jums taisnība, pane, — ir dzimusi Ukrainā.

—   Komunisti nav "mani", pan Pržesmicki.

—  Jā… — mans sarunu biedrs pasmīnēja. — Ka tie nav "jūsu", par to es nešaubos. Pirms īsa brīža man bija iespēja par to pārliecināties.

—   Un tā nu jūs tagad karojat pret visu pasauli?

—   Kas jums teica, ka es karoju? — viņš novērsās un sāka raudzīties pa logu, it kā būtu zaudējis interesi par mūsu sarunu. — Karavīri karo pēc pavēles. Bet es to daru pēc pārliecības. Tātad nevis karoju, bet cīnos.

—   Arī par mani?

—   Tā iznāk…

—   Bet kāpēc? Jūs taču mani nepazīstat.

—    Diemžēl, es nevaru atbildēt uz jūsu jautājumu, pane, — vēl aizvien turpinādams raudzīties pa logu, Pržesmickis sacīja. — Bet jūs esat pietiekami gudra un attapīga, lai to saprastu arī bez īpašiem paskaidrojumiem…

Tad viņš apklusa, likdams noprast, ka mūsu saruna ir beigusies. "Jūs esat pietiekami gudra un attapīga…" Kurai sievietei gan nepatiktu uzklausīt tādu uzslavu, turklāt vēl no patīkama, drosmīga un izveicīga vīrieša mutes? Tikai ne jau mašīnā, no kuras pusnakts stundā tumšā mežā izcelti divi miroņi, bet gan siltā, jaukā, omulīgā mājoklī, skanot klusinātai liegai mūzikai, ar aromātiskas kafijas tasīti rokā…

Te nu tiešām netrūka vielas pārdomām, kaut arī negulētās nakts un pārciesto baiļu dēļ jutos trulākā par trulu. Un ko gan citu varēja gaidīt pēc visa šī spiegu un bandītu seriāla pusotra mēneša garumā ar īsiem pārtraukumiem romantiskai mīlestībai un smalku restorānu apmeklēšanai, no seriāla, kuru vis neskaties, ieritinājusies siltā krēslā, bet esi spiesta izbaudīt pati uz savas ādas? Ka un, galvenais, uz ko reaģēt, kad dodies uz vienu valsti, bet nezin kāpēc nonāc pavisam citā, sapņo nokļūt trešajā, bet tevi sagrābj un ar varu aizstiepj uz ceturto? Tad tiešām notiek tā, ka visnotaļ pieņemamais un tik bieži lietotais teiciens "romantisku notikumu virkne" pārvēršas par butaforiju un viltojumu, par samākslotu teatrālu banalitāti, ko nekad neesmu varējusi ciest ne acu galā…

—    Piedodiet, pan Pržesmicki, man jums vēl kāds jautājums, — es steigšus nobēru, baidīdamās atbildes vietā atkal saņemt jau tik ierasto uzbrēcienu: "Aizveries!"

—   Klausos, pane… — Pržesmickis sakustējās, it kā grasītos atskatīties, kaut īstenībā viņš tikai mazliet pagrieza plecu: tipisks patiesi inteliģenta vīrieša žests, kurš tā arī nav iemācījies (pat tad, ja apstākļi to prasa) būt rupjš pret sievieti.

—   Zinu, ka pēc tādiem jautājumiem jūsu profesijas pārstāvji tūdaļ ķer pēc ieroči…

—  Neatminos gan, pane, ka butu jums kaut ko teicis par savu profesiju, — ar zināmu sasprindzinājumu balsī majors attrauca.

—   Kas nu tas par noslēpumu! — bezrūpīgi paraustīju plecus. — Katram taču skaidrs, ka neesat atslēdznieks. Taču atļaujiet man pabeigt teikumu. Es tikai gribēju pavaicāt, pan Pržesmicki, vai gadījumā jūs un jūsu vīri neesat no CIP?

—   Dīvaini tādu jautājumu uzklausīt no PSRS pavalstnieces.

—   Kāpēc tad tā?

—   Tāpēc, ka jūs to jautājat ar zināmām cerībām.

—   Lai kā es to jautātu, jautājums ir izskanējis. Kā tad būs — atbildēsiet vai turpināsiet tēlot majoru Viesuli?

—   Kas tas tāds? — Pržesmickis brīnījās.

—    Poļu padomju literatūras varonis. Militāras ievirzes piedzīvojumu žanrs. Varat neatbildēt, jo zinu bez teikšanas: tādas blēņas jūs nelasāt. Un tātad — jūs neesat no CIP?

—   Vai tam jūsu acīs ir kāda nozime? — pans Pržesmickis ļoti mierīgi apvaicājās, un, atbildi nenogaidījis, vēsi noskaldīja: — Manuprāt, jums galvenais ir justies drošai, ka neesam no KGB. Varu tikai pateikt, ka briesmīgākais jums ir jau aiz muguras. Gandrīz aiz muguras…

—  Jūs kaut kas uztrauc?

—   Ak, Dies'! — Pržesmickis beizot zaudēja pacietību. — Tās ir manas, nevis jūsu problēmas!

Un tad piepeši notika kaut kas gluži negaidīts: šoferis nobremzēja, nospieda rokas bremzi, pagriezās pret Pržesmicki un svešāda valodā izrunāja mīklainu vārdu, ko vēlāk bieži atcerējos:

—   Iganu…

20. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1978. gads. Nakts no 5. uz 6. janvāri.

Sienā iemontētais elektroniskais pulkstenis virs bareljefa, kurā bija atveidoti Donbasa kalnrači ar karogiem un atskaldāmajiem veseriem rokās, rādīja piecas minūtes pāri pustrijiem. Līdz rītausmai un tatad līdz jaunas darba dienas sākumam vēl bija tālu. Un tomēr, aizvadījis savā kabinetā bezmiega nakti, padomju ārējā izlūkdienesta šefs Jūlijs Voroncovs nespeja saņemties, lai izsauktu dienesta mašīnu un dotos mājās kaut nedaudz atpūsties pirms gaidāmās tikšanās ar Andropovu. Tas, kas pēdējo sešu stundu laikā bija noticis Polijā, viņu pārāk neuztrauca. Viņš izjuta tikai vieglu sapīkumu kā cilvēks, kurš ierāvis pirkstā skabargu un kuram nav pie rokas ne adatas, ne pincetes, lai to izvilktu.

Un tomēr skabarga ērcināja, nedeva miera.

Nosūtijis uz sauskravas kuģi "Kamčatka" steidzamu šifrogrammu ar rīkojumu izbeigt Maļcevas apstrādāšanu, pirmās pārvaldes priekšnieks kā daždien cilvēks, kas pēc labākās sirdsapziņas paveicis savu darāmo, jau bija grasījies doties mājās uz Kutuzova prospektu, bet tad, uz labu laimi ieslēdzis televizoru, bija atklājis, ka tikko sākusies hokeja mača translācija, tā bija viena no izšķirošajām spēlēm padomju un kanādiešu sacensību kārtējā sērijā un… Voroncovs nolēma reiz par ilgiem laikiem atļauties nelielu greznību. Ap pirmā puslaika vidu mūsējie jau bija guvuši trīs vārtus, tikai vienreiz ielaižot ripu savējos, un nevaldāmais Fils Espozito ar daiļrunīgiem žestiem jau rādīja tiesnesim amerikānim, ko viņš ar šo nelieti izdarīs lidmašīnā.

Spēles pārtraukumā Voroncovs vēlreiz pārdomāja KGB priekšsēdētāja ieteikto shēmu, kā noslēgt pasākumu, kas bija piedzivojis tik rupju izgāšanos. Shēma likās pietiekami elastīga un kārtējo reizi apliecinaja civildrēbēs tērpto ģenerālu neapstrīdamās priekšrocības: cīnīdamies par sevi, par savu politisko partiju, Andropovs gluži automātiski piesedza ari viņus. Tā tas bija norisinājies no sākta gala. Pat viltīgā un uz ārišķigu izrādišanos kārā Selepina laikos. Pat aprobežotā komjaunieša Semičastnija ērā. Taču tikai tad, kad KGB priekšsēdētāja krēslu bija ieņēmis izsmalcinātais un gudrais stratēģis Andropovs, Lubjankas augstākie amatviri beidzot pa īstam saprata, ko nozīmē teiciens "kā Kristum azotē". Tāpēc ģenerāļa Voroncova sarūgtinājums par Mišina nodevību un Topoļeva nozušanu bija nevis personiska, bet drīzāk gan korporatīva rakstura. Tāda iekrišana, kā PSRS KGB priekšsēdētāja personiska palīga nonākšana amerikāņu rokās, varēja dārgi maksāt tieši Andropovam, kura politiskās ambicijas viņa lidzgaitniekiem nebija nekāds noslēpums. Tātad briesmas draudēja arī visiem tiem, kuri tad, ja iekristu labvēlīgas kārtis, kopā ar savu šefu varētu uzlidot varas virsotnēs, bet pretējā gadījumā — varbūt pat dabūt lodi pakausī.

Voroncovs labi zināja, kāda pret viņu ir augstākā šefa attieksme. Citādi arī nevarēja būt: KGB priekšsēdētāji nāca un gāja, dažs uztrausās vēl dažus pakāpienus augstāk, cits pēc tam nīkuļoja kaut kur provincē vai vienkārši pagaisa no redzeslauka, turpretī stratēģiski svarīgāko Lubjankas pārvalžu priekšnieki mainījās ārkārtīgi reti. Un ne tikai tāpēc, ka tāda ranga "speciem" grūti atrast aizstājējus. Retais no Politbiroja locekļiem — tikai visizredzētākie, zinošāki, daudzkārt pārbaudītie un neredzamajās aizkulišu cīņās izdzīvojušie zināja, kāds ir tāda mēroga darboņu kā Voroncova patiesais informētības līmenis, uz kuriem būtu neiedomājami vai pat sensacionāli attiecināt jēdzienu "atcelšana no amata". Cita lieta — pēkšņa nāve. Vai ari iekļaušana Politbiroja sastāva kandiāta vai pat locekļa statusā. Bet tikai ne "atcelšana no amata". Jebkurā valsts politiskās pārvaldes sistēmā, lai cik autoritāra vai demokrātiska tā būtu, taču pastāv negrozāms likums: tie, kuri patiešām zina visu, var aiziet tikai nebūtībā…

Kopš pulkstens deviņiem vakarā, kad Andropovs bija aizbraucis uz vasarnīcu, viņš tā arī nebija zvanījis. Voroncovu tas nepārsteidza: bistamā situācija praktiski bija noregulēta. Andropova shēma, pēc kuras majors Matvejs Topoļevs tika pasludināts par nodevēju, kurš pārgājis CIP pusē, lai nomelnotu slavenos padomju valsts drošības orgānus, Lubjankas augstos amatvīrus automātiski atbrīvoja no atbildības par rupjo izgāšanos, pārservējot to ne mazāk augsta ranga politiķu un profesionālo diplomātu laukumā. Ari Mišina liecībām vairs nebija principiālas nozīmes, jo izlūkdienesta virsnieks, kas nav izpildījis savas priekšniecības pavēli un bēguļo, ikvienā valsti ir ārpus likuma. Pat tajā, ar kuru, ļoti iespējams, jau tagad sadarbojas šis nelietis. Vienīgais klupšanas akmens vairs bija tikai galvaspilsētas žurnālistes novākšana, jo šī sieviete pavisam neparedzēti un, galvenais, nelaikā bija kļuvusi par Andropovam un viņa vaditajam dienestam visai netīkamu notikumu virknes liecinieci…

Automātiski secinājis, ka pirmo reizi šajā bezgalīgi ieilgušajā vakarā viņš Maļcevas novākšanu nodēvējis par "klupšanas akmeni", Voroncovs nepatikā sarauca uzacis. Tā kā neraugoties uz vēlo smndu, viņš vēl aizvien bija Lubjankā, ģenerālis nolēma, ka derētu savām acīm skatīt paziņojumu no Gdiņas, ka ar šifrogrammu nodotā pavēle veiksmīgi un bez nevajadzīgiem lieciniekiem izpildīta.

Otrais puslaiks aizritēja bezrezultativā, savstarpēji nogurdinošā spēlē, bet trešajā puslaikā kanādieši saniknojās un rezultātu izlīdzināja: tagad tas bija pieci pret pieci. Kā mačs beidzās, Jūlijs Andrejevičs tā arī neuzzināja, jo pie kabineta durvīm pieklauvēja.

Ienācis kabinetā, pukvedis Vasiļjevs, ārējā izlūkdienesta pārvaldes šifrēšanas daļas priekšnieks, sastinga miera stājā pie augstajām, kokgriezuma tehnikā darinātajām durvīm.

—    Nu?! — Voroncovs nepacietīgi pacēla galvu. — No Gdiņas?

—   Tieši tā, biedri ģenerāli! — raportēja Vasiļjevs. Tad, negaidīdams atkārtotu uzaicinājumu, viņš piegāja pie Voroncova galda un nolika viņam priekšā šifrogrammas perforēto lapu, kurai apakšā bija pierakstīts klāt atšifrējums.

Vienā acu uzmetienā aptvēris informācijas butibu, Voroncovs klusēdams pamāja, likdams Vasiļjevam saprast, ka audience beigusies. Tiklīdz pulkvedis bija aiz durvīm, ģenerālis paķēra iekšējo sakaru telefona klausuli, uzgrieza trīs ciparus un strupi uzsauca:

—   Sūtīt pie Scerbas. Nekavējoties!

Tieši pēc piecdesmit piecām minūtēm pie garā pulētā galda, pie kura Voroncovs mēdza noturēt nodaļas vadītāju sanāksmes, sedeja samērā jauns, atlētiskas miesasbūves vīrietis atturīgā melnā uzvalkā ar kaklasaiti.

Voroncovs nolika viņam priekšā šifrogrammu, apsēdās pretī un padoto jautājoši uzlūkoja:

—   Nu, ko teiksi?

—   Tie nav amerikāņi, biedri ģenerālleitnant.

—   Nav viņu stilā?

—   Nav gan!

—   Tomēr, ja paraugāmies no otras puses, — Voroncovs lūkojās pāri sarunu biedra galvai, it kā runām pats ar sevi, — neviens, izņemot amerikāņus, šajā akcijā nav ieinteresēts.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka visi pavedieni ved pie viņiem. Topoļevs ir Lenglijā, tas ir skaidrs. Tātad tikai viņi saprot, cik mums svarīga šī jaukā dāmīte…

—   Vai poļu puse ir lietas kursā?

—    Nekas cits neadika, — Voroncovs nopūtās. — Dārgos viesus nāksies gūstīt viņiem. Svarīgākie krustojumi jau ir slēgti… Labi, atzīmē sev zināšanai… — ģenerālis piecēlās. — Pirmkārt — lai nodaļa izanalizē grupas iespējamos maršrutus. Galvenā uzmanība pievēršama centrālai šosejai un ari lauku ceļiem, kas ved Sčecinas virzienā. Nepieciešams ari profilaktisko pasākumu plāns — ne tikai Sčecinas, bet visos iespējamos virzienos: cik cilvēku iesaistīts, kā organizēta ceļu kontrole, grupu sastāvs un ekipējums un tā joprojām. Jūsu rīcībā — trīsdesmit minūtes…

Šcerba pacēla acis no bloknota.

—  Jūs domājat, ka viņi grib aizlaisties pār VDR robežu?

—   Tas ir optimālais variants… — Voroncovs paberzēja virsdeguni. — Viņi mūs ir apsteiguši par kādām trim četrām stundām, ne vairāk. Kur gan citur tādā laika trūkumā var paspēt? Netrenksies tak cauri visai valstij uz Cehoslovākiju…

—   Bet pa jūru?

—   Krasta apsardze sacelta kājās. Uz "Kamčatkas" darbojušies rūdīti pofesionāļi. Maz ticams, ka viņi izmantos jūru — izredžu tikpat kā nekādu.

—    Bet ko viņiem dos Sčecina, biedri ģenerālleitnant?

—    Ostas pilsēta… VDR pierobeža… Kadu bridi tur var patverties… Iespējams, ka ir vēl citi varianti. Meklējiet, domājiet!

—   Sapratu!

—   Ne vēlāk kā pēc stundas izlidosi uz meklējumu rajonu. Ar gaisa spēkiem jautājums jau ir saskaņots. Tiklīdz uzausis gaisma, iesaistisies Polijas armijnieki. Taču ievēro — operācijas virsvadiba ir tavās rokās. Jautājumi ir?

—   Nav, biedri, ģenerālleitnanti

—     Un vēl kas, Anatolij: man neviens nav vajadzīgs. Neviens no šis grupas!

—   Sapratu.

—   Tad ej un rikojies…

21. nodala

PTR. Šoseja.

1978. gada 6. janvāris.

… Mašīna ar izslēgtu motoru stāvēja pašaurās šosejas mālainajā ceļmalā, kas bija kāpurķēžu izdangāta — tās bija vai nu traktoru, bet drīzāk gan tanku atstātas dziļas pēdas, no abām pusēm mūs droši piesedza milzīgas, lāsteku piekariņiem nobārstītās egles. Putenis bija pierimis. Mūs apņēma stings un nomācošs, gandrīz vai bezgalīgs klusums. Klusēja pat putni mežā — nedzirdēja ne ūpja, ne pūces brēcienu. Cik ļoti šī drūmā, tumšzaļos toņos ieturētā ainava atšķīrās no košajām bildītēm uz ceļvežu vākiem, kuri aicināja apmeklēt Polijas Tautas Republiku un kuru vilinājumam es tā ari nekad nebiju atsaukusies: studiju gados nebija naudas, arī vēlāk tās nebija un trūka ari attiecīga noskaņojuma, bet vēl vēlāk jau trūka intereses un, protams, atkal tās pašas nelaimīgās naudas. Audzināti internacionālās solidaritātes garā, mēs visi, pat gudrākie no mums, tik zināmo un vienveidīgo dzīves plūdumu tautas demokrātijas valstīm uztvērām atbilstoši sešdesmitajos gados populārajai anekdotei par bulgāru ziloni kā padomju ziloņa mazāko brāli. Un kurš gan mūs var nosodit par tik nevainīgi paustām impēriskām ambicijām, ja it visur — Maskavā,

Budapeštā, Ulanbatorā un katra Dieva pamestā rajona centrā mēs skatijām vienu un to pašu: tribīnes ar vadoņiem, kolonnas ar transparentiem un rindas ar tīkliņiem.

Tagad Polija, kurā liktenis mani bija iemetis kā melnā atvarā, man vairs neizraisīja šādas rotaļīgas asociācijas. Tā mani biedēja. Līdz pat sirds dziļumiem sajutu naidīgumu, kas strāvoja no ledainās tumsas, kurā pamazām iegaismojās vārs rītausmas blāzmojums…

Sajutu vieglu, tomēr pietiekami spēcīgu grūdienu kaut kur sirds apkaimē, pārvarēju sastingumu un pacēlu galvu.

Būdama lielpilsētas bērns un, tapat kā visi maskavieši, ari tās upuris, es patiešām nespēju saprast, kāpēc te valda tāds klusums. Lai daudzmaz novērtētu situāciju, mēģināju to sadalīt atsevišķos blokos: jā, dziļā mežā ritausmās mēdz būt klusu. Pat klasiķi meža ceļus apraksta kā klusuma valstību. Cilvēki ausmu sagaida ar aizturētu elpu. Taču kāpēc gan kā bēru katafalks klusēja lielā melnā mašīna ar vēl dzīvajiem pasažieriem, es, nudien, nespēju saprast. Kāpēc — ja reiz tā ir apstādināta — neviens nekāpj no tās ārā? Kāpēc atveroties un aizveroties neklaudz mašīnas durtiņas? Kāpēc neskan enerģiskas, monotonas, nu, kaut vai miegainas balsis? Abi vīri priekšējā sēdeklī — Pržesmickis un šoferis — sinhroni, it kā sen un neadaidīgi būtu samēģinājuši savas kustības, no saņurcītām paciņām iepurināja cigaretes tieši mutes kaktiņā, abi reizē iededzināja šķiltavas un izpūta kopigu dūmu mutuli. Všola atvēra durvis un, pozu nemainīdams, sāLa cieši vērties Pržesmickim pakausi, it ka tur būtu uzrakstitas instrukcijas, kā uzvesties mežā.

—    Ko viņš teica? — es jautāju, lai sajustu, ka mašīnā neesmu viena.

—     Kurš? — Pržesmickis neatskatīdamies pārjautāja.

—  Jūsu šoferis.

—   Ko tad viņš teica? — Pržesmickis paraustīja plecus. — Viņš vispār nerunā.

—   Viņš teica "iganu".

—    Nepievērsiet uzmanību, pane, — Všola nopūtās. — To viņš pa miegam.

—   Pa kādam miegam?!…

—  Tss! — Pržesmickis apsauca, un es tūdaļ apklusu. Šim dīvainajam cilvēkam piemita apbrīnojama, acīmredzot iedzimta spēja piešķirt skaņām ļoti precīzas un niansētas intonācijas.Tobrīd, kad pirmo reizi apstājāmies meža biezokni, viņa intonācija man nepārprotami pauda: atslābinies, netrako, tev līdzās ir draugi. Kad vēlāk, mašīnā, viņš atbildēja uz manu izprašņāšanu, viņa balsī jautās pieklājīga vienaldzība, un vienīgi māsas pieminēšana nodeva viņa apslēpto sāpi. Tagad šajā īsajā "tss" bija ietverta tik spraiga trauksme, ka man tūlīt iegribējās, tāpat kā izbraucot no ostas, nogulties uz tatras grubuļainās grīdas un palūgt Všolam, lai viņš man uzmet virsū pledu. To es, protams, nedarīju, taču ausis saspicēju kā kurts, izdzirdis medību tauri.

Tatrā atkal iestājās klusums, taču jau pēc paris mirkļiem noskārtu, ka tas nepavisam nav absolūts — kaut kur tālumā bija saklausāma tik tikko samanāma rūkoņa. Tā varēja būt gan ūdenskrituma dunoņa, gan akmens drupinātāja dārdoņa, gan.. .Mirkli pirms tam, kad biju aptvērusi šo skaņu izcelsmi, Všola to izteica divos vārdos:

—   Kravas mašīnas…

—     Domā, ka vairākas? — neatraudams skatienu no priekšējās rūts, Pržesmickis jautāja.

—   Skaidrs, ka ne jau viena.

—   Kur tās te radušās? — viņš paskatījās uz šoferi, bet tas tikai klusi paraustīja plecus.

—   Mēs nokavējām kādas desmit minūtes, — klusi sacīja Všola. i

—    Vai nav vienalga, cik minūtes! — Pržesmickis uzlika galvā hūtīti, ar švitīgu, šim bridim pavisam nepiemērotu žestu uzlocīja tās malas un ielūkojās sānskata spoguli. — Galvenais, ka nokavējām.

—   Laižam atpakaļ? — Všola apjautājās.

—   Par vēlu. Domāju, ka mums jau dzenas pakaļ.

—   Griežam mežā?

—   Kāda jēga?

—   Iegūsim nedaudz laika!

—   Mežu pārķemmēs!

—   Ko darīsim?

—   'To, ko gribējām darīt… — Pržesmickis izvilka pistoli, noklakšķināja aizslēgu, tad melno mantiņu atkal noslēpumaini ieslidināja kaut kur sava lietusmēteļa piedurknē. — Braucam!…

Manas domas šai bridi lidinājās ļoti tālu — gan laikā, gan telpā. Pirms gadiem pieciem es redakcijā pieņēmu kādu ļoti nepatīkamu, ļoti nevīžīgu un ļoti talantigu autoru. Mūsu meičas zinaja stāstīt, ka dzive viņam sagājusi pilnīgā grīstē, ka viņš ir neglābjams alkoholiķis, neatzits ģēnijs, mizantrops un tādā garā… Atceros, ka toreiz viņam izteicu kaut kādas nesvarīgas piezīmes par viņa manuskriptu, tie visi bija sīkumi, kurus, kā tagad to apzinos, nebija vērts pat pieminēt. Taču tolaik es biju jauna un godkārīga iui jo kāds cilvēks man likās talantīgāks, jo vairāk man gribējās pašapliecināties viņa acis. Autoram par godu jāsaka, ka pieklājības rāmjos viņš noturējās minūtes desmit, pacietīgi uzklausīdams manus prātojumus par to, kas mūsdienu estētikā ir labi un kas slikti. Manus daiļrunības plūdus viņš pārtrauca ļoti savdabīgi: piepeši uzlika milzigu roku ar melnām panadzēm uz sava manuskripta un klusi, bet skaidri sacija: "Kā es ienīstu bābiešus žurnālistikā! Viņas visu uztver nevis ar galvu, bet dirsu!…"

Ak, kungs, cik pareizi bija viņa vārdi! Pržesmicka un Všolas istais dialogs vēl lāgā nebija nonācis līdz manām smadzeņu rievām, bet mana miesa, sākot no tās vietas, kuru tik tieši un rupji bija nosaucis vārdā cilvēks ar sagandēto likteni, jau tricinājās sīkos un pretīgos drebuļos…

Normāla sieviete (bet es tik daudzus gadus biju sevi pieskaitījusi tieši šai cildenās, kaut mūžam aizvainotās kārtas daļai), sapratusi, ka tūdaļ sāksies apšaude rupju lamuvārdu pavadībā, protams, nekavējoties būtu iesligusi dziļā bezsamaņā, lai pamostos tikai tad, kad šāvieni jau izskanējuši, kaujas atbalss noklususi un debešķīgs padomju armijas virsnieks, maigi pacēlis viņu uz rokām, piekļāvis pie saviem ordeņiem un medaļām, čukst austiņā: "Viss beidzies, biedrene Maļceva. Mēs dodamies uz mājām." Turpretī es tikai ar plaukstu cieši aizspiedu sev lūpas, lai drebuļi, kas nu jau bija sasnieguši ari seju, neizraisītu apdullinoši skaļu zobu klabēšanu. Man bija drausmīgi, līdz nelabumam bail. Sapratu, ka mēs visi šajā stulbajā tatrā kopā ar klusējošo šoferi traucamies preti kolektīvai bojāejai. Neplānotai, kā to darījām mēs visi, bet gluži otrādi — neparedzētai un pilnīgi neplānotai iznīcībai. Mašīna strauji nesās cauri Polijas skuju koku rindām, un pat nožēlojamākais ģibonis man bruņnieciski nenāca palīgā…

Kā huligāna deguns meiteņu mazmājiņas durvis man aiz muguras bailīgi pabāzās saltas un bezkrāsainas saules maliņa. "Bet tas nozīmē," es nodomāju, "ka mēs dodamies uz rietumiem. Un tagad pasaki mums, Valentīna Maļceva, varonīgo panfiloviešu vārdā nosauktās Mitišču dzelzceļnieku vidusskolas astotās klases skolniece, kura no brālīgajām padomju sociālistiskajām republikām atrodas uz rietumiem no Polijas? VDR, Ivan Timofejevič! Pareizi, Maļceva, VDR. Nu, un vai tā Polija un VDR ir suverēnas valstis? Kā nu ne, Ivan Timofejevič! Tik suverēnas, ka suverēnākas nemaz nevar būt! Tad jau, Maļceva, starp šīm te valstīm pastāv arī valsts robeža? Zināms, ka pastāv, Ivan Timofejevič! Kas tā par suverenitāti bez kārtīgām robežām? Bez dzeloņdrātīm, kurām laiž cauri elektrisko strāvu! Bez uzartām joslām un nikniem asinssuņiem! Tā, tā, skuķīt, tu esi uz pareiza ceļa! Un kas sargā robežu? Robežsargi, Ivan Timofejevič! Nu skaidrs, ka ne jau vagonu pavadoņi! Bet tu man pasaki, kas tie par robežsargiem? Poļu robežsargi, Ivan Timofejevič! Poļu un vācu. Kitrs no savas puses. Un ko viņi aizsargā? Sociālisma iekarojumus, Ivan Timofejevič! No kā? No ienaidniekiem! Muļķe tu esi, Maļceva, kaut ari māte tev ebrejiete! Ja abas šīs valstis ir brālīgās tautas demokrātijas zemes, no kā tad tādā gadījumā tām sava robeža jāaizsargā, ko?…

Un viņam bija taisnība, šim vecajam sausiņam un slepenajam antisemītam Ivanam Timofejevičam Gorjanko, kurš, kā pats atzina, ģeogrāfiju bija apguvis kara laikā ar automātu rokās. Uz robežām te patiesi vajadzēja valdīt mieram un klusumam. Ne velti mani klusētāji bija devušies šai virzienā. Bet kas gan viņus bija apsteidzis? Un kas tās par kravas mašīnām tur, priekšā? Ko tās meklē? Mūs? Mani? Bet personiski es taču poļiem neko ļaunu nebiju nodarījusi. Un vāciešiem ari ne. Toties "tie tur", viņi — jā…

Bet "tie tur" sēdēja tā, it kā viņiem būtu dota pavēle neizdvest ne skaņas; katrs darija savu — šoferis brauca, bet Pržesmickis un Všola klusēja.

—    Pan Pržesmicki… — tie bija mani pirmie vārdi pēc biedinošā "tss!".

—  Jā, pane?

—  Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

—Jums to ir tik daudz, ka es vienkārši nepaspēju atbildēt.

—  Kas tas par vārdu, ko minēja jūsu šoferis, un kādā valodā tas ir?

— Redziet, pane, — Všola piesardzīgi iesāka, cenzdamies kliedēt sasprindzinājumu, — ņemot vērā to, kas mūs visus jau pēc dažām minūtēm sagaida, jūsu jautājums ir… tā teikt… ne visai akmāls.

—Jūs gribat sacit — tas ir nevietā?

—   Tieši to es jums, pane, gribēju pateikt, paldies.

—   Bet kas mūs sagaida pēc dažām minūtēm, pan Všola?

—   Kā lai jums paskaidro… — Všola kā aicinādams biedru palīgā atkal pievērsās Pržesmicka pakausim, kas nu jau bija kļuvis zilgansārts. Taču majors klusēja, acīmredzot pietaupīdams savu daiļrunību piemērotam brīdim.

—    Paskaidrojiet man to laipni un inteliģenti, kā vienigi jūs to protat pan Všola, — es bezkaunigi glaimoju savam blakussēdētājam. — Un vēl — es jau vairākas stundas mokoši pūlos atcerēties, kur esmu jūs jau redzējusi?…

Man nebija vajadzīgas nekādas atbildes, man sen jau viss bija skaidrs: mūs meklēja, mūs vajāja, mēs jau bijām tikpat kā notverti. Un kāda starpība, kas nošaus šos trīs viras un mani kopā ar viņiem — vai tie būs poļi, vācieši vai mani humānie līdztautieši?! Vienīgais, ko es šai brīdī vēlējos, bija runāt, uzturēt kontaktus, nejusries vientuļai. Baiļu lēkme kā par brīnumu bija gandrīz pārgājusi, tagad es jau jutos daudz drošāk. Vienu bridi man pat sāka likties, lai manu ceļabiedru bažas ir pārspīlētas — tik klusa, mierīga un — apkārtnei kļūstot aizvien gaišākai un dzīvīgākai — bezrūpīga izskatījās biezo, zaļganbalto meža sienu ieskautā šoseja.

—     Jūs esat ļoti vīrišķīga sieviete, pane… Veļa, — Pržesmickis neatskatīdamies noburkšķēja.

—   Kā jūs zināt manu vārdu? — es aši noprasīju.

—  Jūs nu gan sastāvat tikai no jautājumiem.

—   Kā jūs to zināt?

—    Man to pateica. Kāds cilvēks. Viņš teica, ka šis vārds esot parole.

—   Parole? Kāda parole?

—   Parole, ar kuru iemantot jūsu uzticēšanos.

—   Kas ir šis cilvēks?

—    Jūs viņu nepazīstat un nevarat pazīt, — majors nopūtās.

—     Un kāpēc jums vajadzīga mana uzticēšanās, pan Pržesmicki?

—  Jūs esat sieviete, pane…

—   Loģiski.

—   Bet mums bija lemts iepazīties diezgan… divainos apstākļos. Visu izšķīra sekundes. Varēja rasties tāda situācija, ka mums būtu nepieciešama jūsu palīdzība… Taču jūs izturējāties godam…

—   Paldies.

—   Lūdzu.

—    Vai varat iedot man ieroci? — es klusi apjautājos.

Pržesmickis strauji atskatījās.

—   Kāpēc?

—   Man ir tāda sajūta, ka visi miermīlīgie konflikta atrisināšanas paņēmieni jau ir izsmelti. Vai man taisniba?

—   Zināmā mērā, jā.

—   Lūdzu, izsakieties skaidrāk. Tas ir ļoti svarīgi.

—   Tas attiecas uz mums, bet ne uz jums, pane.

—   Nesaprotu…

—   Ļoti driz mēs sastapsimies ar patruļu, — Pržesmickis pēkšņi ļoti ātri nobēra. — Es nezinu, kas tie būs — robežsargi, policija, armijas daļas vai pretizlūkošanas dienesta vīri… Mēģināt izlauzties viņiem garām ir bezcerigs pasākums. Ar tādu pašu rezultātu varētu mēģināt ar galvu ielauzt betona mūri — puni vien un nekāda prieka…

—   Uz ko tad jūs tādā gadījumā cerat?

—    Es un pans Všola — mēs esam poļu pretizlūkošanas dienesta virsnieki…

—    Bet es — Mihaila Andrejeviča Suslova audžumeita.

—  Mums ir pārliecinoši dokumenti, pane, — nelikdamies manu piezīmi dzirdam, Pržesmickis turpināja. — Tā kā mums ir zināms, kāpēc parasti tik mierīgā rajonā norisinās šāda veida pasākumi, ļoti iespējams, ka mūsu nodoms izdosies…

—   Ar jums ir ļoti patīkami sarunāties, pan Pržesmicki, — nesekmīgi pūlējos panākt, lai mani vārdi izskanētu pēc iespējas godbijīgāk. — Viss tiek pateikts tik skaidri, tik izsmeļoši…

—   Viņi meklē jūs, pane. •

—   Zināt, man arī tā liekas.

—   Bet mēs jūs jau esam atraduši.

—  Ak tā? Un nezin kāpēc vedat VDR virzienā. Varbūt jums atgādināt, cienītais pan, ka dzīvoju nevis Drēzdenē, bet gan Maskavā… Un jums mani jāved — ja jūs patiesi esat poļu pretizlūkošanas dienesta darbinieki — uz pilnīgi pretējo pusi. Un vēlams nevis ar komfortu, bet gan saslēgtu roku dzelžos…

Šoferis strauji nobremzēja, es pēc inerces lidoju uz priekšu un ar pieri sāpigi atsitos pret viņa monolito pakausi.

Nepievērsdams uzmanibu šofera izdarībām, Pržesmickis atbīdīja hutīti pakausi un pārlaida visus piecus pirkstus tai galvas daļai, kufu, domājams, reiz bija seguši mati, iespējams, pat biezi un kupli. Všola mani noraudzījās ar neviltotu sajūsmu. Toties es pati atkal izbijos: atzīt, ka esmu izrādījusies attapīgāka par trim profesionāļiem (par to, ka viņi ir profesionāļi, pēc "Kamčatkas" kambīzē sarikotajām kovboja stila rotaļām es nešaubījos), nemaz nebija tik patikami. Man ap sirdi būtu daudz mierīgāk, ja viņi tikai augstprātīgi vai iecietīgi pavīpsnātu, sak, ko gan no sievišķa var prasīt?

Taču mani pavadoņi pēkšņi kļuva domīgi .

Visi trīs.

Tatras salonā iestājās biedējošs klusums. Tāds klusums, kas liecina nevis par viena, bet gan vesela miliču vada piedzimšanu. Jo ilgāk viņi klusēja, jo lielākas bailes mani pārņēma.

—   Sa ahora! — Pržesmickis piepeši drūmi noburkšķēja, un tajā pašā mirklī tatra, bremzēm kaucot, strauji cirtās apkārt un sāka joņot uz to pusi, no kuras mēs tādā pašā ātrumā jau daudzas stundas bijām joņojuši šurp.

—    Pan Pržesmicki, — es piesardzīgi ierunājos.

-Jā?

—   Es sapratu, ko jūs teicāt šoferim…

—  Jūs esat ļoti atjautīga, pane.

—   Bet es nesapratu, kādā valodā jūs to teicāt?

—   Vai patiesi? — viņš paraustīja plecus.

—   Man ir tāda sajūta, ka šādu runas manieri jau esmu kaut kur dzirdējusi…

—   Vai tiešām tas ir tik svarīgi?

—  Māte man kopš bērnības ir teikusi: "Kad nekā nav ko darīt, ir divas iespējas, kā lietderīgi pavadīt laiku — vai nu urbināt degunu, vai domāt par to, kāpēc tā darīt ir neglīti."

—   Diez cik krieviski tas teiciens neizklausās.

— Interesanta doma, — paliecos uz priekšu, lai kaut nedaudz saskatītu Pržesmicka seju. —Jums taisnība: mamma to neteica krieviski.

—    Vai tiešam viņa runāja franciski? — Pržesmickis pasmaidīja.

—   Viņa runāja jidišā.

—   Un jūs arī protat šo valodu?

—    Protams. Tāpēc jau man šie vārdi likās dzirdēti. Jūs esat izraēlieši, vai ne?

—    Klausies uzmanīgi, meitenīt, — klusi sacīja Pržesmickis. Sāniski pagriezies uz manu pusi, taču joprojām neizlaizdams no acīm šosejas lentu, kas strauji paslīdēja un pagaisa kaut kur zem tatras riteņiem. —Tev ir gudra ebrejietes galva. Nezinu, kā m esi iekūlusies šajā jezgā, taču, ļoti iespējams, ka tas noticis tieši tāpēc. Jo mazāk tu par mums zināsi, jo labak. Un es tev gandrīz neko nevaru pateikt. Mums katram ir savi pienākumi. Un manējie patlaban ir tādi, ka man jāgādā, lai šī galviņa, — un viņš ar rādītājpirkstu vieglītēm pieskārās manai pierei, — paliktu sveika un vesela, dktu nogādāta drošā vietā un nodota uzticamiem cilvēkiem, kuri par tevi uzņemsies tālākās rūpes. Un tāpēc, lai notiktu kas notikdams, lai kā pavērstos notikumi — tu nekur nemaisies! Viņi tevi nenogalinās. Vismaz nedarīs to uzreiz. Viņi gribēs visu uzzināt, daudz ko noskaidrot, vārdu sakot, tu iegūsi nedaudz laika, bet tās jau ir zināmas izredzes…

—   Un kas notiks ar jums?

—    Tās ir mūsu problēmas, — negaidīti ieninājās Všola. — Tev ir sava valsts, mums — savējā.

—    Bet jūs taču manis dēļ riskējat ar dzīvību, tāda idiote jau neesmu, lai to nesaprastu.

—   Tāds ir mūsu darbs.

—   Jūsu darbs? Dabūt lodi pierē kaut kādas ārzemnieces dēļ, kuru redzat pirmo reizi mūžā?!

—   Katram darbam sava garoza! — Pržesmickis pasmaidīja.

—    Paga, paga, man šķiet, ka sāku saprast!… Jūs laikam nolēmāt mani glābt un riskējat ar dzivību tāpēc, ka esmu ebrejiete? Tā ir, vai ne?

—   Ja tas būtu atkarigs tikai no manis, es tiešām to, ko daru pašreiz, daritu katra ebreja labā. Neatkarīgi no tā, kādā pasaules valstī viņš dzīvo. Taču tu maldies, meitenīt. Tavai tautai ar to nav nekāda sakara. Kaut ari mums ir patīkami, ka tu esi mūsu ciltsmāsa. Un nejautā vairāk neko. Visu, kas nepieciešams, tu uzzināsi vēlāk un ne no mums…

—  Ja vien mēs nodzīvosim līdz šim "vēlāk", — klusi sacīja Všola.

Pacēlu galvu un ieraudzīju, ka tālumā, apmēram kādu kilometru no mums, šoseja ir ar kaut ko aizšķērsota. Bet dažus mirkļus vēlāk man acīs skaudri iedzēla saules atspulgs, ko atstaroja plankumainas armijas kravas mašīnas sānskata spogulis, un es tūdaļ pazinu dzimtā ZIL ierastās aprises. Šķērsām pāri šosejai sagrieztas kravas mašīnas priekšā ņudzinājās bariņš šineļos ģērbtu stāvu ar automātiem rokās. Galvā viņiem melnoja poļu armijas cepures, un šis apstāklis mani nezin kāpēc krietni vien nomierināja. Vairāk par visu es baidījos no tikšanās ar saviem tautiešiem.

—    Roku dzelžus man tā arī neuzliksiet? — valdīdama zobu klaboņu, ieprasījos.

—      Pirmkārt, mēs nenēsājam līdz roku dzelžus, — Pržesmickis neatskatīdamies atbildēja. — Un, otrkārt, nav ko pārcensties: tev arī tāpat nebūtu kur sprukt triju vīriešu apsardzībā. Sēdi klusu. Tēlo bēdu satriektu noziedznieci. Uzlūko mūs ar naidpilniem skatieniem. Vārdu sakot, liec lietā savu ebrejietes galvu un palīdzi mums. Ja sāksies apšaude, krīti gar zemi. Neko nejautā un nekur nejaucies — vienkārši krīti zemē un stāvi klusu, kamēr viss būs beidzies. Saprati, Veļa?

—   Sapratu, — es pamāju.

Všola uzmeta man dīvainu skatienu.

—   Es kaut ko daru aplam? — apjautājos.

—    Nē, nē, pane, ar jums viss ir labākajā kārtībā. Taču man nez kāpēc ļoti gribas atbildēt uz jūsu jautājumu.

—   Uz kuru?

—  Jūs jautājāt, kur esat mani redzējusi?

—   Zināt ko, pan Všola, — raudzijos uz šo skaisto, vīrišķīgo seju — atklātu un drosmīgu un tajā pašā laikā arī bērnišķīgi neaizsargām, uztvēru viņa melno, semītisko acu ciešo skatienu — un iztēlojos, ka varbūt jau pēc dažiem mirkļiem šī seja būs nedzīva. Iedomājos, ka šis vīrietis, kurn pati daba radījusi mīlestībai un maigumam, pazudīs no pasaules uz laiku laikiem un paliks pāri tikai auksts ķermenis, kuru svaigi raktā kapā apbērs ar smagām māla pikām… Noriju rūgto kamolu, kas man slāpēja elpu, un pasmaidīju: — Zināt, pan Všola, šķiet, esmu to jau uzminējusi bez teikšanas. Neesmu tikai gluži pārliecināta. Darisim tā: kad viss bus galā, es pati jums pateikšu, kur esmu jūs redzējusi.

—   Norunāts, pane.

—   Nu, tad ar Dievpalīgu, — Pržesmickis norūca. — Sāciet taisit nelaimīgu ģīmi, pane!

—  Ak vai! — es iesaucos. — Lai nu par ko, bet par to varat neraizēties…

22. nodaļa

ASV. Vašingtona, Kolumbijas apgabals.

1978. gada 6. janvāris.

Jūdžins novietoja mašīnu pie neliela divstāvu nama ar kārniņu jumtu, kas atradās šaurā, klusā ieliņā līdzās Leksingtonavēnijai. Pēc sešdesmitajiem gadiem, kad galvaspilsēta aizvien straujāk sāka izvērsties par istu administratīvo un valdības centru, "balto apkaklīšu" aprindās pamazām izplatījās un nostiprinājās viedoklis, ka dzīvot Vašingtonā— ierēdņu, advokātu un nēģeru pilsētā ir bezperspektīvi un nerespektabli. Augsti valdības ierēdņi, ievērojami juristi un finansisti, kuriem darba pienākumu dēļ bieži nācās uzturēties Vašingtonā, centās apmesties vismaz piecpadsmit jūdžu attālumā no galvaspilsētas ar tās drūzmu, satiksmes sastrēgumiem un nebeidzamajām demonstrācijām pie Baltā nama. Volšs, kurš savu māju bija mantojis no vecākiem un te dzīvoja kopš pirmskara gadiem, visticamāk, vai nu vispār nedomāja par prestiža jautājumiem vai ari tajos daudz neiedziļinājās, jo lielākoties uzturējās Virdžīnijā, kur, atbilstoši dienesta stāvoklim, viņa ncibā bija nodota pietiekami ērta un neuzkrītoša savrupmāja piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no CIP galvenās ēkas Lenglijā.

Pa ieradumam pametis skatienu apkārt, Jūdžins vienā stiepienā pievarēja visus četrus pakāpienus, kas veda uz biezajām, senlaicīgajām koka durvīm ar nomelnējušu bronzas plāksnīti, uz kuras ar gotu burtiem bija rakstīts: "Dr. Semjuels Kiršs, izdevējs", un nospieda balto zvana pogu.

Volšs atvēra gandrīz tūlīt, it kā, viesi gaidīdams, būtu stāvējis otrpus durvīm. Viņš atstāja visai gleznainu iespaidu: virs stepētā rītasvārka, kura šalveida apkakle bija apšūta ar ķiršsarkanu apmali, viņš bija apsējis koķetu sieviešu priekšautu, kas bija nobārstīts ar miltiem un notriepts ar olas dzeltenumu.

—    Atģērbies, — Volšs norūca un pamāja drēbju pakaramā virzienā.

Pakāris uz āķa savu ar suņādu oderēto ādas vamzi, Jūdžins pieglauda matus un, šķērsojis diezgan nolaisto ēdamistabu, iegāja plašajā virtuvē, kuru varētu izmantot ari kā amerikāņu sadzīves tehnikas miniizstādi. Te savākto ledusskapju, saldētavu, mikroviļņu krāsniņu, visdažādāko virtuves kombainu un cepeškrāsniņu pilnīgi pietikm Ņujorkas viesnīcas "Pjērs" restorāna kulinārā dienesta vajadzībām. So sava bosa aizraušanos Jūdžins nekādi nesaprata, jo vairāk tāpēc, ka labi zināja: savā Vašingtonas mājā Volšs iegriežas labi ja pāris reizes pusgadā. Viņa sieva bija mirusi pirms pieciem gadiem, bet vienīgā meita jau pirms mātes nāves bija apprecējusies ar kādu Cīrihes baņķieri, laidusi pasaulē tris bērnus un kopš tā laika ne reizes nebija pametusi Eiropu.

Volšs tikmēr bija atsācis nodarbošanos, ko bija pārtraukusi viesa ierašanās: salicis savas iespaidīgās rokas uz liela miklas ruļļa, CIP direktora vietnieks metodiski veltnēja milzīgu dzeltenas mīklas plātni.

—  Gaidāt viesus? —Jūdžins apjautājās, apsēdies uz augstās taburetes otrpus gigantiskā virtuves galda ar neskaitāmiem iebūvētiem skapīšiem, plauktiem un atvilktnēm.

—    Gaidīju, — Volšs, darbu nepārtraukdams, atbildēja.

—   Tātad šo kalorijām bagāto palagu jūs gatavojat man?

—  Jā, jums.

—   Un kas tas būs?

—   Pica.

—   Vai jūsu dzimtā ir itālieši, ser?

—Man to iemācīja gatavot Sicīlijā. Četrdesmit ceturtajā gadā.

Kamēr viņi apmainījās nenozīmīgām frāzēm, Jūdžins turpināja apcerēt Volša neparastās izturēšanās iemeslus. Ārkārtējs notikums bija jau tas vien, ka cītīgais darba rūķis Volšs nedēļas vidū pašā darbdienas karstumā bija pametis Lengliju, atbraucis uz Vašingtonu un tagad nodevās picas gatavošanai. Turklāt, lai uzaicinām ciemos, boss bija Jūdžinam zvanījis iepriekšējā naktī, un tā nu patiesi bija ļauna zīme. Klusībā Jūdžins bija apsvēris visfantastiskākos variantus, bet tā ari nebija spējis izlemt, ko gan tas varētu nozimēt. Pilnibā atšifrēt savu bosu viņam nekad vēl nebija izdevies.

… Kad pica bija apēsta un ar salmiem appītā "Kjanti" pudele gandriz iztukšota, Volšs noslaucīja lūpas salvetē un, no taburetes nepieceldamies, pasniedzās līdz tuvākajam skapītim, izņēma no tā resnu cigāru, noņēma tam celofānu, nokoda galu, precīzā trāpījumā iespļāva atkritumu tvertnē.

—   Apbrīnojami! — Jūdžins sasita plaukstas. — Ar šādām atrakcijām jūs mierīgi varēsiet pelnīt maizi, kad aiziesiet pensijā.

—   Un kā to pelnīsi tu?

—   Vai tad arī man… jau būtu laiks?

—   Tev ir nopietnas problēmas, Jūdžin.

—    Un jūs šo jaunumu man nevarējāt pavēstīt Lenglijā?

—   Nē, nevarēju.

—   Un kas no tā izriet?

—   Vai zini, kādā ziņā mana paaudze atšķiras no tavējās?

—   Vecuma ziņā.

—    Tava paaudze vienmēr interesējas par sekām, bet manējā — par cēloņiem.

—  Jūs esat gudrāki.

—   Mēs vienkārši esam ilgāk dzīvojuši.

—   Neesiet nu tik pieticīgs, bos.

—   Nekļūsti bezkaunīgs, dēliņ!

—   Un kādas tad ir manas problēmas?

—   Tava Amsterdamas "trofeja" sākusi runāt.

—   Un kļuvusi tik pļāpīga, ka man jāiet projām no darba?

—   Tas ir ļoti interesants tips.

—   Domāju gan — tik ilgi nogrozities lidzās Andropovam!

—   Mums jāaprunājas, Jūdžin!

—    Es klausos, bos. Man tik ļoti patik apspriest savas problēmas!

—   Topoļeva liecības, ja tās nonāks līdz kongresam, var izraisit visneparedzamāko reakciju. Un runa vairs nav tikai par izlūkošanu, bet gan par visnopietnāko politiku. Vārdu sakot, šis zellis ir trinies gar vislielākā kalibra ieroču stobriem…

—   Un ko nozīmē jūsu frāze "ja tās nonāks līdz kongresam?"

— Visticamāk, ka gandrīz visas viņa liecības paliks mūsu seifos. Kopā ar pašu ziņu avotu.

—   Pat tad, ja krievi viņu oficiāli pieprasīs atpakaļ?

—     Tāda cilvēka pie mums nemaz nav, — Volšs atteica.

—   Un nekad nav bijis. Bet ne jau mums par to lemt!

—   Un kāda tad ir mana problēma?

—    Direktors uzmanīgi iepazinās ar pratināšanas materiāliem. Un viņam par tavu rīcību radās diezgan neviennozīmīgs iespaids…

—    Ser, vai neuzskatīsiet mani par pārāk neaptēstu, ja tomēr lūgšu jūs izteikties skaidrāk? Par ko jūs runājat, velns parāvis?!

—   Ielaižoties ar to sievieti, jūs kā CIP virsnieks sevi esat sakompromitējis. Runa ir par tavu rīcību Argentīnā un Eiropā. Un Topoļeva liecības to pilnībā apstiprina, — Volšs klusi sacīja, nenolaizdams no Jūdžina smagu skatienu.

—   Vai pietiks, ka uzrakstīšu atlūgumu, vai arī man ielaist sev lodi pierē?

—    Tu laikam gan pašlaik pats sev ļoti patīc, vai ne?

—   Volšs drūmi pavīpsnāja.

—   Es nudien nesaprotu, ko jūs no manis gribat, ser? Man nav par ko taisnoties. CIP virsnieka sakompromitēšanos es vienmēr esmu iztēlojies mazliet citādi. Tajā pašā laikā es tomēr neesmu tik truls, lai nerēķinātos ar direktora viedokli. Tātad — es gaidu jūsu norādījumus. Tā kā tieši jūs man darījāt zināmu šo jaunumu, būtu loģiski pieņemt, ka jūs man arī pateiksiet, kā man tagad rīkoties.

—   Un tu esi gatavs paklausīt manam padomam?

—   To es neesmu teicis, ser.

—    Labi… — Volšs iespieda cigāra galu pelnutraukā un vairākkārt to spēcīgi pagrieza, it kā grasītos izsmēķi ieskrūvēt ar pelniem notrieptajā fajansā. — Gulēt ar sievieti, pat tad, ja viņa ir ārzemniece, vēl nav dienesta pārkāpums.

—   Paldies par to pašu, —Jūdžins nomurmināja.

—   Es vēl neesmu beidzis! — Volšs negaidīti pacēla balsi.

—   Toties stāties sakaros ar ārvalsts izlūkdienesta pārstāvi un neziņot par to savai tiešajai priekšniecībai… — viņš brīdi klusēja. — Tādai rīcībai ir pavisam noteikts apzīmējums. Ceru, ka tu saproti, par ko es runāju?

—   Jā, ser! —Jūdžina vaigos parādījās sārti plankumi.

—   Tu nekad to nebūtu darījis, ja…

—    Ser! — Jūdžins izvilka koltu no plecu maksts un saudzīgi nolika smago pistoli uz virtuves galda. Tad sameklēja kabatas portfeli, izņēma no tā plastikāta kartīti — caurlaidi CIP galvenajā mītnē — un uzlika to uz pistoles spala. — Uzskatiet, ka esmu iesniedzis atlūgumu!

—   Tas nav tik vienkārši, dēliņ, — Volšs pašūpoja galvu. — Tu nestrādā picērijā un nevari tā vienkārši aiziet, nosviest priekšautu uz saimnieka galda. Man ir dota pavēle veikt dienesta izmeklēšanu. Tev ir jāiesniedz vispusīga atskaite. Tev ir jāpapūlas mūs pārliecināt, ka tava tikšanās moteļa bārā ar… nu, ar tev zināmo kungu, bija nejaušība. Un ka tu…

—   Piedodiet, ser, —Jūdžins pacēla roku. — Es jums nejautāju, kur jūs ņēmāt tādu informāciju…

—   Vai tiešām? — Volšs pasmīnēja.

—    Ļaujiet man pabeigt! —Jūdžins pielēca no taburetes un piegāja Volšam cieši klāt. — Es jautāju ko citu! Kas jums ir devis tiesības apšaubīt manu ASV pilsoņa godprātību? Esmu nostrādājis CIP divpadsmit gadus, man ir valdības apbalvojumi, esmu daudzkārt…

—   Netrako, — Volšs mierīgā tonī viiiu pārtrauca. — Un ej, apsēdies savā vietā. Nerēgojies man virs galvas ka tāds cepelīns. Pirms izbraukšanas uz Vašingtonu es pārlasīju tavu personisko lietu, tāpēc nav nekādas vajadzības CIP direktora vietniekam klāstīt par viņa virsnieka nopelniem. Ja kāds no priekšniecības būtu apšaubījis tavu godīgumu, dēliņ, tevi vis necienātu ar picu un tu neviesotos manā mājā… Runa ir par tavu nesankcionēto kontaktu, ko atklājis ārējais dienests. Informācija par to tika nodota Lenglijā, kā to prasa attiecīgie noteikumi. Un šī informācija, salīdzināta ar Topoļeva liecībām un pienācīgi izanalizēta, neliecina tev par labu. Ceru, ka tu saproti, ko es ar to domāju?

—Jā, ser.

—  Vai tagad tu saproti, kāpēc mums tev jāuzdod daži elementāri jautājumi?

—   Saprotu, ser.

Volšs vēlreiz apslaucīja salvetē savas pilnīgās lūpas, iebāza roku zem rītasvārku atloka, iznema no sava flaneļa krekla krūškabatas fotogrāfiju un pāri galdam piebāza to Jūdžinam gandriz pie deguna.

—   Vai tas ir viņš?

-Jā-

—   Ka viņš stādījās priekšā?

—   Kā Grīns.

—  Nūja, vistipiskākais ebreju uzvārds, — Volša lūpas ironiski savilkās.

—   Tad jau es pēc ebreja izskatos vairāk.

—   Nu, nu! Nepārvērtē sevi!

—    Viņš mani uzaicināja uz moteļa bāru un piedāvāja darījumu.

—   Kādu?

Jūdžins paraustīja plecus.

—   Ar parakstu apliecināji, ka būsi mēms kā zivs?

—  Es vienkārši nesaprotu, ko īsti jūs no manis gribat, ser? Vai tiešām jūs domājat, ka tad, ja šis kontakts kaut mazākajā mērā varētu kaitēt mūsu firmas interesēm, es jūs par to nebūtu informējis?

—   Nē, es tā nedomāju, — Volšs papurināja galvu. — Un tāpēc man ir sevišķi interesanti uzzināt, ko gan tev varēja piedāvāt Mossada pārstāvis, ja tu ar viņu nokvernēji bārā veselu stundu?

—   Viņš man paziņoja, kur atrodas Maļceva.

—   Un kur?

—   Pēc viņa vārdiem, tobrīd, kad mēs runājām, viņu, ieslodzītu uz kāda kuģa, transportēja uz Ļeņingradu.

—   Un kas to darīja?

—   Viņš teica, ka KGB.

—  Un tevi viņš bija sameklējis tikai tāpēc, lai nodotu šo ziņu?

—    Viņš piedāvāja savu palidzību, lai viņu atbrīvotu.

—  Jūras akciju?

—   Nē, viņi bija iecerējuši to paveikt Gdiņā…

—   Un ko viņš prasīja pretī?…

—   Informāciju.

—   Kādu?

—    Viņiem nepieciešams uzzināt Janga tikšanās vietu un

laiku ar kādu no Palestinas atbrīvošanas organizācijas vadītājiem.

—   Parastie ebreju gājieni, — Volšs nomurmināja.

—   Kā, lūdzu?

—   Ko vēl tev vajadzēja izdarīt?

—   Tas bija viss.

—   Vai tu parakstīji kādus dokumentus?

—   Nē, ser.

—   Vai tu viņam sniedzi kādu informāciju?

—   Nē, ser.

—   Kā viņiem varētu būt noderīgs CIP līdzstrādnieks, kuram nav nekādu sakaru ar Tuvajiem Austrumiem?

—    Viņš teica, ka man esot iespēja iegūt informāciju no kādas augstas amatpersonas.

—   Vai viņš nosauca šīs personas vārdu?

—  Jā, ser.

—   Un tu vari man to pateikt?

—  Jā, ser.

—   Kas viņš ir? —Jūs, ser. Volšs sastinga.

—   Es?!

—   Tā viņš teica, ser.

i '

—   Un nosauca manu vārdu?

—  Jā, ser.

—    Ļo-oti interesanti… — Volšs pasniedzās pēc nākamā cigāra, bet tad, acīmredzot atcerējies sava ārsta aizrādījumus, pārdomāja un, atspiedis zodu plaukstā, acis nenovērsdams, raudzījās Jūdžinā.

—   Neesmu pietiekami labi noskuvies, ser?

—    Ko tu teici?! … — Volšs beidzot atgriezās īstenībā. — Labi, par to mēs tiksim skaidrībā pēc tam. Bet tagad novāc no galda savu koltu, nav te ko mētāties ar ieročiem!

—  Jūs nepieņemat manu atlūgumu?

—   Vai tad es tev liku iesniegt atlūgumu?

—   Un kā ar dienesta izmeklēšanu?

—   Es pārdomāju.

—  Jūs par mani ņirgājaties, ser?

—  Tava neattapība man ir apnikusi, Jūdžin, — Volšs pāri galvai norāva priekšautu un ielidināja to virtuves kaktā. — Uzskati mūsu sarunu par visparastāko pārbaudi.

—   Jums atliek vēl tikai piebilst, ka šo Grinu jūs pats ari man uzsūtījāt…

—   Nē, es viņu neuzsūtīju.

—   Tātad viņš nav no Mossada?

—   To es neesmu teicis.

—    Pie velna, nu es vairs tiešām neko nesaprotu! — Jūdžins iebāza pistoli maksti un piecēlās. — Vai varu iet, ser? Man nez kāpēc apsāpējās galva…

—   Pēc stundas tev ar viņu jātiekas… ar Grinu.

—   Kas, pie velna, viņš tāds ir, ser?!

—   Viņš tevi nemānīja. Viss, ko viņš tev toreiz Ričmondā teica, ir taisnība.

—   Un jūs bijāt lietas kursā? -Jā.

—   No paša sakuma?

-Jā.

—   Vai tas skar personiski jūs vai arī?…

—   Es nevaru tev atbildēt.

—    Bet kāpēc? Un kāpēc bija vajadziga visa šī izrāde?!

—   Kā lai tev to paskaidro, Jūdžin…

—   Kā vēlaties, ser, bet tikai tā, lai var saprast.

—   Pakalpojums, ko tev lūdza Grīns, ir jāizpilda.

—   Ar jūsu palīdzību?

-Jā-

—   Un tas jādara man?

—   Tieši tev.

—   Šķiet, es sāku saprast.

—   Tad labi, dēliņ, brīnišķīgi!

—    Šai darijumā ir kāda būtiska nianse, ser. Avansā par manu pakalpojumu viņi apsolīja izraut no KGB nagiem Veļu. Vai viņi to izdarīja? Un kur viņa tagad ir?

—   To tu pajautāsi Grīnam jau pēc… — Volšs ieskatījās savā roleksā,… jau pēc piecdesmit minūtēm. Pie ieejas konditorejā "Saullēkts" Vai iegaumēji?

—   Un tieši tāpēc jūs mani izsaucāt uz Vašingtonu? -Jā.

—   Kas noticis ar Veļu?

—   Izrādās, ka pat visuvarenais Mossads nav pasargāts no neveiksmēm…

—    Ko? — Jūdžins lēnām pieslējās no taburetes, un, ar abām rokām atspiedies pret galdu, ar skatienu ieurbās Volša sejā. — Kas noticis?

—    .Mieru, dēliņ, mieru! — Volšs izturēja vina skatienu. — Kaut kas ir atgadījies, kaut kas neparedzēts… Bet vai notikušais ir ar minus vai plus zīmi, to es vēl nezinu.

—   Vai viņa ir dzīva?

—   Zināms ir tikai tas, ka tiem izdevies viņu dabūt nost no kuģa un no notikuma vietas viņi aizbraukuši. Tomēr noteiktajā laikā viņi norunātajā vietā neieradās…

—   Tātad viņa varētu būt sagūstīta?

—    Šo operāciju neveic mūsu kantoris, Jūdžin, — Volšs atrūca. — Un KGB mums pagaidām vēl neziņo par savu akciju rezultātiem. Tāpēc ir jāapbruņojas ar pacietību.

—   Kāpēc man jātiekas ar Grīnu?

—   Tev vīnam kaut kas jānodod.

—   Kas?

—   Mutiska informācija.

—    Ā… — Jūdžins atkal apsēdās uz taburetes un aizsmēķēja cigareti. —Jāsāk maksāt rēķini?

—Jā, Jūdžin.

—   Jūs, ser, taču atceraties, kādi bija vienošanās noteikumi, vai ne?

—   Nu, un tad?

—   Jūsu zināšanai: pirms nebūšu ieraudzijis Veļu šeit, Štatos, man ne pret vienu nav nekādu pienākumu.

—  Jūdžin, — Volša balss bija kļuvusi pavisam neskanīga, likās, ka viņš tikai ar pūlēm izrunā vārdus. — Runa ir par kaut ko ļoti svarīgu. Tu taču saproti, ka es nevaru pavēlēt tev to darīt. Es jau tā ar daudz ko riskēju. Ar daudzko vairāk, nekā drīkstētu atļauties CIP direktora vietnieks. Bet tici man, dēliņ: tas ir ļoti svarīgi. Ļoti. Runa ir par miljoniem cilvēku dzivību. Un arī tam tu vari ticēt, ka tie vīri, kuriem uzdots veikt operāciju tur, Polijā, darīs visu, lai izpestitu Maļcevu.

—  Kāpēc jūs par to esat tik pārliecināts, ser? Un kāpēc man jums jātic? Galu galā manai personiskajai dzīvei nav nekā kopīga ne ar CIP, ne ar jūsu un izraēliešu spēlītēm, ne ar ASV nacionālajām interesēm.

—   Tur nu tu, Jūdžin, ļoti maldies. Paradokss slēpjas tur, ka viss ir tieši otrādi.

—   Piedodiet, ser, bet es tiešām nesaprotu.

—    Un nevajag arī, Jūdžin. Ir lietas, ko tev labāk nezināt. Tu tikai atceries, kurš bija tas, kas tev Argentīnā palīdzēja paglābt šo sievieti no lodes. Un es biju tas, kas deva rīkojumu mūsu konsulātam Amsterdamā vizēt viņas iebraukšanu ASV. Un es viņu gatavojos piesegt arī šeit, Statos. Kāpēc gan tu šoreiz man vairs netici?

—   Man ir sliktas priekšnojautas, ser.

—   Izlūkdienesta virsniekam nedrīkst būt sliktas priekšnojautas. Tikai analītisks aprēķins. Ej un izdari to, ko es tev teikšu. Un atceries, dēliņ, ka tavs tēvs bija vienīgais cilvēks pasaulē, kura man vienmēr pietrūks…

23. nodaļa

PTR. Šoseja. 6. janvāris.

Kravas mašīna bija novietota šķērsām uz ceļa. Nevarēja būt nekādu šaubu — tā bija armijas mašīna, tās kravas kaste bija apjumta ar brūni plankumotu brezentu, bet kabīne nokrāsota aizsargkrāsā — viskroplīgākajā krāsā pasaulē, kuras izgatavošanas tehnoloģiju gan laikam pilnībā pārvalda vienīgi mani tautieši. Kad līdz mašīnai vairs bija atlikuši tikai kādi simts metri, redzēju, ka kareivji ar automātiem uzmanīgi vēro mūsu tatru.

Pržesmickim bija pilnīga taisnība, apgalvojot, ka mēģināt izlauzties cauri tādai barjerai būtu tīrā utopija. To es sapratu jau pirms tam, kad pamanīju aiz mašinas noslēpto smago bruņutransportieri, kas arī bija sagriezts šķērsām pāri šosejai. Visa šī aina — tehnika, bruņoti cilvēki un mūsu melnā civilā mašīna uz izmirušās trases — stipri vien atgādināja mākslas filmas uzņemšanu par partizānu cīņām Baltkrievijā. Es pat pametu skatienu apkārt muļķīgā cerībā kaut kur grāvmalē ieraudzīt divkupraino kameru uz statīva, pāri džinsotu meiču ar izspūrušiem matiem, bet aiz viņām bārdainu režisoru ar neprātā kvēlojošām acīm, kurš teju teju gatavs megafonā ieaurot: "Sagatavoties! Motoru!! Aiziet!!!"

Taču apkārtne bija tukša, kā izslaucīta. Un kas gan tādā agrumā lai dzītos uz šo ledu sasalušo nostūri?

Šoferis samazināja ātrumu un līgani nobremzēja dažus metrus no plecīgā vīra ar automātu uz krūtīm — spriežot pēc apņēmīgi paceltās rokas, tas bija vecākais. Aiz viņa draudīgā paskatā, kas nesolīja neko labu, mīdījās vēl kādi pieci vai seši ar automātiem bruņoti stāvi.

—    Vai jūs pamanījāt, ka aiz kravas mašīnas stāv BTR? — es Pržesmickim aši noprasīju.

—   Kaut vai "Katjuša"! — viņš vienā mierā paraustīja plecus. — Kāda tam nozīme, ja mēs neesam spējīgi pārvarēt arī pirmo šķērsli? Tas, ko jūs redzat, pane, ir tikai priekšpostenis. Kravas mašīnā droši gaida vismaz vads. Viss rajons ielenkts…

—    Dokumentus! — vecākais poļu valodā pavēlēja. Kopā ar viņu pie mašīnas pienāca vēl divi karavīri. Trīs citi nostājās tatrai labajā pusē.

—   Profesionāla rīcība! — Všola nomurmināja.

Jau zināju, kā tālāk attīstīsies notikumi. Taisnību sakot, Pržesmicka plāns man šķita ja ne gluži naivs (galu galā — tas izrietēja no situācijas, kurā būtu grūti izdomāt kaut ko principiāli labāku), tad jau iepriekš nolemts neveiksmei. Nu, labi, viņiem ir dokumenti, pieņemsim pat, ka tādi, uz kuriem var paļauties. Nu, bet arī šie brašuļi ar automātiem, kravas mašīnām un bruņutransportieriem te līdz ar gaismiņu nav attriekušies sēņot un pat ne uzrīkot militāras mācības. Kāds ir izsludinājis trauksmi, izskaidrojis uzdevumu un licis izpildīt konkrētu akciju. Viņi nemeklē vēju laukā, bet gan gluži konkrētus cilvēkus. Tātad mūsu atmaskošana ir tikai laika jautājums. Vajag tikai šiem poļiem pa rāciju sazināties ar saviem priekšniekiem, lai jau pēc dažām sekundēm saņemtu izsmeļošu informāciju, ka viņu priekšā ir viltvārži, bīstami ārzemju izlūkdienesta aģenti, uz kuru sirdsapziņas ir četri līķi, no kuriem viens ir KGB virsnieks. Un tad…

Taču manus drūmos prātojumus pārtrauca kaut kas tāds, kas mani pilnīgi samulsināja. Pržesmickis pārliecās šoferim un savā nevainojamajā krievu valodā izmeta:

—   Es nerunāju poliski! Kurš grupā ir vecākais? Pienāciet

divu solu attālumā!

»

Poļi uz brīdi apjuka. Bet Pržesmickis, redzēdams, kā viņi sastomās, kāpināja psihisko uzbrukumu:

—   Ātrāk! Man ir maz laika!

Beidzot vecākais kaut ko pateica vienam no automātistiem, apgāja tatrai apkārt un nedaudz pieliecās pie loga, ko Pržesmickis tikmēr bija atvēris.

—   Kas jūs esat? — viņš krieviski noprasija. —Jūsu dokumentus!

—    Pasakiet saviem vīriem, horunžij, lai viņi atvirzās no tatras desmit metru attālumā — Pržesmickis klusi nokomandēja un, neļaudams polim vēl ilgāk šaubities, dusmīgi piemetināja: — Dieva dēļ, rīkojieties taču veicīgāk, esmu PSRS KGB pirmās pārvaldes pulkvedis un pildu ārkārtēju uzdevumu…

Ja man tobrīd būtu bijusi kaut mazākā iespēja paust savu attieksmi, es droši vien Pržesmickim būtu sarikojusi ovācijas. Viņš bija izvēlējies absolūti nevainojamu taktiku. Tikai tā varēja uzspiest savu gribu draudzīgās armijas virsniekam. Nezināju, ko īsti viņš iecerējis un cik tālu uz priekšu izrēķināti viņa gājieni, tāpēc varēju tikai aptuveni minēt, kur beidzas visparastākā blefošana un sākas nopietns, sagatavots uzbrukums. Lai nu kā, bet viņš izturējās ārkārtīgi dabiski, un kādu mirkli, es pat nodomāju, ka principā Pržesmickis un viņa pavadoņi varētu būt arī Andropova rokaspuiši. Un kāpēc gan ne? Ja pieņem, ka viņu sauc Pjotrs Petrovičs un izsvītro no atmiņas mūsu naksnīgās pārrunas par morāli vispār un par ebrejiem konkrēti, tieši tā būtu jāizturas KGB virsniekam, kurš cenšas mani pēc iespējas ātrāk nogādāt Maskavā. Galu galā viņam taču nav jāpaskaidro katram pirmajam pretimnācējam, kas es tāda esmu un ar kādiem pūliņiem viņš savu gūstekni atkarojis nolādētajiem padomju varas ienaidniekiem.

—    Te ir mani dokumenti, — Pržesmickis caur zobiem nošņāca, kad automātisti dažus metrus atkāpās no mašīnas. Viņš atšķīra sarkanvākoto apliecību un gandriz vai iebikstīja ar to polim degunā. — Esmu pulkvedis Koļcovs, un tā ir mana komanda. Cik saprotu, jūs te atrodaties tādā pašā uzdevumā. Nekavējoties sazinieties ar manu priekšniecību, esmu spiests to informēt, ka…

—    Piedodiet, pan pulkvedi! — virsnieks gobijīgi atdeva viņam apliecību, — Man ir sakari tikai ar manu tiešo vadību…

—  Jūs esat no pretizlūkošanas dienesta?

—   Nebūt ne, pan pulkvedi! Mēs esam armijas apakšvienība. Sapieri. Man ir dota pavēle slēgt šo kvadrātu. Tas ari viss…

—    Labi! — Pržesmickis ieskatījās tatras mēraparātu panelī iemontētajā pulkstenī. — Nelaime tāda, ka mums nav laika gari vilcināties… Kā varu sazināties ar pretizlūkošanas pārvaldi Varšavā?

—    Nezinu, pan pukvedi, — horunžijs noplātīja rokas.

—   Ar mūsu divīzijas komandieri — Lūdzu. Bet…

—   Nē, nē! — Pržesmickis īgni atgaiņājās. — Tas nav viņa kompetencē. Tādā gadījumā, horunžij, pasakiet kā nokļūt līdz tuvākajai pretizlūkošanas pārvaldei?

—  Jums jābrauc vai nu uz Gdaņsku, vai Lodzu.

—   Kur tuvāk?

—   Tuvāk būs uz Lodzu. Tur ir lidosta…

—   Labi! — Pržesmickis apmierināts pamāja. — Vai varat dot rīkojumu, lai mani pavada mašīna ar automātistiem?

—   Viņš pašķielēja uz manu pusi. — Vedu bīstamu noziedznieci, un baidos, ka mūsu nepatikšanas vēl nav beigušās.

—  Jā, tikai…

Poļa sejā šaubas mijās ar dziļi iesakņojušos bezierunu paklausību. Tas bija tik interesanti, ka uz mirkli es pat aizmirsu mums draudošās briesmas. Šis virsnieks, kuram bija dota vara un kurš turēja rokās ieroci, reizē ticēja un neticēja, bija gatavs pakļauties un ļoti negribēja to darīt, viņš sapņoja izcelties pa dienesta līniju un tajā pašā laikā briesmigi baidījās iekulties ķezā. Teikšu godigi — šai mirklī es aizlūdzu Dievu par valsts drošības komitejas neapstrīdamo autoritāti. Tikai šīs bargās organizācijas drūmā, neizdibināmā un negrozāmā autoritāte šīs meža avantūras iznākumu varēja izšķirt mums par labu. Poļu šaubas varēja saprast: ja viņš tagad sāks noskaidrot visus sīkumus un pa rāciju sazināsies ar savu priekšniecību, bet tā savukārt ar pretizlūkošanas dienestu, pretizlūkošanas dienests — ar izlūkdienestu, izlūkdienests — ar Polijas apvienotās strādnieku partijas CK attiecīgo nodaļu, bet poļu partijnieki ar Maskavu, paies ne mazums laika. Bez šaubām, ja izrādīsies, ka viņš ir pareizi uzminējis — augstāka dienesta pakāpe viņam būs nodrošināta. Bet ja nu ne? Ja viņa birokrātisma dēļ, tāpēc, ka viņš atļāvies nenoticēt sarkanās, ar zelta burtiem apdrukātās apliecības svētumam un nav sapratis internacionālā pienākuma būtibu, tiks izjaukta svarīga, superslepena operācija, — ko tad?…

Iestājās nomācoša pauze. Tā reizēm atgadās pie klātiem galdiem, kur sapulcējušies mazrunīgi cilvēki. Valda neveikls klusums, idiotiska noskaņa, namatēvs un namamāte muļķīgi smaida, viesi pēta griestu rakstus, lai rikai nebūtu jāuzņemas iniciatīva… Vārdu sakot, mana mute atvērās ātrāk nekā es paspēju padomāt par sekām.

—   Virsnieka kungs! — es nelabā balsī iebrēcos. — Glābiet mani! Jums ir ieroči, jums ir kareivji! Esmu gatava padoties gūstā poļu armijas pārstāvjiem! Dieva dēļ, tikai atbrīvojiet mani no šiem briesmoņiem! Mani ved kā savaņģotu kriminālnoziedznieci — kā gan kaut kas tāds var notikt mūsu gadsimtā, pan virsniek, tas taču ir ārprāts! Ja esat lasījis Helsinku deklarācijas dokumentus…

Helsinku deklarācija lika polim izšķirties. Viņš klusēdams piemeta divus pirkstus pie formas cepures apmales un Pržesmickdm sacīja:

—   Varat braukt, pan pulkvedi! Došu jums pavadoņos apvidus mašīnu ar pieciem automātistiem. Ar to pietiks?

—   Pilnigi, — Pržesmickis pamāja.

—  "Gaziks" brauks pa priekšu. Kamēr tiksiet līdz Lodzai, es jau būšu paziņojis savai priekšniecībai. Ļoti iespējams, ka tikmēr tā jau būs sazinājusies ar jūsējiem, pan pulkvedi…

—   Pasakiet saviem vīriem, ka laiks mums šobrīd nozīmē

visu.

—  Neuztraucieties, došu rīkojumu braukt ar ātrumu, kas nav mazāks par astoņdesmit kilometriem stundā.

—   Kāds ir jūsu uzvārds, horunžij?

—   Ostrovskis. Vladislavs Ostrovskis.

—Jūs esat priekšzīmīgs virsnieks, horunžij!

—   Pateicos! — Ostrovskis atturīgi pamāja, kaut viņa seja labpatikā atplauka.

Pasaucis kādu no automātistiem ar pārnēsājamo rāciju, viņš pagrieza lauka telefona rokturi, noskaldīja klausulē īsu komandu, tad atkal atgriezās pie tatras un pieliecās Pržesmickim:

—   Laimīgu ceļu, pan pulkvedi! Brauciet…

—   Paldies!

īgni ņurdēdama, kravas mašīna deva atpakaļgaitu un atbrīvoja šoseju tieši tik daudz, lai pa šauro gaiteniti varētu izspraukties mūsu tatra. Bruņutransportieris jau stāvēja

ceļmalā, un tankists melnā ķiverē ar radioaustinām, izliecies

> ' > > 7

no augšējās lūkas, mūs ar interesi vēroja.

Līdzko bijām izbraukuši uz trases brīvās daļas, nez kur no meža biezokņa izspurdza ar brezentu pārsegts "gaziks" ar radioantenu, garu kā pātaga, un nadzīgi šāvās uz priekšu. Tatra paklausīgi iekārtojās armijas mašīnai astē un, ieturēdama kādus piecpadsmit divdesmit metrus lielu distanci, sekoja poļiem.

Salonā atkal iestājās nomācošs klusums.

—   Cik daudz laika ir mūsu rīcībā? — beidzot ierunājās arī Vsola.

—    Ne vairāk par pusstundu, — neizteiksmīgā balsī atsaucās Pržesmickis. — Iespējams, ka arī mazāk…

—    Ko darīsim? — Všola nevainīgā tonī apvaicājās, it kā jautām, kurā restorānā mums būtu vislabāk kaut ko uzkost.

—  Jāpadomā.

—    Vai drīkstu piedalīties šai intīmajā procesā? — es piesardzigi apvaicājos.

—    Kā nu ne, ar līdztiesīgām kibuca biedres tiesibam, — Pržesmickis pagriezās uz manu pusi. — Jūsu aukstasinība, pane, darītu godu jebkuram vīrietim.

—   Nemulsiniet meiteni, pan, — es nomurmināju. — Bet par uzņemšanu kibucā — paldies.

—   Vai zināt, kas tas tāds ir?

—   Esmu lasījusi.

—"Pravdā"?

—    Zināt ko, atliksim ideoloģisko disputu uz vēlāku bridi… — ar kabatas lakatiņu nosusināju pieri. — Kā būtu, ja mēs kaut kur nogrieztos, ko?

—    Tuvāko divdesmit kilometru distancē praktiski nav kur nogriezties, — klusi atsaucās Všola. — Priekšā ir divi zemesceļi. Viens ved uz ciemu, otrs — uz dzirnavām. Gan vienā, gan otrā virzienā — strupceļš.

—    Tātad mums neatliek nekas cits, kā braukt viņiem nopakaļ lidz pat galam?

—   Aha, — Všola pamāja. — Kā auniem aiz āža.

—   Man nepatīk jūsu salīdzinājums, — es sacīju.

—   Man arī, — pēkšņi ierunājās šoferis. Tā bija viņa otrā frāze visā mūsu ceļojuma laikā.

—   Bet ja nu mēs izliktos, ka mums pēkšņi salūzusi mašina? — es ierosināju.

—   Kāpēc? — Všola pacēla uzacis.

—   Nu, es domāju, ka…

—    Sarunas ir beigušās, pane, — Pržesmickis sacīja. — Vismaz miermīlīgas sarunas. Šo limitu mēs jau esam izsmēluši. Baidos, ka jūsu spožās improvizācijas spējas mums turpmāk vairs nelīdzēs.

Zināms, ka viņam bija taisnība. Taisnību sakot, man jau sen vajadzēja saprast, ka neesam spējīgi domāt vienā plaknē. Visi mani varianti balstījās uz gluži sievišķīgu pieeju: atrast kaut kādu paņēmienu, kā izšķirties, aizbraukt dažādos virzienos ar mūsu pavadoņiem alias apsargiem un nozust pilī, lai sagaidītu laimīgo atbrīvošanas brīdi. Taču līdz šim pūlim, kurā varētu nozust, mums bija jānobrauc vairāk nekā simt kilometru. Tātad mums bija nepieciešamas vismaz pusotras stundas. Bet pa to laiku horunžijs paspēs piezvanīt savam divīzijas komandierim, bet tas savukārt ziņu par jaunizcepto pulkvedi Koļcovu nodos tālāk, un rezultātā ne vēlāk kā pēc trīsdesmit minūtēm mums noorganizēs ne tikai vienu, bet kādas desmit svinīgas sagaidīšanas, vienīgi pūtēju orķestris tur nespēlēs.

Acīmredzot Všola un šoferis to saprata labāk par mani un, ja arī klusēja kā Lieldienu salas elkudievi, tad ne jau tāpēc, ka meklēja variantus, bet drīzāk gan tāpēc, ka ļima zem to nastas.

Nedaudz vēlāk man bija iespēja pārliecināties, cik pareizs bijis mans pieņēmums. Taču šobrīd es vēl pilnībā nesapratu, ar ko mani savedis liktenis, cik dīvainas un neizskaidrojamas problēmas, kas mani bija skārušas tikai nejauši, ik dienas risina viņu profesijas ļaudis. Dies' pasarg' man ne prātā nenāk Pržesmicki, Všolu un lielo klusētāju šoferi, kura vārdu (pat ne konspiratīvo) es tā arī neuzzināju, mest pār vienu kārti ar viņu kolēģiem no Lubjankas. Un ne tikai tāpēc, ka šie vīri mani bija izpestijuši no nelaimes, kurā bija iegrūduši dārgie tautieši. Mani ceļabiedri bija pavisam cita kaluma ļaudis, kuri kalpoja citai idejai un bija citādi audzināti. Toreiz es vēl nespēju izskaidrot šo tobrīd ne ar ko nepierādīto un vāji argumentēto secinājumu (domāju, ka tagad es to varētu). Un tomēr es to sajutu gluži sievišķīgi, un mani secinājumi bija nevis loģiski, bet gan intuitīvi. Un tiešām, neviens man līdz šim brīdim tā arī nav pierādījis, ka intuitīvā patiesības noskaidrošanas metode ir sliktāka par citām. Jo mazāk laika mums atlika, jo tuvāk nāca kritiskais brīdis, jo skaidrāk es apzinājos, ka bez vardarbības, bez upuriem un bez nogalināšanas mums no šīs cilpas neizlocīties.

Domās pateikusi "mums", es nodrebēju.

"Vai tas nozīmē, ka esmu ar viņiem uz vienu roku?" es sev vaicāju. "Vai pēc īsa brīža, kaut arī sirdī to neatbalstīšu, kaut nesaukšu "bravo!" kā skolniece "Tagankas" teātra šaurajā galerijā, es tomēr pacietīgi un ar vaļējām acīm nenoskatīšos, kā mani ceļabiedri atklāj uguni, kā met granātas vai dara vēl ko citu tikpat briesmīgu, vērstu pret pilnīgi nevainīgiem cilvēkiem? Acīmredzot — jā. Acīmredzot esmu ar viņiem uz vienu roku. Jau esmu. Jā, es zinu, ka man neviens nav devis tiesības ne sodīt, ne apžēlot. Taču neviens man ari nav atņēmis saprātu, kas apnicīgi kā rasēšanas skolotājs nemitīgi atkārto vienu un to pašu: "Tu arī ne pie kā neesi vainīga!" Tāpat kā Pržesmicka mazā māsiņa, kuru sadedzināja Treblinkā. Tāpat kā tas puisis, Jūdžina draugs, kuram Buenosairesā uz villas jumta sašķaidīja galvu uzačotais Andrejs. Kā mana nabaga māte, kurai pat nepaziņos, ka viņas vienīgā, karsti dievinātā meitiņa aprakta kaut kur Polijas mežos. Lai cik tas drausmīgi, lai cik tas neiejūtīgi un pat egoistiski, lai kā man būs jāmokās visu atlikušo mūžu, un tomēr! Ja no diviem nevainigiem cilvēkiem vienam noteikti jāmirst, es negribu, lai tā būtu es! Es to nevēlos! Un tāpēc es nevaru nodot cilvēkus, kuri man palidz izdzīvot, nevaru nosodit viņus par barbarismu, pārmest viņiem necieņu pret mūžīgajām cilvēciskajām vērtībām. Es nevienam neesmu lūgusi kooptēt mani tajā briesmīgajā pasaulē, kuru bariņš aprobežotu kretīnu ar augstskolas rombiņiem pie žaketes atloka un Kremļa "barotavas" taloniņiem kabatā mēdz godināt par komunisma cīņas avangardu. Savā komjaunatnes godprātībā, kā tiku mācīta skolā, ģimenē un universitātē, biju gatava man atvēlēto vienīgo mūžu nodzīvot pašapmāna, melu un liekulības gaisotnē. Taču pat to man nenoslieca, pat to neatļāva. Droši vien es rīkojos ļoti slikti. Tagad es saprotu, cik laimīgi ir tie, kuriem līdz pat savai nāves stundiņai, līdz zārka dunai, atsitoties pret kapa dibenu, izdodas nodzīvot cieši piegulošā elastīgā kūniņā, kas nelaiž cauri sīvo realitātes gaisu. "Viņš nomira ar smaidu uz lūpām…" Kādi meli! Pretīgi meli, līdzīgi lētam plūmju biezenim! Ja cilvēks dodas nebūtībā, kaut nedaudz apjēdzis, kāda bijusi viņa dzīve, viņa seja sastingst sāpju, šausmu, baiļu vai naida izteiksmē, bet varbūt dzīvotalkas, viss kas, tikai ne smaids! Un ja nu reiz esmu iegrūsta cilvēces kloākā, samaksājot komandējuma naudu un viesnīcu izdevumus, bet nenodrošinot ne ar citādu filozofiju, ne citādiem uzskatiem, ja man atņemta pēdējā iespēja nomirt ar smaidu uz lūpām, man šī filozofija jarada pašai. Lai izdzīvotu! Lai aizsargātos! Lai nepārstātu cienīt pati sevi! Tikai tā!…"

Ko domāja mani ceļabiedri, es jau zināju. Taču bailes vairs neizjutu, tikai ar nepacietibu un cerībām gaidīju atpestīšanas bridi, kad šis baisais ceļš pretī roku dzelžiem, cietumam un bojā ejai beidzot aprausies, beigs acu priekšā zibēt apnicīgā šosejas lenta un no abām pusēm pārstās gāzties virsū nebeidzamā saltā meža mūri. Es ticēju: kaut ko viņi noteikti izdomās, tas galu galā bija viņu darbs, viņu profesija.

—   Vienu iespēju viņi mums tomēr ir devuši, — Pržesmickis klusi ieteicās un aizsmēķēja.

—   Tikai vienu? — es bikli apvaicājos.

—   Kādu? — Všola nopūtās.

Šoferis, ka jau biju gaidījusi, nebilda ne vārda.

—   Viņi brauc mums pa priekšu.

—    Nu, un tad? — Všola paraustīja plecus. — Viņi taču uzmana katru mūsu kustību. Brezents ir atlocīts, pieci stobri mūs tur uz grauda. Tu domā, ka tas horunžijs bija galīgs stulbenis? Viņš par visu ir padomājis — drošs paliek drošs! Ja nogriezīsimies kaut nedaudz sāņus, viņi tūliņ bez brīdinājuma atklās uguni. Gribi pārbaudīt vai ticēsi uz vārda?

—   No tevis iznāktu pirmšķirīgs gids, — Pržesmickis iesmējās. — Ko redzi, to arī apraksti…

Viņš nospieda cigareti pelnu traukā un neatskaddamies sacīja:

—    Veļa, pacenties nemanāmi nozust no automātistu redzesloka.

—    Neesmu jau ragana! — es atcirtu, juzdama, ka nervi saspringst kā stīgas. — Un pa logu izlidot nevaru!

—   Zināms, ka jūs neesat ragana, — negaidīti maigi sacīja Pržesmickis. —Jūs esat burvīga sieviete, kuru ārkārtīgi nogurdinājis šis garais un nervus bendējošais ceļš. Jums gribas atgulties. Atlaidieties pret atzveltni, lūdzu, dariet to.

Ne vārda neiebildusi, es paklausīju.

—   Vai jums ir ērti?

—   Kā zārkā!

—   Skaisti! Tā ir tieši tā sajūta, ar kādu biju rēķinājies…

—    Mēs rīkojam savu bēru ģenerālmēģinājumu? — nesaprazdama, ko viņš vēlas panākt, nespēju valdities. — Man tikai nav skaidrs, kāpēc esat nolēmis sākt tieši ar mani?

—    Veļa, ja atmiņa mani neviļ, jums ir diezgan garas rokas… — Pržesmickis turpināja, nelikdamies ne zinis par maniem protestiem.

—   Kas tie par mājieniem?

—    Runa ir tikai par centimetriem. Kura no jūsu rokam pašlaik ir tuvāk grīdai?

—    L-labā, — es klusi atzinos, beidzot aptvērusi, kas viņam padomā.

—    Ļoti jauki, Veļa! Tad pamēģiniet ar savu labo roku atraut no grīdas gumijas paklājiņu…

—   Vai tas ir piesists ar naglām?

—   To mēs apspriedīsim vēlāk, Veļa. Bet tagad mēģiniet to izdarīt…

Lai nemainītu mašīnas sēdeklī atzvilušas pārgurušas dāmas pozu, man nācās darboties tikai ar diviem pirkstiem. Bet to spēki bija par vājiem, lai efektīvi cīnītos ar nezināmas izcelsmes, tomēr neticami stipru līmi. Paklājs negribēja padoties.

—   Nevaru! — es stenēju. — Ar ko jūs to esat pielīmējuši, ka tavu māti?!

—   Lieciet mierā māti — kā savējo, tā manējo, — rāmi kā psihiatrs, kas cenšas atturēt pacientu, kurš grasās izlēkt pa logu, Pržesmickis mani mierināja. — Lai cik grūti, tomēr pacentieties. Tas ir ļoti svarīgi. Uzskatiet, ka šobrīd tas izšķir visu. Nu!…

Nagus aplauzdama, es izmisīgi pūlējos parakties zem paklāja, un pēc brīža jutu, ka tas pamazām sāk lobīties nost. Vēl pāris kustību, asas sāpes, aizlaužot rādītājpirksta nagu, un paklāja stūris beidzot atlupa no grīdas.

—   Darīts! — es nopūtos. — Tas man maksāja divus nolauztus nagus.

—     Es apmaksāšu jums manikīres pakalpojumus, — Pržesmickis neatskatīdamies pamāja. — Bet tagad sāciet darboties ar kāju. Mēģiniet ar apava purngalu atlocīt paklāju pēc iespējas tālāk.

Kad biju izpildijusi arī šo instrukciju, turklāt tik sekmīgi, ka paklājs gandrīz pārlocījās uz pusēm, ieraudzīju, ka mašīnas grīdā iegremdēts kāds garens priekšmets, ievīstīts netīrā lupatā…

—   Jūs to redzat? — Pržesmickis apjautājās, joprojām neatraudams skatienu no "gazika".

—  Jā, kaut gan nesaprotu, kas tas tāds ir.

—   Nav svarīgi, Veļa. Aizķeriet šo cauruli ar zābaka purngalu un mēģiniet izcelt no gropēm…

—   Mani zābaki nav no dzelzs! — es purpināju.

—    Mani nervi arī! — Pržesmickis draudīgā intonācijā uzsauca. — Rikojieties taču. Velns parāvis! Mums vairs tikpat kā nav laika!…

Tagad bija pienākusi kārta sabeigt arī kāju pirkstus. Kad beidzot man izdevās izķibināt (divains apzīmējums manām manipulācijām, bet citādi tās grūti nosaukt!) nepazīstamo priekšmetu no gropēm, sāku stutēt to stāvus, un jo augstāk uzstutēju, jo vairāk tas man sāka atgādināt apaļo rasējumu futrāli, kādus mēdz lietot studenti. Kad beidzot tas bija uzsliets perpendikulāri grīdai, es beidzot aptvēru, ap ko esmu tā nopūlējusies.

Tas bija granātmetējs.

Pēc šī drausmīgā atklājuma es beidzot zaudēju valodu.

Tad apbrīnojamu lokanību sāka demonstrēt Všola. Viņš aizkabināja granātmetēju ar kreiso kāju, veikli uzmeta to sev uz ceļgaliem, iebāza roku kaut kur zem mašinas sēdekļa, izvilka no turienes smailu granātu riebīgi zaļā krāsā un ar netveramu kustību iegremdēja to stobra caurumā.

—   Esmu gatavs, — Všola klusi pavēstīja.

—    Uzmanību! — Pržesmickis asi uzsauca. — Skaitu no desmit. Kad tikšu līdz nullei, visiem nogulties uz grīdas, bet tu, — viņš pamāja šoferim, — bremzē. Granāta mums ir viena, tātad arī iespēja — tikai viena.

—   Sapratu, — Všola pamāja.

—   Desmit… Deviņi… Astoņi…

i >1

Atzīstos godīgi: mani nervi to nemrēja, un jau pie "divi" es novēlos uz tatras grubuļainās grīdas un tik cieši, ka iesāpējās plakstiņi, aizmiedzu acis. Pēc dažiem mirkļiem atskanēja dobjš plakšķis, ko pavadīja asa svilpoņa. Sajūta bija tāda, it kā man virs galvas būtu atkorķēta simditru šampanieša pudele. Bet vēl pēc kādas pussekundes griezigi iekaucās bremzes, man plecā iedzēla skaudra sāpes, atsitoties pret šofera sēdekļa dzelzs pamatni, un nogranda sprādziens…

… Vēl aizvien man turpināja džinkstēt ausis, un šī džinkstoņa kā ar metāla āmuriņiem bungoja pa nerviem. Beidzot kādas spēcīgas rokas satvēra mani aiz pleciem un ar rāvienu uzstutēja puszviļus.

Pirmais, ko ieraudzīju, kad atvēru acis, bija blīva meža siena, bagātīgi nobārstīta ar sniega pūderi. Neko nesaprazdama, pašķielēju uz Všolas pusi, un tikai tad aptvēru, ka, strauji bremzējot, tatra sagriezusies šķērsām pāri ceļam. Labajā pusē ieraudzīju liesmojam sārtu, bet vēl pēc mirkļa nāsis iesitās dīvaina, ne ar ko nesalīdzināma dvaka — pretīgs degošs gumijas smakas sajaukums ar sēra, gruzdošas vilnas un vēl kaut kādu savādu smārdu, kuru man nepavisam negribējās atpazīt.

—    Maer! — Pržesmickis kliedza, un es sapratu, ka šis sauciens valodā, pie kuras sāku pierast, ir adresēts šoferim. Lielākais klusētājs, kādu man jebkad gadijies sastapt, krekšķēdams sprūdija ārā savas masivās miesas no šaurās iedobes starp sēdekli, stūri un pedāļiem. Beidzot izlauzies no šī slazda, viņš neapmierināts nopētīja briesmigo sadauzīto stiklu, saplēstās gumijas un salauzītās plastmasas jūkli, par kādu pēc Všolas snaipera cienigā šāviena bija pārvērties tonētais priekšējais stikls, un pagrieza aizdedzes atslēgu. Spēcīgais motors iekaucās kā iztraucēts meža zvērs. Mašīna strauji rāvās uz priekšu un, apbraukusi degošās "gazika" atliekas, uzņēma ātrumu.

—      Bet ja nu tomēr?… — es nedroši iesāku, bet Pržesmickis tūdaļ saprata manu pateikto jautājumu un drūmi nomurmināja.

—     Tai mašīnā palīdzība nevienam vairs nav vajadzīga…

Pagāja vēl vismaz divas minūtes, pirms manas aizmiglotās

smadzenes aptvēra šo vārdu jēgu. Seši jauni, veseli puiši bija beiguši fiziski eksistēt tikai tāpēc, ka pirms trim mēnešiem kādas komjaunatnes avīzes galvenais redaktors bija tik nepiesardzīgs, ka savai ziņkārīgajai picgulētājai izpļāpāja par ASV izdoto "KGB" "izziņu krājumu". Tā Kunga ceļi patiešām bija neizdibināmi!

Granātmetēja zalves apdullināti, salīgi drebinādamies pa izdauzīto logu ieplūstošajā aukstumā, mēs braucām klusēdami. Mani ceļabiedri stīvi blenza vienā punktā, vairīdamies cits citu uzlūkot. Kaut kur dziļi manas apziņas dzīlēs pazibēja doma, ka tā tomēr ir labāk, jo būtu daudz ļaunāk, ja Pržesmickis un vina komanda izturētos tā, it kā nekas nebūtu noticis.

> 1

Pēc kādām desmit minūtēm Pržesmickis izvilka no lietusmēteļa kabatas salocītu karti, papētīja to un pieskārās šofera piedurknei.

Tatra samazināja ātrumu, uzmanīgi nobrauca grāvmalē un pa taku, kas no šosejas bija gandrīz nepamanāma, ielīkumoja mežā. Jau pēc piecām minūtēm kļuva skaidrs, ka tālāk braukt nav iespējams: mežs mūsu priekšā slējās kā blivs un salts mūris.

—   Kāpjam ārā, ātri! — Pržesmickis izrīkoja.

Iztraususies no mašīnas, es ar baudu ievilku krūtīs spēcīgo, skuju smaržas piesātināto gaisu un gandrīz aizrijos, tik tīrs un stindzinošs tas bija. Mežā, protams, bija vēl daudz aukstāk nekā mašīnā ar visu tās izdauzīto stiklu.

Mani ceļabiedri tikmēr, ne vārda neteikuši, paķēra no bagāžnieka lauzni un lāpstas un tikai kādu metru no mašīnas sāka rakt bedri visā tās garumā. Tā kā neviena līķa, ko apglabāt, nebija, tūdaļ nopratu, kāds varētu būt spējo kapracības uzplūdu galamērķis: viņi gribēja tikt vaļā no tatras. Aptuveni novērtējusi darba apjomu un sapratusi, ka pa trim spēcīgiem viriešiem tas prasīs vismaz pusstundu, paņēmu no mašīnas pledu, ietinos tajā un apsēdos uz nocirstas priedes stumbra, kura acīmredzot bija kritusi par upuri paaugstinātām kokmateriālu sagādes saistībām.

—    Varbūt jums palīdzēt? — pieklājības pēc apjautājos.

Pržesmickis un šoferis manu piedāvājumu vispār nelikās

dzirdam, bet Všola, uz mirkli pacēlis sakarsušo seju, pasmaidīja:

—   Paldies pane. Domāju, ka iztiksim bez jums.

Viņi izraka milzīgu bedri tik ātri un prasmīgi, it kā visu mūžu to vien būtu darījuši. Visā šajā laikā netika bilsts ne vārds. Jo nepārprotamākas kļuva bedres aprises, jo skaidrāka man kļuva manu ceļabiedru tālredzīgā iecere: pietika tikai apvelt tatru uz sāniem, un tā ideāli satilptu tai izraktajā kapā. Tālākie notikumi manu pieņēmumu pilnīgi apstiprināja: viņi tusnīdami nogrūda smago mašīnu lejā, un tad atkal, elpu neatvilkuši un pīppauzi nesarīkojuši, ķērās pie lāpstām. Pēc piecpadsmit minūtēm neviens nemūžam nepateiktu, ka vēl nesen te ir stāvējis elegants melns automobilis, ar kuru kopā bija aprakta (vai tiešām uz visiem laikiem?) vēl viena manas vētrainās epopejas daļa.

Pržesmickis paskatījās pulkstenī un strupi uzsauca:

—   Kadima!

Un mēs metāmies mežā.

Pēc pusstundas es jum, ka tad, ja speršu vēl kaut soli, es tajā pašā mirklī atslēgšos un nomiršu, tā arī nenākusi pie samaņas. Tikko biju apstājusies, pussoli pamira arī mani ceļabiedri.

—   Kas noticis? — Pržesmickis jautāja.

—   Man vairs nav spēka. Mazliet atpūtīsimies, labi?

—   Tas nav iespējams, pane, — viņš papurināja galvu, kā pārsvītrodams manas sakāvnieciskās noskaņas. — Mēs nevaram to atļauties. Tāpēc izvēlieties: vai nu piecas minūtes ilga atpūta, vai — mūžīgais miers.

—   Piecpadsmit minūtes ilgs miers.

—   Tas ir slikts variants.

—   Bet man tiešām vairs nav spēka.

—    Es jūs nesīšu, pane, — Všola paspēra soli uz manu pusi. —Ja jūs, protams, neiebilstat.

—    Ak Kungs, visu mūžu esmu sapņojusi, lai kaut viens vīrietis uzdrošinātos paveikt kaut ko tādu!

—   Uzskatiet, ka jūsu sapnis ir piepildījies, — Pržesmickis lietišķi sacīja, paņēma Všolas lāpstu un devās uz priekšu. Šoferis, kā saitītē piesiets, viņam sekoja. Všola satvēra mani aiz rokas, spēji izliecās un es pati sev par pārsteigumu jau atrados viņam kukuragos.

—    Apķerieties man ap kaklu, pane, — Všola, gaitu nepalēninādams, mani mudināja. — Tā jums būs ērtāk…

—   Par kādām ērtībām jūs runājat, — es no sirds sašutu.

—    Kaut nu jums pietiktu spēka nest pār muguru tādu ķēvi!

—   Cik jums gadu, pan Všola?

—   Divdesmit pieci.

—  Jūs vēl esat tik jauns!

—  Tā jums tikai liekas, pane, — klusi iebilda Vsola. — Patiesibā man ir daudz vairāk. Karā vīrieši ātri noveco.

—   Par kādu karu jūs runājat? Jūsu vecumā!…

—   Vai jums ir ērti?

—  Jūs negribat atbildēt uz manu jautājumu?

—   Drīz mēs būsim galā.

Sapratusi, ka viņš neatbildēs, mainīju tematu.

—   Kurp mēs dodamies?

—     Tas viņam zināms, — Všola pamāja Pržesmicka virzienā.

—   Un jums tas pat neinteresē?

—   Nē.

—   Kāpēc?

—    Armija, kurā kareivji neuzticas komandieriem, kaujā nekad neuzvar.

—   Tātad armija, kurā karojat jūs, vienmēr ir uzvarējusi?

—   Pagaidām jā, — Všola klusi atsaucās.

Šai mirkli kaut kur tālumā īsi un smagi norībēja automāta kārta…

24. nodaļa

ASU. Vašingtona, Kolumbijas apgabals.

1978. gada 6. janvāris.

Jūdžins viņu pamanīja jau no kādu divdesmit metru attāluma: Grīns aplūkoja vitrinu ar mehāniskajām rotaļlietām un ļoti atgādināja mīlošu tēvu, kuram rūp tikai tas, kā izdabāt savai atvasei.

Šķērsojis ielu, Jūdžins piegāja viņam klāt no mugurpuses un klusi apvaicājās:

—  Jums patīk rotaļlietas?

—    Ļoti, — Grīns neatskatīdamies atbildēja, — man bērnībā tādu nebija. Bet tagad jau par vēlu tās iegādāties…

—   Vai sen gaidāt?

—   Nē… — Grīns pagriezās. — Runāsim šeit vai kaut kur ieiesim?

—   Tas, kas man jums sakāms, diez vai prasis vairāk par desmit sekundēm.

—   Arī man jums kaut kas ir jāsaka…

Jūdžins juta, cik trauksmaini sažņaudzās sirds, pat plakstiņš piepeši sākā pulsēt. Un kaut gan Grīna koptā seja, kas nepauda neko vairāk kā laipnību un savaldību, šķietami izstaroja tikai mieru, Jūdžins tikai ar pūlēm valdijās.

—  Varbūt ieiesim picērijā? — Grīns pamāja uz mazu itāļu restorānu otrpus ielai.

—   Visu, tikai ne picu!

—   Alerģija?

—  Var teikt arī tā. Iesim, tepat netālu ir kada mājīga kafējnica.

Vismaz bija pirms kādiem pieciem gadiem.

Viņi gāja gar Kapitolija skvēra malu kā gluži sveši cilvēki, ne vārda nerunādami, katrs iegrimis savās domās. Un viņi jau ari bija svešinieki — divi cilvēki, kurus savedusi kopā nejaušība vai nezināma spēlētāja aprēķins kā divas aklas bumbiņas uz biljarda galda. Grīns, glābdamies no stindzinošā vēja, uzslēja mēteļa apakli. Jūdžins aukstumu nemanīja, galvā viņam valdīja pilnīgs juceklis, taču viņš pat necentās sakārtot savas domas.

Kā nomanīdams ceļabiedra noskaņojumu, arī Grīns klusēja, sparīgi soļodams pa slapjo ietvi un uzmanīgi vērdamies sev zem kājām, it kā cerētu kaut ko atrast.

… Viņi apsēdās pie galdiņa pašā sienmali un nogaidīja, kamēr viesmīlis pieņēma pasūtījumu, apveltīja viņus ar dežūrsmaidiņu un nozuda aiz ķiršsarkanajām durvīm, kurās iebūvētie lodziņi atgādināja iluminatorus.

—    Vispirms mana informācija, vai ne? — Jūdžins noprasīja.

—  Jā, jūsējā.

—    Divpadsmitajā februārī. Vienpadsmitos trīsdesmit. Maiaini. Viesnīca "Mariona". Tūkstoš simts trīsdesmitotrais numurs.

—   Paldies, — Grīns strupi pamāja.

—    Nav par ko. Paldies jāsaka pastniekam, nevis pastkastītei.

—   Bet tagad par jūsu problēmām.

—   Vai jūs tās vēl atceraties?

—    Cik man zināms, — Grīns saknieba plānās lūpas, — pagaidām neesmu izdarījis neko tādu, lai izpelnītos jūsu sarkasmu.

—   Piedodiet. Man šodien… neveiksmīga diena.

—   Mani vīri norādītajā vietā neieradās.

—   Vina ir kopā ar tiem?

-Jā-'

—   Kas varēja atgadīties?

—    Tas, no kā mēs arī baidījāmies: akcija ieilga, viņi notērēja vairāk laika nekā paredzēts un pretinieks paspēja nogriezt atkāpšanās ceļus.

—   Vai jums ir sakaru kanāli?

—  Jā. Bet viņiem aizliegts tos izmantot.

—   Divaina loģika.

—    Piedodiet, ser, manu aso toni, — Grīns sakārtoja brilles, — bet tas, ka jūsu māte ir dzimusi Austrumeiropā, vēl nenozīmē, ka jums zināms operatīvās darbības īpatnības šai reģionā.

—    Zināt ko, Grīn, pietaupiet savu inteliģento izsmalcinātību štābu priekšnieku komitejas sēdei, norunāts?

—    Diemžēl, — Grīns negaidīti pasmaidīja. — Mani uz šīm sēdēm neaicina.

—     Un pareizi dara, — Jūdžins atcirta, nelikdamies manām Grīna ironiju. — Ko jūs man gribējāt teikt?

—  To, ka godīgi pildām vienošanās noteikumus. Taču kā profesionālim jums jāsaprot, ka ne jau viss mūsu darbā atkarīgs tikai no mums pašiem.

—   īsāk!

—   Tas ir viss.

—   Vai viņiem ir izredzes tikt no turienes laukā?

>

—   Kamēr viņi ir dzīvi, ir arī izredzes.

—    Vai jūs citējat lozungu virs operāciju zāles durvīm?

—  Virs morga durvīm tāds lozungs, protams, neiederētos!

—   Cik mīļš humors, Grīna kungs!

—   Par šādām tēmām labāk nejokot.

—   Kad jūs varētu saņemt jaunu informāciju?

Grīns paraustīja plecus.

—   Pēc minūtes. Pēc gada. Vai nekad. Tie ir krievi, Vel.

—    Spriežot pēc tā, ka jaunumu nav, viņi vēl ir dzīvi?

—   Man ļoti gribētos tā cerēt. Kaut gan neizslēdzu arī citus variantus.

—     Kādus? — Jūdžina balss pēkšņi kļuva neskanīga.

—   Krietni nepatīkamākus.

—   Vai viņiem ir iespējams kaut kā palīdzēt?

—    Kā? — Grīns pacēla galvu. — Kā mēs viņiem varam palīdzēt, ser?! Izcelt desantu Baltijas krastā? Vai caur VDR doties tanku triecienuzbrukumā uz Poliju?

—   Ja viņi ir dzīvi, kur viņi apmēram varētu atrasties?

—  Viņi devās Rostokas virzienā, — iemalkodams atdzisušo kafiju, Grīns sacīja. — Līdz mērķim viņi netika. Norunātajā vietā viņus gaidija vairāk nekā četras stundas. Acīmredzot viņi vai nu uzdūrās aplenkuma ķēdei un griezās atpakaļ, vai arī… — viņš nenoteikti novēcināja roku.

—   Viņi varēja griezties atpakaļ…—Jūdžins vairs nejautāja, bet skaļi domāja.

—    Arī tas nav nekāds iepriecinošais variants, — Grīns sausi noteica un, nepatikā saviebies, atstūma fajansa tasīti ar Baltā nama attēlu.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tur kādu piecdesmit sešdesmit kilometru rādiusā ir tikai meži vien. Ja viņiem nogrieza ceļu uz rietumu robežu, tad ne jau tādēļ, lai dotu iespēju mierīgi aizkļūt līdz Gdaņskai vai Lodzai un iejukt lielpilsētas drūzmā. Viņus mēģinās sagūstīt mežā, to cieši ielencot un pārķemmējot centimetru pa centimetram. Tā, kā to prot darīt vienīgi krievi un vācieši.

—   Un izraēlieši?

—   Lai iemācītos aplenkt meža masīvus, — Grīns vēsi atteica, — šādiem masīviem ir jābūt.

—   Loģiski, —Jūdžins nomurmināja. — Kādas instrukcijas jūsu vīri saņēma?

—   Par ko jūs runājat?

—   Nu, kā viņi rīkosies ekstremālā situācijā?

—   Lūdzu, formulējiet savu domu precīzāk!

—   Es pateicu pietiekami precīzi!

—   Man gan tā neliekas.

—     Kur jūs mācījāties angļu valodu, velns parāvis?! — Jūdžins aizsvilās, viņa pacietības mērs beidzot bija galā.

—    Kalifornijas universitātē, — Grīns mierīgs atbildēja, raudzīdamies sarunu biedram tieši sejā.

—   Kā viņi rīkosies, ja neredzēs glābiņu? Iesaistīsies kaujā? Padosies? Uzspridzināsies ar granātu? Kā?

—   Viņi rīkosies saskaņā ar instrukciju.

—   Un proti?

—   Vai esat pārliecināts, ka tas ir jautājums, uz kuru man jums jāatbild?

—    Piedodiet… —Jūdžins piepeši aptvēra, ka viņš taču runā ar ārvalsts izlūkdienesta virsnieku.

—  Man jums jāatzīstas, — Grīns pievirzījās Jūdžinam nedaudz tuvāk, — ka mēs nevarējām ne iedomāties, ka krievi sarīkos tik vērienīgu meklēšanas operāciju. Citā situācijā es jums teiktu, ka jūsu dāmai tur, Austrumeiropā, ir milzu piekrišana.

—  Viņa tiem ir ļoti vajadzīga, —Jūdžins klusi sacīja. Domās viņš tagad bija tālu.

—    Par to es nešaubos, — Grīns pamāja. — Pat vairāk, nekā varēju iedomāties.

—   Un nu jūs nožēlojat savu solījumu, Grīn?

—   Es nekad neko nenožēloju, — izraēlietis viņu vēsi pārtrauca. — Šobrīd es tikai lūdzu Dievu, lai viņiem izdodas no turienes izlauzties.

—   Kā es varu palīdzēt? —Jūdžins klusi jautāja.

—  Ja jūs būtu ebrejs, es aicinām jūs piebiedroties manai lūgšanai…

25. nodaļa

PTR. Lodza.

Vojevodistes pretizlūkošanas pārvalde.

1978. gada 6. janvāris.

Majoram Anatolijam Šcerbam bija ierādīts neliels kabinets ar seifa tipa durvīm, kuras gan no ārpuses, gan iekšpuses bija atveramas tikai ar noteiktu ciparu kombināciju.

Armijas lidmašīna, kas oficiāli skaitījās piederīga Vācijā dislocētā padomju karaspēka gaisa spēku grupējumam, piezemējās militārajā lidlaukā netālu no Lodzas. Divdesmit minūtēs majoru ar automašīnu nogādāja vojevodistes pretizlūkošanas pārvaldē un godbijīgi ieveda kabinetā, kur uz apspriežu galda viesi jau gaidīja milzīga paplāte — uz tās čurkstēja vēl karsta panna ar ceptu lauku desu, smaržoja svaigi ceptas maizes klaips, krāšņojās bļoda ar dārzeņu salātiem un melnēja māla krūze ar stipru tēju.

Majors gari neprātoja par tik sirsnīgas sagaidīšanas iemesliem. Pirmkārt, ikviens augsta ranga KGB virsnieks, kurš ieradās dienesta darīšanās Austrumeiropas valstīs, šādus šķiras un ieroču brāļu uzmanības apliecinājumus uztvēra kā kaut ko pašsaprotamu. Un, otrkārt, Sčerba — viens no kvalificētākajiem ģenerāļa Jūlija Voroncova operativajiem darbiniekiem, labi apzinājās, ko viņam varētu maksāt Polijas misijas neveiksme. Tāpēc, uz ātru roku nobaudījis pasniegto cienastu, viņš paķēra klausuli, lai nekavējoties sazinātos ar meklēšanas apakšvienības vadītājiem.

—  Te divpadsmitais! —viņš stādījās priekšā. — Kas jauns?

—    Meklējam! — Pirmais krievu valodā atsaucās sulīgs

bass.

—  Jūsu kvadrāts?

—    19—38.

—   Papildspēki nav vajadzīgi.

—   Varu aizlienēt kaimiņiem.

—   Sakaru seanss pēc trīsdesmit minūtēm.

—   Sapratu, divpadsmitais…

Līdzīgi ziņojumi tika saņemti ari no diviem nākamajiem meklējumu rajoniem.

Kamēr klausulē klusi sprakšķēja ētera trokšņi, Sčerba kārtējo reizi izanalizēja situāciju. Izklājis uz galda karti, viņš vēl un vēlreiz pārliecinājās, ka bēgļiem nav, kur sprukt. Operatīvo pasākumu zonu robežsargi un iekšlietu dienesta speciālās apakšvienības turēja tik ciešā pārraudzībā, ka nepamanīts no tās nevarētu izkļūt neviens, kura ekipējumā nav brīnumcepures vai burvju mēteļa, kas padara neredzamu.

Desmitos trīsdesmit Ščerba saņēma informāciju, ka poļu sapieri elementāri nopūdelējuši Maļcevu trīs nezināmu personu pavadībā, tomēr viņš par to daudz neuztraucās, bet apmierināts saberzēja rokas, jo beidzot bēgļi bija sevi atklājuši, turklāt tieši tajā rajonā, kur viņus gaidīja. Tiesa, izbrīnu izraisīja virziens, kādā viņi devās — tatra nez kāpēc lauzās uz austrumiem, — taču tas jau bija otršķirīgs jautājums. Toties nākamais jaunums lika satraukties ne pa jokam: operatīvajā ziņojumā bija sīki izklāstīts, ka nezināmu personu grupa iznīcinājusi poļu armijas mašīnu, un nosaukti bojā gājušo vārdi un dienesta pakāpes.

Tieši vienpadsmitos uzstājīgi iedžinkstējās baltais telefons, kas bija nolikts atstatu no zaļo aparātu ierindas.

—   Sčerba klausās! — majors klusu atsaucās.

—   Nu, kā sviežas, Anatoli)? — klausule iedunējās Voroncova balss.

—   Sliktas ziņas, biedri ģenerālleitnant, — Sčerba runāja bez aplinkiem.

—   Zinu. Vai tatra, ar kuru viņi izlauzās, ir atrasta?

—   Pagaidām vēl nē.

—   Kā tā?

—   Stipri snieg, biedri ģenerāli. Un vispār situācija ir diezgan dīvaina: laika ziņā viņi vienkārši nevarēja paspēt nekur aizlaisties. Riepu nospiedumi apraujas 17. šosejas grāvmalē.

—   Un tālāk?

—   Ne ziņas, ne miņas.

—   Mašīna taču nevarēja izkūpēt gaisā.

—   Acīmredzot tā ir aprakta.

—   Tad meklējiet metālu! Izķemmējiet to rajonu ar minumeklētājiem!

—    Tādu rīkojumu jau devu. Tikai pārbaudāmā zona ir diezgan plaša, biedri ģenerālleitnant.

—   Nekas, Anatolij. Tiklīdz atradīsiet mašīnu, meklējumu rajons sašaurināsies.

—   Ceru, ka tā arī būs.

—   Un kā ar ielenkumu?

—   Viss ir rūpīgi izplānots.

—   Vai labi pārbaudīji? Nekādas spraugas nekur nav palikušas?

—   Pēc kartes it kā nebūtu, biedri ģenerāli.

—   "Nav" vai "it kā nebūtu"?

—   Pēc kartes viss ir precīzi. Pārējo noskaidrošu uz vietas.

—   Kad dosies ceļā?

—   Pēc pāris minūtēm.

—     Trijos nulle nulle man jāziņo priekšsēdētājam… — Voroncovs ieturēja pauzi. — Gribētos, Anatolij, lai tad jau būtu rezultāti.

—    Tūlīt braucu, biedri ģenerālleitnant. Tālāko kontrolēšu uz vietas. Par jebkuriem jaunumiem nekavējoties ziņošu.

—   Labs ir! Būšu savā kabinetā.

—   Viss skaidrs!

—  Ja nepieciešama vēl kāda palīdzība, droši zvani.

—   Sapratu.

—    Vai ir zināms, kas atradās tai nelaimīgajā gazikā?

—   Tikai poļi. Sapieri. Seši vīri, ieskaitot komandieri un šoferi.

—   Un cik no viņiem gāja bojā?

—   Visi, biedri ģenerāi.

—    T-jā… — klusums klausulē ieilga. — Neaizmirsti, Anatolij: šie meža klienti kā tādi mani neinteresē. Nekādā veidā. Atstāj viņus tur, kur atradisi. Un pacenties, lai tobrīd tur būtu pēc iespējas mazāk poļu. Optimālais variants — neviena!

—   Sapratu, biedri ģenerālleitnanti

—   Tad rīkojies, major…

26. nodaļa

PTR. Mežs.

1978. gada 6. janvāris.

Pržesmickis sastinga uz vietas kā pienaglots.

Iestājās klusums, ko pārtrauca tikai apslāpēti vēja auri.

Un lai gan kādreiz, iepriekšējā dzīvē, es ļoti mīlēju dabu un divreiz pat Jauno gadu biju sagaidījusi mežā, tagad milzīgo priežu kailie stumbri un draudīgās, apsnigušās egļu ķetnas manī izraisīja tikai vienu vienīgu vēlēšanos — man gribējās nomesties četrrāpus un gaudot kā vilkam.

—    Kas tas bija? — es klusi apjautājos, pūlēdamās valdīt zobu klaboņu.

Ar atbildi netiku pagodināta.

Pržesmickis izvilka no azotes karti, bez skaņas, tikai ar lūpām kaut ko nomurmināja un, noskatījis tuvumā kādu greizu celmu, piemetās uz tā. Tikai tagad atcerējos, ka vēl aizvien sēžu Všolam kukaragos. Arī Všola, šķiet, to nemanīja, sastindzis absolūtā nekustībā. Atbrīvojusi savu nesēju no viņa nastas, es klusi atgāju maliņā un sāku vērot manus pavadoņus.

Jāteic, ka viņi izturējās kā parasti. Proti, nebilda ne vārda, tikai reizumis apmainījās ar īsiem, neko neizteicošiem skatieniem, it kā tikai pārliecinātos, vai visi vēl tepat. Taču mana intuīcija, kas sen jau darbojās autonomi un laiku pa laikam pat nonāca konfliktā ar apziņu, man nepārprotami vēstīja, ka notikumu pavērsiens ir gaužām bēdīgs. Kaut arī man nebija nekādu priekšzināšanu topogrāfijā, es tomēr nevarēju nesaprast, ka mūsu ceļojumam pa vientulīgu piesnigušu mežu ir jēga tikai tad, ja, pirmkārt, Pržesmickim ir kāds noteikts mērķis rast glābiņu un līdz kuram mums jānokļūst pirms vajātājiem, un arī, un tas būtu otrkārt… Kas būtu otrkārt, es tā arī nespēju izdomāt, jo te mani jau tā ļodzīgie loģiskie prātojumi spēji aprāvās. Kurp gan mani glābēji tā steidzās kā apsviluši un kāpēc tālā automāta kārta viņus bija paralizējusi tik ļoti, ka nu jau vismaz piecas minūtes viņi te sēdēja un neko neuzsāka?

Tikai tobrīd, šīs īsās un negaidītās atelpas mirklī, kurš pēc turpat stundu ilgā krosa pa šķēršļoto apvidu tomēr nesniedza ne mazāko atvieglojumu, es beidzot aptvēru, ka viss, ko Pržesmickis un viņa komanda bija pasākusi, kopš mums izdevās pārspēt viltībā horunžiju Ostrovski līdz pat šim nomācošajam, reizē sasprindzinātajam un dīkajam pieturpunktam mežā nebija nekas cits, kā vien vistīrākā improvizācija. Tikmēr, kamēr savā nodabā šūpojos uz Všolas platās muguras, mana iztēle, koncentrēta tikai uz gaidāmo glābiņu, bija uzbūrusi garus un sarežģītus otrā un, iespējams, pat pirmā pasaules kara laika katakombu labirintus, kuri mūs izvedīs Baltijas jūras krastā tieši pretī iznirstošai zemūdenei ar neitrālās valsts karogu. Vēl man rēgojās pļaujošā lidojumā traucošs helikopters bez pazīšanās zīmēm, no kura tieši man pie kājām nokrīt stipras virvju kāpnes, aiznesot mūs pāri visai Eiropai līdz pat Vidusjūrai ar salutējušu lidmašīnu bāzes kuģi, uz kura plašā klāja mani sagaida Jūdžins žilbinoši baltā kapteiņa mundierī…

Všolas līgano rikšu ieaijāta, es tādā mērā biju nomierinājusies un pat noticējusi drīzai atbrīvošanai no visas šīs nenoteiktības un bailēm, tikpat bezgalīgām kā mežs, kas mūs ieskāva, ka pilnīgi zaudēju modrību un pat iesnaudos. Atmoda, kā redzat, bija drausmīga.

Pržesmickis klusēja, stingri ievērojot subordināciju, klusēja arī viņa līdzgaitnieki, bet es, zaudējusi pēdējās optimisma paliekas un ar šausmām manīdama, ka diez vai man izdosies pārvarēt kārtējo, dzīvniecisku baiļu izraisīto nelabuma lēkmi, jau sāku raudzīties pēc kādas klusas viedņas, kas tomēr nebūtu pārāk tālu no mūsu kompānijas Filu padomes.

Intuīcija mani nepievīla arī šoreiz. Kad mani nerunīgie ceļabiedri, atmetuši ar roku visiem džentlmeniskajiem goda kodeksiem, visi reizē pēkšņi ierunājās ivritā, man kļuva pilnigi skaidrs, ka situācija ir sasniegusi kritisko robežu.

Viņi nerunāja ilgi, tikai kādas piecas minūtes, toties vārdus bēra ļoti ātri, kaut ari ne pārāk skaļi, viņi ne tikai runāja, bet arī sparīgi žestikulēja un ar zābaku purngaliem kricelēja sniegā (bet sniga aizvien stiprāk!) nez kādus sarežģītus līkumlīkumus. Visvairāk mani pārsteidza šofera pēkšņais runīgums. Kopš viņš vairs neklusēja, viņa seja bija pilnīgi pārvērtusies, it kā te, mežā, tā būtu nemanāmi nomainīta.

Beidzot pārrunas bija galā. Všola un šoferis žigli nozuda kaut kur biezokni, bet Pržesmickis pagriezās uz manu pusi, atvēra muti, lai kaut ko teiktu, tomēr pēdējā mirklī pārdomāja, atkal apsēdās uz celma, atlocīja karti un pārspīlētā uzmanībā sāka to pētīt. Sapratusi, ka viņa dvēselē norisinās man nezināma cīņa, nolēmu nesteidzināt notikumus un, demonstratīvi uzgriezusi viņam muguru, sāku pētīt priežu zaru vijumus, ar kāju vieglītēm spārdīdama kādu stumbru. Sekas nebija ilgi jāgaida — panācu to, ka man uz cepures uzgāzās pamatīga sablīduša sniega kaudze un tas laikam Pržesmicki pārliecināja, ka viss, kas te norisinās, man ir pilnīgi vienaldzīgs, jo pēc īsa brīža izdzirdu viņa kluso balsi:

—  Jūs velti skaišaties, Veļa.

—    Skaišos? — apcirtos tik strauji, ka tikai ar pūlēm saglabāju līdzsvaru.

—    Es? Vai jūs tiešām mani uzskatāt par idioti? Es neskaišos, pan Pržesmicki. Es tikai ceru. Klusībā ceru, ka jūs pilnā mērā apzināties savu atbildību par mūsu likteņiem…

Pržesmickis saviebās.

—   Ak nepatīk gan, ko? — niknodamās aizvien vairāk, es klusi apvaicājos. — Pārāk patētiski, vai ne? Skaļi vārdi un tikai? Bet vai jūs apjēdzat, kas mūs visus sagaida par to, ka nepilnas diennakts laikā esat aizraidījis uz viņpasauli desmit

cilvēkus?

—   Ko lai dara, mēs, slepkavas, uz tādām izpriecām esam kā uzburti!

—    Tikai, Dieva dēļ, nesāciet tēlot pārcilvēku! Man jau bija iespēja pārliecināties par jūsu varonību, un tāpēc… — zināju, ka izturos zemiski, tomēr nespēju valdīties.

—   Kāds no senajiem prātniekiem ir teicis, ka uz sievietēm jācenšas atstāt iespaidu visu mūžu. Kaut vai tāpēc, lai tās ātrāk iedzītu kapā!

—   Kas par sentenci! Vai pats to izdomājāt?

—   Tā izklausās?

Vēja brāzma sašūpoja priežu varenos kamiešus augstu man virs galvas, atkal apbārstot mani ar dzeldīgu sniega smalkmi. Bet nākamajā mirkli kaut kur tālāk mežā atskanēja skaidri saklausāma balss:

—   Pšekļentnij žolņež…

—  Jums kaut kas padomā, pan Pržesmicki?

—    Nekādas plašās izvēles, kā jūs saprotat, mums nav.

—   Ko jūs taisāties darīt?

—   To ir vienkāršāk parādīt nekā izskaidrot.

—   Ak, Dievs, par ko jūs runājat?

—   Mazliet pacietības, Veļa. Vienīgais, kas jums tuvākajā laika nepieciešams, ir vīrišķība un grandioza, es teiktu, bezgalīga pacietība.

—    Tas ir tieši tas, kā man visvairāk pietrūkst, — es nomurmināju, prātā drudžaini apsvērdama variantus, kādi varētu ienākt galvā šim dīvainajam cilvēkam. — Tikai nerunājiet tik svinīgi, pan Pržesmicki, it kā gatavotos mani uzņemt komjaunatnē…

—   Lai notiek, — viņš pasmaidīja. — Es tā vairs nedarīšu.

Šai bridi no biezokņa iznira šoferis, izteiksmīgi pamāja ar

roku un atkal nozuda.

—   Viss kārtibā, — Pržesmickis nopūtās. — Ejam!

—   Kurp?

—   Nāciet tikai man līdz!

Cenzdamās soļot tieši Pržesmicka pēdās, sekoju viņam un pēc kādiem desmit metriem nonācu nelielā laucītē, kuras centru rotāja (vai izķēmoja, ja jums tā labāk tīk!) svaigi rakta bedre. Uz

mālainās kaudzes sēdēja Všola un smēķēja.

—   Jūs gribat aprakt vēl vienu mašīnu? — es apvaicājos.

—    Nekaisiet sāli viņa brūcēs! — Všola, pamādams uz šoferi, pasmaidīja.

—   Ak kungs, jūs atkal kādu nogalinājāt?

—    Pagaidām vēl nē, nomierinieties, — Pržesmickis atburkšķēja, lietišķi nopētīdams bedri.

—    Kam tad jūs izrakāt šo kapu? — pūlēdamās neizrādīt bailes, es ar sakostiem zobiem apvaicājos, jo mani jau atkal bija pārņēmušas baiļu trīsas.

Skats patiešām bija gaužām nelāgs — dziļa bedre, trīs drūmi viri un vientuļa sieviete ar apstulbušu sejas izteiksmi.

—  Jums, — Pržesmickis vienā mierā atbildēja.

—   Kādā nozīmē?… — jau sen manīju, ka mani kāju pirksti par spīti siltajiem zābakiem ir pamatīgi apsaldēti. Taču pēc šīs frāzes man likās, ka tie ir amputēti jau pagājušajā gadsimtā.

—    Vistiešākajā, Veļa, — Pržesmickis pienāca klāt un negaidīti uzlika roku man uz pleca. — Nomierinieties, nekas briesmīgs nenotiks. Jums tikai jāsaprot, ko esam izdomājuši… — viņš uz mirkli pieklusa, ieklausīdamies klusumā, kas valdīja mežā, tad noņēma roku man no pleca, izpurināja no saņurcītās paciņas cigareti, un, dziļi ievilcis dūmu, izpūta aukstajā gaisā biezu, iezilganu mākuli. — Mēs esam slazdā, Veļa. Ja jums ir kaut mazākais priekšstats, ko nozīmē armijas ielenkums, jūs sapratīsiet, cik niecīgas ir mūsu izredzes. Teikšu atklāti — izredžu nav pat teorētiski. Pēc pusstundas loks savilksies, un pat tad, ja mēs būtu veikli kā zaķi, mums neizdotos izlocīties…

—   Piedodiet, ka jūs pārtraucu, bet… — es alkaini nopūtos, velti pūlēdamās runāt tā, lai netrīcētu balss. — Vai tiešām esat nolēmuši izdarīt kolektīvu pašnāvību?

Brīdi valdīja dziļš klusums, it kā visi trīs vīrieši pārdomātu dzirdēto. Un tikai tad viņi visi trīs kā pēc komandas sāka smieties. Tiesa, smējās viņi klusiņām, es teiktu — čukstus, un to bija vērts redzēt.

—    Nē, pane! — Pržesmickis notrausa no skropstām asaras. — Noslēgt pēdējos rēķinus ar dzivi mēs paspēsim vecumdienās. Ja līdz tām, protams, nodzīvosim. Mūsu iecere ir mazliet citāda. Mēs trīs, — un viņš pamāja uz mani un šoferi, — gulsimies šai komfortablajā kapā, bet laipnais Všola mūsu niecīgās miesas atdos zemei.

—   Jūs gribat teikt — apraks? — pati neapjēgdama, ko saku, es apjautājos.

—    Pilnīgi pareizi, pane, — Pržesmickis pamāja. — Apraks.

—   Un pēc tam?

—   Nu, jūs taču pati teicāt, ka jums nepieciešama atpūta.

—  Jā, bet ne jau mūžīgais miers!

—    Tas ari nebūs mūžīgais miers, — Pržesmickis noliedzoši papurināja galvu. — Pagulēsim kādas piecas sešas stundiņas, kamēr satumsīs. Lai notiktu, kas notikdams, mums jāsagaida tumsa. Bet tad…

—  Jums ir skābekļa baloni? — es cerīgi apjautājos.

—   Sahahnu otam be-Eilat, — šoferis noburkšķēja.

—   Ko viņš teica? — es pārjautāju.

—   Viņš pajokoja, — Pržesmickis atbildēja. — Mēs iztiksim bez skābekļa baloniem, pane. Zeme lieliski laiž cauri gaisu. Turklāt Všola ir pasaule labākais speciālists dzīvu aprakto uzturēšanā pie dzīvības.

—   Kā tad! Karlsons atradies… Man kopš bērnības bail no tumsas un slēgtām telpām.

—    Tad jums tagad būs spoža izdevība izārstēties no klaustrofobijas. Turklāt visu šo laiku mēs būsim jums lidzās…

—   Pazemes bērni, — es nomurmināju.

—   Jā gan, — Pržesmickis nopietni pamāja. —Tā tiešām varētu teikt.

—    Nu, protams, — nespēju novaldīties, neiegvelzusi kārtējo bezkaunīgo piezīmi. — Labāku sabiedrību brāļu kapā grūti iedomāties.

—   Nu, vai esat gatava?

—   Vai tad man ir izvēle, pani?

—    Jūs varat arī padoties, pane, — klusi sacīja Všola. —Jums ir tiesības tā rikoties.

—    Labāk kapā, — es gurdi atmetu ar roku un negribīgi virzījos uz bedres pusi.

—   Pagaidiet, es jums palīdzēšu! — atspiedies ar roku pret svaigi rakto mālu kaudzi, Pržesmickis nolēca bedres dibenā un

sniedza man no turienes abas rokas. — Turieties cieši!

—    Ak, vai, kāds galantums tik nepiemērotā vietā, — es nopurpināju.

Nākamajā mirkli man blakus ievēlās ari šoferis, un Všola no augšas sacīja:

—   Piesedziet galvas. Es nāku…

—  Ko man darīt? — es klusi apvaicājos. — Stāvēt? Gulēt?

—    Visprātīgāk būs, ja nogulsieties uz vēdera, cik vien augstu iespējams uzsliesiet kažoka apkakli, izveidosiet ap sevi nelielu dzives telpu un aizvērsiet acis.

—   Vai drikstu jums ko pajautāt?

—  Jā, pane?

—  Vai varat saņemt mani aiz rokas? Kaut uz īsu brītiņu…

? >

—   Kāpēc, pane?

—   Man ir bail.

—   Protams, Veļa…

Tai pašā mirklī mani pirksti, auksti kā bedre, kurā bijām saguluši, jau atradās Pržesmicka platajā un siltajā saujā.

—   Nu, kā jūtaties? — viņš apvaicājās.

—   Kā kapā…

Tikmēr Všola, acīmredzot — ieslēdzis visus iespējamos apgriezienus, lielkausu ekskavatora cienīgā ātrumā apbēra mūs ar zemi.

—   Vai jūs mani dzirdat, pan Pržesmicki? — es ievaicājos, izspļāvusi no mutes cietu un bezgaršīgu māla pikuci.

-Jā?

—   Un ka tad Všola?

—   Ko — Všola?

—   Kas viņu apraks?

—   Neviens.

—   Kātā?

—    Kādam taču mūsu apbedījums jāpadara svešām acīm nepamanāms.

—   Vai tiešām viņš mūsu kapiņu grib apstādīt ar puķēm?

—   To nu viņš diez vai pagūs. Toties nolidzināt līdz ar zemi un pārkaisīt ar sniegu, to jā, to viņš patiešām izdarīs.

—   Un pēc tam?

—    Pēc tam viņš pievērsīsies nākamajam uzdevumam.

—   Kādam?

—   Ziņkārība jums nepāriet pat zem zemes.

—   Viņu nogalinās?

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Viņam taču nav kur tverties. Jūs pats mums teicāt, ka esam slazdā.

—   Ko lai dara, kādam tajā jāiekrīt…

—   Kāpēc?

—   Vai jums mājās ir peles?

—   Kāds tam sakars ar pelēm?

—   Ir vai nav?

—   Reiz bija.

—   Ko jūs ar tām darījāt?

—   Ielūdzu pusdienās, — es nomurmināju.

—   Es jautāju nopietni.

—    Ko gan es ar tām būtu darījusi? — gribēju paraustīt plecus un ar šausmām konstatēju, ka tas nav izdarāms. — Izliku slazdus.

—   Un ko darījāt tad, kad slazdā iekļuva pele?

—   Lūdzu kaimiņu, lai viņš to izvelk.

—   Un pēc tam?

—   Pēc tam likos gulēt.

—   Nu, redziet, jūsu draugi sagūstīs Vsolu un liksies gulēt.

—  Jūs esat idiots, Pržesmicki?

—   Kā, lūdzu?

—   Mani draugi, kā jūs viņus saucat, darba laikā neguļ. Un viņi to nogalinās, — es klusi nobeidzu savu aizkapa runu.

—   Nav teikts.

—    "Un dzīvie apskaudīs mirušos…" Kur tas bija sacīts, pan Pržesmicki?

—   Bībelē, kuru jūs droši vien neesat lasijusi.

—   Tas teikts par viņu.

—   Par ko?

—   Par Všolu…

27. nodaļa

PTR. Lodza.

Vojevodistes pretizlūkošanas pārvalde.

1978. gada 6. janvāris.

"… cik biezi mati," Sčerba nodomāja, ar asu žestu atgrūzdams Všolas asinīm noplūdušo galvu atpakaļ pret cietā krēsla atzveltni. "Un nekādus matu kopšanas līdzekļus tas maitas gabals droši vien nelieto. Biezi un skaisti mati viņam no dabas. Meitieši uz tādiem ir kā uzburti. Bet man vēl nav ne lāga trīsdesmit, bet pauris jau metas pliks…"

Viņš atgriezās pie galda, izvilka no "Javas" paciņas kārtējo cigareti, nošvirkstināja sērkociņu un, miegdamies no kodīgajiem dūmiem, pablenza uz arestēto. Veselu pusstundu to bija apstrādājuši divi dūšīgi poļi no vietējās pretizlūkošanas pārvaldes, ar dūrēm pūlēdamies izdauzit kaut cik sakarīgas liecības, taču gūsteknis tikai nikni lamājās un apgalvoja, ka viņš nevienu nav nogalinājis, kaut ari nenoliedza, ka visu šo laiku ir bijis kopā ar tiem, kurus meklēja mežā.

—   Uz ko tu, puis, ceri? — klusi apvaicājās Sčerba, neizlaizdams no mutes cigareti. — Tevi saņēma ciet meklēšanas operācijas laikā, kurā piedalās vismaz divas divīzijas. Tevi sazīmēja vairāki cilvēki. Tavi dokumenti ir viltoti. Tavā un tavu pušelnieku rēķinā ir desmit līķi. Desmit! Jūs nogalinājāt padomju virsnieku. Un nu tu vēl atsakies atbildēt. Es nejautāju, kas tu esi un kāda izlūkdienesta labā strādā, man ir pie vienas vietas visas slepenās ziņas, valsts noslēpumi un citas muļķības. Man ir tikai viens jautājums: kur viņi ir?

Všola klusēja, laiku pa laikam nolaizīdams asinis, kas sūcās no pārsistās lūpas.

—    Varbūt tu esi jucis? Varbūt esi kāds fanātiķis? Psihopāts… Atbildi, nešķīsteni, ka tavu māti! — Sčerba neizturēja un sāka kliegt.

—  Ja jūs nesaprotat krieviski, — Všola klusi ierunājās, — nosauciet kādu citu valodu, tad varbūt jums skaidrāk pielēks, ka ES NEZINU, kur viņi ir. Saprotiet, pan major, nezinu!

—   Pakļaus, puis, — Sčerba neskatidamies nospieda cigareti keramikas pelnutraukā. — Mēs abi esam profesionāļi. Nav pasaulē tāda izlūkdienesta, kurā priekšnieki saviem padotajiem varētu pavēlēt mirt. Es to zinu. Saprotiet taču — ja tuvāko desmit minūšu laikā tu neatbildēsi uz šo jautājumu, tikai uz šo vienigo, es tev garantēju, ka tu vairs nevienam nebūsi vajadzīgs. Nevienam, vai saproti. Es tevi nomiegšu tepat uz lidzenas vietas, neprasot priekšniecības piekrišanu. Vai ari atdošu poļiem — viņi tevi gabalos saraustīs. Tu nogalināji manu kolēģi, nelieti!

—   Es nevienu neesmu nogalinājis.

—  Aizveries! — Sčerba uzbrēca un trieca dūri pret galdu. — Nez', ko tu man izdarītu, ja es būtu nošāvis tavu draugu? Ko? Atbildi taču, maita! Atzīsties, kur viņi ir?

—   Kā es varu pateikt to, kas man nav zināms!

—   Es tev neticu! Tu melo!

—   Kā lai pierādu, ka nemeloju?

—   Kurš bija jūsu grupas vadītājs?

—   Nekādas grupas nebija.

—   Kas ir tie, ar kuriem tu sadarbojies?

—    Es viņus nepazīstu. Mēs satikāmies tikai pirms trim dienām.

—   Kur?

—   Varšavā.

—   Konkrētāk?

—   Centrā, pie puķu veikala.

—   Kā jūs cits citu pazināt?

—    Bija parole… — Všola neizpratnē paraustīja plecus.

—   Kā sauca grupas vecāko?

—   Nezinu. Viens no viņiem, tas, kurš uzdevās par Pržesmicki, izrīkoja, kas man jādara. Bet otrs vispār nerunāja.

—   Kāds ir viņa īstais vārds?

—   Nezinu.

—   No kāda izlūkdienesta viņš ir?

>

—Ja nezinu pat viņa īsto vārdu, kā gan es, jūsuprāt, varētu zināt kaut ko tādu?

—   Un kurā izlūkdienestā darbojies tu?

—  Man nav nekāda sakara ar izlūkdienestiem, pan major. Esmu holandietis. Mani sauc Nehemija Rispaiss. Un es nevienu neesmu nogalinājis, pan major. Kāds mans krogus paziņa ieminējās, ka varot labi nopelnit. Viņš iedeva biļeti līdz Varšavai un pateica paroli, kas jānosauc cilvēkiem, kurš dos tālākos rikojumus. Tas ari viss, pan major.

—   Tātad tu piepelnies ar asinsdarbiem?

—   Tā es neesmu teicis, pan major.

—   Tu esi algots slepkava?

—   Nē.

—   Gribi teikt, ka esi visparastākais krimināliķis?

—   Pie mums, Holandē, to sauc citādi…

—   Vai tu biji uz padomju kuģa Gdiņā?

—   Biju.

—   Kopā ar Pržesmicki?

—  Jā, pan major.

—    Tu redzēji, kā viņš tur nogalināja divus cilvēkus?

—   Nē. Man pavēlēja stāvēt uz klāja.

—   Un kas notika pēc tam?

—   Viņš iznāca kopā ar muitnieku un sievieti. Lika man, lai viņus piesedzu, kamēr tiks līdz mašīnai.

—   Kas notika pie ostas vārtiem?

—     Pržesmickis nodūra sargu un iebāza bagāžniekā.

—   Un kas bija jādara tev?

—  Jāpiesedz Pržesmickis, kamēr viņš tur izrīkojās.

—   Un muitnieks? Kas notika ar viņu?

—      Viņu apdullināja. Vismaz mašīnā viņš bija bez

samaņas.

»

—   Ko jūs ar viņiem abiem izdarījāt?

—   Aprakām mežā.

—   Kur?

—   Precīzi pateikt nevaru. Kādus divdesmit kilometrus no Gdiņas.

—   Kā jūs ar Pržesmicki izšķīrāties?

—   Vispirms mēs aprakām mašīnu.

—   Kur?

—   Mežā, kādus simts metrus no ceļa… Varu parādīt to vietu.

—   Un pēc tam?

—   Pēc tam Pržesmickis iedeva man naudu un lika mudīgi ņemt vagu. 9

—   Vai Polijā tu ieradies ar ieroci?

—    Nē, pistoli man iedeva viņš… Pržesmickis. Tā bija norunāts jau Amsterdamā. Kad šķīrāmies, es pistoli atdevu atpakaļ.

—   Kādas markas tā bija?

—   "Beretta".

—   Tātad, viņi bija trīs, vai ne?

—  Jā. Pržesmickis, vēl viens un sieviete.

—   Kurp viņi devās?

—    Taisnību sakot, pan major, tobrīd man vairāk interesēja paša āda.

—   Tātad tu neredzēji, kurp viņi aizgāja?

—   Domāju, ka viņi devās šosejas virzienā.

—   Tad kāpēc tu nolēmi iet pa mežu?

—  Man par viņiem nav nekādas daļas, pan major. Gribēju tikai nopelnīt savus trīs taukšķus. Un vairāk neko. Mūsu darbā lieka iztaujāšana var dārgi maksāt— čiks, un gatavs! Tāpēc katram jāiet savu ceļu. Man likās, ka atgriezties uz šosejas ir bīstami. Un tāpēc es gāju pa mežu.

—   Vai tev bija karte?

—   Karte bija Pržesmickim. Es jau pirms tam biju ievērojis, ka tur atzīmētas dzirnavas. Domāju kaut kā aizkulties līdz tām, un tad jau manīs.

Všola apklusa. Ščerba sagramstīja cigareti un atkal aizsmēķēja.

Kabinetā iestājās nomācošs klusums.

—   Kur tu iemācījies krievu valodu? Scerba pēkšņi noprasīja.

—   Man māte ir krieviete.

—   Kā vina nokļuva Holandē?

> >

—    Pēc kara. Viņa bija koncentrācijas nometnē. Angļi viņus no turienes izpestīja. Četrdesmit sestajā gadā viņa apprecējās. Piecdesmitajā piedzimu es.

—   Kāds ir mātes uzvārds?

—   Roģina. Jekaterina Vasiļjevna Roģina.

—   No kurienes viņa ir?

—   No Moloģečno. Manuprāt, tas ir kaut kur Baltkrievijā.

—   Adrese Amsterdamā?

—   Kāda adrese?

—   Tavējā.

—   Es dzīvoju pie draudzenes.

—   Bet māte?

—   Mātei ir pašai sava māja.

—   Amsterdamā?

—   Nē, Groningenā.

—   Adrese?

—   Orānijas Vilhelma bulvāri 140.

Sčerba izslēdza magnetafonu un izstaipījās. Tad vērīgi paskatījās uz Všolu un ļoti klusu sacīja:

—    Pielūko, puis, divu stundu laikā šie fakti tiks pārbaudīti. Taču pirms tev tiek dota tāda atelpa, gribu, lai tu iegaumētu: pat tad, ja tava informācija apstiprināsies un viss patiešām izrādīsies tā, kā tu te fleitē — vismaz pieci gadi Polijas cietumā tev ir garantēti. Bet ja es uzzināšu, ka tas, ko tu te stāsti, ir teikts tikai tāpēc, lai novilcinātu laiku, tu rūgti nožēlosi, ka vispār esi piedzimis…

Kad Všolu aizveda, Sčerba pārtina lenti un uzmanīgi noklausījās sarunas ierakstu. Tad pacēla klausuli, nodiktēja datus, lika tos atkārtot, un, kad tas bija padarīts, saāķēja pirkstus aiz pakauša un sāka gaidīt.

Pēc piecpadsmit minūtēm nepacietīgi iezvanījās baltais telefons.

—   Sčerba klausās!

—   Nu, kas jauns? — Voroncova balsī bija jaušams nogurums. — Kā veicas meklējumu rajbnā?

—   Pagaidām nekā.

—   Visu pārķemmējāt?

—    Tieši tā, biedri ģenerāli. Tagad viņi ņem cauri pa otram lāgam. Cilvēki ir līdz nāvei pārguruši.

—   Žēl paliek nabadziņu?

—   Neteiksim, ka nu gluži žēl, bet… — Sčerba sastomījās.

—   Labāk žēlo pats sevi, major, — Voroncovs izteiksmigi novilka. — Tu taču saproti, Anatolij, ka viņi nevarēja izkūpēt gaisā. Bija taču iesaistīti un ar pilnu jaudu darbojās visi dienesti? Vai ne tā? Un tomēr tu apgalvo, ka meklējumu rajonā ne no lidmašīnām, ne helikopteriem nav fiksēts neviens mērķis?

Un ka no aplenkuma zonas nav izbraukusi neviena mašīna?

—   Tieši tā, biedri ģenerālleitnanti

—   Kur tad viņi ir palikuši, major? Kur?!

Allaž tik savaldīgais Voroncovs jau nikni kliedza.

Sčerba klusēja, saprazdams, ka šādā situācijā labāk netaisnoties.

—   Ko saka tas puisis no meža? — Voroncovs jau mierīgāk noprasīja.

—   Sakās neko nezinām. Pašlaik pārbaudām faktus.

—   Izklausās ticami?

—    Es teiktu, ka jā, biedri ģenerāli. Viņš apgalvo, ka esot vienkārši nolīgts. Tikai kā izpildītājs. Pēc leģendas — kriminālais no Holandes. Gribējis piepelnīties, pats nezinādams, kādā ķēpā ielaižas…

—   Kā viņu pratināja?

—   Ka pienākas, biedri ģenerāli. 'Te ir divi dūšīgi poļi, viņi uzdarbojās pa krietnam. Taču aizturētais skandina vienu un to pašu.

—   Uz neatbilstību mēģināji paķert?

—  Jā. Bet viss sanāca gludi.

—    Tas ļoti atgādina labi izstrādātu leģendu… — līnijā iestājās klusums, kuru pārtrauca tikai vēja gaudas. — Tas noteikti ir viens no viņiem, Sčerba. Un viņš zina, kur viņi ir. Dauzi, kamēr atzīstas, major!

—    Mēs jau dauzījām, biedri ģenerāli. Bet viņš tikai maļ savu, mauc kaut ādu pār acīm!

—   Izdomā kaut ko!

—   Gribu sagaidīt atbildi no Holandes.

—     Ko tas tev dos? Visticamāk, atbildēs, ka viss ir tā, kā viņš saka. Leģendas, Sčerba, izstrādā gudri vīri tieši tādiem nolūkiem, ja kāds sadomātu tās rūpīgi pārbaudīt. Viņš vienkārši iegūs laiku, tas holandiešu riebeklis.

—    Ko tad lai iesāk, biedri ģenerāli? Varbūt sūtīt viņu uz Maskavu?

—     Nav laika, Sčerba, nav laika! Ja tu viņus tur, mežā, nedabūsi rokā, citas iespējas mums vairs nebūs, vai saproti? Dari, ko gribi, bet izspied no viņa patiesību! Sit, dauzi, velc kaut ar stangām!…

28. nodaļa

PTR. Mežs.

1978. gada 6. janvāris.

Manā rīcībā bija pietiekami daudz laika, lai saprastu, cik bezcerīgs — tik tiešām kā kapā — ir mūsu stāvoklis. Teikt, ka bijām dzīvi aprakti, nozīmē nepateikt neko. Ar vārdiem vienkārši nav iespējams aprakstīt drausmo kapa tumsību, lidz kaulam stindzinošo saltumu, dzīvnieciskās bailes un iznīcinošo bezpalīdzības sajūtu.

Pirmās minūtes, kamēr vēl turpināju dzīvot pēc inerces un notiekošos uztvēru normāla, ar dabiskiem refleksiem apveltīta cilvēka kategorijās, viss vēl bija puslīdz ciešami. Taču jo vairāk mūsu brīvprātīgajā brāļu kapā sabiezēja klusums (zeme vada gaisu, bet ne jau skaņu, to es tagad zinu pavisam noteikti!). Jo nepārprotamāk un draudīgāk mani sāka mākt šaušalas. Ar panikas pārņemtā prāta atliekām es, protams, sapratu, ka, ja nu reiz mēs gaisa trūkuma dēļ nenosmakām pirmajās piecpadsmit minūtēs, izredzes izdzīvot (kaut vai teorētiskas!) mums tomēr ir. Bet pēc kāda laika šī doma mani vairs nesildīja pat garīgi…

Tobrīd, kad mani dzīvu apraka Polijas mežā, biju jau pietiekami pieaugusi sieviete, lai apzinātos vismaz galvenos savas psihes trūkumus, konkrēti — savu reakciju uz jebkādiem, pat visniecīgākajiem dzīves telpas ierobežojumiem. Līdz trīspadsmit gadu vecumam man bija veselas divas vecmāmiņas. Vienu sauca par Faņu (viņa bija mātes māte), otra bija Nastja. Nastju es dievināju, jo tehnisku ģimenes apstākļu dēļ (tā mamma sauca savu šķiršanos) pie viņas ciemojos ārkārtīgi reti un laika zoba sašķiebtajā mājelē Volokolamskas apkaimē, kuras logus rotāja zili, baltpunktoti aizkariņi, baudīju visas tiesības un privilēģijas, kādas vien var piešķirt vienigajai un karsti mīļotajai mazmeitiņai — uzlabotai un pagaidām vēl pavisam bezgrēcīgai sava vieglprātigā tēva kopijai. Turpretim no vecmāmiņas Faņas es baidījos kā no uguns, jo viņa iecirkņa miliča neadaidībā un sadismā spieda man darīt divas lietas, ko ienīdu par visu vairāk pasaulē — ēst četras reizes dienā un spēlēt pianīnu, kas saucās "Moonbach". Reiz, kad es par protesta zīmi no sadzeltējušā dārgā instrumenta klaviatūras izlauzu četrus diēza kauliņus un, drošs paliek drošs, noslēpu tos skolas penālī, Fana, cienīga izskata atturīga dāma, kas vienmēr smaržoja pēc "Akmens ziediņa" un nekad mūžā nebija izjutusi nekādus morālus un materiālus ierobežojumus (jau tolaik mamma man tika stāstījusi, ka nez kādā aizvēsturiska pagātnē Faņa nospēlējusi "zolitē" visus vectētiņa — kažokadu tirgotāja zelta desmitniekus, un viņš tai šo grēku nepiedevis, pat gulēdams uz nāves cisām), nolēma mani sodīt. Kā es tagad saprotu, tas bija tipisks ebreju sods: vecmāmiņa Faņa negribēja būt nežēlīga, viņa tikai vēlējās sniegt man neaizmirstamu mācību, ka pret vērtigām lietām jāizturas saudzigi. Iespējams, ka viss būtu beidzies labi, bet es, gribēdama kaut kā kliedēt saspringto gaisotni, vientiesīgi izmuldējos:

— Nu, ko tu, Faņa, tā pārdzīvo! Uzskati, ka esmu mūsu pianīno paspēlējusi domino…

Tā kā mēs dzīvojām visi vienā istabā komunālajā dzīvoklī un citiem izrādīt savus nesmukumus vecmāmiņa nevēlējās (Kleopatras mazmeitiņai taču jābūt ārpus aizdomām!), par eksekūcijas ieroci Faņa izvēlējās milzīgo trīsdurvju skapi, kur iespundēja mani uz nenoteiktu laiku. Kad biju gana izbrēkusies un pilnīgi sapinusies markizeta kleitās, drapa piedurknēs, rītasvārku stērbelēs un visādās jostās un jostiņās ar kņopēm un šallē, iestājās negaidīta reakcija — es zaudēju samaņu. Biju, protams,guvusi morālu uzvaru: nedēļu vēlāk pianinu pārdeva un par Čaikovska konkursa laureāti es, paldies Dievam, tā arī nekļuvu. Taču līdz pat Faņas nāvei (viņa nomira astmas lēkmē) šo soda mēru es viņai nepiedevu. Un tikai vēlāk, jau kā pieaugusi meitene pavisam cita iemesla dēļ aizgājusi pie ārsta, es nejauši uzzināju, ka nabaga večiņai ar notikušo nebija nekāda sakara — vienkārši mans vestibulārais aparāts necieta slēgtu telpu. Un jo mazāka bija ši telpa, jo vairāk viņš to necieta. Starp citu, tieši ši manas psihes ipatnība man iedvesa gandrīz mistiskas šausmas no cietuma. Tikai iedomājoties vien, ka esmu ieslēgta četrās sienās — bez gaismas, gaisa un pārvietošanās brivības, man kļuva nelabi un uznāca ģībonis…

Domās atkal atgriezusies savā brāļu kapā, beidzot nobijos pa īstam.

Kaut kas bija jādara. "Kamēr satumsīs," atcerējos Pržesmicka vārdus. Bet tas taču ilgs piecas sešas stundas! Un es sāku cīnīties. Lai nedomām par savas izvārdzinātās un nu vēl arī pazemē iedzītās psihes dumpi, kas aizvien straujāk pieņēmās spēkā, mēģināju atsaukt atmiņā visas savas pieticīgās zināšanas par cilvēka izdzīvošanu ekstremālos apstākļos. Dabiski, ka vispirms es atcerējos jogus, kuri mēnešiem prot iztikt bez ūdens un pārtikas un ir spējīgi pat uz vairākām diennaktīm aizturēt elpu. Nesekmīgi izšķiedu minūtes četrdesmit, lai kaut cik atcerētos autotreniņa principu aprakstus, tad iztēlojos Volfa Mesinga caururbjošo skatienu un no viņa plūstošo maģisko spēku…

Nu, protams, ka es sevi tikai māniju: gūt virsroku pār nerviem nebija manos spēkos. Tas bija tas pats, kas ievilkt plaušās pēc iespējas vairāk gaisa un ienirt. Cieties, cik gribi, bet gaiss reiz beidzas un ir vai nu jāiet bojā, vai jāuzpeld. Gaismā… Saulē… Jāteic, ka ne nirt, ne peldēt es arī nepratu. Jau gluži fiziski sajutu, ka man trūkst skābekļa, ka baisā aukstās un mitrās zemes masa mani nospiež aizvien stiprāk un stiprāk. Es ienīdu sniegu, kas tur, augšā, sniga, jo man likās, ka tas vēl palielina man uzgūlušo smagumu. Visbriesmīgākais bija tas, ka, pirmkārt, es pilnīgi neko neredzēju, un, otrkārt, nevarēju pat pakustēties, it kā līdz matu galiem būtu iekalta ģipsī. Atmiņā tūdaļ atplaiksnīja un aizvien skaidrākas aprises ieguva skats uz ieģipsētu kāju, kas pakarināta virs slimnīcas gultas. Tiklīdz biju to iztēlojusies, kāja sāka niezēt. Turklāt tik stipri, ka man likās, es sajukšu prātā no mežonīgās vēlēšanās nagiem saskrāpēt kņudošo ieliekumu pie podtes. Es nespēju ciesdes vairs ne mirkli, ne sekundi.. Bet jau nākamajā brīdī pēc principa, ka nelaime nekad nenāk viena, man drausmīgi ieniezējās deguns. Apziņa, ka nav iespējams pieskarties kaut vai tā galiņam, šaustīja manus nervus ar tādu spēku, ka sāku klusiņām smilkstēt.

—   Veļa? — izdzirdu Pržesmicka apslāpēto čukstu.

-Jā?

—   Kā jūtaties?

—   Gribas uzsmēķēt.

>

—   Kapā smēķēt ir kaitīgi. Man likās, ka Pržesmickis smīn.

—   Kāpēc? Pamanīs?

—  Jādomā par dabu…

—  Jūs labāk padomājiet par mani! — nikni uzšņācu, juzdama, ka vēlēšanās apraudāties kļūst vienkārši nepārvarama.

—   Es domāju par jums.

—   Tiešām? -Jā.

—    Un kāpēc jus pūšat pilītes? — gribēju pēc iespējas dziļāk ievilkt elpu, bet kaklā sāka pretīgi grauzt un sūrstēt. — Cenšaties kolektīvā uzturēt veselīgu mikroklimatu?

—   To arī.

—  Jums vajadzētu mani ienīst.

—   Kāpēc?

—  Ja nebūtu manis, jūs nebūtu iekūlies tādā ķezā.

—  Ja nebūtu jūsu, būtu kāds cits.

—   Tāds darbs?

—    Lai nu paliek mans darbs, Veļa. Par to nerunāsim!

—   Ak kungs, ja reiz liktenis lēmis, ka tieku dzīva aprakta, labāk tomēr kopā ar kādu estrādes mākslinieku vai vismaz universitātes pasniedzēju. Tikai ne ar spiegu, no viņa taču pat ar knīpstangām nekā neizvilksi.

—   Nerunājiet tik daudz, Veļa.

—  Jums apnikusi mana pļāpāšana?

—   Nē, taču! Mums vienkārši jātaupa skābeklis. īsas ieelpas un izelpas. Palēnināta elpošana. Vai sapratāt?

—  Jā. Bet vai īsi runāt drīkst?

—   Ne vairāk par pāris vārdiem. —Jūs jau pateicāt piecus.

—   Es, nevis jūs.

—  Jums ir pieredze? -Jā.

—  Jus esat jau bijis kapā? . -Jā.

—   Vai patiesi?…

Tas bija vienīgais glābiņš — runāt. Sajust, ka neesmu

viena. Ka tas patiesi ir brāļu kaps. Un ka mani brāļi ir dzīvi. Runāt. Jautāt. Ieturēt pauzi, atbildēt un atkal jautāt.

—   Jūs esat precējies? -Jā.

—   Kur pašlaik ir jūsu sieva?

—   Mājās.

—   Pie bērniem?

—   Pie sievasmātes.

—   Vai mums ir kaut mazākās izredzes izglābties?

—    Zināmas izredzes ir pat tam, kuru uzsēdina uz elektriskā krēsla.

—   Kapa apstākļos tas ir spožs salīdzinājums.

—   Kā vēl lai atbild uz tādu jautājumu?

—   Godīgi.

—   Nezinu.

—   Vai vismaz no kapa mēs tiksim ārā?

-Jā-

—   Kad satumsīs? -Jā.

—   Bet kā?

—   Všola par to ir parūpējies.

—   Viņš mūs ieraka pareizi?

—   Neuztraucieties. Viņš šai jomā ir lietpratējs. īsts profesors.

—   Un kur viņš ir tagad?

—   Nezinu.

—   Viņš slēpjas no vajātājiem vai… tieši otrādi?

—   Tieši otrādi.

Man vairs nebija, ko teikt. Pēc brītiņa Pržesmickis ieminējās:

—    Bet tagad minūtes četrdesmit paklusēsim, Veļa. Līdz jūsu kārtējai baiļu lēkmei.

/

Tad es iegrimu tādā kā transā. Visi tēli it kā nobālēja, izdzisa, sāka ņirbēt un pamazām kļuva līdzīgi kinofilmas "astesgalam", kad filma jau beigusies, bet kinomehāniķis aizmirsis izslēgt aparātu: tukša balta josla, izraibināta ar retiem melniem punktiem un zvaigznītēm. Acīmredzot biju ieslīgusi snaudā. Cik tomēr apbrīnojami ātri cilvēks pierod pie vis

lopiskākajiem apstākļiem. Laizdamās miegā, vairāk par visu baidījos atmostoties sajust uz pleciem un muguras baismo zemes slogu un sev degungalā ieraudzīt tikai sasalušus māla pikučus. Taču biju pārvērtējusi savu iztēli — lēnām atvēru acis (tikpat labi būtu varējusi tās arī neatvērt, jo kapa tumsai nav nokrāsu) un tūdaļ atcerējos, kur atrodos. Rokas un kājas bija tā notirpušas, ka es ne rikai sajutu, bet man šķita, ka pat saklausu, kā drausmā pagurumā dūc mani locekļi, — it kā kopa ar mums zemē būtu ierakta arī transformatoru būda. Nebija iespējams pakustināt ne pirkstiņu, neko, un tas dzina izmisumā un ārprātā. Nelabums sasniedza kulmināciju, kad iedomājos, ka ne vairs metafiziski, bet gluži reāli zinu, kā zemē ierakts trūd un sadalās līķis…

—   TOC \o "1-3" \h \z Veļa?

—   Ko?

—   Vai ar jums viss kārtibā?

—   Nē.

—   Vai jums ir slikti?

—   Ļoti. Man šķiet, ka mums laiks rāpties ārā…

—   Vēl ir par agru. Vēl mazliet nogaidīsm.

—  Kā jūs zināt, ka par agru? Vai jums degungalā ir modinātājs?

—   Man ir laika izjūta.

—  Jūs zināt, cik ir pulkstenis?

—  Apmēram septiņi un desmit minūtes. Ar piecu minūšu novirzi uz vienu vai otru pusi.

—   Nevar būt! Mēs te guļam jau kādu trešo dienu, ne mazāk.

—   Vēl minūtes piecpadsmit, Veļa. Pacietieties.

—   Es vairs nevaru.

—   Es zinu.

—    Tagad ir ziema… Agri satumst. Domāju, ka mēs mierīgi jau varam rausties ārā no kapa… —es murmināju, labi apzinādamās, ka tie ir tikai tukši vārdi bez jēgas un satura un ka cilvēks, kuru tik dedzīgi cenšos pierunāt, ir tādā pašā stāvoklī kā es un tikpat kvēli ilgojas tikt ārā. Taču es nespēju savaldīties. — Nu, lūdzu, es jūs ļoti lūdzu!… Kā jūs nesaprotat, ka es smoku!… Es vairs pilnīgi nejūtu rokas un kājas…

Nu, ko gan izšķir nieka piecpadsmit minūtes?! Ko?…

—    Nomierinieties, Veļa, — Pržesmicka balss skanēja izlīdzināti, bez jelkādas intonācijas — īsta aizkapa balss. — Nedodiet sev vaļu. Koncentrējieties uz to, ka nu jau vairs nav ilgi. Saprotiet taču, ka būtu vienkārši muļķīgi izciest to, ko esam izcietuši, un galu galā visus pūliņus aizlaist vējā.

—   Pat tad, ja jūsu biedrs jau ir viņsaulē, tik un tā viņam klājas labāk nekā mums!

Iestājās ilgs un sasprindzināts klusums. Pržesmickis nebilda ne vārda. Tad viņš nopūtās un klusi, gandrīz čukstus sacīja:

—    Neesiet nu tik ļauna, Veļa… Jums tas nepiestāv.

—   Piedodiet…

—   Ir jau labi, Veļa. Jūs esat ļoti stipra un vīrišķīga sieviete. Ne katrs vīrietis to spētu izturēt.

—    Pastāstiet man kaut ko. Lūdzu, neklusējiet. Kad jūs runājat, man ir vieglāk paciest šo murgu.

—   Ko jūs gribat dzirdēt?

—   Vienalga, ko. Tikai neklusējiet.

—    Esmu slikts stāstītājs, Veļa. Vairāk esmu radis klausīties…

—  Jūs teicāt, ka šādā situācijā jau esat bijis. Vai tā ir taisnība?

-Jā.

—   Un kur bija baismāk?

—   Ne šeit. Citur…

—   Vai tur bija tikpat auksti?

—   Tieši otrādi — karsti.

—   Tas ari bija mežā?

—   Tuksnesī.

—   Kurā?

—  Tas nav svarīgi. Tuksnesis ir tuksnesis. Nav koku, nav zāles. Vispār nav nekā. Smiltis. Visur tikai smiltis. Dzeltenas un karstas kā uz nokaitētas pannas… Elpot var tikai caur kabatlakatu. Bet gaisa jau tā nav… Vārdu sakot, Veļa, salīdzinājumā ar tuksnesi šis kaps ir īsta paradīze. Pat ar gaisa attīrītāju.

—  Es gan labprāt tagad pāris stundiņas pagulētu tuksnesī.

—   To jūs neizturētu.

—   Un no kā jūs slepāties tur? Ari no KGB?

—   Nē. No ēģiptiešiem.

—   Cik ilgi jūs tur nogulējāt?

—   Veselu diennakti.

—   Bez ūdens?

—   Mums uz četriem bija viena blašķe.

—   Kad tas notika?

—    Septiņdesmit trešajā gadā…

—    Un jūs viņus piemānijāt? Tikāt āra?

—     Citādi jau man nebūtu tas gods gulēt vienā kapā ar jums.

—   Kālab gan jums tas vajadzīgs?

—   Kas tad?

—    Nu, kādu vajāt… Nogalināt… Ierakties zemē… Visa šī murgainā dzīve! Kāpēc jūs nevarat dzīvot tā, kā to dara miljoniem citu cilvēku?

—   Kā?

—     No rītiem iedzert kafiju… Doties uz darbu… Ar draugiem spriedelēt par futbola mačiem… Nu, kaut vai lasit grāmatas…

—   Un jums šķiet, ka neko tādu es nedaru?

—   Uz darbu neiet ar pistoli kabatā.

—   Vai jūs zināt, Veļa, kāpēc jūs vajā KGB?

—   Varu iedomāties!

—    Un vai tas ir taisnīgi?

—   Nē, pan Pržesmicki. Tas nav taisnīgi.

—     Kādam taču jūs jāaizstāv, vai ne? Jūs un tūkstošiem tādu kā jūs. Bet kā lai to izdara bez pistoles? Ar klusiem un sirsnīgiem vārdiem? Jūsu tautieši no KGB runā citā valodā.

—Jums patīk jūsu darbs?

—     Nerunāsim par manu darbu! Man patik mana dzīve. Es nedaru neko tādu, kas būtu pretrunā ar manu pārliecību, ar maniem priekšstatiem par to, kādai jābūt dzīvei un kādiem jābūt cilvēkiem šai dzivē. Es nekad neesmu nogalinājis bez vajadzības. Neesmu spīdzinājis sievietes. Neesmu vajājis bezpalīdzīgos. Man ir māte. Sieva. Bija māsa. Tur, koncentrācijas nometnē, viņai neviens nepalīdzēja. Tāpēc, ka Hitlers atļāvās visu, kas vien ienāk prātā. Tā bija Sistēma, tāda pati, kāda tagad ir Padomju Savienībā. Ja cilvēks uzvedas tā, kā tas labpatīk Sistēmai, viņš drīkst dzīvot, ēst, lasīt grāmatas un iet uz futbolu. Ja viņš rikosies citādi, Sistēma viņu iznīcinās. Tāpat, kā tā vēlas iznīcināt jūs. Kā iznīcināja manu māsu. Kā sadedzināja, nošāva un dzīvus apraka miljoniem cilvēku… Tā ir neģēlīga sistēma. Es to ienīstu. Un kamēr tā pastāv, mana profesija ir nepieciešama.

—   Jums taisnība, — es nomurmināju. — Bez darba jūs nepaliksiet.

—   Ko jūs teicāt?

—   Es saku, pan Pržesmicki, ka tas viss ir ļoti sarežģīti…

—   Jā gan, un tie ir dzīves sīkumi, salīdzinot ar to, kas mums tagad jāpaveic!

—   Neticami! Vai tiešām mēs rāpjamies ārā?

—    Mēģināsim… — Pržesmickis klusi sacīja un ivritā piemetināja vēl kādu frāzi, kuru izdzirdusi, es atcerējos pārvēl viena cilvēka eksistenci. Šoferis bija palicis uzticīgs sev un visu šo laiku, ko pavadījām kopīgajā kapā, nebija bildis ne vārda.

Vairākas minūtes aizritēja nepārtrauktā birstošas zemes švīkstoņā. Tad es sajutu zināmas pārmaiņas, un vēl pēc kāda brīža manas klusās cerības pārauga pārliecībā: kapā ielauzās svaiga gaisa šalts. Tikai tad es sapratu, ka zeme tomēr diezgan vāji vada skābekli. Tikmēr man aiz muguras norisinājās neredzama rosība. Kā nopratu, galvenokārt darbojās nerunīgais šoferis, pagāja vēl daži mirkļi, un tad es sajutu kādu plaukstu uz sava elkoņa.

—    Dodiet rokas, Veļa, — Pržesmickis čukstēja. — Un saņemieties. Man nāksies jūs vilkt.

—   Kādā nozīmē?

—   Vistiešākajā…

Drīz vien es sapratu, ko viņš, tā teikdams, bija domājis. Eja atradās tajā kapa pusē, kur bija gulējis šoferis. Vai nu tāpēc, lai nesaceltu lieku troksni, vai arī kādu citu apsvērumu dēļ mani pavadoņi bija nolēmuši rāpties ārā tieši tur. Pržesmickis bija izracis kaut ko līdzigu kurmja alai — ļoti šauru eju, kas kuru katru mirkli varēja iebrukt zem grunts slāņu smaguma, un tagad, satvēris mani aiz abām rokām, viņš ar tādu spēku izrāva mani tai cauri, ka sprakšķēdamas notrūka visas mana ziemišķādas kažoka un pēc tam ari blūzes pogas. Pržesmicka grābiens bija dzelžains. Par laimi, manas rokas bija tā notirpušas, ka sāpes es nejutu, tikai tādu kā vieglu durstīšanu.

Mežā jau bija dziļa tumsa, tāpēc pēc ilgās gulēšanas apraktai man nebija jābaidās, ka palikšu akla. Bez liekām ceremonijām Pržesmickis mani grūda no apakšas, bet šofera spēcīgās rokas, sagrābušas aiz apkakles, rāva augšup, un drīz vien es izdzirdu klusu balsi:

—   Apsveicu ar atgriešanos šai pasaulē, pane!

29. nodaļa

PTR. Mežs.

1978. gads. Nakts no 6. uz 7. janvāri.

Atvēru muti, lai atbildētu, taču Pržesmickis brīdinoši pacēla roku, un es to atkal steigšus aizvēru. Biju tik ļoti pārņemta ar mokošo normālas asinsrites atjaunošanas procesu, ka pat nepamanīju, ka pie apgānītā kapa esmu palikusi stāvam lepnā vientulībā. Abi izraēlieši bija kaut kur klusi nozuduši. Varu iedomāties, ka pat tumsā izskatījos atbaidoši, īsts varmācības upuris, kas izsvempies no svaigi rakta kapa — salipusi, mitra matu kodaļa, novārtīts, netīrs kažoks ar norautām pogām, saplēsta blūze un sausiem māliem piedzīta taļļiņa. Sākumā mēģināju kaut cik sakopties, bet tad, sapratusi, ka tas ir bezcerīgi, sāku berzēt rokas un kājas, tāpēc nepaspēju pat ne lāga nobīties, kad Pržesmickis un šoferis jau atkal bija atpakaļ. Šoferis tūdaļ piesteidzās pie kapa un centās panākt, lai tas atgūtu jaunavīgu izskatu — blietēja zemi, apbārstīja to ar sniegu un piesedza ar priežu zariem, bet Pržesmickis tikmēr notupās man līdzās un ne no šā, ne no tā plati pasmaidija:

—   Viss kārtibā, pane?

—   Šķiet, ka jā.

—   Bet tagad sāksies pats interesantākais.

—   Es jau jūtu.

—   Parunāsim kā vīrs ar vīru, Veļa.

—    Esmu nosaldējusi kāju, un to nepieciešams amputēt?

—   Tāda jūs man patīkat daudz labāk.

—   Kapā man trūka humora?

—   Kapā jums trūka gaisa.

—   Kas tā būs par sarunu?

—    Instruktāža. Pirmkārt, lai notiktu, kas notikdams, turieties cieši man aiz muguras. Otrkārt, kamēr mūsu pārgājiens nebūs galā, jūs nedrīkstat izdvest ne skaņas, ne pušplēsta vārda, un jums jācenšas pārvietoties tik klusu, cik vien klusu iespējams. Vēlams — vispār bez trokšņa. Treškārt… — Pržesmickis ieturēja pauzi, tad izvilka no azotes pistoli. — Vai jums par šo mantiņu ir zināms kaut kas vairāk nekā tās nosaukums?

—   Es prom šaut ar Kalašņikova automātu.

—    Tas jau ir labāk. Princips ir tāds pats. Skatieties, es pārbīdu aizslēgu un nostiprinu drošinātāju. — Pržesmickis noklikšķināja kādu mazu podziņu. — Lai šautu, jānospiež podziņa un jāpavelk gailis. Vispirms, protams, jānotēmē. Tā ir automātiskā pistole. Kad izšaujat, atlaidiet gaili, citādi jūs divās sekundēs iztukšosiet visu aptveri. Aptverē ir deviņas patronas. Jūs visu sapratāt, Veļa?

—   Uz ko man jāšauj?

—   Uz to, kurš mēģinās jūs sagūstit. Vai ari izšaus uz jums. Vārdu sakot, uz jebkuru, kurš stāsies jums ceļā.

—   Un kur būsiet jūs?

—   Lidzās. Es vienmēr būšu jums līdzās.

—   Kāpēc tad man vajadzīga pistole?

—  Jūs esat pieaugusi sieviete, Veļa. Un zināt labāk nekā es, kas jūs sagaida, ja nonāksiet savu tautiešu rokās. Ja jums šai ziņā ir kādas ilūzijas, ja cerat, ka nekas briesmīgs ar jums nenotiks, ka jūs atgriezīsieties mājās un jūs nenošaus vai kā dzimtenes nodevēju nesapūdēs cietumā, dodiet pistoli man atpakaļ un ejiet, rau, turp,— un Pržesmickis norādīja kaut kur sānis. —Jānoiet tikai kādi piecpadsmit kilometri pa šo ceļu, un varat būt droša, ka draugi no KGB jūs sagaidīs. Tikai tādā gadījumā es diez ko nesaprotu, kāpēc jums vajadzēja kopā ar mums līst kapā… Ja negribat tā rīkoties, manas instrukcijas paliek spēkā. Nu, kā tad būs?

—   Ziniet, lai tā pistole labāk tomēr paliek pie manis…

—    Norunāts, — Pržesmickis pasmaidīja. — Tikai iegaumējiet vēl kaut ko: kamēr esmu dzīvs — bez manas pavēles nešaut! Lai cik kritiska jums liktos situācija. Norunāts?

Klusēdama pamāju.

Šai brīdī pie mums pienāca šoferis, drūmi nopurināja ar māliem aplipušās rokas un ceļgalus, kā vērtējot pārlaida skatienu mežam un jautājoši uzlūkoja Pržesmicki. Tas pamāja. Tad šoferis kā kovbojs izrāva aiz jostas aizbāzto automātu — ļoti dīvainu mazu un melnu ieroci, kuram uzmanīgi piekabināja nesamērīgi garu magazīnu.

—   Kadima! — Pržesmickis pusbalsī sacija.

Un mēs ienirām meža tumsibā…

Debesis bija svina pelēkas. Likās, ka priežu galotnes balsta smagos, netīri piesmirkušos mākoņus, kuri bija tik blīvi, ka tiem nespēja izlauzties cauri pat blāvā mēness atblāzma. Sijājās sīki sniega graudi, tie bira kā putraimi no caura maisa. Saskaņā ar instrukciju ieturēju kursu precīzi aiz Pržesmicka muguras. Aiz manis nāca šoferis, bet viņa soļus es nedzirdēju. Šis smagnējais cilvēks vispār neizdvesa nekādas skaņas.

Tādā secībā mēs gājām minūtes četrdesmit. Pēkšņi Pržesmickis sastinga un asi novēzēja ar roku, it kā liktu man atlēkt sānis. Es tūdaļ ieniru biezas egļu audzes durstīgajā tumsā un aizturēju elpu. Nākamajā mirklī izdzirdu balsis — klusas, apslāpētas, tomēr skaidri saklausāmas. Izvilku no kažoka kabatas smago pistoli un, cenzdamās nesacelt troksni, nospiedu drošinātāja pogu. Tā padevās apbrīnojami viegli. Par spiti salam gludais pistoles spals ar pirkstiem domātajām iedobitēm bija mikls, it kā tikko būtu izvilkts no ūdensglāzes. Pirmajā brīdī es pat neaptvēru, ka pie tā vainīgas manas rokas, kas vienā mirklī bija nosvīdušas. Atceros, ka visvairāk mani tobrīd pārsteidza pašai savu sviedru smaka, tik svešāda un siva kā dzīvnieka dvaka. Kopš tā laika es vairs neticu par aukstasinīgajām un ironiskajām sievietēm, kas darbojas visādos specdienestos, veicot superslepenas misijas viseksotiskākajos zemeslodes nostūros. Sieviete ir bioloģiska būtne, un nekāds treniņš nespēj izdzīt viņai pirmatnējas bailes no ieročiem. Es ari tagad esmu pārliecināta, ka šaut, mierīgi izvēloties dzīvu mērķi un rūpīgi notēmējot, ir spējīgi vienigi vīrieši.

Pēc tam es ieraudzīju divus siluetus. Tumsā viņus nebija viegli saskatīt. Vienkārši divas ēnas, melni stāvi uz melna fona, kas lauza sev ceļu draudīgajā tumsā. Viena no tām smēķēja, un kad cigaretes uguntiņa uz bridi izgaismoja vēl pavisam jaunu seju ar zēniskām pūkām uz virslūpas un salā sasārtušiem piņņainiem vaigiem, paguvu ieraudzīt arī militārās katedras nodarbibās tik labi iepazīto Kalašņikova automātu. Kareivji mani neredzēja, taču automātu stobri glūnēja tā, it kā dzīvotu patstāvīgu, no to īpašniekiem neatkarīgu dzīvi un justu, ka tūdaļ viņiem atradīsies ļoti piemērots darbiņš…

"Viņi meklē tevi, Valentīna. Viņi ir ieradušies pēc tevis," es domāju, sikā drebulī trīcēdama pie visām miesām. "Viņi ir izgulējušies, paēduši, izdzēruši pa krūzei karstas tējas, piekožot pa krietnai maizes rikai ar sautētas gaļas konserviem; tad viņus sapulcēja komandieris — varbūt polis, varbūt krievs un — pavēlēja tevi sagūstīt, sasiet, iebāzt vīkšķi mutē, kārtīgi piekaut un nogādāt uz Lubjanku. Vai arī nogalināt tepat uz vietas, mežā, tepat, kur tu stāvi, lai tu bez pēdām pagaistu no pasaules…"

Neapjēgdama, ko daru un, galvenais, kāpēc to daru, ar abām rokam satvēru pistoles rokturi, lēnām pacēlu to labās acs limenī, aizmiedzu kreiso un caur tēmēkļa spraudziņu mēģināju saskatīt mazo, melno graudu, bet sev par šausmām tā arī neko nespēju saskatīt. Visapkārt melnēja tumsa, un nebija vairs saredzama pat mana roka ar pistoli.

Kareivji tikmēr apstājās un sāka raudzīties tumsā. Tas, kurš smēķēja, ar knipi aizsvieda cigareti un, apmetuši slaidu loku, tā piezemējās kaut kur man aiz muguras. Izmisīgi pūlējos uzminēt, kurp viņi tagad dosies. Ja uz manu pusi, tad tās ir beigas — neuzskriet man virsū vai vismaz neieraudzīt mani viņi vienkārši nevarēja. Un tad es nolēmu; ja viņi nāks šurp, es nospiedīšu gaili. Tai mirklī vairs neatcerējos neko — ne Pržesmicka instrukcijas, ne pistoles uzbūvi, ne drausmīgās, pazemē aizvadītās stundas, ne to, ka pasaulē bija ari divi mani pavadoņi, kuriem vajadzēja atrasties tepat kaut kur tuvumā un mani aizsargāt… Biju pilnibā atslēgusies no dzīves īstenības, visu uzmanību koncentrējot tikai uz šo divu ar automātiem bruņoto puišu siluetiem.

Mēģinādama ar netīrā kažoka piedurkni notraust sviedrus no pieres, es nedaudz sazvārojos un zaudēju līdzsvaru. Sapratusi, ka jau nākamajā mirklī ar troksni novelšos zemē, pieķēros egles asajai ķetnai. Un tūdaļ atskanēja nodevīgs sausa zara brīkšķis.

Nepaspēju pat pienācīgi nobīties — kādā sekundes daļiņā abi kareivji dīvaini sakņupa un nogāzās sniegā. Tas viss norisinājās absolūtā klusumā kā mēmajā filmā. Bet meža migla, kuru vairāk gan tikai simboliski izgaismoja mēness atspīdums, šai ainai piešķīra mistisku nokrāsu…

Ja situācija nebūtu tik gaužām draudīga, es droši vien būtu sapratusi, ka tāpat vien neviens zemē nekrit. Taču pašsaglabāšanās instinktam, acīmredzot, ir pašam savi likumi. Smadzenes absolūti pārstāj darboties, vienā mirklī pagaist elementāra spēja salīdzināt faktus un izdarīt secinājumus, paliek tikai aizsargreakcija. Tev draud briesmas, tu nezini, no kurienes tās uzglūn, taču tu tās jūti ar visu savu būtni, ar katru šūniņu. Tu esi viena pret veselu pasauli un tev nav citas izejas, kā vien sevi aizstāvēt…

Baidīdamās pakustēties, pat acis nemirkšķinādama, es noraudzījos uz divu nedzivo augumu neskaidrajām aprisēm. Par saviem pavadoņiem, kā jau teicu, biju pilnīgi aizmirsusi. Tāpat kā vairs nezināju, kas es tāda un kā esmu nokļuvusi šai dīvainajā vietā. Viena vieniga doma saistīja mani ar īstenību un neļāva atslēgties pavisam: kur ir mana pistole? Kāpēc es nejūtu saujā tās miklo spalu? Ko es iesākšu bez sava vienīgā aizsardzības līdzekļa?

Pistoles nebija.

Tā bija pazudusi.

Kad beidzot apjēdzu, ka ierocis droši vien aizlidoja sānis, kad, zaru satvērusi, centos noturēties kājās, es nometos uz ceļiem un sāku taustities pa irdeno sniegu, vienā laidā uzdurdamās zariem un sausām priežu skujām. No sasprindzinājuma un bailēm biju nosvīdusi slapja. Atmetusi atpakaļ salipušās matu lēkšķes, es paskatījos augšup, uz debesīm, taču arī tur neko neieraudzīju. Manā dabiskajā paslēptuvē valdīja tāda pati tumsa kā kapā. Visvairāk man gribējās aizrāpot no šis vietas pēc iespējas tālāk, lai, Dies' nedod, neuzgrūstos kādai apledojušai rokai vai degunam. Bet kurp? Uz kuru pusi?…

—   Bet es jau domāju, ka sāksiet šaut, — man aiz muguras nočukstēja Pržesmickis.

Pārsteigumā salēcos.

—   Es pazaudēju pistoli…

—   Kur?

—   Tepat.

Pržesmickis īsi pazibsnīja kabatas bateriju, noliecās un ar spalu pa priekšu sniedza man ieroci.

—   Paldies.

—   Lūdzu.

—   Jūs viņus nogalinājāt? — pamāju abu sagumušo stāvu virzienā.

—   Ko tad vajadzēja darit? Uzcienāt viņus ar cigaretēm?

—   Bet…

—   Kas jums tur nobrakšķēja?

—   Zars.

—   Vai jūs maz apjēdzat, ko nozīmē kareivis kaujas uzdevumā ielenkuma zonā?

—   Spriežot pēc jūsu prokurora toņa, nē!

—    Tas nozīmē, ka ierocis noņemts no drošinātāja, ka pirksts atrodas uz gaiļa un uz katru aizdomīgu mērķi tiek atklāta uguns. Piedevām vēl nervi un tumsa, kad aiz katra koka rēgojas ienaidnieks. Ja mēs būtu vilcinājušies, šie puiši jūs sacaurumotu kā sietu. Un tikai tad sāktu pētīt, uz ko ir šāvuši — uz mežakuili, tramīgu vāverīti vai dzīvu cilvēku…

Nospiedu drošinātāju, iebāzu ieroci kažoka kabatā un paskatījos uz Pržesmicki.

—   Un kurp tagad?

—   Palieciet vēl pāris minūtes tepat.

—   Bet jūs?

—   Es teicu: pāris minūtes.

Viņi tiešām atgriezās pēc pāris minūtēm, pārvērtušies līdz nepazīšanai — ģērbušies poļu armijas zaļajos šineļos, ar "kalašņikoviem uz krūtīm".

—   Kas par skatu! — es drūmi konstatēju, manas domas tobrīd nodarbināja pavisam citas problēmas. Visas šīs izdarības ar aizkapa dzīvi, slepkavībām un pārģērbšanos man jau bija lidz kaklam. Es pēkšņi biju zaudējusi ticību, ka mūsu pasākums varētu beigties laimīgi. Iespējams, ka tur bija vainīgs necilvēciskais nogurums un kolosālā psiholoģiskā spriedze, taču tobrīd man jau bija pilnīgi vienalga, kā tas viss beigtos. Mani bija pārņēmusi drausmīga apātija, es jutos kā ar vati piebāzta.

—    Kārtība nedaudz mainījusies, Veļa, — Pržesmickis ieskatījās rokas pulksteni un sarauca pieri. — Tagad pirmie iesim mēs, bet jūs nāksiet mums no muguras. Tiklīdz kaut ko manāt, krītiet gar zemi. Vai sapratāt? Un lūdzu, Veļa, neblēņojieties ar pistoli…

Paklausīgi pamāju un sāku vilkties saviem pavadoņiem nopakaļ, ar pūlēm cilādama satūkušās kājas. Cik ilgi mēs tā gājām, neatceros.

Mežā valdīja klusums. Vai nu mūsu skalpu mednieki, augu dienu mūs dzenājuši, bija pārāk noguruši un nolēmuši līdz rītam atpūsties, labi zinādami, ka tik un tā mums nav kur sprukt, vai arī mūs jau modri vēroja vairāki simti acu pāru, ļaujot mums tikai iziet klajākā vietā, kur vieglāka šaušana, lai mierīgi un bez riska kā šautuvē nolaistu no kātiem visu trijotni.

Pēkšņi tepat līdzās izdzirdu kravas mašīnas motora vienmērīgo rūkoņu — tik tuvu, it kā mēs stāvētu pie garāžas durvīm. Pržesmickis neatskatīdamies pameta ar roku, un es paklausīgi kā robots nogāzos sniegā.

Pēc visa spriežot, Pržesmickis orientējās nevainojami, viņa rīcībā nemanīja ne mazākās panikas. Redzēju, kā viņš satver šoferi aiz pleca un parauj kaut kur sānis. Neviens man nebija devis pavēli sekot, taču es nez kāpēc nospriedu, ka tā būs labāk. Klusi uzslējusies kājās, apgāju apkārt resnai priedei, sāpīgi nobrāzdama vaigu pret tās stumbru, un gabaliņu tālāk ar grūtībām sazīmēju divus neskaidrus stāvus. Piesardzīgi piezagos viņiem klāt un nomurmināju:

—   Nav labi pamest meiteni mežā.

—    Nav labi pārkāpt pavēles, — Pržesmickis neatskatīdamies (man jau sāka likties, ka viņš vispār nekad neatskatās) atbildēja.

—   Kurp jūs tā skatāties?

—   Uz šoseju.

—   Mežā šoseja?

—   Izberzējiet acis, Veļa. Mēs stāvam piecpadsmit metru attālumā no šosejas.

—   Bet es neko neredzu.

—    Gan ieraudzīsiet, kad acis pieradīs pie tumsas. Bet tagad klusu, lai nebūtu ne skaņas!…

Viņam bija taisnība: pēc brītiņa es jau diezgan skaidri saskatīju meln-balt-pelēko šosejas lentu, un, kas bija pats galvenais, lielu armijas kravas mašīnu ar rūcošu motoru. Tā stāvēja ar izslēgtiem starmešiem un darbojās tukšgaitā, acīmredzot tāpēc, lai sildītu tos, kuri sēdēja kabinē.

—   Domājat, ka izdosies? — mans jautājums atdūrās kaut kur pret Pržesrnicka lāpstiņām.

—   Iespējams.

—   Ko tad mēs vēl gaidām?

—   Ebreja sieva lūdza Dievam, lai viņš palīdz viņas vīram vinnēt loterijā. Vai zināt, ko šai naivajai sievietei atbildēja Dievs?

—   Ko tad?

—    Viņš teica: "Nu, kā es varu palīdzēt tavam vīram, ja viņš pat nepērk loterijas biļetes?"

Klusiņām iesmējos.

—   Patika?

—   Ļoti.

—   Redzi, Veļa, lai vinnētu šai spēlē, vispirms ir jānopērk loterijas biļete. Nogaidīsim…

30. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1978. gada 7. janvāris.

… Lodzā vēl bija nakts, pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes uz četriem.

Lai Všolu, kura rokas un kājas bija saslēgtas dzelžos, no vojevodistes pretizlūkošanas pārvaldes nogādātu militārajā lidostā, bija nepieciešamas divdesmit minūtes. Vēl trīsdesmit piecas minūtes prasīja lidojums gaisa spēku virsskaņas lidmašīnā, kur viņu ielādēja ka nedzīvu saini. Un tieši tikpat daudz laika aizņēma brauciens pelēka volgā, kuras logiem, lai gan ārā bija tumša un auksta nakts, bija cieši aizvilkti priekšā melni aizkari un ar kuru trīs nerunīgi, melnos lietusmēteļos ģērbti vīri ar grūti iegaumējamām sejām vēl aizvien līkumā savilkto Všolu nogādāja Lubjankā.

To divu stundu laikā, kamēr "vērtīgā krava" bija ceļā, pirmās pārvaldes eksperti čakli izsijāja un izanalizēja krietnu tiesu no gigantiskās datorkartotēkas: ģenerālis Jūlijs Voroncovs bija pavēlējis steidzami identificēt Polijā sagūstīto vīru, kurš uzdevās par krimināldarboni no Amsterdamas.

Meklēšana norisinājās padomju pretizlūkošanas galvenajā svētnīcā — ar skaņu necaurlaidīgajiem paneļiem un svina plāksnēm apšūtajā operāciju zālē, kur spēcīga gaisa kondicionēšanas sistēma uzturēja nemainīgu plus deviņpadsmit grādu temperatūru un kur kategoriski bija aizliegts smēķēt pat visaugstākā ranga apmeklētājiem. Tieši te darbojās KGB "supersmadzenes" — gigantiska ESM, kuras atmiņā satilpa miljardiem informācijas bitu un kura bija amerikāņu firmas IBM Kanaveralas ragā izvietotā NASA kosmisko pētījumu centra vajadzībām speciāli konstruētā superkompjūtera precīza kopija. Tā tehnoloģija bija nozagta pirms diviem gadiem, un tas bija izdevies, pateicoties kāda Šveices nelegālista, pārliecināta rasista pārdrošībai, labajiem sakariem un fantastiskajai uzņēmībai, viņam pašam pat nenojaušot, ka gala rezultātā superkompjūtera četru tehniskās dokumentācijas sējumu fotokopijas nonāks nevis DĀR, bet gan Ļeņingradas šosejas pompozajā ēkā Maskavas upes krastos, kur atradās KGB pirmās pārvaldes galvenais korpuss.

Šis kompjūters vai, pareizāk sakot, informācija, kas nebeidzamā straumē tika ievadīta tā bezgalīgajā atmiņā, bija īsta dārgumu krātuve, pret kuru nobāla gan Jakutijas dimantu raktuves, gan Bolīvijas platīna atradnes — tās zaudēja visu savu spožumu un šķita tīrais nieks, kas nav nopietnas uzmanības vērts. It viss, sākot no dziļi nokonspirēto nelegālu šifrētajiem ziņojumiem līdz sētnieču analfabētiskajām denunciācijām, no ASV un Kanādas institūta profesūras analītiskajiem aprēķiniem un prognozēm līdz kuras katras par trieciendarba uzvarām ar ceļojumu uz Šveici vai Maltu godalgotas provinciālas padomju tūristītes jūsmīgajiem vērojumiem tika ievadīts kompjūterā, lai vēlāk, rūpīgi apstrādāta, ši informācija galēji koncentrētā veidā nogultu attiecīgajā atmiņas šūniņā un jebkurā mirklī, kad vien ievajadzējās, nekavējoties tiktu celta dienasgaismā.

Kad pa speciālo kanālu uz Maskavu pārraidītā Všolas fotogrāfija bija rūpīgi pārbaudīta un operatori saņēmuši atbildes uz visiem izvirzītajiem jautājumiem, vecākais virsnieks tās ielika zilā, garenā aploksnē ar norādi: "Pilnīgi slepeni. Vienā eksemplārā. Biedram Voroncovam. Nodot tikai personiski.", iemeta to pneimopasta caurulē un uzgrieza attiecīgo kodu.

Tādējādi tobrīd, kad Všolu ieveda Voroncova kabinetā, uz pirmās pārvaldes priekšnieka galda jau atradās divas kopā saspraustas perfopapīra lapas ar blīvi uzdrukām tekstu.

Voroncovs vērīgi nopētīja plecīgo tumšmati, kuru acīmredzot nepavisam nemulsināja ģenerāļa dienesta kabineta gigantiskie apmēri — tas vairāk atgādināja filharmonijas vestibilu nekā darba telpu.

—    Nu, kā patik? — Voroncovs holandiešu valodā klusi apvaicājās.

—   Ko tieši jūs domājat? — Všolas holandiešu izruna bija nevainojama. — Jūs runājat par Maskavu vai savu kabinetu?

—  Jūs zināt, kas es esmu? — Voroncovs nu jau krieviski noprasīja.

—   Nu, protams, ka ne.

—   Vai zināt, kur atrodaties?

—   Nē.

—   Vai saprotat, kāpēc jūs atveda uz Maskavu?

—   Nojaušu.

—    Nu, labi, netērēsim laiku… — Voroncovs vēlreiz ieskatījās papīra lapās, tad, nobīdījis degungalā smagnējā raga ietvarā ierāmētās acenes un pāri to biezajām lēcām cieši vērdamies Všolā, sacīja:

—Jūsu īstais vārds ir Ofers Tišs, jūs esat izraēlietis, dzimis Halīlas kibucā. Jūsu tēvs Villijs Tišs ir dzimis Holandē, Ostervoldē. Jūsu māte Jeļena Tiša, dzimusi Vainštoka, ieradās Palestinā 1948. gadā no Černovciem. Jūsu vecāki apprecējās 1949.

gadā, bet piecdesmit otrajā piedzimāt jūs. Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešā gada kara laikā jūs, Tiša kungs, dienējāt īpašajā izlūkdienestā. Piedalījāties vairākās diversijās Suecas kanāla rajonā. Jums ir leitnanta pakāpe. Kopš 1975. gada darbojaties Mossada operatīvajā nodaļā. Esat veicis speciālus uzdevumus Beirutā, Aleksandrijā, Hāgā, Tirā, Tripolē. Pilnībā pārvaldāt krievu, holandiešu, vācu, franču un poļu valodu…

Voroncovs beidza uzskaitīt un ar veiklu vidējā pirksta kustibu atgrūda acenes atpakaļ vietā. — Es varētu minēt vēl daudzas un dažādas jūsu slavenās biogrāfijas detaļas, Tiša kungs. Taču domāju, ka nav vērts tērēt laiku, lai nosauktu to, kas jums tāpat ir zināms. Kā redzat, mani sevišķi neinteresē sīks jūsu darbības apskats. Te, KGB, jūs atrodaties tikai un vienīgi tāpēc, ka esat iesaistījies kādā ļoti nepatīkamā lietā, kuras sekas, ļoti iespējams, var nopietni apdraudēt manas valsts drošības intereses. Runāju ar jums kā kolēģis ar kolēģi: palīdziet man, un es jums atmaksāšu ar to pašu…

—   Piedodiet, bet jūs pietiekami skaidri neformulējāt piedāvātā darījuma noteikumus…

—   Labi! — pirmās pārvaldes priekšnieks noņēma brilles pavisam un paberzēja virsdeguni. — Kur tad galu galā palika jūsu grupa? Kur tā ir?

—   Tātad jūs viņus neatradāt?

—   Nestiepiet garumā, Tiš!

—   Esmu devis zvērestu. Jūs kā militārs darbinieks droši vien mani saprotat. Atbildēt uz tādiem jautājumiem nozīmē lauzt zvērestu.

—  Bet mirt divdesmit piecu gadu vecumā, vai tas pēc jūsu domām, būtu labāk?

—     Reizēm mirst vēl jaunāki par mani.

—    Jā, bet ne jau savas vainas dēļ.

—    Baidos, ka esam ievirzījušies filozofiskās sfērās…

—Jā, jums taisnība, — Voroncovs strupi pamāja. — Filozofēšanai nav laika. Pierunāšanai vai kādiem citiem informācijas iegūšanas paņēmieniem arī ne. Un tātad, Tiš: vai nu jūs atbildēsiet uz manu jautājumu, vai arī jūs izvedīs no šī kabineta un vēlākais pēc desmit minūtēm vienā no mūsu pagrabtelpām ielaidīs lodi pakausī.

—  Jūs nepateicāt galveno.

—   Ko es nepateicu? — Voroncovs sarauca pieri.

—   Ar ko varu rēķināties, ja pieņemšu jūsu noteikumus?

—    Piecpadsmit gadi stingrā izolācijā par vairāku Polijas Tautas Republikas pilsoņu un KGB apakšpulkveža noslepkavošanu, kā ari par spiegošanu, kaitējot Polijas un Padomju Savienibas interesēm.

—   Cik augstsirdigi, — Všola nomurmināja.

—    Pat ļoti augstsirdigi! — Voroncovs piecēlās un, ar abām rokām atspiedies pret galda pulēto virsmu, pieliecās gūsteknim tuvāk. — Ceru, ka jūs saprotat, Tiš, ka pēc jebkuras valsts likumiem, izņemot, protams, Izraēlu, pat par desmito daļu no tā, ko esat pastrādājis, nošaušana jums būtu vienigais un simtprocentīgi garantētais variants?

-Jā.

—   Gribat palikt dzivs?

—   Gribu.

—   Manus noteikumus pieņemat?

—  Jā. Taču man vajadzīgas garantijas.

—   Padomju virsnieka godavārds.

—     Es zinu, ko nozīmē Izraēlas aizsardzības armijas virsnieka godavārds. Bet tas arī ir viss, ko es zinu. Man nav zināma pat jūsu dienesta pakāpe. Nerunājot nemaz par to, ka jūs, ļoti iespējams, vispār neesat virsnieks, bet gan tikai kāds augsta ranga partijas činavnieks.

—   Esmu KGB pirmās pārvaldes priekšnieks ģenerālleitnants Voroncovs. Mossadā daudzi zina manu vārdu. Iespējams, ka pat tik jauni vīri kā jūs. Varu piebilst, ka biju viens no tiem padomju izlūkdienesta virsniekiem, kas piecdesmito gadu sākumā apmācīja jūsu tautiešus, Tiš.

—    Vai neļaunosieties, ģenerāla kungs, ja jums kaut ko palūgšu?

—   Kas nu vēl?

—   Parādiet savu apliecību!

Voroncovs tumši piesarka. Všola redzēja, ka ģenerālis ir neganti pārskaities un tikai ar titāniskiem pūliņiem spēj novaldīties, lai prasti negāztu viņam pa ģīmi. Pagāja krietns brīdis, un tikai tad, acīmredzot, pielicis grandiozus pūliņus, lai saņemtu sevi rokas, Voroncovs ar diviem pirkstiem izvilka no tumšzilās žaketes iekškabatas apliecibu un to pār galdu nevērīgi pasvieda Všolam.

—   Nu? Vai tagad pārliecinājies?

Všola klusēdams pamāja.

—   Kur viņi ir?

—   Turpat, kur bija — mežā.

—   Meklējumu rajons ir trīskārt pārķemmēts! — Voroncovs neizturēja un sāka kliegt. — Iesaistītas divas karaspēka divīzijas. Viņu tur nav, Tiš!

—   Un tomēr viņi tur ir, ģenerāļa kungs. Es pat varu jums parādīt, kur tieši.

—   Un kur?

—   Dodiet karti.

Voroncovs nospieda selektora taustiņu un uzsauca:

—   Sīku Rietumpolijas karti! Nekavējoties!

Kabinetā iestājās saspringts klusums.

Pēc mirkļa nepieklauvējis iesteidzās smuidri noaudzis jauneklis nevainojami pašūtā uzvalkā, ne vārda neteicis, nolika ģenerālim uz galda ar polietilēnu pārvilktu karti un atkal izgāja-

Všola piecēlās un, parlaidis kartei īsu skatienu, iebikstīja ar pirkstu.

—   Šeit. Ar precizitāti līdz trīsdesmit metriem.

—   Tas ir tas pats rajons, Tiš, — ģenerālis vairs nekliedza, bet šņāca, — tas pats, kuru karaspēks vārda tiešā nozīmē apgrieza ar kājām gaisā. Viņu tur nav.

. — Viņi tur ir. Es viņus apraku.

—   Vini ir miruši?

)

—   Kad apraku, bija vēl dzīvi.

—   Tad redz, kur tas suns aprakts… — Voroncovs ar interesi paraudzījās uz Vsolu un, viņa lūpas savilkās vipsnā. — Viltīgi. Kaut paņēmiens sens kā pasaule…

Nenovērsdams no Všolas smago skatienu, Voroncovs sagramstīja klausuli, pielika to pie auss un strupi pavēlēja: — Savienojiet ar Ščerbu. Nekavējoties!…

Jau pēc mirkļiem klausulē atskanēja skaidri saklausāms klikšķis.

—  Šcerba? Sūti visus uz 17—03 kvadrātu. Rajonu cieši ielenkt! Rīkojies! Gaidu rezultātus.

Ģenerālis nolika klausuli.

—    Savu vienošanās daļu es izpildīju, ģenerālleitnanta kungs, — klusi sacīja Všola. — Tagad jūsu kārta.

—  Jūs pārāk steidzaties, Tiš. Pagaidīsim, kamēr jūsu informācija apstiprināsies. Ja mēs viņus notversim, tad arī runāsim.

—   Bet ja nu ne?

—   Paklau, puišelīt… — Voroncovs pagrozīja rokās brilles un viņa acis ļauni iezibējās. — Kad es sāku nodarboties ar izlūkošanu, tu vēl nemaz nebiji piedzimis. Es pieļauju, pilnīgi pieļauju, ka tu tikai tīšuprāt centies novilcināt laiku. Tu devi iespēju saviem biedriem kaut ko pasākt, lai aizlaistos. Ja mani vīri kapu atradis tukšu, tas nozīmēs, ka manas aizdomas ir pareizas. Un tu būsi savu panācis. Kaut gan domāju, ka tik un tā viņiem glābiņa nav. Bet ja nu tomēr… Pašnāvības ideja, kaut arī Dievs to neatzīst, ir neizskaužama. Ne tu pirmais, Tiš, ne pēdējais. Nogaidīsim… Var jau būt, ka tu esi gudrāks nekā man liekas, tad tu būsi izglābis savu dzīvību. Kaut gan —diez vai…

Pēc kādām divdesmit minūtēm īsi iedžinkstējās telefons. Voroncovs paķēra klausuli, cieši piespieda to pie auss, un, noklausījies, ko viņam saka, piesardzīgi, it kā tā būtu darināta no kalnu kristāla, nolika atpakaļ uz aparāta.

—   Tu mani piekrāpi, Tiš.

—  Jūsu vīri viņus tur neatrada, vai ne?

—   Nē, neatrada. Pagaidām vēl ne. Pēc visa spriežot, tavi draugi tur nogulēja līdz tumsai, un tad izrāpās no kapa. Bet tu, Tiš, tikmēr klusēji, vai ne? Bet kad norunātais laiks bija garām, sāki runāt, turklāt tik veikli, ka lodes vietā ieandelēji dzīvību. Tātad tu esi viens gudrs žīdu zeņķis, vai ne, Tiš? Bet es —

viens vecs krievu mulkis?

j >

—   Tā es neesmu teicis, — Všola nomurmināja.

—  Tas nu vēl tikai trūka! — ģenerālis atburkšķēja. — Ardievu, Tiš. Tu izrādījies dumjāks, nekā es biju domājis. Nedrīkst mānīt vecos cilvēkus…

Un Voroncovs nospieda rakstamgalda virsmā iemontēto pogu.

Kabinetā atkal ienāca tas pats jaunais vīrietis civildrēbēs, kurš bija ienesis karti, un pieskārās Všolas plecam.

—     Aizvediet, — Voroncovs ledaini izmeta, domās viņš jau bija tālu projām no sava greznā kabineta.

Všola piecēlās un cieši paraudzījās uz Voroncovu.

—   Gribu jums kaut ko pateikt, ģenerāļa kungs.

—   Ko tad vēl? Jums zināms, kur viņi ir tagad? Jums ir informācija par viņu tālākajiem nodomiem? Vai ari?…

—   Nē, runa ir par ko citu. Man ienāca prātā kāda interesanta doma. Un tā kā jūs esat pēdējais cilvēks, kuram varu to pateikt, vēlos, lai jūs to dzirdētu.

—   Runājiet.

—   Valstij, kuras virsnieki netur doto vārdu, agri vai vēlu ir neizbēgami jāsagrūst.

—   Tas būtu viss?

—   Viss, ģenerāļa kungs.

—   Aizvediet!

31. nodaļa

PTR. Mežs. Šoseja.

1978. gada 7. janvāris.

Mūsu "loterijas biļete" materializējās pēc trim stundām un divdesmit minūtēm un bija iemiesojusies kāda vira auguma neskaidrajās aprisēs, kurš izlēca no mašīnas kabīnes un nostājās turpat pie riteņa nokārtot dabiskās vajadzības. Redzamība bija slikta, par tuvo rītausmu liecināja vienīgi tas, ka tumsa pamazām ieguva palsu, izplūdušu nokrāsu.

Tikai pēc vieglās gaisa novirmošanas man tieši pie sejas nopratu, ka man lidzās kāds pieceļas un metas uz priekšu. Nākamajā mirkli saskatiju Pržesmicka skrejošo stāvu — viņš bija kūkumā sameties, gandriz pieplacis zemei. Dziļi pieliecies, it kā vairīdamies no ložmetēja kārtām, viņš, mezdams gaužām dīvainus līkločus, virzījās uz mašīnas pusi. Bet tad viņa poļu šinelis, kas saplūda ar tumsu, un galvvidū uzspraustā lempīgā ausaine pazuda pavisam — cieši gar pašu šoseju stiepās pasekls grāvis.

Elpu aizturējusi un ikreiz ka pēc sitiena saraudamās pati no saviem sirdspukstiem, es tik cieši vēros tumsā, ka driz vien sajutu griezīgas sāpes acis. Šai bridi nez kāpēc atcerējos mūsu universitātes laiku kultūrgājienus, kad visas draudzenes, zinādamas, ka es gluži fiziski nepanesu vardarbības un slepkavibu skatus, kā ari citus tamlīdzīgus skatītāja iespaidošanai domātus kinopaņēmienus, skatījās nevis uz ekrānu, bet uz mani, amizējoties, kā es, drausmīgu baiļu pārņemta, no kinoteatra cietā, saskrāpētā un neķītriem vārdiem aprakstītā sēdekļa nošļūcu kaut kur piespļautās gridas līmenī. Toties tagad, tikpat kā droši zinādama, kas tūdaļ notiks, biju stingri apņēmusies nepalaist garām ne mazāko sīkumu. Tobrīd man nebija ne laika, ne vēlēšanās nodoties šādu patoloģisku sava rakstura izmaiņu analīzei. Iespējams, ka pārdzīvotais mani bija ne vien norūdījis, bet arī padarījis daudz nejūtīgāku, iespējams, pat cietsirdīgāku. Bet tā nu nebija mana vaina: nāve, kas pēdējos mēnešos bija kļuvusi par manu pastāvīgo, ķēmīgo pavadoni, mana apziņā vairs nesaistijās ar kaut ko pretdabisku, mežonīgu, neiespējamu. Pieķēru sevi pie domas, ka es vairs ne no kā nebaidos. Lai notiktu, kas notikdams. Lai cik neticami, bet mani vairs nepavisam nesatrauca arī tāda nianse, ka es — psihiski pilnvērtīgs un pietiekami inteliģents cilvēks, esmu spējiga aukstasinīgi noskatīties, kā tūlīt — tepat, uz līdzenas vietas! — nogalinās kādu jaunu kareivi, kurš ne pie kā nebija vainīgs, ne es vairs kliedzu, ne saucu miliciju un diez vai pat censtos saklauvēt kaimiņu aiz sienas.

Vismaz tobrīd, tur, mežā, es par šādām pārvērtibām galvu nelauzīju. Pareizāk sakot, es tās pat nemāniju. Jāteic, ka es maz ko saskatīju. Redzēju tikai, ka biezā bušlatā ģērbtais cilvēks piegāja pie mašīnas un pasniedzās pēc kabines durvju roktura, bet pēc tam… Pēc tam viņš piepeši kļuva divreiz garāks un resnāks. Palsajā miglā šķita, ka viņa augums saplūdis ar kaut ko nenosakāmu. Un tad es ieraudzīju Pržesmicka galvu, viņš stāvēja pie pašas kabīnes, tieši tur, kur tikko vēl bija stāvējis kareivis. Kaut gan mašīnas durvis bija samērā augstu, Pržesmickis necentās uzlēkt uz pakāpiena, viņš tikai pavilka rokturi un tās atrāva, pats palikdams turpat uz zemes. Beidzot mani nervi neizturēja, un es aizmiedzu acis, gaidīdama šāvienu rīboņu, kliedzienus… Taču viss bija klusu. Atvēru acis tikai tad, kad sajutu uz pleca kādu roku. Nerunīgais šoferis īsi pamāja uz kravas mašīnas pusi, un, atbildi nenogaidījis, metās uz priekšu, un tas notika tik viegli un klusi, it kā pārvietotos ar hēliju pildīts balons, nevis liels un smagnējs pusmūža vīrietis.

Centos neskatīties sev zem kājām, kad, egļu aso skuju šaustīta, ieripoju grāvī, pēc tam, kā bruņurupuciene ierāvusi galvu plecos, iztrausos uz šosejas un diebu pie rūcošās mašīnas. Centos nedomāt par to, ka kurti katru brīdi mežu var izgaismot neskaitāmu starmešu žilbinošā spozme un bars bruņotu vīru vienā mirkli mani var sagrābt, saplosīt un kā nedzīvu, asiņainu kautķermeni nosviest uz armijas mašīnas eļļainās grīdas. Man bija bail tikai no viena — ieraudzīt tā cilvēka liķi, kurš pirms dažiem mirkļiem vēl pat nenojauta, cik drausmīgs liktenis viņu sagaida…

Pēc neilga brīža, kas man likās garš kā mūžība, es jau sēdēju starp šoferi un Prežesmicki kravas mašinas kabīnē, kas sīvi dvakoja pēc benzīna. Lai gan kabīnes gabarīti bija visai iespaidīgi, tā tomēr nebija domāta trijiem. No abām pusēm biju tā saspiesta, ka gandrīz nespēju paelpot. Lielais klusētājs drošu roku nolieca uz priekšu milzīgo un kā turku zobens liko ātrumkārbas sviru, un mašīna līgani uzņēma gaitu. Pēc īsa mirkļa labajā pusē pazibēja nedaudz sašķiebies ceļa rādītājs ar uzrakstu: "Lodza-37 km".

Laiku pa laikam šosejas malā blāvajā rītausmas svīdumā pavīdēja izplūdušas kravas mašinu, bruņutransportieru un ar brezentu pārvilktu gaziku kontūras. Cilvēkus nemanīja, tehnika stāvēja ar izslēgtiem starmešiem. Taču es jutu, es to zināju: vajag tikai dot īsu signālu, un tie tūdaļ uzradīsies — visi vienādos formastērpos, ar automātiem uz krūtīm, iedīdīti un izdresēti, kā dobermanpinčeri gatavi ar ilkņiem iekosties upurim kaklā. Tikai tagad, izraususies no kapa, mazliet atguvusies no meža murgiem un tikusi šķietamā drošibā (uz cik ilgu laiku? uz desmit? uz divdesmit minūtēm?), es beidzot pienācīgi varēju novērtēt mūsu gūstīšanai sarīkoto medību vērienu. Spriežot pēc tā, ka smagās mašīnas un cita tehnika bija izvietota aptuveni ik pēc katriem septiņdesmit pieciem — simt metriem, mežā bija koncentrēti milzīgi spēki. Arī pirms tam es diez ko neticēju, ka mūsu neprātīgā avantūra varētu beigties laimīgi, bet tagad, instinktīvi saraudamās ikreiz, kad braucām garam kārtējai kravas mašīnai, es aizvēru acis un klusībā lūdzos: "Kaut nu tiktu sveikā cauri! Kaut nu tikai šoreizīt!"

Mani pavadoņi par to visu nelikās ne zinis. Viņi sēdēja savos klumzīgajos un stīvajos šineļos, uz acīm samauktajās ausainēs un pretigi smirdošajos kirzas zābakos, un izskatījās tik nesatricināmi mierīgi, it kā visu mūžu to vien būtu darijuši (visticamāk, ka tā ari bija), kā nogalinājuši ārvalstu armiju karavīrus, veikli pārģērbušies viņu formastērpos un ar nolaupītām automašīnām bezkaunīgi lauzušies ārā no cieša ielenkuma.

Pržesmickis sāpīgi iebukņīja man ar elkoni sānos. Jautājoši viņu uzlūkoju, un tūdaļ sapratu, ka viņš tikai ir pavilcis uz augšu šineļa piedurkni, lai ieskatītos rokas pulksteņa spīdošajā ciparnīcā.

—   Cik rāda?

—    Pusseši… — viņš sagrozījās, iekārtodamies nedaudz ērtajā, cietajā, dobuļainajā sēdeklī, un vēlreiz mani iedunckāja, šoreiz — lai izvilktu no kabatas pārlūzušu cigareti.

—     Klausieties uzmanīgi, Veļa… — Viņš noklikšķināja šķiltavas, dziļi ievilka elpu, un, nedaudz nolaidis loga rūti, izpūta pa spraugu biezu dūmu mutuli. — Pēc minūtēm divdesmit vai divdesmit piecām jau būs pavisam gaišs. Iespējams — kādu brītiņu vēlāk. Ja nekas neatgadīsies, mēs pa to laiku būsim nobraukuši kilometrus piecpadsmit vai nedaudz vairāk. Ceru, ka no ielenkuma mēs tomēr tiksim ārā. Iegaumējiet adresi Lodzā: Mickēviča ielā 17. Tā ir divstāvu māja. Orientācijai, lai jums nebūtu ilgi jāmeklē: tieši tam pretī ūdenstornis. Prasiet pēc Marijas. Viņa ir apmēram jūsu gados, gaišmate, uz labā vaiga liela, sarkana dzimumzīme, kas izskatās pēc apdeguma rētas. Sakiet viņai šādus vārdus: "Mani sūta Mareks. Viņš

; j

atbrauks ar pirmo autobusu."

—   Un kādā valodā to sacīt?

—    Krievu. Obligāti nogaidiet atbildi: "Bet kur tad jūsu mašīna?" Un tikai tad ejiet mājā iekšā.

—    Bet ja nu viņa atbild ko citu? Un poliski? Un ja nu tā nebūs viņa, bet viņš, un nevis ar dzimumzīmi, kas atgādina apdegumu, bet ar pulkveža uzplečiem?

—   Tas nozīmēs, pane, ka jums tomēr nav paveicies, — Pržesmickis skumji pasmaidīja.

—   Tas jāsaprot kā joks?

—    Dies' pasarg'. Vienkārši — ikreiz, kad pabraucam garām kārtējai mašīnai un mums aiz muguras nesāk tarkšķēt ložmetēji, man aizvien vairāk uzlabojas oma. Nezinu, vai jūs mani sapratīsiet…

—   Kā nu ne! Tas ļoti atgādina anekdoti par veco ebreju, kuram nomirst draugs un šī bēdu vēsts jāpaziņo viņa histēriskajai sievai, kas mīt citā pilsētā.

—   Un ko viņš dara?

—  Viņš sūta telegrammu: "Haims saslimis. Bēres trešdien."

—   Un par to smejas?

—   Reizēm.

—   Kas noticis, Veļa?

—   Jūsu jautrība man krīt uz nerviem. Īstenībā jūs mani vienkārši pametat, Pržesmicki.

—     Pirmkārt, tā nu gluži nav. Runa ir tikai par riska samazināšanu. Līdz minimumam. Šobrīd vispareizākais ir piesaistīt vajātāju uzmanību sev, aizvilināt viņus uz citu pusi un dot jums iespēju izmantot izdevību — neko labāku es nevaru izdomāt. Bet, otrkārt, uz ko gan jūs, atklāti runājot, cerējāt, Veļa? — Pržesmickis paraustīja plecus. —Manuprāt, mēs jūsu labā esam izdarijuši visu, ko spējām. Piedodiet, ka to saku, bet mēs pat upurējām savu cilvēku… Tāpēc nerunājiet tā, Veļa, vismaz pagaidām nē, kamēr vēl esat brīvībā.

—   Ak tā gan, brīvībā! Un šis brīnišķīgais stāvoklis ilgs vēl minūtes desmit!

—    Neviens ne par ko nevar galvot, — Pržesmickis ļoti klusi sacīja. — Vai iegaumējāt adresi un paroli?

—  Jā. Vai tomēr nepateiksiet, kur būsiet jūs?

—   Es jau teicu: ja jums izdosies tikt laukā no ielenkuma, mūsu celi šķirsies, Veļa. Citādi mēs vienkārši cits citam

> j '

traucēsim.

—   Mēs? Varbūt es traucēšu jums?

—   Tas nav svarigi. Gribu, lai jūs zinātu, Veļa: tā nav improvizācija. Tāds variants bija paredzēts jau pašā sākumā. Rezervei, ja mēs tomēr netiktu uz Rostoku.

—   Tad nu beidzot esinu uzzinājusi, kurp mēs visu nakti tā trencāmies! Un kas būs tagad — varbūt pat lidz Lodzai jūs mani neaizvedīsiet?

—    Nē, neaizvedisim. Drīz būs krustceles. Tālāk jums jātiek pašai…

—   Ar ko? — es atcirtu. — Ar slotu?

—   Apturēsiet kādu mašīnu.

—    Mašīnu ar armijas numuru? Vai vēl labāk — KGB specfurgonu.

—   Mēģiniet noķert kādu privāto mašīnu. Vislabāk kādu treileri. Vai kravas mašīnu.

—    Kā tad es to noķeršu un kas mani vedīs? Bez dokumentiem? Ne bī, ne bū neprotot poliski? Un piedevām vēl tādā paskatā, it kā tikko būtu izbēgusi no trakonama? Izspūrušām pinkām un aplauztiem nagiem? — es krampjaini ievilku elpu. — Paklausieties, Pržesmicki, lai ko jūs teiktu, man ir skaidrs, ka jūs vienkārši gribat tikt no manis vaļā. Es jūs nenosodu, galu galā — visas šīs nepatikšanas ir vienīgi manis dēļ. Tikai viens gan man nav skaidrs: kāpēc vajadzēja vilkt mani ārā no kapa? Būtu atstājuši turpat, būtu mazāk klapatu…

Viņš strauji pagriezās, sagrāba mani aiz pleciem un tik spēcīgi sapurināja, ka man noklabēja zobi.

—   Liec taču reiz aiz auss: tu esi viena stipra meiča, Veļa! Vai saproti? Ļoti stipra. Tas tev iedzimts. Tev ir liels gribasspēks un apķērīgs prāts, kas tev droši vien būs atkal jāliek lietā. Iespējams, ka ļoti drīz. Kopā ar mums tu izturēji to, ko daudzi vīrieši nespētu pat iedomāties. Bet tagad tu vienkārši esi atlaidusi grožus. Tu te, kabīnē, esi atsilusi, nemitīgā trauksmes sajūta ir nedaudz pierimusies, tu esi kaut cik nomierinājusies, un tieši tāpēc tevi tagad ir sagrābušas bailes. Redzi, Veļa, tas ir ļoti bīstami! Ļoti! — viņš mani sapurināja vēlreiz. — Aizmirsti bailes, aizmirsti nogurumu, aizmirsti visu pasaulē, izņemot vienu vienīgu mērķi, kura dēļ tu to visu esi pārcietusi.

—    Kādu mērķi? — acis aizvērusi, es nomurmināju, nesekmīgi pūlēdamās norīt asaras. — Kādu mērķi? Par ko jūs runājat?

—    Tu nedrīksti nonākt viņiem rokās, saproti? Nekādā gadījumā! Viņi tevi nogalinās. Viņi tevi meklē, lai nogalinātu.

Uz to vini ir lieli meistari.

t

—   Mani spēki ir galā.

—   Es zinu.

—     Es vairs nespēju turpināt šo bezgaligo skrējienu. Neviens man nesaka, kad tas beigsies, kad es beidzot varēšu apstāties…

—    Pacieties. Tu esi jau gandrīz pie mērķa. Vel drusciņ,

vēl mazlietiņ…

>

32. nodaļa

1978. gada 7. janvāris.

Šķiet, pirmoreiz visā šai laikā es iedomājos, ka ir taču ziema. Kā ņirbošs mūris no debesīm piepeši sāka gāzties sniegs, skaudrajās vējbrāzmās tas griezās galvu reibinošos virpuļos.

Ierāvusi nosalušās rokas kažoka piedurknēs, noskatījos, kā aiz ceļa līkuma pazūd smagā mašīna. Biju tā nosalusi, ka no aukstuma man zobs uz zoba neturējās, un izdarījos tieši tā, kā nedrīkstēju rīkoties: kā sālstabs sastingu divu ceļu krustojumā pāris soļu atstatumā no stabiņa ar skārda plāksni: "Lodza — 8 km", kaut patiesībā man būtu vajadzējis piemesties kaut kur grāvmalē un cauri sniega putraimu jūklim mēģināt samanīt kādas garāmbraucošas mašīnas apveidus.

Ap sirdi man bija neizsakāmi šķērmi, un iemeslu tam bija tik daudz, ka nebija vērts pat prātot, kāpēc man tik ļoti gribas gaudot līdzi brīvībā pasprukušajam sniegputenim. Apziņa, ka es nekad vairs neredzēšu savus ceļabiedrus, mani padarīja trulu un apātisku, it kā es būtu iedzērusi miegazāles. Nogurums, kas spieda plecus un plakstus, bija tik neizsakāms, ka biju gatava sabrukt sniegā turpat kur stāvēju, vienigi drausmīgs izsalkums neļāva tam notikt…

Beidzot tālumā iemirgojās vāja starmešu gaisma. Braucamais, kam šie lukturi bija piestiprināti, kustējās lēni, kā taustīdamies. Aiz sniega mūra saskatīt, kas tā par mašīnu, bija neiespējami. Tajā pašā laikā es sapratu, ka vienkārši nepaspēšu "nobalsot", ja slapsdšos grāvmalē un izlēkšu uz ceļa tikai tad, kad būšu nonākusi šofera redzamības lokā. Bija jāriskē. Atceros, ka pati biju pārsteigta par savu iekšējo gatavību rīkoties tieši tā.

Acīmredzot es pilnīgi biju zaudējusi spēju reāli novērtēt savas rīcības sekas. Izredžu, ka tādā agrumā, turklāt vēl no meža puses varētu braukt parasta privātā mašīna ar kādu paģiru mocītu lāga vīru pie stūres, kurš karsti ilgojās izlīdzēt nelaimē nonākušam līdzcilvēkam, praktiski nebija nekādu. Taču es par to nedomāju, bet vienkārši sāku tik dedzigi vicināt rokas kā dzelzceļa apgaitnieks, kura iecirknī diversanti saspridzinājuši sliedes.

Kad mašīna vairs bija tikai dažu metru attālumā, mēģināju to nopētit (kaut tad jau tik un tā būtu bijis par vēlu!), bet tas man tā arī neizdevās: tālās ugunis mani bija pilnīgi apžilbinājušas. Aizsegusi asarojošās acis ar roku, paspēru dažus soļus uz priekšu un tikai tad ieraudzīju nenoteiktas krāsas pobedu, kuras motors darbojās ar dīvainu žēlabainu ņerkstoņu, kas drīzāk atgādināja urkšķēšanu, nevis rūkoņu. Parāvu uz savu pusi durtiņu metāla rokturi un vārda tiešā nozīmē iegāzos tumšajā salonā, no kura pretī sitās spēcīga, sastāvējusies pelējuma dvaka. Šķita, ka esmu iegājusi pagrabā.

Kad biju kaut cik apradusi ar tumsu, ieraudzīju milzīgu sirmu bārdu, prāvam apsarkušam tomātam līdzīgu degunu un viltīgas veča acis, kas no ērmotas cepures lakotā naga apakšas mani nopētīja ar neslēptu ziņkāri.

—   Kurp tad tā dodamies, pane? — bārdainis rešņā balsī poliski apvaicājās.

—   Uz Lodzu, — es gurdi atsaucos, pūzdama elpu uz nosalušajiem pirkstiem.

—   Tā, tā, — bārdainis pamāja.

—   Kā, lūdzu? — es krieviski pārvaicāju.

—    Pane ir krieviete… — vecis nosmīnēja. Tas nebija jautājums, bet gan apstiprinājums.

—   Un tas ir slikti?

—   Ko?

—   Ka esmu krieviete?

—   Ja būtu poliete, būtu labāk, — viņš diezgan skaidrā krievu valodā atbildēja.

—   Kāpēc?

—   Tā būtu mierīgāk, — vecis paraustija plecus un pārbīdīja ātruma pārslēgu. — Un kur tad jums Lodzā jātiek?

—   Mickēviča ielā 17.

—   Kluss rajons, — vecais atrūca un sāka braukt.

Minūtes desmit salonā valdīja klusums, ja, protams,

neskaita puteņa kaucienus aiz diloņslimās pobedas logiem, kura, vērīgāk aplūkojot aparatūras paneli, izrādījās varšava. Laiks bija no tiesas satrakojies, bet tas man nāca tikai par labu. Tādā purgā man bija vairāk izredžu, pirmkārt, laimīgi aizkulties līdz galam un, otrkārt, koncentreties, kā bija vēlēts, tikai vienam mērķim, izvairoties no nepieciešamības ielaisties sarunās ar šo šaubīgo veci. Viņa bārda man nepatika, tas bija skaidrs. Taču vēl vairāk mani mulsināja vecā vīra spēja tik neparastā situācijā saglabāt olimpisku mieru. Viņa vietā es ne lūdzama nebūtu pieturējusi tais krustcelēs. Bet ja nu tomēr, tad man būtu ko izprašņāt līdz pašai Lodzai. Taču vecais neko nejautāja, tikai veikli grozīja stūresratu un kaut ko klusi bubināja sev zem deguna. Vērīgāk ieklausījusies, sapratu, ka vecais vienkārši dzied. Viņš vienā mierā muzicēja, šis poļu "papucis Hemingvejs".

Mēs braucām ļoti lēni, it kā vispirms aptaustitu katru nelīdzenās šosejas metru. Bija slidens, aiz logiem vērpās balta migla un priekšā gandrīz nekas nebija saskatāms. Jo tālāk braucām, jo drūmāk man kļuva pa dūšu. Pat atsildījusi rokas un kaut cik pieradusi pie veča "dungādziesmas" un pelējuma smakas mašīnā, es nejutos pasargāta vai daudzmaz drošībā. Viss man likās nedabisks un divains, viss biedēja: gan šī muļķīgā mašīna, kas bija iznirusi no regulārā karaspēka ielenktā meža, gan veča nedabiski jauneklīgās acis, gan viņa kuplā, gandrīz vai butaforiskā bārda, bet visvairak — uzsvērtā vienaldzība pret savu nez no kurienes uzradušos, kā sniegs no debesīm nokritušo ceļabiedreni ārzemnieci. Mocījos pašpārmetumos, ka aiz muļķības izpļāpāju viņam adresi. Bet pēc tam aptvēru, ka neesmu jau Maskavā, un acu apmānīšanai tik un tā nespētu neko izdomāt… Tā mēs braucām minūtes divdesmit. Aptuveni izrēķinājusi, cik ilgi, ievērojot sagrabējušās varšavas bruņurupuča tempu, mums vēl jābrauc, līdz tiksim

Lodzā, nolēmu tomēr mazliet pazondēt situāciju.

—   Kā jūs, pan šoferi, zināt krievu valodu?

—    Karoju, — "papucis Hems" pasmīnēja un paplucināja bārdu. — Kas tas par karu bez krieviem? Vai ne, pane?

—    Un kurā pusē tad jūs karojāt, — ar krieviem vai pret krieviem?

—   Kā nu kuro reizi!

—  Jūs man ļoti palīdzējāt, pan…

—    Tad jau labi, — un vecis atkal uzņēma savu "dungāmeldiņu".

—     Vai jums tas viss neliekas gaužām dīvaini? — es piesardzīgi apjautājos.

Dungāšana spēji aprāvās.

—    Tā nav mana darīšana, — viņš beidzot atteica. — Tas uz mani neattiecas.

—   Kas — "tas"?

—   Viss, kas te notiek. Ko jūs, pane, gribat? Uz Mickēviča ielu es jūs aizvedīšu. Un pietiek. Bet viss pārējais uz mani neattiecas. Vai sapratāt?

—  Jūs gribat teikt, pan, ka jūs tas neinteresē?

—     Nu, nu! — vecais nopriecājās, ka esmu atradusi pareizo apzīmējumu. — Tas mani tik tiešām neinteresē!

—   Man jums kāds lūgums, pan.

—   Naudu vajag? — viņš īdzīgi apvaicājās.

—     Kāpēc jūs tā domājat?

— Ko citu tev var vajadzēt? Droši vien no vīra esi aizmukusi, un tagad bez naudas pa mežiem klenderē. Tas nu gan nav labi! — viņš pašūpoja galvu. — Nedrīkst bēgt no mājām. Skat, kā snieg! Būtu nosalusi, ko tad?

Pēc visa spriežot, "papuča hema" galvā rūga sarežģīts tēva jūtu, agrīna marasma, nacionālās pašapziņas un novecojušu dzīves nostādņu mistrojums. Pēkšņi es aptvēru, ka viņš savā uztverē to visu nemaz nesaista kopā — Polijas suverēno teritoriju un to, ka esmu krieviete un citas valsts pilsone, arī to ne, cik nesaderīga ir mana apskādētā āriene ar vietu un situāciju, kādā viņš mani sastapa. Vārdu sakot, večuks bija tieši tādā pakāpē nojūdzies, kā tas arī bija sagaidāms viņa vairāk nekā solīdajā vecumā.

Ja vien viņš, protams, neizlikās…

—    Nē, pan, naudu man nevajag, — es klusi sacīju. — Runāju par ko citu: vīrs mani sit. Un stipri…

—     Par ko tad tā? — večuks bargi apvaicājās. — Ragus viņam liec, vai?

—   Bērnu mums nav, — godīgi atzinos.

—   Kā tad tā? Tev kas kaiš, vai?

—   It kā jau nē…

—   Visādi gadās, — večuks saprotoši pamāja. — Ārstējies?

—   Esmu ārstējusies. Nelīdz.

—   Un tāpēc arī vīrs sit?

—   Nūja, ka tāpēc.

—   Un ko nu?

—   Gribu iet no viņa projām.

—   Skaidrs, ka jāiet, ja reiz sit. Kāpēc mocīties?

—   Viņš nelaiž. Draud, ka nositīs.

—   Un ko tu?

—    Es to vairs nevaru paciest. Mani spēki ir galā. Mickēviča ielā man dzīvo draudzene. Sena draudzene, vēl no skolas laikiem. Noslēpšos pie viņas…

—   Nu, un kas par vainu?

—  Ja viņš uzzinās — atradīs un ar dakšām nodurs.

—   Kā tad šis uzzinās?

—   Bet ja nu jūs kādam pateiksiet?

—    Es, vai? — "papucis hems" kārtējo reizi nosmīnēja. — Vai es kāds zvērs, vai? Nebaidies, meitēn, es nevienam neteikšu. Esmu vecs karavirs, prom glabāt noslēpumus. Nebaidies!

—   Liels paldies jums, pan.

—   Un kā tad ar bērniem? Vai tie tev būs?

—   Nezinu…

—     Slikti gan, ka nezini… — viņš noburkšķēja un kopš tā brīža vairs muti nepavēra.

Pēc pusstundas viņš klusēdams apturēja mašīnu un pamāja uz loga pusi: sak, klāt esam.

—   Paldies jums, pan, — es atkārtoju.

Viņš neatbildēja, vienigi pasmaidīja, un viņa smaids bija negaidīti skumjš. Un tikai, jau rausdamās no varšavas ārā, es redzēju, ka "papucis Hems" patiešām ir ļoti vecs vīrs. Un viņa bārda ir tik īsta, cik īsta vien var būt.

Mašīnu viņš bija apturējis tieši pie ūdenstorņa, kuru bija pieminējis Pržesmickis. Man pretī atradās neliela, sakopta pusotrstāviga māja ar sniegā iepurinātu jumtu. Citos apstākļos es droši vien būtu nopriecājusies par celtnieka ieceri, kuram bija izdevies radīt ideāli vienkāršu, bet tajā pašā laikā tik cilvēciski ērtu mitekli. Taču tādas domas man tagad nebija ne prātā. Lielā steigā, cerēdama, ka neviens mani nepamanīs, pa sniegā iemito celiņu aizgāju lidz smagajām koka durvīm ar šaujamlūkai lidzīgu lodziņu un līdz atdurei iespiedu zvana balto pogu.

Aiz durvīm atskanēja smagi soļi, tad lodziņā pazibēja zaļa acs un durvis atvērās.

Tajās stāvēja plecīgs vīrietis poļu armijas virsnieka mundierī.

33. nodaļa

Kolumbija. Bogota.

1978. gada 7. janvāris.

Ernesto Roberto Santalja — viens no Kolumbijas slavenākajiem advokātiem, kurš pirms piecpadsmit gadiem politiskās karjeras dēļ bija pārtraucis advokāta praksi un tolaik bija kongresa ārlietu un aizsardzības komisijas priekšsēdētājs, svēti ievēroja siestu, šai ziņā viņš bija simtprocentīgs latīņamerikānis, kaut arī Harvardā ar spožiem panākumiem bija izpelnījies izcilnieka diplomu un darījis visu, lai kļūtu par izteiktu pragmātiki.

> V

Kopumā aizvadījis Statos divpadsmit gadus, Santalja bija konsekventi atteicies no sibaritiska dzīves veida, nestaigāja ar briolinu ieziestiem matiem un, atšķirībā no saviem tautiešiem, neaizrāvās ar baltiem uzvalkiem un spilgti raibām kaklasaitēm. Vienīgi paradums ik dienas no pulkstens vieniem līdz četriem pēcpusdienā pilnībā atslēgties no dienesta darīšanām, paglābjoties no tām aiz ģimenes piepilsētas villas augstajiem mūriem, atklāja viņa īsteno izcelsmi un ļāva šai septiņdesmit piecus gadus vecajā sausnējā, vīnogulāju stiegrai līdzīgajā vīrā sazīmēt Latīņamerikas pamatiedzīvotāju, bagātas Kolumbijas lati fundistu dzimtas atvasi. Siestas stundas Santalja pavadīja pilnīgā vienatnē, ja neskaita viņa kalpa un vienaudža Kornēlija — klusai ēnai lidzīgā indiāņa klātbūtni, kurš bija uzaudzis Santaljas vecāku mājās un ar viņa gādību arī ticis pārkrustīts, sarežģīto un grūti izrunājamo vārdu Stekalenštokrass aizstājot ar seno romiešu vēsturnieka Tačita cildeno priekšvārdu.

Pirms daudziem gadiem, jau tad, kad Erncsto Santalja vēl mācījās Statos, viņa vecāki uzaicināja uz Bogotu divus Ciles speciālistus, kuri nepilnu triju mēnešu laikā ap omulīgo peldbaseinu uzbūra brīnumu — īstu Ēdenes dārzu. Viņu atjaudgo un, jāteic, arī bagādgi atalgoto pūliņu rezultātā pār baseinu ka dabisks jumols liecās viseksotiskāko Latīņamerikas augu vijums. Šai vēsajā paradīzes stūrītī, atlaidies svitrotā guļamkrēslā un nesteidzīgi iemalkodams viskiju, savu dienišķo siestu tad arī mēdza pavadīt kongresa loceklis Ernesto Roberto Santalja. Viņa dzīves ritums bija labi zināms katram, kam vien bija kāds sakars ar šo cilvēku, vienu no Kolumbijas ietekmīgākajiem un principiālākajiem politiskajiem darbiniekiem. Un tāpēc kalpotāja parādīšanās bez izsaukuma, turklāt vēl ar radiotelefona klausuli rokā, godājamo džentlmeni gaužām pārsteidza.

—     Ko tas nozīmē, Kornēlij? Nudien, es tevi vairs nepazīstu…

—   Senjors Košta, saimniek.

—   Bet tu taču zini!…

—   Viņš lūgšus lūdzās, saimniek, — vecais kalps ik vārdu izrunāja lēnām un uzsvērti, neatraudams skatienu no košo keramikas flīžu rakstiem, ar kuriem bija izklāta baseina apkārtne. — Viņam esot sakāms kaut kas ārkārtīgi svarīgs… Kaut kas neatliekams… Piedodiet, saimniek…

—   Reiz es tevi nošaušu, Kornēlij! Tie puišeļi iedomājas, ka viņu problēmas ir svarīgākas par visu pasaulē… Nu, ko tu stāvi?

Acis nepaceldams, Kornēlijs paspēra divus soļus uz priekšu un sniedza klausuli saimniekam tā, it kā tā būtu pistole, ar kuru viņu jau turpat pusgadsimtu solījās nošaut.

—   Klausos, — Santalja ērcīgi sacija.

—   Kad uzzināsiet, kāpēc es zvanu, šo uzmācību jūs atzīsiet par mazāko no maniem grēkiem, — kongresmenim ausī iedārdējās Koštas balss.

—   Kas noticis, Enrike?

—   Man nepieciešams ar jums aprunāties.

—   Kad?

—   Nekavējoties.

—   Vai tas ir tik steidzami, ka nevari pagaidīt lidz četriem?

—   Vēlreiz izlūdzos piedošanu.

Santalja bija pieredzējis un gudrs cilvēks. Ja Košta, viņš sprieda, šis liberālis un opozicionārs no kreisi noskaņotā "Progresīvā bloka" uzdrīkstas bez kādām ceremonijām šādā laikā traucēt savu seno politisko pretinieku, tad patiesi ir atgadījies kaut kas ārkārtējs.

—   Kad tu vari atbraukt?

—   Esmu divu kvartālu attālumā.

—   Gaidu.

Nepagodinājis Kornēliju ar skatienu, Santalja atdeva viņam telefona klausuli, paņēma no mazā galdiņa glāzi un ieņēma krietnu malku viskija. Aizvien skaidrāk viņš saprata, ka ir noticis kaut kas ļoti nopietns un bīstams, kas acīmredzot var izraisīt neparedzamas sekas. Advokāts mēģināja apslāpēt satraukumu, taču Koštas negaidītais zvans bija viņu neatgriezeniski izsitis no ierastās pēcpusdienas dolcefar nievte. "Nav nekā ļaunāka," viņš nodomāja," kā skaidri zināt, ka tevi gaida nepatikšanas, bet nezināt, kādas tās ir. Un lai Dievs dod, ka tās būtu citu nepatikšanas, nevis savējās…"

Necik ilgi viņam nebija jāgaida. Jau pēc kādām piecām minūtēm Kornēlijs baseinu ieskaujošās lapotnes paēnā ieveda Koštu, paklanījās un nedzirdami pazuda.

—     Sēsties, Enrike, — Santalja pamāja uz vieglo pludmales sēdekli, kurā Košta savu deviņdesmit kilogramus smago augumu ielocija neveikli un piesardzīgi.

—   Jūs esat vienīgais cilvēks, kuram uzdrīkstos atklāt savu nelaimi, — viņš klusi iesāka. — Man bija ļoti grūti pieņemt šo lēmumu, bet citādi es pat pirms miršanas neuzdrīkstēšos izsūdzēt grēkus…

—    Gribi kaut ko iedzert? — Santalja sevi pieķēra pie domas, ka viņam drausmīgi negribas uzklausīt nekādas grēksūdzes. Jaunais cilvēks droši vien sapinies kādās sieviešu būšanās. Vai arī viņam vajadziga nauda. Visticamāk, ka gan

viens, gan otrs. Te nu bija, bet tik ilgi noturējās seglos…

—   Nē, paldies, — Košta papurināja galvu. —Ja nu vienigi cikutu…

—   Kas noticis?

—   Mani savervēja.

Santaljas roka, kas jau sniedzās pēc glāzes, sastinga pusceļā.

—   Kā tas iespējams? Kas?

—   KGB… Krievi… Andropovs…

—   Kad?

—     Novembra beigās, kad caur Maskavu atgriezos no Tokijas.

—    Bet tu taču nebiji Maskavā, — Santalja sataustīja glāzi un iztukšoja to sausu. — Tikai lidostā…

—   Tieši tur ari viss notika…

—    Stundas laikā?! — vecā vira grumbainā seja savilkās dziļā nicinājumā.

—   Divdesmit minūšu laikā, — rūgti sacija Košta.

—     Kā tev ar veselibu, Enrike? — Santaljas skatiens nedaudz noskaidrojas, viņam sāka likties, ka apjautis iemeslu. — Vai ar Matildi viss kārtībā?…

—   Diemžēl, esmu pilnīgi vesels.

—   Tu kaut ko parakstīji?

—Jā. Oficiālu dokumentu, ka brīvprātīgi apņemos sadarboties ar padomju izlūkdienestu… Uz zelta burtiem iespiestas KGB veidlapas…

—   Bet tas ir neiespējami, Enrike! — Santalja vecas sievas manierē noplātīja savas izdilušās rokas. — Kāpēc tu to darīji? Viņi tevi spidzināja?…

—    Nē, — Košta samāksloti pasmaidīja, — tā viņi mani nebūm pieveikuši.

—   Bet kā tad?

—   Viņi parādīja mana brāļa Ilario fotogrāfiju…

—   Bet viņš taču, cik atceros, gāja bojā autoavārijā.

—   Viņš ir dzīvs, kā noskaidrojās. Un piedevām darbojas Kubas izlūkdienestā.

—   Šantāža, — Santalja nočukstēja. — Visur viens un tas pats! Un kāpēc tu uzreiz nenāci pie manis?

—   Cilvēks ir vājš, senator, — Košta kodija lūpas. — Viņš mēģina piemānīt pats sevi, cenšas iztēloties, ka tik briesmīgi, kā rādās, nemaz nav, iestāsta sev, ka tā tikai tāda apmātiba, murgains sapnis puteņa naktī, mēģina izdomāt kādu glābiņu, izlocīties, izslīdēt no viņu nagiem.

—   Bet viņi tevi paņēma aiz dziesmas?

—   Sākumā tikai mina uz papēžiem.

—   Kāpēc?

—   Droši vien tāpēc, lai es par viņiem neaizmirstu.

—   Un pēc tam?

—  Vakarvakarā man bez aplinkiem atgādināja par parakstīto dokumentu.

—   Kas tad?

—   Nezinu. To vīrieti es redzēju pirmo reizi mūžā. Un vai nav vienalga, kas viņš bija! Galvenais ir tas, ko viņi no manis grib. Un tas ir ļoti nopietni. Daudz nopietnāk, nekā varētu iedomāties.

—   Par ko tu runā?

—   Domāju, ka tiek gatavots valsts apvērsums…

—    Tu esi pārliecināts — melnīgsnējais Santalja acīmredzami nobālēja.

—   Vīrs, kurš vakar ieradās pie manis, lika skaidri saprast, ka tuvākajā laikā man būs jākļūst par jaunās valdības galvu Kolumbijā un lika sastādīt pēc maniem uzskatiem uzticamāko kreisā bloka pārstāvju sarakstu, kuri varētu kļūt par ministru kabineta locekļiem, piedevām viņš vēl sacīja, ka vienā no mūsu bankām uz mana vārda pārskaitīta naudas summa, kā viņš izteicās, "organizatoriskiem izdevumiem".

—   Par kādu summu ir runa?

—    Par grandiozu. Kādi septiņdesmit miljoni amerikāņu dolāru.

—    Ak, svētā jaunava Marija! — Santalja pārkrustījās.

—   Tas tad arī būtu apmēram viss… — Košta izvilka no žaketes kabatas cigarešu paciņu un, atļauju neprasījis, aizsmēķēja.

—  Jā… To, kāpēc tu pie manis neatnāci agrāk, es saprotu. Bet tagad man gribētos saprast, kāpēc tu atnāci tieši pie manis?

—   Man vajadzīgs jūsu padoms, jūsu gudrība. Es zinu, ka jūs esat mans politiskais pretinieks. Taču es vienmēr esmu jūs cienījis par jūsu godīgumu un konsekvenci. Jūs esat mans tautietis un patriots. Galu galā, jūs esat arī jurists. Sakiet, kā man rikoties, un es paklausīšu jūsu padomam.

—   Pat tad, ja tas būs nāves spriedums? — klusi apjautājās Santalja.

—   Visbargāko sodu es sev jau esmu piespriedis pats, — Košta atčukstēja. — Nekas briesmīgāks par to, cik zemu esmu kritis, mani vairs nevar piemeklēt. Esmu gatavs mirt kaut vai tūlīt. Vienīgais, kas mani attur, ir bailes par mūsu valsts likteni. Es nevaru nomirt, pirms neesam novērsuši šīs briesmas…

—   Tu esi godīgs, Enrike.

—    Nevajag mani mierināt, — Košta cieti atteica. — Esmu gļēvulis. Taču arī pietiekami pieaudzis vīrietis, lai atbildēm par saviem grēkiem gan cilvēku, gan Dieva priekšā. Labāk sakiet, ko man darit?

—   Es tev palīdzēšu, Enrike, — ļoti klusi, kā sarunādamies pats ar sevi, vecais virs sacīja. — Un pirmām kārtām esmu spiests tevi brīdināt — esi savaldīgs un neizdari neko pārsteidzīgu. Nacionālās drošības interesēs tev ir jādzīvo tālāk! Nekādu žestu! Nekādu nelabojamu izdarību! Ne-kā-du! Kā kongresa ārlietu un aizsardzības komisijas priekšsēdētājs es tev to aizliedzu. Tu mums vēl būsi ļoti noderīgs, kad sāksim atpiņķēt šīs velnišķīgās sazvērestības murskuli. Vai tu mani saproti, Enrike?

-Jā-

—   Klausies tālāk. Tūlīt un tepat uz līdzenas vietas tu man uzrakstīsi visu, ko stāstīji, uzrakstīsi to skaidri, precīzi, visos sīkumos, minot konkrētus datus un uzvārdus, un šis dokuments kļūs par tavu aizsargapliecību, līdz būsim visu noskaidrojuši. Dod man iespēju to izdarīt, bet pats pagaidām dzīvo, kā esi dzīvojis. Par mūsu sarunu — nevienam ne pušplēsta vārda. Un atceries: lai notiktu kas notikdams, tu esi izpildījis savu pilsoņa pienākumu. Un nešausti sevi: Dievs mūs ir radījis, bet viņš arī stiprina garā tos, kuri ir nožēlojuši savus grēkus. Nu tu atkal esi stiprs, Enrike. Turies!

Košta pielēca kājās, drudžaini satvēra vecā vira izžuvušo roku un pieplaka tai ar lūpām.

Santalja atvilka roku un pasminēja.

—   Un tomēr ir kaut kas tāds, ko es tev nepiedošu, kamēr vien dzivošu.

Enrike satraukts pacēla acis.

—   Ko tad?

—   Tev nevajadzēja sagandēt manu siestu…

34. nodaļa

PTR. Lodza.

1978. gada 7.—8. janvāris.

Stāvēju ar vaļēju muti, nespēdama izdvest nevienu daudzmaz sakarigu skaņu. Teiciens "blisināt acis", ko allaž biju uzskatījusi tikai par mazliet pārspīlētu, studentu aprindās populāru vulgārismu, tobrīd mani satrieca ar savu vienreizīgo precizitāti.

Pauze nebija ilga, tā turpinājās tikai dažus mirkļus, kuros es, jāteic gan, paspēju gan iedomāties visus iespējamos variantus, ieskaitot visļaunāko. Arī virsnieks likās krietni apmulsis un acīmredzot taisījās kaut ko jautāt, kad durvju spraugā klusi iznira trausls sievietes stāvs biezā adītā svīterī, kura apkakle aizsedza sejas apakšdaļu. Sieviete kaut ko pateica virsniekam, viņš saprotoši pamāja un nozuda.

Viņa nopētīja mani ar ļoti ciešu, vērīgu skatienu, un tad, ne vārda nebilduši, droši un valdonīgi saņēma mani aiz rokas, ievilka mājā, un garām kaut kādām mēbelēm, dažāda paskata krēsliem un milzīgai pitai lādei pa čīkstošām koka kāpnēm uzveda augšstāvā…

Sai mājā bija divaini, nedabiski silti. Nevis karsti vai smacīgi, kas būtu saprotami, jo ārā trakoja putenis, bet tieši silti. Visas raizes un bailes, visi neizteiktie jautājumi, kas mani bija plosījuši uz sliekšņa, pamazām atkusa un kopā ar apledojumu pa kažoka piedurknēm nedzirdami notecēja lejup uz koši raibajiem pašaustajiem tepiķiem, ar kuriem bija izklāta šīs siltās mājas grīda.

Sieviete mani ieveda neliela istabiņā, aizslēdza durvis un, ne vārda neteikusi, sāka mani izģērbt. Nepretodamās un neprotestēdama, apstulbusi no viņas lietišķības, vēroju sievietes izrikošanos gluži kā no malas. Manī nebija ne mazākās vēlēšanās viņai kaut ko jautāt. Un ko gan es būtu jautājusi? Galu galā viņa visu darīja pareizi — pārsalusi viešņa ar neprātā spīgojošām acīm, kas piedevām aiz noguruma tai vienkārši krita ciet, vispirms patiešām bija jāatbrīvo no netīrajām drēbēm, tad jāielaiž vannnā ūdens un jāļauj viņai kaut stundiņu sakopties, bet tad bez garām runām kārtīgi jāpabaro. Augstsirdības kalngals būtu vēl tīri saklāta gulta, aizvilkti aizkari un klusums, kurā iespējams aizmirst visu pasauli, reiz par visām reizēm no šiem nebeidzamajiem murgiem veldzējoties netraucētā miegā.

Acīmredzot vismaz šai ziņā mūsu uzskati sakrita pilnībā. Pusotru stundu vēlāk, nomazgājusies, tirā veļā, smaržojoša pēc šampūna un ietinusies varen platos stepētos rītasvārkos, es negausīgi un droši vien ne pārāk estētiski sukāju iekšā karstu, dziļas fajansa zupas tases saturu — neiedomājami gardu virumu no kartupeļiem, gaļas un pupiņām. Joprojām ne vārda neteikdama, sieviete manī uzmanīgi noraudzījās un viņas sejā bija izlasāma līdzcietība, izbrīns un sapratne. Tas bija sirsnīgs, sievišķīgi iejūtīgs skatiens — tas necentās iespiesties manas būtnes dziļumos un nebija ne pētošs, ne caururbjošs, bet drīzāk gan maigs un draudzīgs. Man nevajadzēja pacelt acis no šķīvja, lai par to pārliecinātos, es to sajutu tāpat…

Nogaidījusi, kamēr līdz dibenam iztukšoju litra krūzi ar siltu pienu, sieviete ar īsu mājienu atbildēja manam pateicīgajam skatienam (tā skatās suns, kuru pēc bezgaligas klaiņošanas pa ledainām pavārtēm un nežēlīgiem kāju spērieniem negaidīti sasildījis un pabarojis kāds līdzcietīgs dzīvnieku aizsardzības biedrības loceklis), klusi piecēlās, savāca traukus, atslēdza durvis un, jau stāvēdama uz sliekšņa, pirmo reizi pavēra muti un sacīja:

— Bet tagad — pie miera!

… Atmodusies es minūtes divdesmit vēl turpināju gulēt un, rokas pār galvu atmetusi, pūlējos secīgi atsaukt atmiņā notikumus, kas mani bija atveduši šai pasakainajā gultā ar dūnu pēli. Logam priekšā bija cieši aizvilkti aizkari, valdīja kapa klusums. Mans Maskavas II pulksteņrupnicas meistardarboņu neiznīdējamais izstrādājums, kuru sataustīju pie naktslampiņas aukstās pamatnes, neizrādīja nekādas dzīvības zīmes. Atbildējusi sev uz jautājumu: "Kas notika?" un "Kur es atrodos?", mēģināju kaut aptuveni iztēloties, cik ilgi Morfejs mani ir turējis savās saldajas skavās.

Gandrīz nedzirdami atvērās durvis. Ja nebūtu bijis asā gaismas kūļa, kas negaidīti iecirtas man acīs, es droši vien pat nebūtu pamanījusi, ka istabā ienācis vēl kāds.

Viņa apsēdās uz gultas malas un iededza naktslampiņu.

—   Kā jūtaties? — viņas balss bija ļoti maiga, kā kopējas pirksti, kas raduši aprūpēt smagi slimos.

—   Paldies. Viss kārtībā.

—   Izgulējāties?

—   Šķiet, ka jā.

—   Vai kaut ko vēlaties?

—   Nē.

—  Vai atnest kaut ko ieēst? — krieviski viņa runāja gandrīz bez akcenta. Vienīgi atsevišķu vārdu izruna ļāva noprast, ka viņa ir poliete.

—  Varbūt vēlāk… — es uztrausos sēdus un ar muguru atbalstījos pret gultas augsto galu. —Man laikam bija jums kaut kas jāsaka?

—   Bija gan, — sieviete pamāja. — Bet varēja ari iztikt. Pazinu jūs pēc apraksta.

—   Un es tāda arī izskatijos? — no sirds pabrīnījos.

—  Nu…— sieviete saminsdnājās. —Ja sākumā arī mazliet šaubījos, tad pēc vannas…

Es iespurcos.

—   Skats bija šausmigs, vai ne?

—    Esmu redzējusi ari briesmīgākus skatus, — sieviete klusi atbildēja. — Bet jums savukārt droši vien aprakstīja mani, vai ne?

Es pamāju.

—   Tātad jūs zināt, kā mani sauc?

—   Marija?

—  Jā. Marija.

—   Bet mani…

—    Nevajag… — viņa saudzīgi noglauda man elkoni. — Tas man nav jāzina.

—   Skaidrs…

—   Kas jums ir skaidrs?

—   Tas ir garš stāsts! — atmetu ar roku. — Par to citreiz. Un kas bija tas vīrietis mundieri, kas man atvēra durvis?

—   Mans brālis.

—   Es tik briesmīgi pārbijos.

—   Viņš tā arī saprata.

—   Cik ilgi es nogulēju, Marij?

—   Pusotru diennakti. Šodien ir astotais janvāris.

—   Vai tad man bija tāda iespēja — gulēt pusotras dienas?

—   Kā redzat.

—    Bet ja nu reiz jūs te ienācāt, nezinādama, ka jau pati esmu pamodusies, tas laikam gan nozimē, ka saldā dusa beigusies, vai ne?

—   Šai mājā, — jā.

—   Man jādodas projām?

-Jā-

—   Kad? Tūlīt?

—   Vēl ir mazliet laika.

—   Mani meklē?

—   Un kā jums šķiet?

Paraustīju plecus.

—    Pašreiz ir pusastoņi vakarā, — raudzīdamās kaut kur pāri manai galvai, Marija kā pie tāfeles izsaukta centīga skolniece noskaldīja. — Vienos trīsdesmit no stacijas atiet ātrvilciens Lodza—Varšava…

—   Varšava?

—    Visi vilcieni, kas iet rietumu virzienā, tiek rūpīgi pārmeklēti, — Marija paskaidroja. — Pasažierus izpurina kā pelavmaisus. Pārāk liels risks, pane…

—   Tātad braukt uz austrumiem ir drošāk?

—   Arī tas ir riskanti. Tomēr ne tik ļoti. Ir daudz piepilsētas vilcienu. Vairāki pasažieru vilcieni. Lielāka burzma. Lielākas izredzes.

—   Piedodiet, Marij, ka jūs pārtraucu.

— Nekas, — viņa negaiditi pasmaidīja. — Es zinu, ko nozīmē slēpties no jūsu… — viņa sastomījās, meklēdama piemērotu vārdu. — Vārdu sakot, mans brālis jūs aizvedīs uz staciju un iesēdinās vilcienā. Jūs brauksiet guļamvagona kupejā. Tomēr tik un tā jums jābūt gatavai dokumentu pārbaudei. Dokumentus es jums iedošu. Uz tiem var paļauties…

—   Vai tad poļu pasēs nav fotogrāfiju?

—   Kāpēc nav? Pasē ir jūsu fotogrāfija.

—   Mana?!

—   Ļaujiet taču man pateikt lidz galam, pane, — Marija mierinoši pasmaidīja. — Es jums visu paskaidrošu. Neuztraucieties.

—   Atvainojiet…

—  Es jūs drusciņ nogrimmēšu, uzliksiet parūku, brilles ar tonētiem stikliem, vārdu sakot, iztaisīsim jūs līdzīgu savam attēlam. Ir tikai viena problēma: jūs nerunājat poliski. Jau pirmais vārds jūs nodos…

—    Vai man nevar iedot izziņu, ka jau kopš dzimšanas esmu mēma?

—    Var, protams, — viņa nopūtās. — Bet tas tikai piesaistīs jums uzmanību.

—   Tātad es vispār nedrīkstu runāt?

—  Jā. Un tāpēc es kaut ko izdomāju. Jums būs kakla korsete. Jūs zināt, kas tas ir?

—   Varu iedomāties.

—  Tādus stiprinājumus lieto mugurkaula lūzuma gadijumos vai tad, ja izmežģīti kakla skriemeļi. Tā sniedzas līdz pat zodam. Tas jums ļaus izskaidroties ar žestiem, neizraisot aizdomas. Turklāt korsete noderēs ari kā vēl viena maskējoša detaļa…

—   Vai varu aplūkot savu fotogrāfiju?

—   Vēlāk. Kad būšu pie jums piestrādājusi.

Nosēdinājusi mani pie skaista trimo spoguļa un ieslēgusi

milzīgu stāvlampu ar oranžu abažūru, Marija pievērsās man koncentrēti kā acu ķirurģe. Parūka bija varen krāšņa un izskatījās ļoti dabiska — kuplas, gaišbrūnas matu cirtas, ko nedaudz skāris sirmums. Tā gan man izrādījās nedaudz par lielu, taču Marija to veikli piesprauda ar matadatām, un arī mans personiskais matu ērkulis, ciešā mezglā saņemts pakausī, visnotaļ veiksmigi balstīja šo konstrukciju. Katrai sievietei ir zināms, ka pat nelielas frizūras formas un matu krasas izmaiņas stiprā mērā pārvērš ari seju. Var jau but, ka tādēļ, ka sen nebiju ieskatījusies spoguli, taču, kad parūka bija piesprausta un sakārtota, man likās, ka tādā izskatā mani diez vai pazitu pat pašas māte. Tomēr Marija bija citās domās. Viņa atvilka vienu no trimo atvilktnēm, izņēma plastmasas kārbiņu ar treknu teātra grimmu, cieši saņēma mani aiz zoda un sāka pētīt manu seju.

—  Jums kaut kas nepatīk, Marij?

—  Jūs esat skaista.

—   Un tas ir slikti?

—   No mana viedokļa — jā.

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka no skaistas sejas man jāiztaisa bezpersoniska

seja.

—   Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

—   Jā. Aizveriet acis un centieties nekustēties, kamēr nebūšu beigusi.

Paklausīgi izpildīju viņas lūgumu un sēdēju rāma, ieklausīdamās Marijas klusajā, mazliet saspringtajā elpā, kamēr viņa krietnu brīdi darbojās ap maniem vaigiem, tad pārgāja uz zodu, kaut ko darīja ar uzacīm un skropstām, bet pašās beigās iezieda man pieri ar kādu smaržīgu krēmu…

—   Vai nu ir viss?

—  Jā, varat atvērt acis.

Es ilgi klusēdama skatījos uz sievieti, kas raudzījās man pretī no spoguļa un nespēju izteikt ne vārda.

—   Nu, ko teiksiet?

—   Ja neesmu redzējusi fotogrāfiju, man grūti novērtēt oriģinālu, — es nomurmināju, joprojām aplūkodama man gluži svešo padzīvojušas kundzes seju ar gurdi noslīgušiem lūpu kaktiņiem.

—   Fotogrāfija ir jūsu priekšā, pane, — Marija pamāja uz spoguli. — Tikai uzlieciet šīs te, — un viņa pasniedza man tonētas brilles ar apaļiem stikliem, kas bija ievietoti smalkā metala ietvarā. — Tagad jūs patiešām izskatāties tieši tā kā fotogrāfijā. Paskatieties pasē.

Paņēmu no viņas rokām atšķirto dokumentu. Melnbaltā fotouzņēmuma apakšējā stūri bija uzspiests bargs zimogs ar ērgli. No pases lappusītes manī noraudzījās pelēcīga, neizteiksmīga, gadus piecdesmit piecus veca briļļaina dāma. Līdzība bija satriecoša.

—   Kā jums tas izdevās, Marij?

—   Pēc profesijas esmu teātra grimmētāja. Tas gan, tiesa, bija sen…

—   Esmu jums par visu pateicīga, Marij, — es klusi sacīju. — Ja jūs man nebūtu palīdzējusi, tad…

—    Ko niekus, — viņa atmeta ar roku. —Jums nav man jāpateicas.

—   Es gan tā nedomāju…

—   Un tomēr. Tas arī ir garš stāsts. Un tas nav svarīgi. Es izdarīju tikai to, kas man bija jādara.

—   Sakiet… — es aprāvos, nezinādama, kā pievērsties bīstamajai tēmai. — Vai jums nekas nav zināms par maniem ceļabiedriem?

—   Par ko jūs runājat, pane? — Marijas sejā nenodrebēja ne vaibsts. Un es sapratu, ka viņai viss ir zināms. Kā arī to, ka viņa man neko neteiks.

… Kā noskaidrojās mazliet vēlāk, Marija bija paredzējusi visu, līdz pat apģērbam un lempīgai somai, ar kuru man vajadzēja doties ceļā. Apģērbs — rupja adījuma vilnas džemperis ar augstu apkakli, gara adīta jaka, neuzkrītošs brūns mētelis ar apdilušu apkakli un īsi zābaki ar zemiem papēžiem — pilnībā atbilda manam jaunajam izskatam. Apņēmusi man ap kaklu platu korseti un sašņorējusi to aizmugurē, Marija pāris soļu atkāpās, un, ar redzēto apmierināta, pamāja.

—  Jā, es teiktu, ka nu ir gluži labi.

—   Un ko tālāk, Marij?

—    Tālāk mūsu ceļi šķiras, pane. Pirmajā stacijā aiz Lodzas jūsu kupejā ienāks ceļabiedrs, ar kuru kopā jūs brauksiet līdz Varšavai. Šis cilvēks atbild par jūsu drošību.

—   Vai viņš kaut ko sacīs?

—   Ļoti iespējams.

—   Aprakstiet, kāds viņš izskatās.

—  Nevajag… — Marija atvilka sava svītera biezo apkakli, un es pirmo reizi ieraudzīju, cik kroplīga ir viņas dzimumzīme — apdegums uz vaiga. — Šis cilvēks jūs pazīst.

—    Pēdējā laikā mani, diemžēl, pazīst daudzi. Un ne visi viņi ir draugi…

—   Domāju, ka ari jūs esat satikusi šo cilvēku. Tas ir viss, ko varu jums teikt…

35. nodaļa

Maskava. Smoļenskas laukums. PSRS ārlietu ministrija.

1978. gada 8. janvāris.

… Ieraudzījis durvju ailē plecīgu stāvu nevainojami pašūtā "oficiālā" uzvalkā, Andrejs Andrejevičs Gromiko aizpogāja savu melno svārku augšējo pogu, piecēlās un pa paradumam ielūkojās kabineta gala sienā iebūvētajā elektriskajā pulksteni (bija tieši 22.30, viesis bija precīzs) un pagājās dažus soļus viņam pretī.

—     Labvakar, ministra kungs! — vēlais apmeklētājs Gromiko atturīgi sveicināja.

—    Labvakar, Vēbera kungs, — neraugoties uz gaidāmās sarunas neoficiālo raksturu, Gromiko plānās lūpas savilkās "protokola" smaidā. — Lūdzu, esiet tik laipns…

Ar viesmīlīgu saimnieka žestu Gromiko aicinoši pamāja uz melnā ādas dīvāna pusi, kas ideālā puslokā ietvēra prasmīga meistara darināto žurnālgaldiņu — malahita ripu uz graciozām metāla kājiņām, uz kura atradās Havannas cigāru kārba un no galdam pieskaņota malahita gabala veidots pelnutrauks. Lai gan Gromiko bija nesmēķētājs un viņa kabinetā neviens un nekad tabakai nepieskārās, cigāru kārba allaž ieņēma tradicionālo vietu uz galdiņa, it kā gaidīdama drosminieku, kurš uzdrīkstēsies pārkāpt padomju diplomātijas klostera stingros noteikumus.

Gromiko ļoti labi zināja, ka piecdesmit četrus gadus vecais Ferdinands K. Vēbers, kurš ASV vēstniecībā Maskavā ieņēma pirmā sekretāra posteni, patiesibā ir CIP rezidents. Tāpat kā viņa kolēģi, Gromiko bija informēts par ikviena diplomātiskā korpusa pārstāvja interešu īsteno raksturu, taču neko daudz šais jautājumos neiedziļinājās — tas bija slepeno dienestu uzdevums, bet ārlietu ministrijai, paldies Dievam, netrūka pašai savu problēmu. Taču kad no rīta Amerikas vēstnieks personiski viņam palūdza "veltit dažas minūtes Vēbera kungam kādā ļoti svarīgā jautājumā", Gromiko saprata, ka atgadījies kaut kas ārkārtējs. Tāda tikšanās bija ne tikai protokola pārkāpums; zināmos apstākļos tā varēja pat mest ēnu uz ārlietu ministra un politbiroja locekļa nevainojamo reputāciju. Jāteic gan, ka Gromiko ne no viena un ne no kā nebaidījās. Kremļa "kolumbārijā" viņu nešaubīgi uzskatīja par "ģenerālā" uzticības personu, lai kas ari šis "ģenerālais" bija. Nācis no apakšslāņiem un ar paša Staļina gādību izvirzīts politiskajā avanscēnā, Andrejs Gromiko bija izgājis unikālu izdzīvošanas skolu un spējis palikt malā no Kremļa nebeidzamajām intrigām, daudzkārt pierādot, ka uz varas virsotnēm nelaužas, par ģenerālsekretāru kļūt nevēlas un ir pilnībā apmierināts ar savu stāvokli. Visticamāk, ka tā arī bija, jo šis drūmais, neatlaidīgais, jezuītiski viltīgais un ļoti ietekmīgais Kremļa funkcionārs par savu "iedzimto īsta komunista pieticību" saņēma vairāk nekā solīdu kompensāciju — neierobežotu patstāvību un rīcības brīvību. Ārpolitika bija viņa stihija, viņa pirmā un vienīgā mīlestība, un Brežņevs, kurš šai jomā Gromiko uzskatīja par neapstrīdamu autoritāti un vienu no visgudrākajiem cilvēkiem, nešaubīgi uzticējās "misteram Nē", kā viņu bija iesaukuši ārzemju diplomāti.

Savā varenajā eparhijā Gromiko bija praktiski neaizsniedzams, un viņa lēmumi un rīcība vienmēr izcēlās ar nosvērtību un konsekvenci. Tāds bija Gromiko vadības stils, ko viņš bija izslīpējis gan Staļina un Molotova, gan Hruščova un Berijas, gan Maļenkova un Bulgaņina ziedu laikos… Un tāpēc, prātā ātri apsvēris visus iespējamos amerikāņu vēstnieka negaidītā lūguma iemeslus, Gromiko vilcinājās tikai īsu mirkli, tad piekrita, kā neviļus piebilzdams, ka būtu ļoti vēlams, lai šī saruna būtu konfidenciāla.

—  Arī mums tas ir tikpat svarīgi, ministra kungs, — vēstnieks apgalvoja.

—  Ja neiebilstat, ser, es gribētu tūlīt pievērsties galvenajam, — pārmetis kāju pār kāju, viesis sacīja.

—   Lūdzu, — Gromiko isi pamāja.

—   Kā jums droši vien zināms, aizvaditā gada pēdējās dienās mūsu specdienests Nīderlandē aizturēja apakšpulkvedi Matveju Topoļevu. Apmēram tajā pašā laikā ar dažu dienu novēlošanos padomju puse oficiāli paziņoja par Topoļeva kunga nodevibu, apgalvojot, ka viņš it kā pārbēdzis uz ASV un lūdzis tur politisko patvērumu…

Vēbers paskatījās uz ministru, lai redzēm, kā viņš reaģēs, taču Gromiko vēsais skatiens nepauda neko citu, ka vien pieklājīgu interesi.

—   Gribu jūs informēt, ministra kungs, ka apakšpulkvedis Topoļevs nopratināšanā sniedz liecības. Un tās ir ļoti interesantas, ser. Tik interesantas, ka mums ir pamats apgalvot, ka padomju Ārējais izlūkdienests (mēs pieļaujam, ka tas notiek slepenībā, valsts vadībai nezinot) piekopj neparasti aktīvu, pastāvošo iekārtu graujošu darbību vairākās Latiņamerikas zemēs — Peru, Ekvadorā, Kolumbijā, Venecuēlā un, iespējams, ari Cīlē…

—    Un kāpēc jus to sakāt man? — Gromiko, kura sejas izteiksme palika nemainīga, klusi apjautājās. — Kāpēc nolēmāt griezties tieši pie manis?

—   Tādu rīkojumu es saņēmu no savas vadības.

—   Ko jūs vēlaties?

—    Lai nekavējoties tiktu pārtraukta graujošā darbiba Latīņamerikā un no šī reģiona atsaukti divdesmit astoņi cilvēki. Viņu vārdi ir šai sarakstā, — un Vēbers izņēma no mapes papīra lapu un nolika to uz žurnāla galdiņa.

—   Un ja mēs jūsu priekšlikumu izpildisim?…

—    Apakšpulkvedis Topoļevs tiks nosūtits uz dzimteni, bet informāciju, ko mūsu specdienesti ieguvuši viņa nopratināšanas gaitā, mēs pilnībā dezavuēsim.

—    Taču informācija, par kuru jūs runājat, ir tikai vārdi bez seguma, — Gromiko paraustīja plecus. — Tie ir tikai apgalvojumi, ko izteicis aizbēdzis vai sagūstīts — kāda gan tur starpība? — izlūkdienesta virsnieks un kas ierakstīti magnetofona lentē… Jūsu apgalvojumi pret mūsējiem, ne vairāk…

—   Tā nu gluži nav, ser, — Vēbers izslēja smagnējo, ideāli skūto zodu. — bez apakšpulkveža Topoļeva liecībām mums ir arī citi pierādījumi, un ja mūsu pārstāvis tos izklāstīs ANO, tie var izraisīt lielu starptautisku rezonansi un ļoti nopietni iedragāt PSRS prestižu. Jūsu ietekme valsts vadībā un jūsu politiskais pragmātisms, ministra kungs, Rietumos ir labi pazīstami. Es ļoti gribētu jūs lūgt, ministra kungs, pārdomāt mūsu priekšlikumu un visdrīzākajā laikā sniegt atbildi. Amerikāņu puse nav ieinteresēta vairot sasprindzinājumu. Jo sevišķi tagad, kad iecerētas sarunas bruņošanās samazināšanas jautājumos.

—   Prieks dzirdēt, — Gromiko drūmi pasmaidīja.

—   Tāda ir realitāte, ser.

—   Vai tas būtu viss?

—  Jā, ser.

—    Pateicos par saturīgo sarunu, — Gromiko piecēlās, likdams saprast, ka audience beigusies. — Par pieņemto lēmumu es jums paziņošu ar jūsu vēstnieka starpniecibu.

Vēbers viegli palocījās un atstāja kabinetu.

Gromiko lēnām atlaidās krēslā, ieskatījās pulkstenī, pasniedzās pēc melnā telefona klausules un jau pielika pirkstu pie diska, taču pēdējā bridi pārdomāja, atspieda plaukstā savu vecišķo zodu un sāka raudzīties vienā punktā.

Andropovs bija viens no nedaudzajiem, būtībā vienīgais cilvēks politbirojā, pret kuru Gromiko izjuta simpātijas. Un tas vēl vairāk sarežģīja izvēli: vai nu tūlīt zvanīt tieši Brežņevam, norunāt tikšanos, izvētīt šo nepatīkamo jautājufnu ar ģenerālsekretāru un līdz ar to pārvilkt krustu smalkā un izdomas bagātā Andropova tālākajai karjerai, vai arī nekavējoties sazināties ar KGB priekšsēdētāju, lai brīdinām par mākoņiem, kas savelkas pār viņa galvu.

Krietnu brīdi Gromiko gremdējās pārdomās…

Biedriskas attiecības, nemaz nerunājot par ciešu draudzību, šo savrupo, uz vienu mērķi koncentrēto un neierobežotas varas spēka lauku izstarojošo politbiroja locekļu vidū nekad un nevienos laikos nebija turētas cieņā. Un ne jau tāpēc, ka šiem dažādajiem, bet savā ziņā arī tik ļoti lidzīgajiem vīriem, kuri visi kā viens bija ģērbti tumšos uzvalkos, līdz zodam aizpogātos somu putekļu mēteļos un valkāja tumšpelēkas vienāda modeļa firmā "Borsalīno" izgatavotas velūra platmales (Kremļa protokola pazinēji apgalvoja, ka "Borselino" modes iedibinātājs esot bijis tieši viņš, Gromiko, kurš 1955. gadā Vnukovas lidostā uzdrošinājies sagaidit Hruščovu tādā atklāti "buržuāziskā" galvassegā), jau kopš dzimšanas būtu laupīta spēja izjust draudzības jūtas. Vienkārši iedarbojās sensenais Kremļa likums: neuzticies nevienam, jo neviens nezina, kas tevi var piemeklet rīt.

"Brīdināt vai nē?" — Gromiko prātoja, ar nepatiku vērodams, cik steidzīgi no vienas iedaļas uz otru pārlec elektropulksteņa minūšu rādītājs… "Viņš ir vienīgais normālais cilvēks veco marasmātiķu barā, starp šiem senīlajiem ampelmaņiem ar vairāk nekā pieticīgo izglītību un debīlo kāri pēc ordeņiem. Andropovs bija pārāks pat uz "jauno" — spēcīgo, godkārīgo, bet morāli caurcaurēm satrunējošo nacionālo nomaļu funkcionāru fona. Viņam jānoturas vēl pāris gadiņus — cik ilgi Brežņevs vairs nodzīvos, turēdamies tikai uz tabletēm un skābekļa spilveniem? Ja es tagad palīdzēšu viņu gāzt, rīt par ģenerālsekretāru var kļūt Romanovs. Vai tas glumais ukrainis Sčerbinskis. Bet varbūt arī Andropova paša protežē Gorbačovs… Nē, nē, ar tiem vīriem es nesastrādāšos. Cita skola, citas vērtības…"

Ar brūnajiem vecuma plankumiem nosētā Gromiko roka vēl mirkli kavējās virs "čeburaškas" — jaunmodīgā, Dienvidslāvijā ražotā valdības sakaru telefona ar nedabiski lielu klausuli. Tad viņš izšķīrās, pievilka sev tuvāk pilsētas sakaru tālruni un uzgrieza septiņus ciparus — Andropova mājas numuru.

Pēc sestā zvana klausulē atskanēja miegaina balss:

—  Jā… Es klausos…

—  Jurij Vladimirovič? Vai nepamodināju?

—  Andrej Andrejevič? — Andropova balsī jautās neslēpts izbrīns. — Tik vēlu?…

—   Vēl jau nav ne divpadsmit.

—   Vai kas noticis?

—   Varētu teikt arī tā…

—    Skaidrs, — KGB priekšsēdētājs novilka, acīmredzot viņš beidzot bija pa īstam pamodies.

—   Vai vari atbraukt pie manis?

—   Tagad?

—   Un kāpēc ne? — Gromiko īsi iesmējās. — Domāju, ka transports vēl iet. Sliktākajā gadījumā nobalso kādu privātmašīnu.

—   Braukt uz Smoļensku?

Gromiko mirkli domāja, tad nokrekšķinājās un izlēma:

—  Brauc labāk pie manis uz vasarnīcu. Gaidīšu pēc stundas.

—   Sapratu, Andrej Andrejevič.

—   Jā, un vēl kas… — klausulē atkal iestājās klusums. — Dienesta mašīnu nesauc. Brauc ar savējo un bez apsardzes. Nebūsi tak vēl aizmirsis, kā stūrēt mašīnu? — un, atbildi nenogaidījis, Gromiko nolika klausuli…

36. nodaļa

PTR. Vilciens. 1978. gads. Nakts no 8. uz 9. janvāri.

Uz staciju mani pavadīja Marijas brālis, kurš visu ceļu klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Braucām ar taksometru, ko viņš apturēja pa ceļam. Saudzigi pieturēdams zem rokas, pa apledojušo peronu viņš aizstūrēja mani līdz sestajam vagonam, uzrādīja ūsainam pavadonim biļeti, palīdzēja man uzrausties pa slidenajiem pakāpieniem uz uz atvadām pamāja ar roku.

Tikusi šaurajā gaitenītī, pašķielēju uz loga pusi un redzēju, ka Marijas brālis kaut ko smaidīdams stāsta pavadonim un ūsainis saprotoši māj ar galvu.

Atradusi savu kupeju, atbīdīju metāla durvis, kas padevās ar pretīgu čērkstoņu. Kupeja bija tukša — tur bija divas guļvietas, kārtīgi apklātas ar zili strīpainām zaldātu segām, pie ledusrakstu aizvilktā loga bija piekarināti tīri aizkariņi un uz galdiņa stāvēja neliela naktslampiņa, tā tad ari bija visa kupejas iekārta. Pabāzu somu zem galdiņa un sāku skatities uz vāji apgaismoto peronu. Cilvēku tikpat kā nebija.

Pēc īsa brīža vilciena sastāvs noraustījās, un perons sāka lēnām slidēt atpakaļ. Kupejā bija karsti. Novilku mēteli un, rūpīgi pakārusi to uz "pleciņiem", aptaustīju savu parūku. Šķiet, tā turējās godam.

Tomēr likties gulēt es tonakt netaisījos. Un ne tikai tāpēc, ka baidījos apskādēt mākslīgo veidojumu uz savas daudzcietušās galvas. Trauksmes sajūta, kas mani vajāja visu šo laiku, izņemot vienīgi iso atelpas brīdi JVlarijas mājā, atkal atgriezās, piepildot ik šūniņu ar mokošām, spēkus izsūcošām un reizē ari jau tik pierastām nenovēršamas nelaimes gaidām. Necentos minēt, kā notikumi attistīsies tālāk. Pirmkārt, tāpēc, ka skaidri apzinājos, cik tas būtu bezjēdzīgi. Un, otrkārt, — manī pēkšņi bija modusies abstrakta, mistiska pārliecība par kāda augstāka spēka klātbūtni, kurš nez no kurienes vērīgi seko manām likstām un virza manas gaitas sev (bet varbūt ari man vēlamā gultnē). Ja reiz uz Varšavu, tad tā arī vajag! Ceļabiedrs? Nu, loti labi, lai būtu ceļabiedrs. Un tālāk? Viņš

> 7 ' > y

droši vien man pateiks, kā rīkoties tālāk. Bet ja nu tomēr manas raizes nerimās, tad tikai viena iemesla dēļ: un ja nu šis kāds visu mēģinās pagriezt pa savam un nevis tā, kā gribētos man?…

Pie kupejas durvīm klusi pieklauvēja, un es gandriz iesaucos: "Kas tur ir?", taču laikus attapos. Pēc īsas pauzes ar man jau pazīstamo čērkstoņu durvis tomēr atslidēja vaļā, un tajās parādījās ūsainais pavadonis ar izdzisušu pīpi zobos. Ienācis kupejā, viņš nosēdās man pretī, atvēra apbružātu planšeti ar biļešu kabatiņām un, līdzjūtīgi mani uzlūkojis, kaut ko sacīja. Biļeti es jau turēju gatavībā. Ar spožu metāla kompostru ūsainais kartona trīsstūrītī izknieba caurumu un atdeva biļeti man atpakaļ.

—»Hceš hrbati? — viņš apjautājās.

Sapratu, ka viņš man kaut ko piedāvā — teikuma sākumdaļa stipri vien izklausījās pēc krieviska "vai negribi?". Bet ko? Man nebija ne jausmas, ko nozīmē "hrbati". Kā es varēju piekrist vai atteikties, ja nezināju, ko viņš man piedāvā? "Ātrāk, stulbene!"es sevi skubināju. "Reaģē taču kaut kā!…" Bet kā? Ko pavadonis var piedāvāt pasažierei, kas viena pati aizņēmusi divvietīgu kupeju? Tēju? Valūtu? Svaigas avīzes? Marihuānu?

Jum, ka pauze kļūst bīstama, un savilku seju pateicīgā smaida grimasē.

Pavadonis pamāja, noteica "dobže" un nozuda, atstājot mani vienatnē ar grūtām lingvistiskam problēmām. Atminējums nāca pēc isa briža, kad ūsainis, vairs pat nepieklauvējis, atbidija durvis un nolika man priekšā tējas glāzi lētā glāžturi un divus mazus papira ietitus klucīšus, uz kuriem nez kāpēc krieviski bija rakstīts: "Cukurs — rafināde."

"Kā gan es varēju zināt, ka "hrbati" ir tēja! Klusībā nosodijos un iedzēru malciņu bezgaršīgā, toties svilinoši karstā dzēriena.

Šai brīdī vilciens sāka lēnām bremzēt. Es saspringu. Savu dzīves vētrās kapitulējušo pulksteni biju atstajusi pie Marijas. Pēc maniem aptuveniem aprēķiniem, bijām braukuši vismaz četrdesmit minūtes. Padomju vilcienam tas būtu pietiekams laika brīdis, lai pieturētu tuvākajā stacijā. Bet poļu? Šis taču bija nakts ātrvilciens. Tātad tam nevajadzētu pieturēt pie katra staba. Un ja nu tas apturēts speciāli, lai sarīkotu negaidītu dokumentu pārbaudi?

Pablenzusi pa logu, paguvu ievērot vienstāva ķieģeļu ēku ar skarda plāksni uz jumta, uz kuras kaut kas bija rakstīts. Saskatīt, kas tieši, es nepaspēju: vagons pabrauca tikai garām un apstājās pēc kādiem pārsimts metriem. Tikai ieraudzījusi uz perona nedaudzos pasažierus ar čemodāniem un vientuļu nesēju, kuru steidzināja kāda cienīga kundze ar bērnu padusē, sapratu, ka šādai pieturai te tiešām jābūt un satraukumam nav pamata. Vismaz pagaidām nav…

Pēkšņi man drausmigi sagribējās ēst. Izstibīju no galdapakšas savu pabaigo somu un atvilku rāvējslēdzēju. Manas cerības apstiprinājās: saimnieciskā Marija mani bija saposusi ceļā pēc visiem padomju dzelzceļa ceļojumu likumiem — neviens prātīgs cilvēks, kā zināms, taču nekāpj vagona bez bagātīgiem pārtikas krājumiem, paredzētiem mēnešiem ilgiem klejojumiem pa sliežu ceļiem: gandrīz visu somu aizpildīja ar aukliņu pārsiets papira tīstoklis, kas smaržoja kā tikko atvērta pārtikas veikala noliktava, ko vēl nav paspējuši izzagt nabadzīgie pārdevēji. Palaidusi nedaudz vaļigāk cieši savilkto aukliņu, ieplēsu papīru un ieraudzīju polietilēna maisiņu, kurā bija ielocīts pamatīgs kūpinātas poļu desas luņķis, tam blakus gozējās prāva balti brūna žāvēta speķa šķēle un vēl visādi citādi tikpat garšīgi un smaržīgi labumi. Šis skats mani tā iepriecināja, ka, aizmirsusi par bailēm, cēlu no saiņa ārā visu pēc kārtas, lai provianta krājumus sašķirotu tādā kārtībā, kādā grasijos tos iznīcināt. No tik patīkamām rūpēm mani atrāva balss, kuru es pazītu, pat gulēdama uz nāves cisām:

— Ceru, ka tu to visu netaisies aprīt viena pati, draudzene?

Ceturta dala.

..

i

1. nodaļa

ASV, Virdžīnijas štats. Lenglija. CIP.

1978. gada 8. janvāris.

Ar neizdibināmu sejas izteiksmi Volšs noskatījās, kā Jūdžins ienāk viņa kabinetā, klusēdams pamāj ar galvu, četros soļos šķērso milzīgo telpu un apsēžas grozāmajā krēslā viņam pretī.

—    Esi sliktā omā, dēliņ? — CIP direktora vietnieks līdzjūtīgi apvaicājās.

—  Jā, ser.

Volšs pavīpsnāja, tad pasniedzās un iespieda iekšējo sakaru aparatūras taustiņu.

—    Klausos, ser? — atskanēja Krenkvoteres jaunkundzes spalgā balss.

—    Lūdzu kontroli "F", — Volšs izrīkoja. — Uz piecpadsmit minūtēm.

—  Jā, ser!

Jūdžins zināja, ko nozīmē kontrole "F" — tas bija rīkojums ieslēgt tā dēvēto "ekrāna aizsardzību", kas pilnībā izslēdza noklausīšanās iespēju. Sapratis, ka gaidāma grūta saruna, Jūdžins iekšēji saspringa.

Iedegās sarkanā signalizācijas plāksnite, apliecinot, ka kontrole "F" ir ieslēgta. Volšs ieskatījās pulkstenī.

—  Jums jāsteidzas, ser? —Jūdžins apjautājās.

—    Jā. Varu tev veltīt tikai stundas ceturksni. Taču domāju, ka paspēsim. Vispirms, dēliņ, man tev jāsaka, ka tavi kontakti ar Grīnu tiek pārtraukti, vismaz pagaidām.

—   Viņam modušās aizdomas, ka esmu antisemīts?

—  Jūdžin, man nav laika uzklausīt tavas asprātības.

—   Piedodiet, ser!

— Tas, pirmkārt. Otrkārt: ceturtdien tu izlido uz Maiami. Kers tev visu izskaidros. Tavs uzdevums novērtēt apstākļus un izplānot drošības pasākumus palestīniešu un viņa pavadoņu gaidāmās tikšanās laikā ar valsts departamenta pārstāvjiem.

—   Vai tad FIB ar to vairs nenodarbojas?

—   Tavā rīcībā būs FIB speciālo aģentu grupa sešu cilvēku sastāvā. Ceturtdien viņi visi jau būs Floridā.

—  Vai jūs man nepaskaidrotu, ser, kāpēc FIB aģentu grupa jāvada mūsu "firmas" virsniekam?

—   Tāpēc, ka es tā vēlos, dēliņ, — Volšs atcirta, mīkstinādams savus vārdus ar laimigu smaidu. — Vai skaidrs?

—  Jā, ser!

—      Un, treškārt: tavai grupai jāgādā par Palestīnas aizstāvju aizsardzību privātās villas teritorijā, kur viņi dzīvos, un viesnīcā, kur notiks sarunas.

—   Vai tas man, ser, būtu jāsaprot tā, ka gadījumā, ja kāds viņus sadomās novākt ķinītī, kafejnīcā vai kādas palaistuves gultā, es par to nebūšu atbildigs?

—   Pilnīgi pareizi. Jo tādā gadījumā atbildigi būs citu dienestu pārstāvji.

—   Viens jautājums, ser: kāpēc tieši es?

—   Un kāpēc ne tu? Pieņemsim, ka tāpēc, ka tu zini vairāk nekā dažs labs. Paga, paga, es neesmu teicis, ka tas ir slikti…

—   Ser, man negribētos kļūt patētiskam…

—    Kļūsti vien, dēliņ, varu arī tādai vajadzībai atlicināt dažas minūtes.

—   Cik saprotu, tas skar virsnieka godu.

—    Interesants secinājums, — Volšs pasminēja un, izņēmis no kārbas cigāru, sāka ripināt to pa galdu. — Vai tik tu mani neturi kādās aizdomās, Jūdžin? Baidies, ka es aptraipīšu tavu virsnieka godu?

Jūdžins jau vēra muti, lai atbildētu, taču kā pret klinti atdūrās pret bosa smago skatienu.

—    Redzi, ko es tev teikšu, — Volšs klusi ierunājās, visai dīvainā, viņam neparasti pielaidīgā toni. — Galva tev gaiša, tādēļ ceru, ka tu mani sapratisi. Man gribētos, lai mums nekad vairs nevajadzētu atgriezties pie šīs tēmas… Septiņdesmit otrajā gadā es biju Minhenē. Biju tur tāpēc, ka mūs netieši brīdināja par gaidāmo slaktiņu. Neko sīkāk nepaskaidrojot. Mēs tā arī nesaņēmām pilnvaras rīkoties. Mēs bijām tikai pasīvu novērotāju lomā. Un, redzi, dēliņ, es ar savām acīm skatīju visu to ārprātu ar ķīlniekiem. Redzēju arī mūsu vācu kolēģu bezpalīdzību. Bet ne jau par to ir runa, kaut noskatīties uz diletantismu, jo sevišķi, ja tas skar nevainīgu cilvēku dzivības aizsardzību, vienmēr ir vairāk nekā pretīgi. Šie bārdainie izdzimteņi ar automātiem rokās un neprāta spīdumu acīs ir fanātiķi. Viņi slepkavos, dedzinās, sagrābs lidmašīnas ar bērniem un sievietēm, nokaus cilvēkus un spridzinās visu pēc kārtas, kamēr panāks savu. Es, dēliņ, neesmu politiķis, bet gan profesionālis, kas gādā par cilvēku drošību. Man ir dziļi vienaldzīga viņu ideoloģiskā nostāja. Es iestājos tikai par to, lai uz tādas vai citādas idejas altāra netiktu grēdām guldīti līķi…

—   Bet tā jau arī ir nostāja, ser. Var teikt arī — pārliecība.

—   Jā, bet ne politiskā. Cilvēciskā, Jūdžin. Un kad nu mani tautieši manā dižajā valstī, kuru pat ienaidnieki sauc par pasaules demokrātijas balstu, sēžas ar viņiem pie sarunu galda, viens man ir skaidrs: tātad šie zeļļi dabūs vēl pāris miljonus amerikāņu nodokļu maksātāju naudu, lai sapirktos plastikāta spridzekļus un citus mēslus Palestīnas revolūcijas uzvarai. Mans tēvs ir īrs, Jūdžin. Māte — simtprocentīga amerikāniete. Mūsu dzimtā nekad nav bijis ebreju un tuvākajā laikā, domājams, arī nebūs. Nevienam un nekad es neesmu pārdevies. Un vienīgais, ko es vēlos, ir līdz pat savai nāves stundiņai būt un palikt godīgam karavīram. Tas ari viss, Jūdžin.

—   Es jūs saprotu, ser.

—   Jauki! — Volšs aizsmēķēja cigāru. — Es nevaru tev pieprasīt bezierunu paklausību. Tas ir lūgums. Ja tu teiksi "nē", mūsu saruna būs beigusies.

-Jā-

—   Tad ej.

Jūdžins piecēlās un, juzdams sev pakausī Volša skatienu, devās uz durvīm.

—   Un vēl kas, — Volšs viņam uzsauca. — Pirms stundas

7 >

es saņēmu informāciju par kādu dāmu…

—  Mani nevajag stimulēt darbam, ser, —Jūdžins klusi atsaucās. — Esmu gatavs izpildīt uzdevumu.

—   Šķiet, ka viņai izdevies izķepuroties.

—   Tieši tā ari informācija bija formulēta?

—    Kādudien, Jūdžin, tev nogriezis tavu aso mēli. Un tu vairs nespēsi izgaršot īstas raviolu pastas izsmalcināto garšu.

—   Piedodiet, ser.

—    Nekas… — Volšs nopakšķināja cigāru. — Viņi upurējuši vienu no savējiem. Iespējams, ka vēl divi ir nonākuši krievu rokās…

—    Vai man kaut kas jāsaka, ser? Vai vienkārši noņemt cepuri?

—   Ko gan tur var pateikt. Karā kā jau karā.

—   Un viņa?

—    Vakar un šodien viņa bija konspirativajā dzīvoklī Lodzā, par viņu tiek gādāts.

—   Un ko tālāk, ser? —Jūdžins spēra soli uz priekšu, likās, ka viņš grib atgriezties kabinetā. — Kā viņi domā viņu izdabūt no turienes? Kā tas notiks?

—    Paga, paga, puis, — Volšs pasmaidīja. — Vai tik tu neesi aizmirsis, ka es strādāju cita kantorī? Un šo ballīti ar tavu dāmu svinību vaininieces lomā nerīkojām mēs? Viņi savus plānus man neklāsta. Tāpat kā, starp citu, mēs viņiem — mūsējos.

—   Uz Grīnu gan to nevarētu attiecināt.

—   Tas ir izņēmums. Taču kā kontraģenti viņi ir nopietni ņemami, un, galvenais — darbos pārbaudīti. Līdz šim viņi vienmēr ir izpildījuši savas saistības. Cerēsim, ka arī šoreiz viņi darīs visu, kas vien būs viņu spēkos.

—   Viņi nav dievi, ser, —Jūdžins nomurmināja. — Kaut arī mīt viņam tuvāk par mums visiem. Varbūt tomēr vajadzētu izmantot ari mūsu iespējas Polijā, ser?

—Jūdžin, es tev jau teicu: šo ballīti nerikojam mēs. Turklāt, kā jau minēju… — Volšs atstūma brilles un piemiedza Jūdžinam ar aci, — bet tev kā profesionālim atkārtoju vēlreiz: tie vīri tiks galā ne sliktāk par mūsējiem.

—   Bet jūs taču pats teicāt, ka…

—   Tās ir viņu problēmas. Viņi taču neskaitija mūsu zaudējumus Buenosairesā. Tas man būtu viss, Jūdžin.

—   Paldies, ser.

—   Ej nu, dēliņ, — Volšs pasmaidīja. — Kers ir savā kabinetā.

Judžins lēnām devās uz durvīm.

—  Jā, vēl viens jautājums, Jūdžin, — CIP direktora vietnieks operatīvajos jautājumos noņēma brilles, ielocīja tās bruņurupuča ādas futrālī un to savukārt rūpīgi ievietoja savas rūtainās žaketes iekškabatā. — Ja nu tur, — un viņš ar zodu izteiksmīgi norādīja kaut kur ārpus kabineta sienām, — patiešām būs nepieciešama mūsu operatīvā iejaukšanās, vai varu uz tevi paļauties?…

2. nodaja

PTR. Vilciens.

1978. gads. Nakts no 8. uz 9. janvāri.

… Ļoti lēnām, baidīdamās pārliecināties par baiso atklājumu, es pacēlu galvu un ieraudzīju to, kuru pēc visiem loģikas likumiem man nekad vairs nevajadzēja ieraudzīt, proti, Vitjiku Mišinu.

—   Nu, ko plāti muti? — viņš ironiski teica, aizvēra durvis un apsēdās man pretī. — Necerēji, ka šai dzīvē vēl satiksimies?

—   Necerēju gan, — es atzinos.

—   Areče nu, kā tomēr sasatikāmies! — viņš izpurināja no paciņas cigareti. — Uzsmēķē, draudzene, ceļš tāls, visa naksniņa kopā pavadāma. Kā toreiz, Holandē, vai atceries?

Es pamāju, aizsmēķēju un atkal sāku blenzt uz Vitjiku, vēl aizvien nespēdama atgūt iekšējo līdzsvaru. Biju gaidījusi, ka šai kupejā varētu parādīties jebkas, sākot no KGB speciālās trieciengrupas rikļu rāvējiem, līdz Jūdžinam (lai cik nereāls, ari šāds pieņēmums man bija ienācis prātā, tiesa gan, tikai tad, kad jau sēdēju vilcienā un sāku gaidīt). Taču iedomāties, ka es vēlreiz ieraudzīšu lielo slepkavnieku un mutes bajāru Vitjiku Mišinu — tas būtu par daudz pat manai sakaitinātajai iztēlei. Jāteic gan, ka šai neskūtajā, salīkušajā tēvainī ar apvalkātu pusmēteli mugurā un suņādas ausaini galvā sazīmēt allaž tik eleganto un pēc "Drakara" smaržojošo estētu un baletmeistaru spētu vienīgi tas, kurš viņu pazina tik labi kā es.

—   No kurienes tad tu te uzradie§, ķēms tāds?

—   Un kur tu tā vazājies, putnubiedekliene tāda?

—    Vai tiešām es tik slikti izskatos? — samāksloti pasmaidīju. Vitjika mājiens uz manu idiotisko ārieni — Marijas pūliņu rezultātu — bija negaidīti aizskāris manu patmīlību. Tiešām dīvaini, biju iedomājusies, ka esmu jau pietiekami notrulinājusies, lai tādiem sīkumiem vairs nepievērstu ne mazāko uzmanību.

—   T-ja, Valentīna, — nu gan tavs ģīmis ir apstrādāts uz goda, — Vitjiks smikņāja. —Ja es jau iepriekš nebūtu zinājis, kas man te jāsatiek, nemūžam neticētu, ka tu esi tu…

—    Nu, no tevis jau nu ari maz kas palicis pāri, Vitjik, — uz dzēlienu atbildēju ar dzēlienu. —Ja nu vienīgi balss un tavas sivēna ačeles.

—    Nu, un paldies Dievam, Valentīna, ka maz kas palicis! — Mišins nopriecājās tā, it kā es būtu pateikusi viņam komplimentu. — Kas tad man! Tu gan mums esi varen pievilcīga dāma, ņem no kuras puses gribi, izdaudzināta pa visu pasauli, par ko, starp citu, tev arī jāmaksā. Bet man tāds primadonnas spožums nav vajadzīgs, jo sevišķi tagad. Tie, kuri patiešām kāro mani atpazīt — un tik ļoti kāro, ka ir gatavi aprīt savus uzplečus ar visām zvaigznītēm, — mani arī atpazīs. Ja vien mūsu

celi atkal krustosies…

>

—   Tu vēl aizvien bēguļo, Vitjik?

—   Un kā tu domā?

—   Ko es varu zināt!

—   Tu man netici, vai? — Mišina izbrīns likās neviltots.

—   Vai tad es tev kādreiz esmu ticējusi?

—   Tu varbūt iedomājies, ka es atkal esmu kantori?

—    Un vai tad ne?…

Patiesībā es jau visu biju sapratusi. Es to sapratu pēc Vitjika pirmajām frāzēm. Ja Mišins būtu atgriezies Dzeržinska pieminekļa bronzas pavēnī (tādu variantu es, starp citu, nepieļāvu pat teorētiski), viņš nemūžam nebūtu rādījies manā kupejā. Ikreiz, kad šis divainais, dzives sakropļotais un pretrunīgais cilvēks uzpeldēja pie apvāršņa, tūdaļ manā dzīvē iestājās kritiska situācija. Pēdējo mēnešu laikā Mišins man bija kļuvis par tādu kā ļaunuma simbolu, kaut arī ar katru jaunu mūsu tikšanās reizi viņš mani vairāk pārsteidza nekā biedēja. Vīlusies loģikā un veselajā saprātā un sen jau pieradusi paļauties tikai uz intuīciju un pašsaglabāšanās instinktu, vārdu sakot, nonākusi vajāta zvēra stāvokli, es vairs nedomāju, bet tikai ieklausījos sevī un savās izjūtās… Es jutu (un tobrīd mani neviens nebūtu varējis pārliecināt par pretējo), ka Mišins no nebūtības nav materializējies kā ienaidnieks. Tālākais jau vairs nebija tik svarīgi, jo visu laiku es sajutu ja ne gluži aizsardzību, tad vismaz stipru pārliecību, ka ir kāds, kurš ne par ko negrib pieļaut manu bojā eju. Es gribēju sev iedvest, ka tas ir Jūdžins, kaut ari sapratu, ka notikumi attīstās ar tādu vērienu, kas krietni vien pārsniedz viņa iespēju robežas. Šie trīs izraēlieši, kas manā dzīve bija uzradušies tikpat pēkšņi kā pagaisuši no tās… Nerunīgā Marija un viņas brālis… Un nu vēl arī Vitjiks…

—   Tātad tu arī būsi mans ceļabiedrs līdz Varšavai?

—   Atjautīga kā vienmēr…

—    Un kas tevi pilnvaroja šim varoņdarbam? Ko, Mišin? No kurienes tu vispār uzradies?

—   Vai zini, kāpēc es tevi mīlu, Valentīna? — viņš novilka pusmēteli, zem kura atklājās īsa un šaura žaketīte un biezs svīteris. — Ak vai, cik jums te karsti, pane… Redzi, Maļceva, es tevi mīlu tāpēc, ka tu, kaut arī apveltīta ar asu mēlīti, turklāt vēl nepieklājīgi ziņkārīga, principā tomēr esi nekaitīga. Un vai zini, kāpēc tu esi nekaitīga?

—   Visu mūžu esmu par to lauzījusi galvu.

—    Tāpēc, ka tu neko nezini! Tu esi tipisks nomenklatūras pārpratuma upuris, īsts sievieškārtas podporučiks Kiže…

—    Ak, Dievs, cik maz gan vajadzīgs, lai iekarotu tavu mīlestību!

—   Tik tiešām! — Vitjiks jautrā garā piekrita. — Bet lai to zaudētu uz laiku laikiem, ir vajadzīgs vēl mazāk — man tikai viss tev jāizpļurkst, kaut skaidri zināms, ka tu tūdaļ plāsi visu vaļā, lidzko tevi sakamps aiz mazā pirkstiņa…

—   Ej taču tu — pats zini kur, izbijušais stukač! — es apskaitos. — Man, tavai zināšanai, gan tu pats, gan tavi stulbie noslēpumi ir pie vienas vietas!

—  Gudriniece! — Vitjiks māžodamies piegrūda man pie deguna paceltu īkšķi. — Un tā tik turpini ari uz priekšu! Jo vairāk tāpēc, ka mani stulbie noslēpumi diez vai kuplinās tavu augsti intelektuālo dzīvi.

—   Liec manu dzivi miera!

—    Labi, Valentīna, — viņš samiernieciski uzlika smagu plaukstu man uz rokas. — Neskaisties! Galu galā liktenis, uzsūtīdams man tavu sabiedrību, ir lēmis, ka vienu īsu, bet, ļoti iespējams, visai vētrainu laikaspridi mums abiem nāksies cieši sadarboties. Tāpēc labāk jau nu iedibināsim jauku draudzības, sirsnības un savstarpējas saprašanās gaisotni lauka apstākļos. Kā bulgāru un padomju sarunās par zaļo zirnīšu piegādi apmaiņā pret Ceļabinskas traktoriem…

—    Beidz muldēt, Mišin! Tevī klausoties, man sāk galva džinkstēt.

—   Nē, tu patiešām esi maita! — Vitjiks irgojās. — Es te uzrodos, vai zin, kā klejojošais bruņinieks Lanselots, vai zin, lai šo sargātu un aizstāvēm, bet šī…

—r Kā tad! — es atrūcu. — Lanselots! Tu, mans mīļais draudziņ, bruņinieku kodeksu esi apguvis KGB specskolā. Un atceries vien, Vitjik, kā jūs tur mācīja: "Priekšnieka pavēle padotajam ir likums", "Partija teica — komjaunatne atbildēja: "Tiks izpildīts!"", "Nav iespējams dzīvot sabiedrībā un būt neatkarīgam no sabiedrības!"… Vai tad tā nebija? Tu taču, Mišin, ja komandieris tev pavēlēm "Gulbju ezera" pirmizrādē triko vietā uzvilkt mundieri, noskaldītu: "Tieši tā!", kā ierindas mācībā "apkārt griezties!" un aizmaršētu pucēt pogas.

—   Tas jau ir pagātnē, Maļceva, — Vitjiks neskanīgi atsaucās.

—. Vai tiešām? Tik drīz?

—  Vai tu zini, kas rakstits uz Martina Lutera Kinga kapa?

—   "Slava PSKP!"?

—    Nē. Uz tā ir rakstits: "Brīvs, brīvs, visvarenais Dievs, beidzot esmu brīvs!" Smiekligākais ir tas, ka šo frāzi biju jau dzirdējis viņam vēl dzīvam esot, to teica viens no maniem pirmajiem skolotājiem.

—   Tavs skolotājs ticēja Dievam?

—    Viņš bija nelegālis, Vaļa. Viens no labākajiem. Divdesmit trīs gadus nodzīvojis Anglijā.

—   Krievs?

—  Jā, krievs! Reiz viņš kaut kādā sakarībā minēja šo frāzi un piebilda: "Iegaumē to labi un skaļi atkārto mirkli pirms nāves. Tad tu nomirsi ar apziņu, ka vismaz reizi mūža neesi samelojis." Taču man šķiet, ka viņš būs kļūdījies. Ceru, ka man vēl ir izredzes kļūt brīvam, un ne jau tikai zārkā zem sarkana karoga.

—   Tu te ieradies, lai pavēstitu man šo jaunumu?

Kādu mirkli Vitjiks klusēdams raudzījās man acīs, bet viņa skatienā nebija naida, tad viņš pievērsās melnajam bezdibenim aiz loga, it kā būtu tur ieraudzījis kaut ko ļoti svarīgu, pēc brīža viņš vēlreiz cieši ielūkojās man acīs un klusi sacīja:

—   Mēs taču esam vienaudži, Maļceva. Kāpēc gan man vienmēr liekas, ka esmu gadus divdesmit par tevi vecāks?

—   Bet vai tu zini, Vitjik, kāpēc sievietes pēc dzemdībām vienmēr izskatās jaunākas? Pat tad, ja dzemdējušas piecdesmit gadu vecumā?

—   Nu, un kāpēc?

—   Tāpēc, ka viņas kādam cilvēkam ir dāvājušas dzivību. Vai diviem. Un varbūt pat desmit. Bet tu esi rīkojies tieši otrādi — atņēmis ciriem dzīvību. Tāpēc tu arī jūties tik vecs…

—    Nu, bet m taču vēl nevienam neesi dāvājusi dzīvību.

—   Bet arī atņēmusi es to neesmu nevienam.

>

—   Bet ja nu tev būm jāizšķiras: vai nu — vai nu?

—   Kā tu to domā?

—  Kāda cita cilvēka dzīve apmaiņā pret tavējo? Vai tad tu nogalinām?

—   Kā vārdā?

—   Pašsaglabāšanās vārdā.

—   Grāmatās, pēc kurām esmu mācījusies, tādi jautājumi netika izvirziti, Vitja. Un ja es nebūtu tāda muļķe, domāju, ka manā dzīvē tie arī nebūtu radušies.

—   Bet ja nu tomēr?

—   Tagad — jā, tagad es to darītu…

Vilciens atkal palēnināja gaitu.

—    Šai stacijā pārbaudis dokumentus, — Mišina balss skanēja ikdienišķi un lietišķi, it kā viņš man paziņotu, ka restorānvagonā svaigs kefīrs. — Sēdi mierīgi, lieki nesaspringsti un, galvenais, nesāc runāt…

—   Mani jau instruēja, Vitjik.

—   Atkārtošana — zināšanu māte, — Mišins noskandēja.

—   Bet tagad klausies uzmanīgi, es mazliet papildināšu tavu instrukciju. Meklēšana notiek ar grandiozu, es teiktu, baismīgu vērienu. Taisnību sakot, pat es paliku ar vaļēju muti: neticami, ka viena parasta sievišķa gūstīšanā iesaistīti tik milzīgi spēki!…

—   Un m to spēj izskaidrot?

—     Spēju. Bet tikai ne tagad. Vēlāk, kad būs vairāk laika. Ja tas mums vispār būs…

Pēdējo frāzi Mišins nopurpināja sev zem deguna, bet es to tomēr saklausīju.

—   Vai ierocis tev ir kabatā vai somā?

Nejautāju, kā viņš zina, ka man ir pistole. Es vispār negribēju uzdot nekādus jautājumus, jo kopā ar staciju, kurā mūs gaidija pārbaude, man pretī vēlās kārtējais baiļu vilnis. Spēju tikai klusi pamāt somas virzienā.

—   Dod šurp, — Mišins strupi pavēlēja un pastiepa roku.

—    Un pie reizes pievāc arī visus šos labumus. — Un viņš norādīja uz Marijas cienastu.

īsu mirkli man sirdī uzplaiksnīja nemiers, pareizāk sakot

—    tāda satraukuma ēna. Pieliecos, atpogāju somas ārkabam, izņēmu no tās pistoli un atdevu Mišinam. Pēc tam paklausīgi novācu ēdamo. Ēšana man, protams, vairs nebija ne prātā.

Uzmetis ierocim īsu skatienu, Vitjiks ar veiklu kustību izkratīja plaukstā šauru, melnu aptveri, nevērīgi iebāza to kabatā un nolika pistoli sev līdzās.

—   Vai rezerves aptveres ir?

—   Nav.

—    Labi, — Vitjiks klusi noteica un paskatījās pa logu. Vilciens tikmēr bija jau tā samazinājis ātrumu, ka rē-

gainajā nakts apgaismojumā man izdevās saskatīt neskaidms noliktavu un vēl kaut kādu pazemu ēku siluetus. Acīmredzot, bezvārda stacijas perons, kuram tuvojāmies, atradās vagona gaiteņa pusē.

Vilciens noraustījās, nošņācās un apstājās.

—   Tu kaut ko gribēji man teikt, — es Mišinam atgādināju.

—   Jā, protams… — Vitjiks piecēlās, saldi izstaipijās, nokrakšķinādams locitavas, un ar zibenīgu kustību aizlauza man roku aiz muguras.

Spējās sāpēs iekliedzos.

—   Ko tu dari, kretīn?

—    Cst, bez kliegšanas, citādi iebāzīšu mutē vīkšķi! — Vitjiks klusi piedraudēja un kaut ko izvilka no bikšu aizmugures kabatas. Nākamajā mirkli viņš atlieca man aiz muguras arī otru roku un noklakšķināja ap locītavām roku dzelžus. Skaņa bija tāda, it kā aizcirstos peļu slazds.

—   Tā būs mierīgāk, — Mišins noteica un mani vieglītēm pagrūda. Sabruku guļvietā, ar pakausi sāpīgi atsizdamās pret dvieļu pakaramo.

Vitjiks aizsmēķēja, nolika uz galdiņa manu pistoli, kurā tik un tā vairs nebija aptveres un, kā demonstrēdams, cik tā šobrīd nederīga, ērti atlaidās savā guļvietā un nespodri apgaismotajos griestos sāka pūst zilpelēkus dūmu mākuļus.

—   Ko tas nozīmē, Mišin? — es klusi noprasīju.

—   Un m nesaproti?

—   Kāpēc tu tā izdarīji?

—    Ak, Dievs, Valentīna, bet es domāju, ka tu esi sīva literāro štampu pretiniece.

—   Ko tu muldi, ķēms, tāds? — es aizsvilos. — Kāds tam sakars ar štampiem?

—   Nu, labi, — Vitjiks iesmējās un nopurināja pelnus uz nodeldētā kupejas grīdas pārsega, — paskaidrošu tev Iekšlietu ministrijas resora avīzes "Sardzē" skopajā un skaidrajā valodā.

Viņš strauji piecēlās, pieliecās man klāt un noskaldīja:

—   Pilsone Maļceva, jūs esat arestēta!…

» » •

3. nodala

Maskava. Šoseja.

1978. gads. Nakts no 8. uz 9. janvāri.

Naktī bija krietni piesalis, un šoseja, pa kuru Andropova netīri pelēkā volga lēnām, kā ošņādama uz noledojušā asfalta neredzamas pēdas, ripoja uz Ļeņina kalniem, kur atradās Anilreja Gromiko rīcībā nodotā valdības vasarnīca, atgādināja slikti uzslietu slidotavu. Mašīna nemitīgi slīdēja, un labās puses pakaļējais ritenis vairākas reizes bistami nostnķējās gar ietvi. Andropovs savu volgu izmantoja ārkārtīgi reti, galvenokārt ar to brauca viņa dēls. KGB šefam nekad nebija paticis sēdēt pie stūres, tā pazaudēto laiku viņš uzskatīja par bezcerīgi zemē nosviestu — braucot taču bija jāuzmana kājāmgājēji, kas šķērsoja ielas, jāskatās uz ceļa zīmēm un jāuzmana citu braucēju manevri, protams, jāpievērš vērība visādām blakuslietām un jākoncentrējas mazsvarīgām domām, atstājot novārtā daudz svarīgākus jautājumus, kas prasīja galēju uzmanību un milzīgu iedziļināšanos…

Andropovs nicināja Brežņeva plebejisko aizraušanos ar grezniem automobiļiem, viņam riebās, viņaprāt, perversā dāvināto ārzemju limuzīnu kolekcionēšana, ar kurām uzačotais ģenerālsekretārs azartiski kā lielas un nabadzīgas ģimenes pastarītis mīlēja "izvizināties", izspiezdams no jaudīgajiem dzinējiem maksimālo ātrumu un "devītnieka" šefam, kas pasažiera sēdeklī varonīgi mēģināja gādāt par sava varenā šefa drošību, jūsmīgi saukdams "Nē, vai nav maucība, ģenerāli Prot tak rie lcuņas pakaļas ķerras taisīt, nelieši tādi!"

Brežņevs, kurš jo gadus, jo vairāk degradējās, braukalēšanu ar lepnajām mašīnām, kas pārstāvēja pasaules autorūpniecības pēdējo vārdu, uzskatīja par vienīgo dzīves vērtību un atzina to par iepriecinājumu, kuram nevar līdzināties nekas. Reizēm pat politbiroja sēdēs šļupstošais ģenerālsekretārs, nepiespiesti kā valdības trakomājas neformālais barvedis, pārtrauca svarīgu ārpolitikas un tautsaimniecības jautājumu apspriešanu, aicinādams visus politbiroja locekļus pasūtīt pie velna to sūda Caušesku un visiem bariņā doties uz garāžu, kur katram atradīsies pa piemērotam vāģim, bet bārā saldētavā — pa pudelei kārtīgi atdzesēta "sūtņu" šņabja…

Domās klīzdams gar politbiroja sēžu galdu, Andropovs pavirzījās mazliet pa labi no Brežņeva un apstājās pie krēsla, kuru allaž ieņēma Andrejs Andrejevičs Gromiko — šis sakumpušais vīrs ar greizo muti. Nolicis pār stūri un cieši vērodams ceļa izplūdušās kontūras, uz kura tik vēlā stundā nemanīja neviena braucēja, Andropovs nesekmīgi pūlējās atvairīt nemieru, ko bija izraisījis dīvainais nakts zvans. T as nu nepavisam nebija pieredzes bagātā ārpolitikas klostera priekšnieka garā. Augstākā varas ešelona pārstāvju šaurajā lokā Gromiko bija pazīstams ka noslēgts, smaga rakstura cilvēks, kurš nemēdza ielaisties kompromisos, viņš bija arī gaužām nesabiedrisks un neatzina ne sadzīvisku greznību, ne bajāriskas izpriecas uz neskartas dabas fona, ne citas tamlidzīgas galminieku izpriecas.

Andropovs, kura rīcībā bija visaptveroši un izsmeļoši dati par katru no Kremļa augstākajiem varasvīriem, par PSRS ārlietu ministru zināja daudz ko tādu, ko Gromiko pats, ļoti iespējams, jau sen bija aizmirsis. Neticami plašie un ar isti proletārisku māku noslēptie KGB arhīvi, kurus veidoja neskaitāmi biezu biezie sējumi un kas pa kripatiņai vien bija vākti jau kopš Artuzova un Menžinska laikiem, savās ģeoloģiskajās dzīlēs slēpa arī kādu krietni vien uzblīdušu mapi, uz kura nezināma skrivera kaligrāfiskajā rokrakstā bija uzvilktas tikai divas rindiņas: "Gromiko, Andrejs Andrejevičs. Glabāt mūžīgi." Tā bija viena no pirmajām mapēm, ar kuras saturu Andropovs iepazinās gandrīz tūlīt pēc stāšanās KGB priekšsēdētāja amatā. Aizslēdzis kabinetu un nosēdējis pie mapes satura vairāk nekā divas stundas, viņš toreiz bija daudz ko sapratis par šī varenā cilvēka dzīvesveidu un raksturu. Un jau toreiz viņš bija sev nosolījies nekad un nekādos apstākļos, ja vien neradīsies galēja nepieciešamība, neaiztikt Andreju Gromiko. Kaut arī daži no dokumentiem, piemēram, kāda padomju pārstāvniecības Vašingtonā līdzstrādnieka ziņojums, kas bija datēts ar 1943. gada 13. septembri un vēsdja par PSRS ārkārtējā un pilnvarotā vēstnieka ASV biedra Gromiko, Andreja Andrejeviča, un Jaunzēlandes vēstniecības preses sekretāres Elisas M. Stefensas intirau tikšanos ārpilsētas moteļa "Abolītis" 14. numurā, kā arī šim dokumentam pievienotās trīs fotogrāfijas, kurās elegantais, kalsnējais un tolaik vēl samērā jaunais Andrejs Gromiko bija iemūžināts lidzās skaistai, tumšmatainai sievietei, kādu dienu varēja arī sagraut to nesatricināmā un uzticamā ļeņinieša un "Ļitvinova tipa" diplomāta tēlu, kādu Gromiko bija rūpīgi veidojis visu savu mūžu…

Andropovam nepatika rakņāties sevi un pētīt, kādi kuro reizi varētu būt viņa rīcibas patiesie cēloņi, viņš uzskatija, ka pārliecīga sentimentalitāte vai vājība pret kādu konkrētu cilvēku ir nepieļaujama greznība tāda ranga politiķim, kā viņš. Tajā pašā laikā viņš nekad neaizmirsa, kāda loma Gromiko ir bijusi viņa likteni. Tajā pašā bruņu seifā noglabātajā mapē viņš bija atklājis, ka savulaik tieši Gromiko lielā mērā izšķīris viņa politisko nākotni. Tā bija ar 1956. gada novembri datēta mašīnraksta lapa, privātas telefona sarunas pieraksts, un ši saruna bija notikusi starp Hruščovu un Mikojanu divas stundas pirms Hruščova izlidošanas uz Rumāniju, bet no turienes uz Brioni salu Dienvidslāvijā, kur Hruščovs tikās ar Josipu Brozu Tito. Tikai nedaudzi, ja neskaita pašu Andropovu, varēja nojaust, kāpēc šis slepenais dokuments bija iešūts tieši Gromiko personiskajā lietā. Dokumentā bija runa par Ungārijas notikumiem.

Piepeši pavisam skaidri Andropovam atmiņā atausa skats uz Budapeštas drūmajām ielām 1956. gada novembri, uz kurām no visām pusēm tika atklāta automātu un ložmetēju uguns. Namu sienas bija šāviņu un ložu sacaurumotas, tukši, ar izsistiem stikliem vai aiznagloti ar dēļiem rēgojas veikalu skatlogi un vitrīnas, ielu krustojumos, kā zemē ieauguši, stāvēja padomju tanki ar cieši aizvērtām lūkām, vientuļas lodes ar pretīgu svilpoņu atlēca no bruņās kaltajiem briesmoņiem, nenodarot tiem ne mazāko ļaunumu… Si aina bija tik skaidra, it kā nebūtībā jau nebūtu nogrimuši vairāk nekā divdesmit gadi, it kā dzīve būtu apstājusies tais drausmajās, vējainajās rudens dienās, kad uz reālu trešā pasaules kara izcelšanās draudu un Austrumeiropas komunistiskā bloka iespējamās sairšanas fona izšķīrās arī viņa, Andropova, personiskais liktenis.

To, cik tuvu ir viņa karjeras noriets, Andropovs saprata tikai tad, kad uz Budapeštu speciāla misijā un ar neierobežotām pilnvarām atlidoja Mikojans un Suslovs. Tas, ka ieradās arī Suslovs, kurš praktiski nekad neatstāja Maskavu un bija izdaudzināts tikai un vienīgi par teorētiķi, Andropovu neuztrauca. Suslovam nebija ne pieredzes, ne ķēriena organizatoriskos jautājumos. Toties Mikojans…

Tolaik uz Hruščova rakstāmgalda Kremļa kabinetā jau gulēja trīs analītiski ziņojumi, ko bija parakstījis PSRS ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks Ungārijā Jurijs Andropovs. Un uz katra no tiem bija KGB priekšsēdētāja ģenerāļa Serova rezolūcija: "Pilnībā piekritu!" Šajos ziņojumos konflikta atrisināšanai Ungārijā tika ieteikts lietot spēka paņēmienus: ievest lielu karaspēka kontingentu, bez žēlastības apspiest bruņotā apvērsuma mēģinājumus un fiziski novākt Imri Nāģi — dumpja idejisko iedvesmotāju, cilvēku, kura vārds ungāru jaunatnei bija kļuvis par brīvības simbolu. Un pēkšņi, viskritiskākajā bridi, kad likās, nekas vairs nespēs izmainīt situāciju, Budapeštā ieradās Anastass Mikojans, kurš toreizējā partijas CK prezidijā skaitījās kaut kas līdzīgs "miera balodim". Šis viltīgais, ārkārtīgi gudrais politiķis, kas bija glums kā ziepju gabals, tika uzskatīts par nepārspējamu meistaru kutelīgu jautājumu noregulēšanā starp Kremli un tā Austrumeiropas vasaļiem…

Viņu tikšanās padomju vēstniecībā Budapeštā, kas notika skaņu necaurlaidīgajā šifrēšanas kabinetā, bija īsa: Mikojans pacietīgi uzklausīja Andropova apsvērumus, pačāpstināja lūpas un, zilbes apraudams, ar stipru armēņu akcentu noprasīja:

—    Vai jūs maz saprotat, pie kā var novest jūsu plāna īstenošana?

—    Saprotu, biedri Mikojan. Taču uzskatu šo plānu par vienīgo iespējamo, — Andropovs toreiz bija nepiekāpīgi atbildējis, kaut arī apzinājās, ka, nostādamies pret Mikojanu, viņš, ļoti iespējams, iedzīvojas visbīstamākajā ienaidniekā visas savas politiskās karjeras laikā. Mikojans, kuram bija ļoti liela ietekme uz Hruščovu, varēja panākt, ka iebrukums tiek atcelts, piedāvāt kādu alternatīvu konflikta atrisināšanas veidu, nepieļaujot asinsizliešanu, un tad… Taču atpakaļceļa vairs nebija, un Andropovs nolēma spēlēt uz visu banku.

Pēc trim stundām Mikojans aizlidoja atpakaļ uz Maskavu. Kas tieši norisinājās galvaspilsētā, Andropovs toreiz tā ari neuzzināja. Bet jau nākamajā dienā divas divīzijas, ko komandēja maršals Ivans Koņevs, vārda tiešā nozīmē Budapeštu noslīcināja asinis. Imre Nāģs pēdējā mirklī aizbēga uz Dienvidslāviju, lai paglābtos maršala Tito paspārnē, Koņevs un Serovs par Budapeštas operāciju saņēma Suvorova ordeni, bet par Ungārijas sociālistiskās strādnieku partijas vadoni tika iecelts tieši šai nolūkā no.cietuma izpestītais Jānošs Kādārs… Salīdzinoši nelielās ar automātiem apgādātās zaļknābju grupas bruņotās sacelšanās apspiešana ar spēka metodēm stratēģiski izvērtās par Andropova uzvaru un iznicinošu Mikojana sakāvi. Un tikai sešdesmito gadu beigās, jau kļuvis par KGB priekšsēdētāju, Andropovs beidzot uzzināja, cik tievā matiņā ir karājies viņa liktenis. Šo stenogrammu viņš gluži kā dzejoli atcerējās no galvas.

Mikojans: Vēl viss nav zaudēts. Ir jānogaida, jāpavēro, kāda būs notikumu attīstība, bet nekādā gadījumā nedrīkst iesaistīt karaspēku!

Hruščovs: Ko tu gribi panākt, Anastas? Tur kar un slepkavo komunisms, bet mēs sēdēsim, rokas klēpī salikuši, un gaidisim, kad amerikāņu tanki būs pie mūsu robežām? Mums ir jāpalīdz ungāru strādniekiem, mūsu šķiras brāļiem. Vēsture mums nepiedos neuzņēmību un mazdūšību…

Mikojans: Iespējams, ka tevi nepareizi informē, Ņikita. Apdomā labi…

Hruščovs: Tā vis nav, Anastas. Andropovs ir ļoti labs vēstnieks un gudrs cilvēks. Es par to speciāli apjautājos Gromiko. Tieši tā viņš Andropovu raksturoja. Turklāt lēmums jau pieņemts. Mēs visu apspriedām un neatradām citu izeju. Tu domā, ka man ir viegli?

Mikojans: Ja sāksies asinsizliešana, nudien nezinu, ko es sev izdarīšu!

Hruščovs: Anastas, tu esi prātigs cilvēks. Padomā, pavērtē, visu kārtīgi apsver, un tu redzēsi, ka pieņemts vienīgais pareizais lēmums. Pat tad, ja līs asinis, tās mūs pasargās no vēl lielākas asinsizliešanas! Padomā, un tu pats to sapratīsi…

Šai vietā stenogramma pārtrūka. Andropovs vairākkārt bija centies noskaidrot, kuram gudriniekam gan ienācis prātā iešūt šo dokumentu Gromiko personiskajā lietā, kurš ir bijis tas nezināmais analītiķis, kas tik spoži izpratis šā dokumenta galveno vērtību — pierādījumu tam, ka Andrejs Gromiko faktiski ir piesedzis jauno un godkārigo vēstnieku, taču tā ari nebija to uzzinājis.

— Nu, nē, — Andropovs prātoja, uzmanīgi, lai mašīna nesāktu griezties kā vilciņš, spiezdams bremzes. — Viņš nezvanīja tāpat vien. Un tā nav nekāda kārtējā politiskā intriga — intrigās Gromiko neielaižas. Principā. Bet kas tad tas varēja būt…

Vecuma, dienesta stāvokļa un politbirojā veicamo pienākumu ziņā Andropovs bija viens no pirmajiem, ja ne pats pirmais to nedaudzo vidū, kuri varētu kļūt par vecuma nevaribā sligstošā Leonida Brežņeva potenciālajiem aizstājējiem. Šis un vienigi šis apstāklis varēja būt Gromiko telefona zvana iemesls. Bet ja tā, tas nozimēja, ka kaut kas nav kārtibā, ka acīmredzot draud kādas briesmas.

—    Kas nu būs, būs! — Andropovs nodomāja, pārslēgdams ātrumu. — Tad jau redzēs, ko teiks "misters Nē"…

—   Vai gribi karstu tēju? — Gromiko, ieāvies velteņos, ar zaķādas cepuri galvā un uz rupja pašadita svītera uzmestu pelēku vateni mugurā izskatījās pēc visparastākā Maskavas sētnieka — trūka vēl tikai slotas. Ar visu pārējo nesaderējās vienīgi brilles smalkā franču ietvarā — pa gabalu bija redzams, ka tās nav padomju "Optikas" ražojums.

Slepus pasmīnējis par nepiedienigo, neviļus prātā ienākušos salīdzinājumu, Andropovs nodauzīja pie zābakiem pielipušo sniegu, norīvēja tos uz blīvā metāla sieta pie kāpnītēm un piekrītoši pamāja:

—   Labprāt, Andrej Andrejevič.

Pa koka pakāpieniem uzkāpis tradicionālajā krievu manierē (rupji tēsti baļķi, ar kokgriezumiem rotāts jumta čukurs un logu apmales) celtās kotedžas lievenī, Andropovs, sekodams namatēvam, caur koka paneļiem apšūto priekšnamu nonāca ērtā hallē, kur turpat trešdaļu telpas aizņēma no dedzinātiem ķieģeļiem mūrēts kamīns, tajā liesmoja uguns un sprakšķēja nedaudz savilgusi malka.

—   Atģērbies, Jurij Vladimirovič, iekārtojies, — Gromiko pamāja uz masīvu šūpuļkrēslu. — Es tūlīt nākšu, uzliešu tikai tēju…

Nozudis aiz koka izvirzījuma, kas halli nodalīja no virtuves, namatēvs patiešām viesi atstāja vienatnē tikai uz dažām minūtēm, Andropovs paspēja vienīgi novilkt mēteli un pakārt to uz veclaicīga koka pakaramā, kad Gromiko jau atgriezās, nedaudz šļūkādams kažokādas čībās ieautās kājas un uz krāšņās sudraba paplātes nesdams glāzes, konfekšu vāzītes un vēderainu, apgleznotu tējkannu. .

Nolicis paplāti uz apaļā galdiņa blakus krēslam, Gromiko piegāja pie kamīna, paņēma garu un tievu metāla biguli, sabikstija kamīnā pagales un, uz viesi neatskatīdamies, teica:

—   Pirms divām stundām pie manis Smoļenskas laukumā bija ieradies Vēbers.

Andropova roka ar liešanai pacelto tējkannu uz mirkli sastinga gaisā.

Akurāti pieslējis biguli pie kamīna, Gromiko pievilka pie galdiņa nelielu tabureti, apsēdās uz tās un ar interesi paraudzījās uz Andropovu.

—   Ko teiksi?

—   Dīvaini.

—   Ko m sauc par dīvainu?

—    CIP rezidents PSRS ārlietu ministra kabinetā… — Andropovs kā pie sevis domīgi novilka, rūpīgi nolikdams tējkannu atpakaļ uz paplātes.

—   Vai tad tev nezinoja, ka biju ar mieru vinu pieņemt?

—   Nē.

—   Tavi zeļļi slikti strādā, Jurij Vladimirovič, — Gromiko pavīpsnāja.

—    Mani zeļļi strādā labi, Andrej Andrejevič, — pār Andropova plānajām lūpām pārslidēja smaida atblāzma. — Vienkārši jūs neesat viņu novērošanas objekts.

—   Kā to saprast? — Gromiko sarauca pieri. — Neizraisu interesi? Neesmu bīstams? Esmu izpelnījies mūsu slaveno orgānu neierobežotu uzticību?

—   Andrej Andrejevič, — Andropovs klusi pārtrauca namatēvu. — Kas noticis? Ko no jums gribēja Vēbers?

—   KGB nevēlas velti zaudēt laiku, — Gromiko sev zem deguna noburkšķēja.

—Ko viņš gribēja?

—   Piedāvāja darījumu.

—   Kāpēc tieši jums?

—   Padomā pats.

—  Vai tas ir kaut kas tāds, kas vērsts personiski pret mani?

—   Tātad viņš nebūtu nācis pie manis, bet gājis pie Romanova.

—    Tātad viņi negrib ieriebt personiski man, bet vēlas panākt kaut ko konkrētu?

—     Neaizraujies ar teorijām, Jura, — Gromiko viesi

pārtrauca. — Kā vadībā darbojās Topoļevs?

—   Manā.

—   Ko vēl tu gribi zināt?

—   Ko Vēbers grib?

—    Lai tas atsauktu no Latīņamerikas kādus trīsdesmit manus darbiniekus, kuri, kā mums labi zināms, īstenībā darbojas tava resora labā.

—    Tik vien! — Andropovs pavīpsnāja. —Jā, apetītes

viņiem netrūkst!

>

—    Nebija jau atsūtīts kāds nieka bandinieks, — ministrs norūca. — Bija ieradies pats CIP rezidents. Tā sakot, neoficiāli oficiālā līmenī.

—   Un kādi ir viņu trumpji, Andrej Andrejevič?

—    Topoļeva liecības, — lēnām, ar vāji slēptu nicinājumu Gromiko novilka. — Varen runigs izrādijies tavs rokaspuisis, Jura. Jā, ir nu gan laiki…

—   Un kas vēl?

—   Liecinieki.

—   Daudz?

—   To viņš neprecizēja.

—   Un ar ko viņš draudēja?

—   Kā parasti, Jurij Vladimirovič: solījās, ka viņu pārstāvis nāks klajā ar paziņojumu ANO, ka tiks sarīkots trādirīdis presē, izraisīts starptautisks skandāls, ka mūsu diplomāti masveidā tiks izsūtīti no Latīņamerikas zemēn… Pietiks, vai gribi vēl?

—   Jūs runājat par tēju? Paldies, vairāk negribas. Un jūs domājat, ka turpat trīsdesmit mūsu darbinieku atsaukšana paliks nepamanīta?

—  Jūsu darbinieku, Jurij Vladimirovič. Jūsējo!

—    Nu, labi, — Andropovs nopūtās. — Pieņemsim, ka manējo.

—   Ko tu iesaki?

—    Es vēl nezinu… — Andropovs nolika glāzi. — Pagaidām nezinu, Andrej Andrejevič. Par kādiem deviņdesmit procentiem tā, protams, ir tikai blefošana…

—    Tu runā par lieciniekiem? — Gromiko ieinteresēts apjautājās.

—   Ne tikai. Galu galā Topoļevs zināja vienīgi to, ko vajadzēja zināt. Ari tā, protams, nav viela, ko izklāstīt arodbiedrību sapulcē, bet… nav arī mirstamā vaina.

—   Un kā ar pārējiem desmit procentiem?

—   Te nu Vēbers nemānās.

—   Tu zini, par ko ir runa?

—   Zinu.

—   Un cik cilvēku tur ir iesaistīts?

—   Būtībā tikai viens.

—   Kas?

—   Kāda sieviete…

—   Ārzemniece?

—   Mūsējā.

—   Tavs kadrs, Jurij Vladimirovič?

—   Tur jau tā lieta, ka nē! — Andropovs nomurmināja.

—   Kur viņa ir?

—   Slapstās.

—   Nu, un kur tad ir problēma, Jura?

Gromiko nesteidzīgi piecēlās no taburetes un piegāja pie kamīna, tad neizpratnē atskatījās uz viesi. — Kas tur īsti ir par vainu?

—   Meklējam.

—   Un tik sekmīgi, ka mani manā dienesta kabinetā šantažē CIP rezidents?

—    Tas nav tik vienkārši, Andrej Andrejevič… — Andropovs noņēma brilles un sāka tās slaucīt sniegbaltā kabatlakatā. — Domāju, ka diez vai jūs interesē detaļas…

—     Pareizi domā, — Gromiko atburkšķēja. — Man pietiek ko noņemties ar saviem intrigantiem!…

—   Kad jums jādod atbilde?

—   Tas tika formulēts diplomātiski: "visdrīzākajā laikā".

—   Vai ar divām diennaktīm varu rēķināties?

—  Mēģināsim kaut kā novilcināt, — Gromiko pamāja un atgriezās pie galda. — Bet ja nu jums neizdosies, ko tad?

—    Tad es vēlreiz lūgšu mani uzcienāt ar tēju, — Andropovs sāji pasmaidīja. — Lai vienotos par manu atkāpšanos no amata…

—  Tikai, lūdzu, bez uzspēlētiem žestiem! — Gromiko saviebās un pacēla balsi. — Neesam jau bataljona mācībās, un tu neesi motorizēto strēlnieku vada komandieris. Vai tu vismaz saproti, kāpēc es te nakts vidū rīkoju tējas dzeršanu, kaut īstenībā man nekavējoties vajadzētu informēt politbiroju un veikt ārkārtējus pasākumus?

—    Es saprotu, Andrej Andrejevič, — klusi sacīja Andropovs, un, uzlicis brilles atpakaļ uz deguna, nozibināja to tumši ietonētos stiklus. — Es to saprotu, tāpēc vienmēr esmu jūs cienijis un turpināšu cienīt.

—  Ja tā, — Gromiko balss nedaudz atmaiga, — tad dari, ko vari, lai šo 1iem nokārtotu, Jura! Par katru cenu! Tagad tev noteikti vajadzētu noturēties seglos, vai tu mani saproti? Viņa dienas ir skaitītas, ilgāk par pāris gadiem viņš vairs neķeips. Un kas tad notiks ar valsti, vai esi par to padomājis? Praktiķu vairs nav palicis, vieni vienīgi ielikteņi ar ambīcijām galvas vietā. Es jau esmu vecs, Suslovs visu mūžu nodzīvojis, ideologus dresēdams, joprojām to vien zina, kā vicināt mācību grāmatas. Ak, vai, kā es neciešu šo cīņu par varu! Kamēr viss iet gludi, gribot negribot viņi atzīst tavu autoritāti. Bet vajag tikai paklupt — un cauri, Andropov! Dzīvu aprīs un vēl aplaizīsies! Sapūdēs kā pēdējo nabagu. Un neviens tev nepalīdzēs. Man tas riebj, Jurij Vladimirovič. Valsts ir slima, jau sen un smagi slima. Tai nepieciešamas kardinālas izmaiņas, nepieciešami spēcīgi kadri, cilvēki, kas prot domāt, nepieciešama kārtība un disciplīna. Lai beidzot tiktu ārā no šiem mēsliem. Lai galu galā tā nesabruktu pavisam. Un tāpēc es tev saku: tiec ar to galā. Atrodi kādu risinājumu. Ja vajadzīga mana palīdzība, tu tikai pasaki, es atbalstīšu. Bet rīkojies! Un ātri!

—   Paldies jums, Andrej Andrejevič.

—   Pateicies darbos. Tikai darbos…

4. nodaļa

PTR. Vilciens.

1978. gads. Nakts no 8. uz 9. janvāri.

Man aizrāvās elpa un iekšēji viss it kā pārtrūka. Tā, trosēm trūkstot, lielā ātrumā melnā šahtā gāžas lifta kabīne. Es neko nesapratu, situācija bija tik muļķīga, ka, ja vien manas rokas nebūtu iekaltas roku dzelžu spīlēs, kas sāpigi griezās locitavās, es domām, ka redzu murgainu sapni.

—    Kāpēc tu to izdariji, Mišin? — es klusi taujāju. — Gribi mani nodot viņiem, ja?

—    Un vai tad nedrīkst? To aizliedz Hāgas konvencija?

—   Bet kāpēc, paskaidro taču — kāpēc?!

—    Neko es tev netaisos skaidrot, — Vitjiks atcirta un turpināja kūpināt cigareti. — Sēdi rāmi un nespārdies. Viss notiek pēc plāna. Pēc manējā.

—   Stulbenis! — es iekliedzos, juzdama, kā man straumēm sāk plūst asaras. Šai bridi ienīdu visu pasauli un sevi visvairāk.

—   Tu esi pārliecināts, ka tādā veidā izlūgsies viņu piedošanu? Viņi taču novāks gan tevi, gan mani. Vai tiešām, tu, Jūdas, iedomājies, ka tie tavi miesnieki atzinīgi novērtēs tavu timurisko rīcību un ļaus tev mierigi nosprāgt no vecuma?…

—   Maļceva, tu man esi apnikusi! — Vitjiks vēsā mierā atcirta, viņa balsi nebija ne mazākā naida. — Aizveries un ļauj man koncentrēties…

Gaitenī dzelžainā rakstā sāka klaudzēt zaldātu zābaki.

—   Dabiskā nāvē tu nemirsi, Vitjik, — es nočukstēju, juzdama, ka asaras sāk tecēt aiz kakla korsetes. — Tas ir vienīgais, par ko esmu pilnīgi droša…

—     Mēs abi nemirsim dabiskā nāvē, draudzene, — viņš klusi atsaucās. — Tāds nu reiz mums, krieviem, ir liktenis. Vai "Internacionāli" atceries? Redzi, nu…

Kupejas durvis ar jau ierasto čērkstoņu strauji atsprāga sānis un pusapgaismotajā šaurajā kupejas būrī vienlaikus iespraucās trīs plecīgi stāvi. Pirmais no viņiem — melnā mēteli ģērbies vīrietis ar zemu pār acīm sastumtu platmali tūlīt apsēdās uz manas guļvieta^ kā dzivu barjeru durvju ailē atstādams divus kareivjus ar automātiem uz krūtīm.

—   Dokumentu pārbaude!… —viņš poliski iesāka, bet tad viņa skatiens apstājās pie manas pistoles, kas vientulīgi mētājās uz galdiņa. Civildrēbēs ģērbtā vīrieša reakcija bija zibenīga: viņš izrāva no azotes pistoli un, vērsdams tās stobru no manis uz Vitjiku un no Vitjika uz mani, iebrēcās:

—   Rokas! Visiem rokas aiz galvas!!!

Abi kareivji vienlaicīgi kā pēc komandas un sinhroni kā godasargi pie Kremļa sienas pagrieza pret mums automātu stobrus.

—   Ko klaigā, priekšniek? — Vitjiks, brivi un nepiespiesti kā dzimis Varšavietis, poliski ierunājās. Viņš uzslējās sēdus un ar abām rokām atspiedās pret ceļgaliem. — Novāc taču savu šaujamo, stulbeni! Novāc tūliņ, pat, citādi tev visu atlikušo mūžu nāksies to rūgti nožēlot.

—    Kas tu tāds esi? — teica Mišins, nenovērsdams no Vitjika pistoli.

—    Apakšpulkvedis Viktors Mišins. PSRS KGB pirmā pārvalde. Vari man no žaketes krūškabatas izņemt apliecību… Ņem, ņem, nebaidies…

Uzmanīgi, kā paredzēdams kādu viltību, civilais paņēma no galda izlādēto pistoli, aplūkoja to un iebāza sev kabatā. Tad pamāja vienam no kareivjiem. Tas bailīgi piegāja pie Vitjika, ar pirkstu galiem izķeksēja viņam no krūškabatas apliecību sarkanos vākos un iedeva to priekšniekam. Civilais ar skatienu ieurbās apliecības titullapā, tad pāršķīra lappusi un beidzot, krietni vien apjucis, jautājoši pablenza uz Vitjiku.

—    Redziet, pan… Man pavēlēts par visu nekavējoties ziņot priekšniecībai.

—   Kas tad to tā pavēlēja?

—    Tā nav tava darīšana! — civilais atcirta, taču bija redzams, ka viņš ir nobijies.

—    Paklausies tu, konfederātu dirseli, — Vitjiks nu jau krieviski uzsvērti laipni sacīja, ar savām tīģera acīm joprojām nikni urbdamies sarunu biedrā.

—Tas, ko es tev tagad teikšu, attiecas tikai uz tevi, jo taviem cietpauriem ar to nav nekāda sakara. Tāpēc klausies un iegaumē — ja m, apdauzītais sumpurni, man šajā pašā mirklī nesagādāsi mašīnu arestētās konvojēšanai un drošu apsardzi, kas mūs pavada, pat jūsu sūda Gereks par tavu galvu nedos ne pušplēsta graša! Es tevi izķidāšu pats savām rokām, un pārpalikumu bez garām runām noslīcināšu atejvietā! Nu, vai tu beidzot saprati, slepenpolicijas smerdeli, vai tev to visu vēl pārtulkot poliski?

—   Sapratu, pan, — civilais klusi atsaucās. — Bet…

—  Ja saprati, tad izpildi! Zaldātus atstāj tepat, lai pieskata šo dāmiti. Bet pats joz uz staciju, un lai uz karstām pēdām būtu mašīna!

—   Man ir jāziņo…

—    Kam jāziņo, mēslu bambuli?! — Vitjiks ierēcās tā, ka viņam uz kakla uztūka dzīslas. — Kam un ko tu ziņosi?! Notiek PSRS KGB pirmās izlūkpārvaldes slepena operācija, stulbais poli! Svešā teritorijā! Vai tu to apjēdz, mēsls tāds, ka tā ir sle-pe-na?! Vai tu, sprāgoņa, gribi, lai par to izbazūnētu pa visām jūsu sūdaino vojevodistu žandarmērijām?! Varbūt to vēl vajadzētu nodrukāt jūsu kretīniskās "Trybuna Ludu" pirmajā lappusē?! Marš pēc mašīnas! Un nevienam ne vārda! Nevienam! Sakarus neizmantot! Par nepaklausību — pie sienas! Skriešus— marš!…

Civilais jau gribēja mesties ārā, bet Vitjiks viņam vēl uzkliedza: . .

—   Ei, m!

—   Kas ir? — polis pussolī apstājās.

—    Atdod pistoli, auna piere! Tas taču ir viņas ierocis! Lietiskais pierādījums!

Polis kaut ko nomurmināja, pastiepa Vitjikam pistoli un nozuda…

Lai gan iniciatīva bija pārgājusi Mišina pusē, abi kareivji joprojām mūs neizlaida no acīm. Acīmredzot krieviski viņi ne vārda nesaprata, taču aptvēra, ka norisinās kaut kas svarīgs, un, tā arī nesaņēmuši no sava priekšnieka nekādas instrukcijas (viņš tā steidzās, ka, manuprāt, par to vienkārši neiedomājās), turpināja turēt mūs ar Vitjiku uz grauda. Citiem vārdiem sakot, rīkojās augstākajā mērā loģiski.

Turpretī mana skolas biedra izdarībās — un tas mani tik ļoti pārsteidza, ka pat asaras nožuva, — no loģikas nebija ne miņas. To es sapratu gandrīz tajā pašā brīdī, kad viņš sāka lamāt civilo. Mišins visu darija pavisam citādi, nekā to prasija situācija. Kaut kas te nebija kārtībā…

"Ja viņš patiesi ir nolēmis mani nodot drošībniekiem un tā izpelnīties augstas priekšniecības piedošanu," es prātoju, "kjipēc tad bija vajadzīgs tāds jampadracis ar draudēšanu un specmašīnas pieprasīšanu? Ja Vitjiks tiešām gribēja ievērot slepenību, kāpēc tad jāsarīko šāda tīša izrādīšanās — roku dzelži, izlādēta pistole, kas nekaunīgi nolikta visredzamākajā vietā? Daudz vienkāršāk un dabiskāk taču būtu mierīgi ļaut pārbaudīt dokumentus, aizbraukt līdz Varšavai un tur ar plašu žestu nodot mani padomju vēstniecības KGB kuratora rokās. Protams, tādā gadījumā, ja patruļai rastos kādas aizdomas, ja tie mani sazīmētu noziedznieci, kuru medī divu sociālistisko valstu izlūkdienesti, tad jā — tad tiešām būtu kaut kāda jēga gan rādīt apliecību, gan sabrēkt uz patruļas vecāko… Bet Vitjiks pat nenogaidīja tādu notikumu pavērsienu, viņš tīšuprāt pats apsteidza varbūtējos sarežģījumus. Kāpēc? Un kāpēc viņš polim aizliedza izmantot sakarus un ziņot priekšniecībai? Vai viņš nolēmis sagādāt Andropovam mīļu pārsteigumu un ar mani pie rokas ierasties tieši Lubjankā? Bet varbūt viņš vienkārši neuzticas poļu pretizlūkošanas dienestam? Vai ari?…" Es, nudien, vairs nezināju, ko domāt.

Pēc piecām minūtēm civilais atkal parādījās durvju ailē.

—   Nu? — Vitjiks jautājoši pacēla acis.

—   Viss kārtībā, pan! —polis klusi raportēja.

—   Kas būs pie stūres?

—   Šoferis, — civilais neizpratnē paraustīja plecus.

—   Braukt proti?

—   Protu.

—   Tad tu pats sēdīsies pie stūres.

—   Kur ir mašīna?

—   Aiz stacijas.

—   Vai tur var nokļūt nepamanīti?

—   Var.

—   Tad ejam!…

Man uzmeta uz pleciem mēteli, ari Mišins nesteidzīgi saģērbās, un mēs izgājām no vagona, tikai nevis uz perona, bet uz rezerves sliedēm, vilciena pretējā pusē. Pa priekšu gāja civilais, nesdams manu somu. Vitjiks, piemrēdams mani aiz elkoņa, lai es nepakluptu pret sliedēm, turējās vidū, bet gājienu noslēdza automātisti. Varšavas vilciens īsi nosvilpās un aizripoja, un es paguvu tikai saskatāt pie tambura loga pieplakušo ūsainā pavadoņa seju. Mēs pagājām garām stacijas ūdenssūkņa ēkai, apgājām apkārt pa pusei sniegā iepurinātām ogļu un šķembu kaudzēm un caur kādu novārtā pamestu pagalmiņu izgājām uz šauras ieliņas. No šejienes bija labi saskatāmas divas augstas tērauda fermas ar starmešiem, kas apgaismoja stacijas laukumu un peronu.

— Tālāk neiesim, — Mišins pavēlēja. — Aizsūti kādu pēc mašīnas, lai piebrauc to šeit…

Civilais pagriezies deva komandu vienam no automātistiem. Tas pārmeta ieroci pār muguru un gariem zaķa lēcieniem aizcilpoja uz staciju. Atspiedušies pret koka sētu, mēs klusēdami stāvējām, un arī visapkārt valdīja klusums. Man piepeši ļoti sagribējās uzsmēķēt. Tik ļoti, ka pat sirds iesāpējās. Taču prasīt, lai kāds izpalīdz, man negribējās. Beidzot kaut kur tepat tuvumā ierūcās motors, un pēc dažiem mirkļiem mums līdzās nobremzēja policijas gaziks. Mani žigli iegrūda ar brezentu pārvilktajā mašīnas aizmugures nodalījumā. Nebiju vēl lāgā apsēdusies uz cietā, šķautņainā sēdekļa, kas stiepās gar mašinas malu, kad no abām pusēm mani jau cieši saspieda divu automātistu pleci. Vēl trīs brašuļi nosēdās preti un, automātus starp ceļgaliem iespieduši, neizteiksmīgiem skatieniem sāka blenzt uz manu pusi.

Gaziks ierēcās un palēkdamies uzņēma apgriezienus.

Pieci jaunie puiši, kuru sabiedrībā biju nonākusi, pateicoties Mišina nodevībai vai vājprāta lēkmei, nekādās sarunās ar mani, kā nopratu, ielaisties netaisijās. Pirmajā bridi nodomāju, ka sarunāties viņiem aizliedz reglaments. Atmiņā uzpeldēja fragments no kādas filmas par varonīgo padomju miliciju, kur viens kopts un gludi skūts virsnieks bargi piekodināja: "Ar arestētajiem nerunāt!" Bet tad es atcerējos savu drūmo atspulgu Marijas spogulī un aptvēru, ka arī es, būdama šo puišu vietā, nemēģinātu ievadīt sarunas ar sirmu nožēlojama paskata nīkļu kakla korsetē.

Jāteic, ka brašo poļu armijas pārstāvju gandrīz vai demonstratīvā nepatika pret manu personu īstenībā man bija pat ļoti pa prātam. Radās iespēja visu mierīgi pārdomāt. Ar katru mirkli aizvien vairāk pārliecinājos, ka pirmajā bridi tik acīmredzamais variants, ka Vitjiks mani elementāri nodod KGB rokās, īstenībā tik acīmredzams nemaz nav; runājot rūdītā preferansista un mana mātes Mitišču komunālā dzīvokļa kaimiņa Moiseja Abramoviča vārdiem, kaut kas te neklapēja! Nu nekādi neklapēja!

"Pieņemsim, ka viņš patiešām nožēlo grēkus un vēlas atgūt Lubjankas labvēlību," es, acis pievērusi, prātoju, viebdamās no neciešamās sviedru un zābaksmēra smakas, kas plūda no maniem apsargiem. "Pieņemsim, ka Vitjiks bēguļojot ir tā pārmocījies, ka galīgi zaudējis sajēgu un sācis cerēt, ka Andropovs varētu viņam piedot. Tikai kas gan tādā gadījumā nežēlastībā kritušajam apakšpulkvedim Mišinam būtu jāpaveic, lai čekistu galvgalis — cietsirdīgs, viltīgs un atriebīgs, kā podagras izvārdzināta vecmeita, — pieņemtu atpakaļ savu neceļos noklīdušo killeri un piedotu viņam ne vien nodevību, bet arī ievērojamos zaudējumus, ko viņš nodarijis padomju nelegālu personālsastāvam? Jāiznīcina Kanaveralas rags ar visu startam sagatavoto kosmisko raķeti? Moskviča bagāžniekā jāatved uz Lubjanku pats CIP direktors? Jānoorganizē proletāriska revolūcija Šveicē? Jāpaved ASV prezidenta laulātā draudzene?… Ej nu sazini, varbūt te viņam tiešām piedotu, ja Vitjiks dabūtu gatavu kaut ko tādu. Lai gan ari tādā gadījumā nebūtu nekādu garantiju. Bet cerēt, ka KGB sarīkos pazudušā dēla tēvišķīgu sagaidīšanu tikai tāpēc, ka viņš sagūstījis un izdevis dzimtajam kantorim tik nenozīmīgu personu, kā pilsone V. Maļceva?! Nu, nē, kaut arī Mišins uzvedas visai dīvaini, tik aptaurēts jau nu viņš tomēr vēl nav. Tātad viss, kas patlaban norisinās, tiek darīts ar kādu noteiktu mērķi, tam visam pamatā ir kāds plāns. Tikai man šis plāns nav izklāstīts. Nezinu kāpēc, bet man tas ir noklusēts…"

Visu labi pārdomājusi, es nedaudz nomierinājos. Katra cilvēka dzīvē atgadās dīvaini, reizēm grūti izskaidrojami notikumi. Taču tas, kā tos uztveram, atkarīgs galvenokārt no psiholoģiskā fona. Vieni un tie paši notikumi var izraisīt vai nu paniku un baiļes, vai vienaldzību, vai izmisigas cerības, ka gan jau galu galā viss tomēr beigsies labi. Tobrid, mašīnā, man šķita, ka trešais variants varētu būt visatbilstošākais. Ja mani ari māca bažas, tās galvenokārt radīja neziņa un nespēja orientēties: es nezināju, kurp mēs braucam, uz kuru pusi dodamies un kāds ir mūsu brauciena galamērķis. Vārdu sakot — tipiska apjukuša pasažiera reakcija, kurš iesēdies nepareizā autobusā ■un nonācis pilnīgi svešā vietā.

Sakopojusi visas savas zināšanas ģeogrāfijā (grūti tas nebija, jo nekā daudz jau nebija ko sakopot), mēģināju iztēloties optimālo maršrutu uz glābiņa vietu, ja tāda vispār pastāvēja. "Ja pieļauj, ka Mišins spēlē kaut kādu teijāteri, kura vienīgais mērķis — izpestīt mani no šīs ķēpas, tad kurp gan, uz kuru pusi vajadzētu drāzties gazikam, kas bez žēlastības palēcās katrā grambā?" es prātoju. "Skaidrs, ka viņi nevar ielenkt visu Poliju…"

Gribēju paskatīties pulkstenī un tikai, sajutusi asas sāpes locītavā, atcerējos, ka, pirmkārt, man vairs nav pulksteņa, un, otrkārt, es joprojām esmu saslēgta roku dzelžos. Brezentā, ar ko bija apvilkta mašīnas kulba, nebija neviena paša lodziņa. Zem tā valdīja dziļa tumsa, turklāt, laikam jau ievērojot noteikumus, neviens no maniem apsargiem nesmēķēja. Pēc aptuveniem aprēķiniem pulkstenis varēja būt ap kādiem četriem vai puspieciem…

Tad es, acīmredzot, iesnaudos. Sapnī redzēju garu, šauru tuneli, pa kuru mēs abi ar manu nelaiķa redaktoru, saliekušies deviņos līkumos, kaut kur spraucāmies. Bet kad izspraucāmies, atklājās, ka esam veduši līdz arī zirgu — skaistu, baltu kumeļu, apseglotu ar elegantiem, augstiem segliem. Līdzko es tam tuvojos, zirgs iekrācās un aizauļoja. Skrēju pakaļ, taču nespēju to noķert. Un tad es sāku viņu saukt: "Jūdžin! Jūdžin!…" bet redaktors sminēdams sacīja: "Cik savāds vārds parastam lopiņam. Un kāpēc viņš tā rēc, Valentīna? Tas zirgs taču rēc kā īsts nezvērs, cildenam dzīvniekam tas nepiedien…" Gribēju iebilst, teikt, ka tā tas nav, taču piepeši patiešām izdzirdu drausmigu rēkoņu, it kā plaisām un lūztu zeme un no tās apakšas līstu ārā gigantiskas, dārdošas mašīnas…

No šīs rēkoņas es arī pamodos un pa ieradumam tūdaļ iekšēji saspringu. Gaziks nobremzēja, kāds atsvieda tā brezenta pārsegu un es ieraudzīju Vitjiku. Viņš bija bez cepures, un viņa garie mati plīvoja vējā. Mišins satvēra mani aiz pleciem un izrāva no mašīnas. Man nopakaļ izlēca ari automātisti, kuriem pievienojās civilais platmalē. Un tad es sapratu, kas tautā rēc, turklāt tik skaļi, ka man gandrīz aizkrita ausis. Tas bija liels helikopters armijas aizsargkrāsās. Tā vēderaino fizelāžu rotāja milzīga sarkana zvaigzne.

Propelleru lāpstiņas mežonigi griezās, pieplacinādamas pie zemes sauso zāli.

Vitjiks kaut ko iekliedza civilajam ausī, tas pamāja un, militāri piešāva roku pie cepures. I Ielikoptera dunas bija vaļā un kāds vīrietis lidotāju kombinezonā ar padomju armijas virsnieka cepuri galvā, rokas vicinādams, mūs steidzināja.

Šausmās sastingu.

Vitjiks turēja mani aiz pleciem un sauca:

—   Ātrāk, draudzene!

—   Es nevaru!

—   Ko? Es nedzirdu!

—     Nevaru, Mišin! — kliedzu, cik spēka. — Kājas neklausa!…

—   Ka tavu māti, stulbais meitieti! — Vitjiks ierēcās un iegāza man pamatīgu pļauku. — Tu man te vēl sajauksi visus pātarus, apdauzītā intelbeņķe! Marš uz priekšu, sasodītā dulbure! — un viņš pielika pistoli man pie pakauša. — Uz priekšu, pirms neesmu tev smadzenēs ierīkojis ventilāciju!

Skats, acīmredzot, bija varen iespaidīgs. Paspēju vēl ievērot jauniņo kareivīšu jūsmīgās sejas, viņiem tas viss, iespējams, atgādināja epizodi no kāda amerikāņu kinogrāvēja. Nenoliegšu: uz rēcošā armijas helikoptera fona, gatava kura katru mirkli atrauties no zemes, Mišins ar saviem vējā plīvojošiem matiem un bīstamai noziedzniecei, dzimtenes nodevējai pie pakauša piespiestu pistoli rokā patiešām izskatījās visai impozanti… Ne vairs Polija, bet ista Vjetnama!

Lai nu kā, betMišina draudi līdzēja, skrēju, neprātodama, kā izskatos no malas. Lidotājs mani raušus ierāva rēcošās mašīnas dzīlēs un kā miltu maisu nosvieda uz rievotās grīdas. Tajā pašā mirklī gigantiskā spāre tik strauji uzšāvās gaisā, ka man pakrūtē viss sagriezās. Pārvarējusi nelabumu, pametu skatienu apkārt, bet nekādus sēdekļus neieraudzīju — tas bija kravas helikopters. Lai cik dīvaini, iekšpusē rēkoņa vairs nebija tik apdullinoša. Paripinājos malā, atspiedos pret auksto dūralumīnija sienu un skatījos, kā Vitjiks, ielēcis helikopterā pašā pēdējā brīdī, nomet šauro mētelīti un žaketiti un, palicis tikai svīterī, nāk uz manu pusi.

Ne vārda neteicis, viņš saņēma mani aiz pleciem, nedaudz atvilka no sienas un, izņēmis no kabatas mazu, sudrabainu atslēdziņu, noņēma man roku dzelžus. Tad viņš izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli, ar veiklu kustību ielika tajā aptveri un ar spalu

pa priekšu sniedza ieroci man.

—   Ņem, draudzene. Tā ir tavējā…

Kādu mirkli es kā krastā izmesta zivs ar muti tvarstīju gaisu, nespēdama izteikt ne vārda. Sajutu tikai savu smago (nudien, tā svēra vismaz desmit kilogramus!) izkaltušo mēli. Turpretī ķermenis šķita neticami viegls, gandrīz gaisīgs, it kā mani būtu piesūknējuši ar ūdeņradi un kā gaisa balonu palaiduši brīvā lidojumā, lai traucos turp, kur nav ne roku dzelžu, ne pistoļu. Vārdu sakot, mani bija pārņēmusi neaprakstāma sajūta, un es nemēģināju to analizēt, jo tādam nolūkam man trūka gan vārdu, gan spēka.

—    Unikāla dabas parādība, — Vitjiks, apsēdies man līdzās un cigareti aizsmēķēdams, secināja. — Valentina Maļceva, kas zaudējusi runas spējas. Vēsturisks gadījums!

—    Kam tas pieder? — es beidzot izmocīju, un ar zodu aplaidu loku, norādot uz apkārtējo telpu.

—   Vai atzīties godīgi?

Es pamāju.

—   A velis viņu zina!

—   Iedod uzsmēķēt.

—    Še! — Vitjiks pa pusei izpurināja no paciņas cigareti un sniedza to man. — Ak noticēji gan, muļķa desa?

—   Kam tad? — es gurdi noprasiju, kāri ieelpodama rūgto dūmu.

—   Manam teijāterim.

—   Tikai sākumā.

—   Gudra kā skudra!

—   Par tevi jau nu dumjāka neesmu, ķēms tāds!

—   Kas nu par mani, — Mišins nopūtās un ielūkojās pulkstenī.

—   Kurp mēs lidojam, Vitjik?

—   Pie savējiem, es ceru.

—    Un paspēsim? — es nevēlējos dzirdēt nekādus sīkumus. Es vispār neko negribēju dzirdēt, jo paniski baidijos, ka vieglums, kas bija iemājojis manā ķermenī, šī brīnišķīgā cigaretes garša, šis dārdošais spēks, kas piemita gigantiskajai mašīnai, kura nesa mani projām no nelaimes, var pēkšņi pagaist, un es atkal attapšos kādā kajītē, kupejā vai kravas mašīnā…

—  Jāpaspēj.

—   Un tu?

—   Ko — es?

—   Kā tu te gadījies?

—   Tehnoloģiski?

—   Nepūlies izlikties par lielāku idiotu nekā esi.

—   Ā, esi jau atguvusies.

—   Saki — kā?

—   Nu, mani sūtīja…

—   Ak sūtīja? Un tu gāji…

—  Ja sūta, tad jāiet…

—   Es tev nopietni jautāju. Kāpēc tu to darīji?

—    Nu, saprotams, ka tāpēc, ka nespēju bez tevis dzīvot! —Ja negribi atbildēt, nerunā. Tikai nemuldi, labi? Esmu

nogurusi.

—   Tad pagūli.

—   Nevaru.

—   Bet tu pamēģini.

—   Gan izgulēšos tad, kad viss būs gala.

—   Tad tevi sagaida ilgs bezmiegs.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka viss galā mēdz būt tikai morgā. Un ari tad…

—   Tevi sūtīja Jūdžins?

—   Nē.

—   Tu nedrīksti sacīt, kas?

—   Nedrīkstu.

—   Kāpēc tu man visu nepaskaidroji pašā sākumā?

—   Lai sanāktu dabiskāk.

—    Tev likās, ka nespēšu notēlot pietiekami dabiski?

—    Nē, nelikās. Taču tā man bija ērtāk. Zini, Maļceva, — Vitjiks rūpīgi izberzēja izsmēķi ar papēdi, — es tik ļoti esmu pieradis darboties pats uz savu roku, nepaļaujoties ne uz vienu, ka tagad, ja pats gribētu, diez vai spētu sevi pārveidot. Nu jau ir par vēlu!…

—   Kāpēc gan to visu nevarēja izdarīt uzreiz, bez vilciena?

—   Tāpēc, ka tevi meklē. Un ļoti cītīgi meklē. No Lodzas bija iespējams izbraukt vienīgi ar vilcienu vai lidmašīnu, saproti? Autoceļi ir slēgti. Bija palikusi tikai viena spraudziņa — vilcienos dokumentus pārbauda jau ārpus Lodzas. Un to mēs ari izmantojām.

—   Bet ja nu viņš būtu kādam piezvanījis?

—   Risks, protams, bija. Taču kad redzēju, ka viņš ir polis, sāku ticēt, ka viss izies gludi! Tādam variantam vajadzēja nostrādāt. Un, ka redzi, tā arī notika.

—   Bet ja nu viņš būtu bijis krievs?

—   Tad būtu slikti, — Mišins veikli atdarināja ebreju akcentu. — Taču krieviem par laimi tas bija polis.

—    Vai helikopters tiešām pieder mūsu gaisa spēkiem?

—   Ko tu sauc par "mūsu"?

—   Vai tas ir padomju helikopters?

—  Jā, tāpat kā Longailenda.

—   Tātad tā ir tikai maskēšanās?

—       Pagaidu variants, draudzene. Uz kādām pāris stundiņām.

—    Bet ja nu?… — es aprāvos. Man piepeši vairs negribējās iesākto domu turpināt.

—    Diez vai… — Vitjiks atkal aizsmēķēja. — Lidojam pļaujošā lidojumā, radari šoreiz neko daudz neiespēj! Kamēr poļu brāļi attapsies, kamēr sazvanīs, ziņos, visu noskaidros, tikmēr mēs jau, cerams, būsim gabalā.

—    Vitjik… Bet tie puiši… Nu, tie, kuri mani izglāba Gdiņā… Tu viņus pazīsti?

—   Es nevienu nepazīstu, draudzene! Un beidz reiz uzdot idiotiskus jautājumus! Esi dzīva un brīva — vai ar to tev nepietiek, lai nebāztu degunu, kur nevajag?

—   Viņus nogalināja, Vitja?

Mišins greizi pašķielēja uz manu pusi un neatbildēja.

—   Kas ar mums notiks, Mišin?

—   Nezinu.

—    Vai tiešām pēc visa, kas bijis, tev vēl gribas dzivot?

—   Un tev?

—   Domāju, ka…

—   Varbūt tev zināms kāds cits variants?

Klusēdama papurināju galvu.

Šai mirklī pilots atskatījās. Virsnieka cepuri viņš bija

nonēmis.

>

—    Ko teiksi? — pārkliegdams rēkoņu, Mišins uzsauca.

—   Turieties labi cieši! — pilots angliski atkliedza.

—   Kas noticis?

—  Mūs nopeilējuši radari no zemes. Mēģināsim aizlaisties…

5. nodaļa

ASV, Virdžinijas štats. Lenglija. CIP.

1978. gada 8. janvāris.

Volšs pacietigi gaidīja, kamēr CIP direktors beigs telefonsarunu ar valsts sekretāru. Tā bija divu profesionāļu saruna, no kuras grūti kaut ko izlobīt pat zinātājam. Volšs nešaubījās, ka direktoram no viņa nekas sevišķs nav slēpjams, taču paradums izteikties aplinkus, kas tik raksturīgs pieredzējušiem izlūkiem, nebija iznīdējams, tāpēc runādams par visnotaļ nopietniem jautājumiem, direktors lietoja nenozimīgus un tukšus vārdus.

—    Nu, protams, ser, ik rims simts metri tauriņstilā sit pušu vislabāko cāļa rostbifu pie Karnegi… Jā, protams. Uz redzēšanos, ser! —viņš beidzot nolika klausuli. — Piedodiet, Volš, kā rādās, viņam atkal visādi kreņķi.

—   Varbūt aprunāsimies vēlāk?

—   Vēlāk nesanāks, — direktors noplātīja rokas. — Pēc stundas izlidoju uz Frisko. Bet saruna ir steidzama…

—   Klausos, ser, — Volšs goddevīgi atbildēja un klusībā nosprieda, ka vēl aizvien neuzticas modernām mēbelēm, tāpēc nolēma tās respektēt un krēslā daudz negrozīties.

—   Jā, vispirms, — kā klājas mūsu aizbilstamajai? — direktors negaidīti piemiedza savam vietniekam ar aci. — Ceru, ka viņa vēl ir pie dzīvības?

—  Pagaidām jā, ser… — Volšs apmierināts konstatēja, ka lielais boss ir labā garastāvoklī, tik labā, ka pretēji savam paradumam pat necenšas to slēpt. — Galvot, ka informācija ir precīza, es, protams, neņemos…

—   Un ko tad mūsu draugi, slavenie līkdeguņi?

—    Dara, ko var, ser. Manuprāt, pat vairāk nekā var…

—   Kur paredzēts šķērsot robežu?

—   Cehoslovakijā, — Volšs atrūca. —Ja vien viņi vispār tiks līdz robežai…

—   Kas tagad tur par viņu gādā?

—   Mišins.

—   Tas pats no Buenosairesas?

—  Jā, ser.

—   Tam zellim gan tagad vajadzētu cepināties ellē uz pannas, nevis dauzīties pa pasauli, — direktors neapmierināti noburkšķēja.

—   Ellē viņš arī ir, ser. Krievi izvērsuši tik grandiozu meklēšanas akciju, ka to jau gandrīz var salīdzināt ar Varšavas līguma valstu bruņoto spēku militārajām mācībām.

—    Vai tiešām tik traki? — direktors sarauca uzacis.

—   Es teiktu — vēl trakāk.

—   Vai Vēbers tur jau bija?

—  Jā, ser.

—   Un kāds rezultāts?

—   Domāju, ka Gromiko atbildi novilcinās, teiksim, kādas pāris dienas, bet ne vairāk.

—   Un pēc tam?

—     Grūti pateikt, ser… — Volšs izņēma no pelēkās žaketes krūškabatas cigāru un aizsmēķēja. — Viss atkarīgs no tā, kā rokās nonāks šī nelaimīgā dāmīte. Pat tad ja mūsējās, šaubos, vai Andropovs steigsies atsaukt savus vīrus no Latīnamerikas.

j

—   Kāpēc ne?

—    Vai lasījāt Topoļeva liecības? — Volšs sagrozīja plecus. — Iespaidīgi jau tas ir, tikai viņš nav nelegālis, bet operatīvais darbinieks. Tipisks liela bosa referents, prasmīgs analītiķis, zinošs konsultants, bet tas ari viss. Vispārējās tendences, stratēģija un tamlīdzīgi. Diez vai bija vērts sagūstīt Topoļevu tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka mums taisniba…

—  Jā, bet viņš tomēr nosauca diezgan daudzus vārdus…

—Jā, ser, — Volšs pamāja. —Viņš tiešām nosauca veselu

virkni politiķu, kurus KGB grasās šantažēt un izmantot. Bet tālāk? Krievu aģentu tīkls Argentīnā, Čīlē, Kolumbijā, Venecuēlā, Ekvadorā un Bolīvijā joprojām mums ir tumša bilde. Kaut kādi pavedieni mums, zināms, ir, bet tie ir tikai pavedieni. Bet runa taču ir par vairākiem desmitiem profesionālu neiegāju, ser! — Volšs brīdinoši izslēja pirkstu. — Ko gan mums dod politiķi? Nebūs šo, gan krievi atradis un nopirks vai iebiedēs citus: tai vidē pērkamu ļautiņu nekad nav trūcis. Bet krievu nodomi ir gaužām nopietni: viņi tikmēr vērps savas intrigas, kamēr būs mums revanšējušies par Cīli. Tie divdesmit astoņi, kuru sarakstu Vēbers nolika uz galda "misteram "Nē"", darbojas diplomātiskā dienesta aizsegā, un viņu vārdus mēs jau zinājām kopš tā briža, kad viņi atstāja starptautisko lidostu reģistrācijas zāles. Bet ko tas dod? Lai vērstos ANO Drošības Padomē, ar to vien vēl ir par maz! Protams, nebūtu jau slikti, ja krievi uzķertos, noticētu mūsu blefošanai un atsauktu savus mērgļus atpakaļ uz Lubjanku. Domāju, ka tādā gadījumā daļēji tiktu sagrauta koordinācija, Andropovam vajadzētu krietni nopūlēties, lai no jauna pārgrupētu spēkus, tādējādi mēs iegūtu laiku, un tas tiešām nebūtu slikti… Bet kur gan ir garantijas, ka jau pēc pāris mēnešiem nesaskarsimies ar tādu pašu problēmu?

—  Vai zināt, Volš, kas man nedeva mieru visas šis nedēļas?

Volšs noliedzoši papurināja galvu.

—    Kāpēc gan Andropovam ievajadzējās to žurnālisti? Kāpēc, Volš? Vai jūs ticat viņas liecībām?

—   Par simts procentiem.

—    Vai varu uz tām paļauties, kā uz absolūti pārbaudītu materiālu?

—   Noteikti, ser.

—   Vai vina ir diletante? -Jā.

—   Un vina tiešam ir tā, par ko uzdodas?

-Jā.

—    Un Andropovs viņu vienkārši pievāca, lai izmantotu kārtējai KGB provokācijai?

—   Tā izskatās.

—   Bet tad taču iznāk kaut kāds absurds, Volš!

—   Kā jūs to domājat, ser?

—    Labi, padomāsim! — CIP direktors novilka tumšo žaketi, rūpīgi to novietoja uz grozāmā kēsla atzveltnes un atlaida vaļīgāk melnās kaklasaites mezglu. — Ņemsim mūsu aģentūru ziņojumu kopsavilkumu, ser! Cilvēki, kas apsēsti ar permanentas revolūcijas ideju, trockisti, kas apbruņojuši ar automātiem un plastikāta spridzekļiem neizglītotus ganus un kalnračus kaut kur Paranas grīvā, nemitīgi kaut ko perina. Viņi tādi ir pēc savas būtības un citādi rīkoties nav spējigi, tas ir skaidrs. Taču iesim tālāk. Bet ja nu krievi iecerējuši kaut ko vairāk par parastu provokāciju? Nevis dūrienu ar spraužamadatu kādā kontinenta punktā, bet liela mēroga operāciju, līdz pat valsts apvērsumam? Ko teiksiet par tādu pieņēmumu, vai tas jums nešķiet pārāk avantūristisks?

—   Nē, ser, nešķiet, — Volšs nomurmināja. — Faktu, kas norāda tieši uz tādu variantu, kļūst aizvien vairāk.

—   Tieši tā, — direktors pamāja. — Bet tagad atcerieties, kāds bija šīs žurnālistes uzdevums: satikties ar Televāno un nodot viņam manuskriptu. Un viss! Kas no tā izriet, Volš?

—   Es jūs lāga nesaprotu, ser.

—   Nekas no tā neizriet! Tur jau tā lieta. Ja tā būtu parasta provokācija, kāds gan būtu tās tālākais mērķis? Viņai taču nepavēlēja ievilināt Televāno gultā, iešaut viņam sejā vai iesaistīt diskusijā par sociālistiskā dzīvesveida priekšrocībām pār kapitālistisko, vai ne tā? Tikai satikties, atdot manuskriptu — un mājās! Vai ari taisnā ceļā uz pekli, kas no mūsu viedokļa ir tikai blakusjautājums.

—   Varbūt, ka tas manuskripts…

—   Nē, Volš! Spriežot pēc Maļcevas liecībām un arī pēc mūsu ekspertu slēdziena, tas bija parasts disidentisks romāns. Nu, un kas gan tajā varēja būt tik sevišķs? Tādu grāmatu ir vai cik jebkurā Ņujorkas veikalā. Un tālāk? Varbūt romāna ievākojumā bija ielīmēts mūsu stratēģisko raķešu palaišanas šahm dislokācijas šifrējums? Vai lappuses bija piesūcinātas ar kontaktindi, lai nelaimīgo kolumbieti nogalinātu? Ko vēl tik briesmīgu varēja slēpt šīs žurnālistes tikšanās ar Televāno? Muļķības, nekā tur nebija! Šis manuskripts, Volš, bija tikai provinciāla burvju mākslinieka triks, kurš publikas uzmanību piesaista cilindram ar trusīti, bet pats tikmēr… Nu, kā jums šķiet, kādam nolūkam Maļceva bija vajadzīga īstenībā? Un ši viņas tikšanās ar Televāno? Kāds bija tās mērķis?

—   Nezinu, ser, — Volšs klusi sacija.

—    Ari es nezināju, — direktors atzinās. — Līdz pat šorītam nezināju, kaut lauzīju par to galvu līdz migrēnai.

—   Un kas tad šorīt notika?

—    Es saņemu svarigu informāciju. No Bogotas. No kāda sava sena universitātes laiku paziņas. Un viss nostājās savās vietās. Viss sakrita, Volš. Kā pasjansā! Iedomājieties, pie viņa ar grēksūdzi ierodas — ne vairāk, ne mazāk! — kā viens no Kolumbijas redzamākajiem kreisajiem, kongresa loceklis, un pavēsta, ka novembra beigās viņu savervējis pats Jurijs Andropovs. Atkārtoju, pats personiski. Un otrs, kas tur bijis klāt, spriežot pēc viņa apraksta, nav neviens cits kā Topoļevs…

—   Tas nu gan ir interesanti! — Volšs bija pati uzmaniba.

—     Vairāk nekā interesanti! Starp citu, Dievs ar viņu, ar vervēšanu, Volš, galvenais ir pavisam kas cits: šis kongresmenis, kura uzvārds ir Košta, atzinies, ka aizvakar ar viņu uzņēmis sakarus kāds kungs un nodevis instrukcijas, kuru raksturs nepārprotami liecina, ka runa ir par valsts apvērsumu Kolumbijā. Un, vai zināt, kam vajadzēja kalpot par signālu, lai sāktu kreiso ekstrēmistu bruņotu sacelšanos Kolumbijā?

—    Presē saceltam skandālam par antikomunista Televāno un KGB aģentes Maļcevas slepenajiem kontaktiem! — Volšs pateica priekšā.

—   Tieši tā.

—   Skaisti… —Volšs nomurmināja.

—     Bet jūsu aizbilstamā, Volšs, tā krievu meiča, atklāja Haskina lomu šai kombinācijā un, pati to nenojauzdama, izjauca KGB iecerēto grandiozo spēli. Visgrandiozāko kopš Ciles apvērsuma! — un direktors uzsita ar dūri pa galdu. — Fantastiska neveiksme, Volš,-vienkārši neticami! Kā profesionālis varu just līdz Andropovam.

—     T-jā, — Volšs nomurmināja. — Ari laika ziņā viss sakrit: Koštas savervēšana, Televāno ierašanās Buenosairesā,

Maļcevas, Haskina un Mišina klātbūtne…

» 7

—     Pati par sevi Haskina atmaskošana vēl neko nemainija, — direktors turpināja, — viņš viegli varēja apvest to meiču ap stūri. Taču večuks krita panikā un vispirms gandrīz nogalināja Maļcevu, bet tad, juzdams, ka viņam min uz papēžiem, gribēja rikoties uz savu roku. Kā tieši, mēs nezinām, jo Mišins viņu novāca. Barona lomai KGB droši vien atrastu dublierus,' taču Maļceva ar savu patstāvību atkal izjauca viņiem visu scenāriju: viņa mēģina saistīties ar Argentīnas policiju, nonāk pie Reja Bredslija un izklāsta viņam visu, ko zina. Tad Mišins ar savu pušelnieku novāc ari Reju. Un viss beidzas ar to, ka KGB, lai atbrīvotos no liecinieka, sāk medīt viņu pašu…

—   Tādā gadijumā, ser, nav skaidrs, kāpēc viņi pie reizes

nenovāca arī Malcevu?

»

—  Jo vairāk es šai lietā iedziļinos, jo vairāk man sāk likties, ka šī dāma ir dzimusi batista laimes krekliņā… — direktors piecēlās, uzvilka žaketi un vēlreiz piemiedza Volšam ar aci. — Kāpēc gan viņu novākt, ja viņa, līdzībās runājot, bija nevis vēstule, bet tikai aploksne? Viņi taču ne ar ko neriskēja, Volš. Viņa tiešām neko nezināja, vismad neko būtisku. Vai gan viņi varēja iedomāties, ka Košta visā atzīsies un pats savām rokām pārsvītros savu politisko karjeru? Vai viņi varēja paredzēt, ka mēs dabūsim rokā Topoļevu? Un ka… Bet tā kā Topoļevs mums ir rokā, nu viņi beidzot ir attapušies. Klausieties uzmanīgi, Volš. Pirmkārt:jūs personiski kontrolējat operāciju "Maļcevas nogādāšana Statos". Viņa man ir vajadzīga! Ceru, ka viņa neatteiksies uzstāties liecinieces lomā pēc visiem paragrāfiem?

—    Neatteiksies, ser, — Volšs pasmaidīja. — Un ja nu tomēr sāks tielēties, ir kāds cilvēks, kas spēs viņu pierunāt.

—   Nu, ļoti jauki! Un tā kā mūsu rīcībā būs arī Koštas un Topoļeva atzīšanās…

—   Bet Topoļevs neko tādu nav teicis, ser.

—    Kāds tur brīnums! Mums taču pat prātā neienāca paņemt viņu uz grauda šādā virzienā. Bet tagad es ceru, ka …

—   Saprotu, — Volšs pamāja.

—    Un tātad — ja mums būs rokā visi trumpji, ieskaitot jūsu krievu protežē, mūsu rīcībā tāda palēninātās iedarbības mina, ka viss šis pasākums ar padomju diplomātu izsūtīšanu no Latīņamerikas Andropovam šķitīs kā nevainīga paplikšķināšana pa dibenu. Viņš kļūs par ģenerālsekretāru, tas ir acīmredzami. Jautājums ir vienigi tāds, kad tai uzvelkamajai lellei Brežņevam iztecēs atspere. Un būs patiešām labi, es teiktu, pat ārkārtīgi labi, ja mūsu rīcībā būs tik spēcīga svira, ar ko pievaldīt šo balto aziātu…

—   Es visu saprotu, ser.

—    Uz tikšanos, Volš, — direktors cieši paspieda roku savam vietniekam. — Un iegaumējiet — jūs esat atbildīgs par Maļcevu. Lai notiktu kas notikdams, lai cik nelāgi pavērstos notikumi tur, aiz priekškara, viņai jātiek šeit. Statos. Mūsu aizgādībā. Viņa ir mūsu stratēģiskā rezerve.

—     Neteiksim, ka tas būtu pats labākais apzīmējums skaistai sievietei, — Volšs pavīpsnāja.

—    Neviens viņai nelika iesaistīties tādās spēlītēs, — CIP direktors atcirta un nedaudz savilka uzacis.

—     Vai jūsu vārdi jāsaprot tā, ser, ka tagad ši spēle turpināsies mūsu laukuma pusē?

—   Tikai tādā gadījumā, ja mūsu draugi līkdeguņi būs izsmēluši savas neizsmeļamās iespējas, — CIP direktora seja atkal bija ieguvusi savu parasto, nedaudz augstprātīgo izteiksmi. — Ne agrāk, Volš. Bet arī ne vēlāk.

6. nodaļa

Debesis. Helikopters.

1978. gads. Nakts no 8. uz 9. janvāri.

Helikopters pēkšņi sašķiebās uz viena sāna un mežonīgā ātrumā sāka joņot brāzmainā gaisa straumē. Drausmīgajai rēkoņai pievienojās griezīga svilpoņa.

—   Viņš kādu taisās taranēt, vai? — cenzdamās pārkliegt šo elles troksni, iebrēcu Vitjikam ausi.

Vitjiks izteiksmīgi paraustīja plecus un aizsmēķēja kārtējo cigareti.

—   Beidz kvēpināt! — es uzkliedzu, juzdama, ka man ausīs atbalsojas pašas balss. —Jau tā ir nelabi!

—    Nekas, pacieties! — Mišins atauroja un izpūta biezu dūmu grīsti. —Tu labāk noņem to stulbo parūku un novelc sakas. Citādi m izskaties tā, it kā būtu ieāvusies baltās čībiņās…

■ Nezinu, vai šis padoms bija tikai psiholoģisks gājiens, kā novērst manu uzmanību no tā, kas norisinājās mums apkārt, vai ari mans muļķīgais vecišķās, turklāt vēl pakausī traumētās dāmas paskats Vitjikam tiešām krita uz nerviem, taču mani demaskēšanās centieni zināmā mērā mazināja to briesmīgo brīžu pārdzīvojumu asumu, kad helikopters vai nu kā smags un dūcošs akmens stāvus krita lejup, vai spēji šāvās augšup un likās, ka man kā izārditam plīša lācim viss iekšējais saturs tūdaļ iegāzīsies pašos pekles dziļumos.

Kakls zem korsetes, kā paspēju sataustīt, bija pārklājies ar sīkām pretīgām pūtītēm, bet mati zem parūkas bija saplacināti un kļuvuši sausi kā sapelējusi pērnā siena guba. Mēģināju tos izķemmēt, un tikai pamazām apjēdzu, cik tas bezcerigi: vienkāršāk būtu bijis noraut sev skalpu.

Šai mirklī kaut kur tepat blakus cits pēc cita atskanēja trīs plīkšķi. Ar tādu skaņu sprieguma svārstību rezultātā parasti plīst simtvatu spuldzītes.

—   Kas tas bija, Vitjik? — es iekliedzos, juzdama, kā man pagurst un sāk sīki trīcēt kājas. Visi pūliņi ap savu ārieni man piepeši šķita pilnīgi lieki.

—    Salūts mums par godu, draudzene! — Vitjiks atteica un pieliecies mēģināja kaut ko saskatīt iluminatorā. — Žēl tikai, ka tie nav šampanieša pudeļu korķi…

—   Kā, vai viņi tiešām uz mums šauj?

—     Un kas tad viņiem, tavuprāt, būtu jādara? Jāmet cepures gaisā?

—   Un trāpīja?

—    Kad trāpīs, tu jutīsi, — viņš atgaiņājās, turpinādams kaut ko pētit iluminatorā. — Vai ari nejutīsi. Kas, starp citu, būs pat labāk…

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—    Tu, Maļceva, esi stipri degradējusies, kamēr bijām šķirti…

Šoreiz paliku atbildi parādā, jo visu uzmanību veltīju mūsu lidojošās dzelzs spāres rēkoņai. Tā kā redzēt neko neredzēju (paskatīties pa iluminatoru man bija bail), centos notiekošajā orientēties pēc skaņas. Manuprāt, plīkšķu vairs nebija. Ja nu varbūt viens, bet jau krietni tālāk no mums. Pirmā labā zīme bija tā, ka apklusa griezigā svilpoņa. Propelleris pamazām atsāka griezties sākotnējā režīmā, un arī pats helikopters vairs nesvaidijās te augšā, te lejā, metot mūs vai nu stāvus gaisā, vai raujot bezdibenī.

Pilots vēlreiz atskatījās. Viņa garie, gaišie mati bija pielipuši pie pieres dīvainā rakstā, it kā viņam pa šo laiku kāds izsmalcināts meistars būtu ieveidojis sarežģītu frizūru.

—   Sagatavojieties! —viņš angliski uzsauca. — Laižamies

lejā!

—    Vai kādas problēmas? — Mišins smaidīdams apjautājās, un es automātiski nodomāju, ka mana klasesbiedra aukstasinība ir vienkārši satriecoša.

—   Pagātnē, — pasmaidīja ari pilots un pēkšņi piemiedza man ar aci. — Tikai pasteidzieties. Jūsu rīcībā pāris minūtes, ne vairāk!…

Aiz iluminatoru stikliem joprojām tumsa nakts, taču, kad Vitjiks, paklausīdams sarkanās lampiņas signālam, ar rūkoņu atstūma vaļā dūralumīnija durvis, no lejas mums uzdvesa auksta ziemas rīta tvirtais svaigums.

—    Ātrāk! — Vitjiks uzsauca un nozuda melnajā durvju caurumā.

Piegāju pie melnās, plati atvērtās nakts rikles un ieraudzīju, ka helikopters karājas kādus divus metrus virs zemes. Lejā jau stāvēja Mišins un stiepa man pretī rokas. Ilgi domāt laika nebija, un, piespiedusi pie krūtīm somu, es aizvēru acis un lēcu lejā, jau nākamajā mirklī nonākdama Vitjika dzelžainajās skavās.

Iespējams, ka es pat vēl nebiju beigusi savu īso lidojumu, kad helikopters ar savu milzu propelleri, kura lāpstiņas kā kazaka ūsas bija nosligušas nedaudz uz leju, nosvilpies kā laupītāju virsaitis, uzšāvās gaisos un pazuda zemajos, pelēcīgi bālganajos padebešos.

Netērēdams laiku garām runām, Vitjiks paķēra mani aiz rokas un rava uz priekšu. Es truli un paklausīgi viņam sekoju. Pēc vētrainā emociju uzbangojuma, ko biju pārdzīvojusi apšaudes laikā, mani bija pārņēmusi pilnīga apātija. Mana draudzene mēdza teikt, ka šādā stāvoklī mani vienā mierā ar karotes kātu varētu izsmērēt pa sienu. Jāteic gan, ka manu likstu dramaturģijai savērpjoties aizvien spraigāk, jau sāku pierast pie šādām, krasi kontinentālām garastāvokļa maiņām. Mani vairs nebiedēja adrenalīna protuberance, kas svaidīja manu dvēseli no vienas galējības otrā — vai nu dzivniecisku baiļu pārņemtu iespieda stūri, vai uzlidināja neprātīgas sajūsmas mākoņos, vai nogremdēja pilnigas vienaldzības dzīlēs. Acīmredzot, mans organisms, pat nesaskaņojis šo jautājumu ar prātu, bija izvēlējies pats savu, autonomu psihiskas pašregulācijas ceļu un tādējādi paglāba mani no emociju pārmērības, no superslodzes, kas, visticamāk, būtu beigusies ar steidzamu hospitalizāciju kādā daudzprofila psihodispanserā…

Mēģināju atskatities, lai saprastu, kur atrodamies, taču bija tukšs kā akā un ceļu neapgaismoja pat mēness. Vienīgais, par ko pēc nesenās pieredzes biju droši pārliecināta, bija tas, ka mežā neesam. Un arī kalnos ne: zeme zem kājām bija mīksta un pat irdena. Sniega tikpat kā nebija — tikai sīki, netiri palseni plankumi, kas neuzkrītoši vēstīja, ka no turienes, kur vēl vakar griezās balts putenis, mums jau vajadzētu būt krietnā gabalā. Bet varbūt tas viss man tikai likās, un es vēl aizvien atrados turpat, Lodzas apkaimē, mežā, uz kurieni mūs bija aizvedis atpakaļ lielais rēcējs helikopters, tā arī nespēdams izlauzties cauri robežu nocietinājumiem?…

Klusums, kas valdīja visapkārt, bija nomācošs. Ne skaņas, ne čaboņas, — it kā mēs atrastos pazemes grotā ar dabisku skaņas izolāciju.

Pēkšņi kādu simts metru atstatumā kaut kas spēji uzzibsnīja un tūdaļ nodzisa. Acīmredzot tas nebija tikai manas iztēles auglis, jo tajā pašā mirkli Vitjiks strauji pielika soli. Lai tiktu viņam līdz, man nācās skriet, un es nez kāpēc ar skumjām nodomāju, ka pēc šiem nebeidzamajiem krosiem pa bezgalīgi plašajām sociālisma nometnes šķēršļotajām ārēm pat visprasmīgākā pedikīre nespēs atjaunot manu pēdu sākotnējo formu…

Tad Vitjiks spēji apstājās un… Nē, es nepārskatījos: mans bijušais klasesbiedrs ošņaja gaisu. Kā medību suns, kas meklē taisnāko ceļu pie medījuma. Saprazdama, ka velti kaut ko jautāt, es ar vaļēju muti tvarstīju gaisu, domās iztēlodamās milzīgu pokālu ar šņācošu minerālūdeni.

Vitjiks ošņāja ilgi, minūtes piecas. Visu šo laiku es baidījos pat pakustēties, ar visām savām trīcošajām cīpslām juzdama, ka KGB apakšpulkvedis Viktors Mišins, — viņš arī padomju baleta zudusi zvaigzne, viņš arī profesionālais spiegs un slepkava — jau nu neies velti zaudēt dārgo laiku. Mana ticība viņa instinktiem bija tādas pašas raudzes kā Vorošilova strēlnieku paļāvība uz biedra Staļina novēlējumiem. Citiem vārdiem sakot, es ne mirkli nešaubījos par šī rūdītā, pieredzes izskolotā divkājainā zvēra kompetenci it visā, kas attiecas uz izdzīvošanas niansēm. Ja šai brīdī Mišins tās pašas jau pieminētās izdzīvošanas vārdā pavēlēm man apēst savas zeķbikses, es, nevilcinādamās un neko nejautādama, tā ari darītu, kaut normālos apstākļos tāda paklausība man nepavisam nebija raksturīga.

Pēc ta, cik sāpīgi viņa pirksti saspieda manu plaukstu, es sapratu, ka Mišins beidzot ir par kaut ko ticis skaidrībā. Raudams mani sev līdz, viņš strauji pagriezās pa kreisi, un apņēmigi sāka soļot uz kādu noteiktu, tikai viņam zināmu mērķi.

Šai bridi sāka aust gaisma. Tā bija tā ipašā ziemas ritausma, kad pirmais svīdums sajūtams tikai kā viegla pūsma, kā gandrīz nemanāma nakts saviļņošanās. Un šai vārajā, trīcošajā blāzmā es ieraudzīju to, ko nekādi nebūtu cerējusi ieraudzit — melnas, pašauras šosejas lentas nogriezni tumšbrūnu, uzartu tīrumu vidū, bet grāvmalē — mersedesu, kas klusi mirkšķināja sarkanas signālugunis. Tā laikam rodas parādības. Šī mirāžai līdzīgā mašīna, no gluži citas dzīves ielauzusies pieticīgajā lauku ainavā, izskatījās kā briljantu diadēma uz Tautsaimniecības sasniegumu izstādes viesnīcas "Zelta vārpa" apkopējas pieres.

Kad līdz mašīnai vairs bija atlikuši tikai kādi trīsdesmit metri, saklausīju, ka mersedesa motors ir ieslēgts. Tiesa gan, tas darbojās ļoti klusu, gandriz nedzirdami, es teiktu, tas pat nerūca, bet murrāja kā paēdis kaķis. Apstājos kā noburta, nespēdama atraut acis no krāšņā tumšsarkanā spoka. Toties Vitjiks ne par ko nebrīnījās, bet strauji noteica: "Pagaidi!", izrāva no pusmēteļa iekškabatas pistoli, noklakšķināja aizslēgu un zaglīgi devās pie mersedesa. Acīmredzot pārliecinājies, ka viss kārtībā, viņš pamāja man ar roku un, negaidīdams, kamēr piesteberēšu, iekāpa mašīnā.

Gluži bez spēka iegāzusies aizmugures sēdeklī, pārvilktā ar gaišbrūnu dabisko ādu un smaržojošā kā brīnumainais no muitas nodevām atbrīvotais veikals Amsterdamas lidostā, jutu, ka mana dvēsele pamazām sāk atkust. Mašīnas salons elegances ziņā vēl pārspēja tās satriecošo ārieni. Ar ādu apvilktās durvis bija nobārstitas ar visādiem slēdžiem un pogām, kuru nozīme man bija nezināma. Priekšējo sēdekļu monolītajās atzveltnēs bija iemontēts neliels bāriņš ar viesmīlīgi atvērtu plauktu. Tā spoguļstikla dzīlēs spīguļoja divas pudeles — viena ar vodku, otra ar itāļu vermutu, tur bija ari neliela sodas ūdens pudelīte un mazs — divu glāžu tilpuma — spainītis ar ledu. Plaukta sānos speciālās ligzdās bija novietotas divas pazemas glāzes ar zilu svītriņu gar malu. Zem bāra paneli bija iemontēts kasešu magnetofons.

Kamēr to visu apbrinoju, Vitjiks rosījās priekšējā sēdeklī un kaut ko vilka ārā no stūres apvalka.

—    Mišin, — es aizkapa balsī apjautājos, klusībā gaidīdama, ka kuru katru mirkli atsprāgs mašīnas durtiņas un spalvaina roka mani aiz matiem ieraus atpakaļ drausmajā meža kapā. — Kam tā mašīna pieder?

—   Mums, — Vitjiks strupi atteica, turklāt tādā tonī, it kā šādai atbildei nevarētu būt nekādas alternatīvas.

—   Pavisam pavisam mūsu?

—   Gribi vest to uz Maskavu un VAI pārreģistrēt uz sava vārda?

—   Es nejokoju.

—  Ja nejoko, tad beidz dricelēties. Mums ir maz laika…

Viņš izkāpa no mašīnas, atvēra bagāžnieku, kaut ko no

turienes izņēma, atvēra mersedesa salona pretējās puses durvis un iecēla mašīnā divus nelielus čemodānus, tik elegantus un skaistus, it kā tie nule būtu izņemti no vieglās rūpniecības sasniegumu izstādes stendiem. Aizcirtis durtiņas, Vitjiks atkal apsēdās pie stūres.

—   Nu, vai beidzot brauksim? — es apjautājos. — Vai jau esi aizmirsis, kā mani vizināji pa Maskavu savā mersedesā? Atceries, toreiz, kad satikāmies Kino namā?

—    Atceros, — Vitjiks atrūca, izvilkdams no priekšējā plaukta kaut kādas mapes un papīrus.

—   Tikai tas mersedess nebija mans.

—   KGB dežūrmašīna?

—   Apmēram.

—   Un kam tagad tā pieder?

—    Bet tagad tam ir vēl mazāka nozīme nekā toreiz, — Vitjiks atcirta. — Atver abus čemodānus. Vienā ir apģērbs man. Otrā — tev. To, kas domāts man, padod šurp, bet savas drēbes nekavējoties velc mugurā. Tikai dari to ātri, Valentina, nesāc sevi apjūsmot!

Tikko biju pacēlusi pirmā čemodāna ādas vāku, tūdaļ sapratu, kurš no tiem abiem domāts Vitjikam — tas līdz augšai bija pielocīts ar drēbēm, kuras man nebija nekādas vajadzības pārcilāt: virspusē bija noliktas divas garenas paciņas ar ļoti elegantām kaklasaitēm neuzkrītošā rakstā. Uz vienas no to melnajām etiķetēm izlasīju zeltā izšūtu firmas nosaukumu: "Trivera. Made in Italy". Pārsviedu čemodānu uz priekšējo sēdekli Vitjikam, bet pati ķēros pie otra.

Drēbju nebija pārāk daudz, toties viss — gan modernais, platais putekļu mētelis ar plecu uzšuvēm un sārta flaneļa oderi, gan atturīgi klasiskā stilā ieturētais elegantais pelēka angļu tvida kostimiņš, gan gaišbrūnais smalka kašmira svīteris ar augstu apkakli un tādas pašas krāsas laiviņkurpes ar pusaugstiem papēžiem, gan divi franču veļas komplekti un trīs pāri gaišu, miesaskrāsas zeķbikšu — tas viss bija augstākās kvalitātes, turklāt (un tas mani pārsteidza visvairāk) tieši mana izmēra. Nezināmais kostīmu pārzinis, kā redzams, bija ne tikai labi informēts, kāda izmēra apavus valkāju, bet zināja ari manu krūšu apkārtmēru. Izliku visu šo mantību uz mersedesa ādas spilveniem un aplūkoju tikpat jūsmīgi kā dzemdētāja savu pirmdzimto, ko vecmāte ielikusi viņai rokās. Skaistu drēbju iedarbība uz sievietes pašcieņu, nudien, būtu ļoti perspektīva tēma profesionāliem psihiatriem.

—     Tu tur aizmigi, vai? — Vitjiks uzbrēca.

—     Gribi, lai es pārģērbjos tavā klātbūtnē, stulbeni?

—     Paklau, Maļceva, — Vitjiks man uzšņāca kā iztraucēta kobra. —Ja mēs te tūļāsimies vēl minūtes desmit, tad morgā gulēsim cieši blakus. Un abi plikiņi, kā no mātes miesām nākuši un iemešanai KGB raktā bedrē par labu atzīti. Vai tu to neapjēdz, aptaurētā idiote? Parpalas neesi redzējusi, vai? Nu, veicīgi, velc mugurā, citādi sadošu pa kaklu!

—    Es taču esmu tik netīra! Man jāizmazgā galva!… — sāku gausties.

—   Pie velna tavu galvu, pie velna tavu klīrību! — Vitjiks vairs nešņāca, bet nikni auroja.

Struleties nebija nozīmes, tāpēc sāku paklausīgi stīvēt nost leberiņus, kuros mani tik rūpīgi bija ietīstījusi gādīgā Marija. Šķīros no tiem bez nožēlas, drīzāk jau ar atvieglojumu. Ņemot vēra mersedesa salīdzinošo šauribu, kā ari pieredzes trūkumu izģērbšanās un apģērbšanās piekopšanā auto salonos, visas šīs manipulācijas man prasija kādas septiņas minūtes. Bet ne vairāk, jo Vitjiks vairs nebrēkāja. Kad izkāpu no mašīnas, lai uzvilktu putekļu mēteli (mašīnā tas bija grūti izdarāms), un pēc tam apsēdos līdzās Mišinam, krietnu sprīdi mēs apstulbuši noraudzījāmies viens otrā. Vitjiks — rezervēti elegantā melnā uzvalkā un cietinātā krekla, zem kura šikās apkaklītes bija glīti savilkts itāliešu kaklasaites mezgls, turklāt ari rūpigi sasukājies un gludi noskuvies (brīnumkoferī, protams, netrūka ari skuvekļa), izskatijās vēl skaistāks un jaunāks neka tajā liktenīgajā dienā, kad mēs "nejauši" saskrējāmies A4askavas Kino namā. Arī mana āriene, acīmredzot, bija piedzīvojusi kardinālas izmaiņas, jo pirmajā mirkli Vitjiks no brīnumiem palika ar vaļēju muti. Taču ilgi viņš nebrīnījās. Izteiksmīgi nokremšļojies, viņš ķērās pie stūres, mersedess līgani uzņēma gaitu, un mēs naski sākām traukties nu jau puslīdz labi saskatāmajās tālēs.

Minūtes divdesmit nelikos par viņu ne zinis, jo atklāju, ka mašīnas saules aizsegā iemontēts diezgan prāvs spogulis, un pievērsos savai sejai. Pēc visa spriežot, ari Vitjikam tāds klusuma brīdis bija pa prātam: viņš kaut ko koncentrēti apsvēra.

Tas mani neko daudz neuztrauca, jo biju jau pieradusi pie viņa garastāvokļa maiņām — te viņš ākstījās kā balagāna klauns, te gremdējās pasaules skumjās un raizēs. Kad beidzot skaistumatjaunošanas process bija galā un mati aizmugurē cieši saņemti ar gumiju, pievērsos savam ceļabiedram.

—   Tu varētu man šo to pastāstit.

-— Un kas tevi interesē? — neatraudams skatienu no ceļa, viņš apjautājās.

—  Un, pirmkārt, kur radās šī greznā mašīna un viss pārējais?

—   Vai nu pasaulē trūkst izpalīdzīgu cilvēku, — Vitjiks filozofiski atteica. — Ka redzi, izpalīdzēja ari mums.

—   Un kas mēs tagad esam?

—   Laulātie draugi.

—    Kad tad to mēs paspējām, kamēr pārģērbāmies, vai?

—   Vai pievērsi uzmanību mašīnas numuram?

—   Nē.

—    Tā ir diplomātiskā dienesta mašīna. Reģistrēta kā Francijas vēstniecības Prāgā īpašums.

—   Tātad mēs?…

—   Es! — Mišins izslēja rādītājpirkstu. — Es esmu atašejs kultūras jautājumos. Bet tu — mana godājamā dzīves biedrene.

—   Un dokumenti mums ir kārtībā?

—    Kā citādi! Viss gods godam! Kā krietniem cilvēkiem pieklājas.

—   Kāpēc tad tu nervozē? Diplomātiskā neaizskaramība taču mums ir nodrošināta? Vai tomēr nav?

—    Saproti, draudzene, — Vitjiks piesmēķēja no mašīnas šķiltavām. — Pasaulē ir cilvēki, kas nelasa franciski. Kaut ari tā ir visā pasaulē atzīta diplomātiskā valoda. Un ne tāpēc, ka viņi to nespēm, nē. Šie cilvēki spēj visu. Viņi vienkārši negrib lasīt. Viņiem dots tikai viens uzdevums — tikko pamanāt kaut ko aizdomīgu, aizmirstiet visas valodas, izņemot krievu. Sliktākajā gadījumā — pārpratumi vēlāk tiks noskaidroti un nokārtoti, un tā vairs nebūs jūsu rūpe! Vai saproti, par ko es runāju?

—   Kur mēs pašlaik atrodamies?

—   Stratēģiski — pakaļā!

—   Bet taktiski?

—    Cehoslovakijas Sociālistiskās Republikas teritorijā.

—   Un kurp mēs braucam?

—   Uz Rumāniju.

—   Kurp, kurp?

—   Kas tevi tā pārsteidz? — Mišins paraustīja plecus. — Skaista zeme, Melnās jūras piekraste. Tagad gan nav sezona, tur tev taisniba.

—   Un kāpēc ne uz Austriju?

—   Un kāpēc uz Austriju?

—    Mišin, ja negribi runāt — aizveries. Bet ja ko saki, neuzskati mani par idioti, labi?

—    Robežas ir rūpīgi nobloķētas, Valentīna, — Vitjiks beidzot pašķielēja uz manu pusi. —Jo sevišķi ar kapitālistiskajām valstīm. Tāpēc par Mocarta dzimteni, draudzene, aizmirsti. Tie prieki mums nav lemti!

—    Vitjik, bet kāpēc mēs nevaram braukt uz Prāgu?

—    Bet kas tev teica, ka mēs turp nebrauksim? Gribi patiksmināties par Prāgas vecpilsētu?

—   Tur ir Francijas vēstnieciba!

—    Tur ir daudz vēstniecību, draudzene. To vidū ari padomju. Taču, saproties, kāda neraža: neviena no tām mūs neatzis par savas valsts pilsoņiem, nerunājot nemaz par to, ka dažs labs būs ārkārtīgi pārsteigts par jauna kultūras atašeja uzrašanos, turklāt vēl kopā ar tik apburošu dzīvesbiedri…

—    Nu, skaidrs, — es pamāju, juzdama, ka mans labais noskaņojums kopā ar Vitjika cigaretes dūmiem pagaist kaut kur tukšumā aiz mašinas logiem. — Tātad dokumenti ir viltoti …

—   Un m iedomājies, ka mašīnu un drēbes mums atsūtīja taisnā ceļā no Parīzes? Kā Francijas vēstniecības protokola daļa to vien dara, kā izraksta apliecības bēguļojošiem KGB aģentiem, uzdodot tos par saviem līdzstrādniekiem? Un Francijas vēstnieks steidz tās novizēt, pat aperitivu neiebaudījis, lai tik nesabojātu attiecības ar krieviem?

—    Paskaidro man, Mišin… —I izņēmu no viņa paciņas cigareti un aizsmēķēju. — Tās taču ir milzu teritorijas, neatkarīgas valstis, bet visur, pilnīgi visur — šī baismā roka, šī neierobežotā vara, šī baiļu sajūta… It ka mēs atrastos kādā niecīgā zemes pleķīti un katru mūsu soli kontrolēm radari. Kā to izskaidrot, kāpēc?!

-— Ā! — Vitjiks greizi pasmīnēja, — kā redzu, tu praksē sāc apjaust, ko nozīmē "dzelzs priekškars" tādā variantā, kādu tika iecerējis Ūsainis. Redz, nu, tu, muļķīte, kaut arī skaities ideoloģiskās frontes cīnītāja, laikam iedomājies, ka ja reiz tev svinīgi izsniedz ārzemju pasi un ļauj doties uzlabot iedragāto veselibu kādā no brālīgo sociālisma zemju kūrortiem, tu jau esi brīva kā putns gaisos? Traucies pāri robežām, čivini franciski un līdz matu galiem gremdējies Rietumu dzīvesveidā? Nekā nebija, draudzene! Viss šis apdauzītais sociālistiskais kompots ar valsts galvām un partijas līderiem, ar draudzības un savstarpējas palīdzības līgumiem, ar kultūras un sporta delegāciju, apmaiņu patiesībā ir viena vienīga gigantiska koncentrācijas nometne, apjozta ar dzeloņstieplēm, caur kurām vēl izlaista visa energosistēmas "Draudzība" strāva. Un tā ir tik slēgta un tik nežēlīga nometne, par kādu Hitlers ne iedomāties nevarēja! Viss tajā sadalīts blokos, un katrs bloks savienots ar centrālo pulti, bet pie tās sēž priekšnieks un izrīko, kas šobrīd vajadzīgs ungāriem un bez kā it labi var iztikt bulgāri. Un ja nu tomēr kāda atšķirība starp blokiem pastāv, tā nav būtiska: vienā labāk baro, otrā —pieklājigāk ģērbjas, trešajā var atļauties šad tad palamāt komunistiskās partijas līderi. Vai strādnieku un zemnieku partijas lideri. Vai sociālistiskās partijas līderi — kā tieši to ielikteni godāt, nav principiālas nozīmes. Un tas arī viss, draudzene. Mēs esam visur! Visur, vai saproti?! Mēs, krievi. Tā vienmēr ir bijis. Un tā būs vēl ilgi. Robeža ir aiz atslēgas, aiz augstiem mūriem. Un mēģini tik kaut par milimetra tiesu pabāzt aiz tiem degunu. Vai nu atšaus, vai nokodis! Tāpēc ari visi mūs tā ienīst! Gan tu vēl pieredzēsi, draudzene — gan kādu dienu būs par to dārgi jāsamaksā. Tik dārgi, ka… — Vitjiks nicīgi atmeta ar roku.

—   Ar ko tad tādā gadījumā Bukareste labāka par Prāgu?

—   Ir viena maza priekšrocība.

—   Vai pateiksi, kāda?

—   Kāpēc ne? — Vitjiks ar knipi izlingoja cigareti pa logu. — Rumānija ir vienigā sociālistiskā valsts Austrumeiropā, kurai ir diplomātiskas attiecības ar Izraēlu. Un tur mēs savus viltotos dokumentus varēsim droši iebāzt KGB pakaļā, saņemt īstus un aizlidot uz turieni, kurp tavi varenie draugi jau vienreiz tevi nesekmigi pūlējās aizgādāt. Drošā aizsegā. Un ar minimālu risku.

—   Tātad tik bēdigi nemaz nav, Vitjik? — es nedroši apvaicājos, labi zinādama, kāda būs atbilde un tomēr cerēdama dzirdēt»kādu citu, iepriecinošāku variantu.

—   Kā lai tev pasaka, Valentīna? — Vitjiks ieskatījās pulkstenī un strauji atmeta atpakaļ savu gaišo matu kuplo ērkuli. — Līdz Rumānijai mums vēl jānokļūst…

—   Kas nebūt nav tik vienkārši, — es dzēlīgi piebalsoju, — jo sevišķi, ja brauc uz pretējo pusi. Kur Bukareste, un kur Prāga! Vai tu, divnieku karali, ģeogrāfiju pavisam esi aizmirsis?

—   Ek, Maļceva! — Vitjiks nopūtās, — kal tev kaut ar kalšanu, tik un tā neiestāstīsi, kaut ari skaities lasīt, rakstītpratēja. Aizmirsti fizisko ģeogrāfiju! Un iegaumē reiz par visām reizēm: čekistu ģeogrāfijā māca — brauc turp, kur tevi gaida vismazāk!

7. nodaļa

Čehoslovakijas Sociālistiskā Republika. Šoseja.

1978. gada 9. janvāris.

… No šaurā sānceļa iztraucāmies uz plašas autostrādes, kurai pa vidu kā taisna, baltiem diegiem šūta vile stiepās punktēta līnija, un strauji šāvāmies uz priekšu, apdzenot dzimtos žiguļus un volgas ar neierastiem baltiem cipariem un latīņu burtiem numuru plāksnītēs.

—    Par ko tā sērojam, biedrene Maļceva? — Vitjiks apjautājās, nepiespiesti grozīdams mersedesa stūri un neizlaizdama no mutes tievu cigareti, pa starpām bieži ielūkojoties aizmugures skata spogulī.

—   Te viss tik ļoti atgādina Piemaskavu.

—: Tikai te ir nesalīdzināmi tīrāk.

—   Un tomēr līdzīgi.

—   Ilgojies pēc mājām?

—   Pati nezinu…

—    Nu, tur tu tik drīz vairs netiksi, draudzene. Ja vispār kādreiz riksi.

—   Bet ja nu mūs notvers?

—    Tad jau nu noteikti netiksi, tas ir simtprocentīgi.

—   Kāpēc?

—   Neies jau mūs vest tādu gabalu. Ceļā pazaudēs.

—    Zini, Mišin, pēdējā laikā man ir modušās nopietnas aizdomas…

—    Varu iedomāties, kādas: Andropovs strādā CIP labā. Vai zini, man arī brīžiem tā sāk likties…

—   Man ir tāda sajūta, — nelikdamās dzirdam viņa sājo jociņu, es klusi sacīju, — ka visiem tas vien prātā, kā liegt man tiesības un iespēju godīgi dzīvot mājās, savā dzīvoklī, apciemot mammu, iet uz redakciju, rakstīt…

—    Nu, protams? — Vitjiks muļķodamies māja ar galvu. — Trockistu sazvērestība pret Valentīnu Maļcevu! Visa pasaule pret vienu vientuļu sievišķi!

—    Esmu sieviete, Mišin. Un tāpēc pat globālas cilvēces problēmas uztveru tikai personiski. Un tas ir dabiski, ja ņem vērā, ka man nav nekādas daļas par visam šim draņķibām…

—    Un kuram tad ir, Valentina? — Mišins klusi un negaidīti nopietni atbildēja. — Vai tu domā, ka citiem tā nav, ka vini dzīvo citādi?

j

—   Man ir vienalga, ka dzivo citi. Man ir problēmas pašai ar savu dzīvi.

—   Tur nu tev, draudzene, ir pilnīga taisnība. Es tikai nesaprotu, kāpēc m sāc tādas sarunas…

—  Tāpat vien, skaļi domāju… — es pavēru loga spraudziņu, lai izkliedēm tabakas dūmus. — Saki, Vitjik, vai tev nebija bail te vēlreiz atgriezties?

—   Un kā tev šķiet?

—  Ja zinām, nejautām.

—   Zināms, ka bija bail! Ļoti bail!

—   Un kāpēc tad tu atgriezies?

—   Kāpēc neatteicos? — Mišins uzspēlētā jautrībā turpināja. — Kāpēc nenostājos efektīvā pozā un nepaziņoju: "Pietiks, dārgie kungi! Apakšpulkvedis Mišins savu ir padarījis, zināmu skaitu laikabiedru ir novācis, zināmu daudzumu slepenu datu izzadzis un turpmāk vairs šais mēslos vārtīties nevēlas! Tagad viņš vēlas tikai apgūt atslēdznieka virpotāja profesiju un tiesības uz darbu un maizi brīvajā pasaulē! Tā tu to iedomājies, ja?" f

—   Un vai tad tas būtu tik ļoti muļķīgi, Vitjik?

—    Tu tiešām esi muļķe, Maļceva, vai tikai izliecies? — Vitjiks dusmīgi iebelza ar plaukstu pa stūri. —Vai tu saproti, kas ir profesionāls nelegālis? Un nevis šāds tāds, bet ar firmas zīmi: "Rūdīts recidīvists. Made in K.G.B."? Šī firma, tavai zināšanai, sit pušu Maskavas konservatoriju ar visiem tās ebreju profesoriem un krievu brīnumbērniem. Kāda velna pēc gan es saviem jaunajiem saimniekiem būtu vajadzīgs, ja viņi mani nevarētu izdrātēt pēc visiem paragrāfiem? Teikt jau es viņiem varu visu ko, bet izejas, kā ķiniti, ir tikai divas: vai nu piekriti, vai…

—   Un tā visu mūžu?

—   Un tu vari piedāvāt ko citu?

—    Nu, labi… — es aizsmēķēju. — Tad izskaidro man vienu dīvainibu: kāpēc tik milzīga uzmanība tiek pievērsta tieši man, Vitjik? Mani glābj, rok bedrē un velk no tās ārā, ved ar helikopteru, apgādā ar ieroci, viltotiem dokumentiem un mašīnu, manis dēl nogalina cilvēkus, lai glābtu manu grēcīgo dvēseli, pat tevi atkal iemet pašos pekles dziļumos, kaut tu taču no šīs elles tikko esi izsprucis? Kas notiek, Mišin? Varbūt es zinu kaut ko tādu, ko pati nemaz nenojaušu?

—    Atceries, Valentina, pie kā tevi noveda tava bābiskā ziņkārība, un turpmāk vairs tā neaizraujies ar taujāšanu un prašņāšanu, — Vitjiks rāmā garā ieteica. — Tas tev nāks tikai par labu — vairos veselību un paildzinās mūžu.

—   Vitjik, — caur sakostiem zobiem atšņācu, juzdama, kā niknums pamazām aizžņaudz kaklu. — Par kādu ilgdzīvošanu tu te muldies, ķēms tāds! Mēs abi jau sen esam pa pusei nelaiķi. Un abi to zinām. Vai tiešām tu iedomājies, ka esmu galīga idiote? Tas taču ir visīstākais brīnums, ka vēl joprojām esmu dzīva! Neticamu apstākļu sagadīšanās un tikai! Taču mūžīgi tas tā nevar turpināties! Un tāpēc esi tik laipns, beidz tēlot profesoru un paskaidro, kas te īsti notiek? Kāpēc man par godu sarīkota tāda raganu balle? Esmu taču tikai Valentīna, nevis Margarita.

—   Gribi nomirt vispusigi informēta?

—   Un ja nu tā būtu?

—   Bet ja nu tomēr paliksi dzīva?

—    Aizdedzināšu baznīcā svecīti un nosūtīšu KGB telegrammu ar lūgumu izteikt tev pateicību. Ar ierakstu darba grāmatiņā. Kopiju — uz arodkomiteju.

—   Vai tu zini, kur pašlaik atrodas Topoļevs?

—   Varu iedomāties.

—   Kā tev šķiet, vai viņš daudz zina?

—   Un m to prasi man?…

—    Viņš zina daudz, Valentīna, — Mišins domīgi sacīja. — Tik daudz, ka gadījumā, ja tas sasvīdušais cūkcepure sāks larkšķēt, vismaz trīsdesmit darbarūķi paliks bez pensijas. Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņiem tā vairs nebūs vajadzīga.

—   Nu, un tad?

—   Redzi, dārga draudzene, visticamāk, ka tā ari ir noticis: mūsu Matvejuška ir palaidis muti!

—   Kāpēc tu tā domā?

—   Es vienkārši redzu, cik grandiozi izvērstas tava skalpa medības. Ja viņš klusētu, viņi tā nepūlētos.

—    Nesaprotu! — man piepeši pār muguru pārskrēja karstas tirpas. — Neko nesaprotu. Kāds tam sakars ar mani? Uz kāda pamata viņi visā tai putrā jauc iekšā mani?

—  Vai zini, kāpēc avizes — un ne tikai mūsējās — gandrīz nekad neko sikak neziņo par ārvalstu aģenta vai pat vesela aģentu tīkla atmaskošanu?

—   Nē, nezinu.

—    Nu, iedomājies: tiek notverts kāds no mūsējiem, vai amerikāņiem, nu, kaut vai Dienvidāfrikas nelegālis, viņu iemet mptūzī un pāris nedeļas tur marinē bez dušas un kondicionētāja, un kad nu tas nelaimīgais tos labumus jau ir atēdies, kādu dienu viņu beidzot atceras: sak, laipni lūgtum, spiega kungs, uz nopratināšanu. Kas tu tāds esi, viņam noprasa, kā labā strādā, kāds tavs uzdevums un tādā garā. Tikai padomju filmās izlūki paliek nelokāmi kā klints un nomirst ar saucienu: "Lai dzīvo pasaules sociālisma nometne!" uz Lūpām. īstenibā viņi nepavisam netur mēli aiz zobiem. Agri vai vēlu viņi sāk runāt, un vai nu patiesība vai puspatiesība tiek celta gaismā. Viss jau būtu labi un jauki. Viss izstāstīts, pierakstīts, izanalizēts… Bet ko tālāk? Tā ir reta veiksme, ja atmaskota aģenta liecības tomēr izdodas izmantot propogandas nolūkos. Jo valsts, kas aģentu iesūtījusi, par viņu neko negrib zināt un nevienu faktu, ko viņš kaitnieciskā vīzē izbazūnējis, pat patiesu neatzīst. Un tas vēl nav viss — pieķertas valsts ārlietu ministrija visos starptautiskos forumos brēc kā aizkauta: "Provokācija! Nomelnota diženās lielvalsts labā slava! Buržuāziskās propagandas apstulbinātais Jūdass pārbēdzējs, kurš savu nožēlojamo dzivi vadijis vecu gāzmasku un armijas pirtīm domām higiēnas piederumu noliktavā, dzīdamies pēc saldās dzīves, aizlaidies uz Rietumiem, kur tagad bezkaunīgi apmelo savu mīļoto dzimteni."

—   Kādi murgi! — es nomurmināju. — Vai tad to nevar pierādīt?

—   Kā? — Vitjiks pacēla uzacis. — Kurš tad to apliecinās? Pats pārbēdzējs taču ir ieinteresētā persona!

—   Viņa līdzbiedri! Tie, ar kuriem viņš uzturēja sakarus!

—    Nu, pirmkārt, tie vēl ir jāizseko un jānotver. Un, otrkārt, viņi taču visi pār vienu kārti metami. Nē, nē, kas tādiem ies ticēt!

—   Bet liecinieki?

—    Ak, Valentīna Vasiļjevna, — tavu gaišu galviņu! — Mišins pacēla rādītājpirkstu ar rūpigi koptu nagu. —Jā, tā nu tiešām jebkuram pretizlūkošanas dienestam ir liela veiksme — dzīvs liecinieks, kas var publiski apliecināt, ka, rau, šis te kungs ir klasisks spiegs un nelegālis, kurš nomaskējies par godīgu Šveices vai Francijas pilsoni un kuram viņa vadība devusi uzdevumu novākt kādu parlamenta deputātu, izprovocēt studentu nemierus vai, teiksim, noorganizēt urāna-235 noplūdi kaut kur kādā Tararabumbijas atomelektrostacijā. Tad tiešām būs varens tracis, nebeidzamas preses konferences, verstīm gari virsraksti laikrakstos… Bet valsts, kas minētajam aģentam devusi svētību tik neglītām izdarībām, būs mēslos līdz ausīm. Atrast tādu liecinieku, reālu personu, vēl jo labāk — attiecīgā izlūkdienesta upuri, — ir apmēram tas pats, kas uziet naftas nogulas savā vannasistabā. Nu, vai tagad tev, draudzene, sāk pielēkt šī sižeta dramaturģija?

—   Šķiet, ka jā, — es nočukstēju.

—    Kamēr Matvejs Topoļevs turēja muti, viss bija kā parasti: nelegālis klusē, kādu brīsniņu vēl ar viņu padarbosimies un beigās apmainīsim pret līdzvērtigu savējo. Taču lidzko viņš atvēra žaunas — un man vairs nav ne mazāko šaubu, ka tas gnīda tā arī ir izdarījis, — tava smukulīša, tā tava jaunā sirdsāķīša priekšniekiem tūdaļ pielēca: bet tā taču pirmšķirīga informācija, brīnišķīga iespēja iesēdināt krievus peļķē, turklāt ar efektīvu blakusrezultātu. Vajadzīgs tikai liecinieks, lai mēslos iemērkšanas proces būtu pārliecinošs. Un — tavu veiksmi! — izrādās, ka tāds liecinieks ir. Un vēl kāds! Skaists, gudrs, personiski pazīstams ar pašu Andropovu, un piedevām vēl personiski iesaistīts visai vētrainos notikumos, kontaktējies ne tikai ar vienu, bet pat ar vairākiem KGB aģentiem, un, kā kronis visam, vēl ari godigs cilvēks par spīti visam, ka ir otras senākās profesijas pārstāvis, tāds klasisks apstākļu upuris, noklidusi dvēsele, nelaimīga aitiņa!… Vārdu sakot, nevis liecinieks, bet zelta tīrradnis! Turklāt vēl tāds, kas ņemts CIP štata virsnieka personiskajā aizgādībā. Vienkārši ideāla shēma lielajai priekšniecībai: divu simpātisku dažādu tautību pārstāvju romantiskās attiecības ideāli piesedz viltīgu politisku intrigu…

—    Tu gribi teikt?… — man pat acīs satumsa, iedomājoties, ka Jūdžins…

—    Nē jau, nē! — Mišins saviebās. — Ak, kungs, cik gan visas sievietes ir vienādas! Domāju, ka tavs jaunais pielūdzējs vismaz naivitātes ziņā ir tevis cienīgs. Vai tad tu nesaproti, ka visa tā operācija Holandē nemūžam nebūtu varējusi notikt bez CIP ziņas?

—   Kāpēc m tā domā?

—Tāpēc, ka es neesmu idiots! — Vitjiks atcirta. — Viss, vai saproti, viss bija izplānots. Un Statos tev vajadzēja nokļūt ne jau tāpēc, ka tā vēlējās Jūdžins Spārks. Tas vienkārši bija visdabiskākais veids, kā tevi turp aizgādāt, lai pēc tam tu tur debitētu liecinieces lomā.

—   Un Jūdžins to visu zināja? — es klusi apjautājos.

—  Viņš neko nezināja, nomierinies, — mans klases biedrs gurdi atgaiņājās. — Labākajā gadījumā tikai nojauta, un mēģināja šīs nianses izmantot savās interesēs.

—   Tātad arī nolaupīšana lidostā bija ieplānota?

—    Nu, nē! — Mišins pavīpsnāja. — Tā bija nopietna iekrišana. Acīmredzot, mūsējie bija saņēmuši informāciju un apjēguši, ka pilsone Maļceva viņiem var sagādāt lielas nepatikšanas. Tāpēc ar skubu glāba, kas glābjams. Nu, bet tālāko tu zini pati…

—   Un tevi arī atsūtīja amerikāņi?

—    Es nestrādāju redakcijā, Valentīna, — Mišins atteica. — Un to, kas man paraksta komandējuma apliecību, vaigā parasti neredzu. Varu vienīgi minēt, kaut, teikšu tev godīgi, tā tiešām nav mana mīļākā nodarbošanās.

—  Ja es tevi pareizi sapratu, amerikāņus es interesēju tikpat lielā mērā kā mūsējos?

—  Neapšaubāmi, — Mišins pamāja. — Atšķirīgi ir tikai nolūki: amerikāņiem tu esi vajadzīga sveika, vesela un pie pilnas saprašanas, bet mūsējiem — tikai un vienīgi baltās čībiņās… Tā, redz, mana dārgā biedrene Maļceva!

Nejautāju vairs neko, jo dzirdētais kā akmens uzgula sirdij! Laikam jau Vitjiks bija man pareizi ieteicis neuzdot liekus jautājumus, lai viņsaules gaitās varētu doties bez pārmērīgas informētības smagās nastas.

—   Ko piekļūsi, draudzene, ko apceri? Miesu vai dvēseli?

—   Dvēseli. Un to, ka būtu labi dabūt karstu vannu miesai.

—   Sanitāri higiēniskas problēmas?

—   Un kā tev šķiet?

—   Kā tās izpaužas?

—    Ir tāda sajūta, it ka man galvā būtu ievijušas ligzdiņu vairākas bezdelīgu ģimenes uzreiz.

—   Būs vien jāpaciešas.

—   Kāpēc? Vai tad franču diplomāti neiet dušā?

—   Tādi kā mēs — nē. Lai izmantotu komunālos pakalpojumus, ir jāapstājas un jāiegriežas viesnīcā. Bet ar tik šaubīgiem dokumentiem to labāk nedarīt. Citādi var iznākt tā, ka nebūs ko mazgāt.

—    Nu, labi, es diedelēju, — tad taču es vismaz varētu ieskriet noskaloties kāda benzīntanka tualetē. Kaut vai ap-, laistīties…

—    Kā tad! — Vitjiks pamāja. — Ar benzīnu. Un tad ar baudu aizsmēķēt…

8. nodala

Maskava. KGB pirmā pārvalde.

1978. gada 9. janvāris.

Ģenerālis Jūlijs Voroncovs triju nodaļu vadītāju apspriedi bija nozīmējis pulkstens desmitos no rita…

Kad viņš iegāja savā kabinetā, pakāra silti oderēto somu mēteli sienas skapī un saberzēja savas nedaudz nosalušās lielās un platās zemnieka rokas, kvarca pulkstenis uz viņa ideāli nokoptā rakstāmgalda, kur nemētājās neviena papīra strēmelīte, rādīja deviņi un četrdesmit piecas minūtes.

Voroncovs iegriezās nelielajā blakusistabā (visiem augsta ranga partijas un valdības priekšniekiem līdzās kabinetiem bija iekārtotas tādas "piebūvites" — tur atradās dīvāns, bufete, ledusskapis un tualete) un pie spoguļa saglauda atlikušo matu mazumiņu. Šim liela auguma vīram ar nevainojamu miesasbūvi, glītiem sejas pantiem, platiem boksera pleciem un pašpārliecinātu stāju ritēja piecdesmit trešais gads.

Savu karjeru ārējā izlūkdienestā Voroncovs bija kaldinājis, virtuozi ievilinot KGB tīklos ievērojamu angļu zinātnieku, kurš darbojās kodolfizikas jomā un padomju izlūkdienestam piegādāja ārkārtigi vērtigxi stratēģisko informāciju. Tolaik Voroncovs — padomju vēstniecības Londonā trešais sekretārs — bija nonācis tajā katram KGB līdzstrādniekam neizbēgamajā dzīves stadijā, kad tālāka karjeras izaugsme atkarīga tikai no Fortūnas labvēlības. Daudzi izcili "kantora" darbinieki, kuri pārvaldija vairākas svešvalodas, bija apveltiti ar analītisku prātu, spožām operatīvajām spējām un enciklopēdiskām zināšanām par valstīm, kurās strādāja, gadiem ilgi nīka PSRS ārvalstu vēstniecībās, konsulātos un pārstāvniecībās,un tā ari nevarēja izsisties uz augšu, jo Lubjankā viņu darbošanos vērtēja pēc viena vienīga kritērija: ko tu esi savervējis un kādus rezultātus tas devis?

Voroncovam ne tikai paveicās — viņam vārda tiešā nozīmē uzskrēja virsū akla laime. Palīdzēja viņa augstība Gadījums. Reiz, smagi saskandalējies ar savu lauleni (četru gadus vēlāk viņi izšķīrās), Voroncovs tā sašūmējās, ka pārkāpa vienu no dienesta instrukcijas stingrākajām prasībām un izgāja no vēstniecības, pirmkārt, nevienam to nepateicis, un, otrkārt, kājām, bez mašīnas. Izskrējis ārā, Londonas aukstajā lietū, Voroncovs devās, kurp deguns rāda, un tobrīd viņam prātā bija tikai viena karsta vēlēšanās — piedzerties un visu aizmirst. Taču jau pēc dažiem soļiem pie kāda bāra ieejas viņu uzrunāja salīcis večukiņš noļukušā platmalē. Izrādījās, ka viņš vairākas stundas bija nosēdējis tuvējā kafejnīcā, gaidīdams kādu iznākam no padomju vēstniecibas.

— Vai jūs esat krievu diplomāts? — večuks jautāja.

Jau pieminētās instrukcijas kategoriski aizliedza ielaisties sarunās ar nepazīstamiem, nejauši uz ielas sastaptiem cilvēkiem. Taču Voroncovs profesionālā nojautā saprata, ka ši negaidītā sastapšanās nekādā gadījumā nevar būt provokācija — pārāk bezpalīdzīgas izskatījās lietus gāzmās izmērcētās melnās platmales malas, pārāk naivs bija vecā vīra zilpelēko izbalojošo acu skatiens. Turklāt, Voroncovs sprieda, kas gan varēja zināt, kurš izlūkdienests varēja paredzēt, ka viņš salamāsies ar sievu, kas kārtējo reizi bija aizsvilusies greizsirdībā pret poļu bibliotekāri, un kā no ķēdes norāvies izmetīsies ārā? Arī pēc dežurējoša britu novērotāja, kas padomju diplomātus uzmanīja no rīta līdz vakaram, vecais čakārnis salijušajā platmalē neizskatījās — tādiem darbiem viņš bija par vecu un nevarīgu.

—Jā, esmu krievu diplomāts, — Voroncovs pieklājīgi atbildēja. — Ko jūs vēlaties, ser?

—   Kādu posteni jūs vēstniecībā ieņemat?

—   Ser, ko jūs vēlaties?

—   Vai esat tāda ranga darbinieks, kas tiekas ar vēstnieku? -Jā.

—   Tad man jums jāpaziņo kaut kas svarīgs… — večuks, skatienu nenovērsdams, atbildēja.

Tā piedzima aģents "Fokss", kurš vēlāk kļuva par KGB ārējā izlūkdienesta dzīvu leģendu. Voroncovs nesnauda, no informācijas, ko sniedza šis apbrīnojamais vectētiņš, kurš politiskajos jautājumos bija apbrīnojami naivs, pat sapņains ideālists, viņš pamanījās sev izsist visus iespējamos labumus. Sirds dziļumos savu darbu pie masu iznīcināšanas ieroču radīšanas uzskatīdams par nepiedodami amorālu (un neba jau viņš viens tais gados tā domāja!), vecais zinātnieks visā nopietnībā uzskatīja, ka Padomju Savienība ir vienīgā valsts pasaulē, kas ir spējīga paglābt cilvēci no kodolkatastrofas. Un tāpēc viņš nesavtīgi, ne mirkli nedomādams par kaut kādu atalgojumu, atklāja padomju izlūkdienestam Pentagona un NATO bloka stratēģiskos noslēpumus, kas, pat vērtējot pēc KGB visaugstākajiem kritērijiem, bija vairāk nekā ievērības cienīgi. Ja šis vecītis ar nevainīga zīdaiņa acīm būtu zinājis, ka viņa šifrētās atklāsmes tuvina tieši to, no kā viņš baidījās par visu vairāk pasaulē!… Taču "idejiskais" aģents, protams, neko nezināja. "Fokss" Lubjankas labā nostrādāja tieši trīs gadus — lidz pat bēdīgajai dienai, kad, saņemtu zem trīcošajām rociņām, viņu tieši no Sēfildas Kodolpētījumu centra slepenās laboratorijas izveda divi plecīgi britu pretizlūkošanas dienesta brašuļi. Taču ar šiem trim gadiem Jūlijam Voroncovam pilnīgi pietika, lai no kapteiņa izaugtu par pulkvedi, pēc "Foksa" notiesāšanas (ironiskā kārtā astoņdesmitgadīgajam večukam pēc konservatīvās britu justīcijas likumiem piesprieda mūža ieslodzījumu) viņu pārcēla uz ASV, kur viņš kļuva par rezidentu, tātad ieņēma svarīgāko posteni visā KGB ārējā izlūkdienesta sistēmā.

Gāja gadi, nelaimigā pacifista kauli sen bija sadēdējuši pišļos, bet viņa veiksmigais kurators turpināja plūkt panākumu laurus slidenajā politiskās spiegošanas druvā, konsekventi virzīdamies uz varas virsotnēm. Voroncova spožo karjeru neizjauca pat tāds viņa profesijas pārstāvju aprindās rets notikums kā laulības šķiršana: maģiskais atgādinājums par "Foksa" šifrētajiem ziņojumiem pat bargākajiem KGB vadības puritāņiem lika aizmirst par padomju cilvēka augsto morālo stāju.

Un tagad, kad likās — viņš ir nesatricināmi nostiprinājis savas pozīcijas otrajā svarīgākajā KGB postenī (pirmās galvenās pārvaldes priekšnieka amats tradicionāli tika pielīdzināts priekšsēdētāja pirmā vietnieka titulam), zeme zem ģenerāļa Voroncova kājām pēkšņi sāka grīļoties…

… Pussešos no rīta viņam bija piezvanījis Andropovs. KGB šefs, kā parasti, runāja maz. Turklāt telefona saruna jau pati par sevi izslēdza iespēju izteikties sīkāk. Tomēr Voroncovam pilnīgi pietika jau ar divām sava varenā priekšnieka frāzēm, lai saprastu: situācija ir vairāk nekā ārkārtēja. Parasti Andropovs izvairījās no telefonsarunām ar sava dienesta augsti stāvošām amatpersonām. Būdams atbildīgi par komitejas ārējām operācijām, Voroncovs ļoti labi saprata Andropova satraukuma iemeslu — nelaimigās žurnālistes meklējumi joprojām bija neveiksmīgi. Taču Andropova agrais zvans liecināja, ka visa šī lieta, acimredzot, ir pacēlusies "olimpiskos" augsmmos, jo vai gan citādi šefs būtu mainījis savus paradumus un līdz ar gaismiņu rāvis no gultas ārā pirmās pārvaldes priekšnieku? Tāds pavērsiens Voroncovu biedēja. Būdams ne vien labi informēts, bet arī pietiekami rafinēts viltīgo Kremļa intrigu mudžekļu pazinējs, viņš tikpat kā nešaubijās, ka pēc neilga laika Andropovs kļūs par CK ģenerālsekretāru. Bet ja reiz tā, tad KGB priekšsēdētāja postenis viņam, Voroncovam, būtu garantēts. Un tāpēc jebkuru klupšanas akmeni Andropova ceļā Voroncovs uztvēra kā personisku misēkli, kas varēja izjaukt viņa rožainās cerības. Skaidri nezinādams, kas noticis pa šo vienu nakti, kas aizritējusi kopš viņu pēdējās tikšanās, Voroncovs pieļāva ļaunāko. Reāli neviens no politbiroja locekļiem Andropovam nebija bīstams. Nelabojamas sekas varētu izraisīt vienīgi politbiroja locekļu kolektīvs demaršs, kas, savukārt, būtu iespējams tikai tad, ja viņu rīcībā būtu nonācis kaut kas konkrēts, kaut kas ļoti nopietns, vērsts pret KGB šefu. Un, protams, tikai ar Brežņeva ziņu, kurš vienkārši bija ķerts uz taisnīgumu un jebkurai denunciācijai pieprasīja neapstrīdamus pierādījumus. Andropova zvans varēja nozīmēt tikai vienu: vai nu Brežņevam tādi pierādījumi jau ir, vai tuvākajā laikā tie būs…

Tieši pulkstens desmitos kabinetā ienāca visi trīs nodaļu vadītāji. Viens no viņiem — garais un kalsnais pulkvedis Jevgēņijs Terentjevs vadīja operatīvās koordinācijas nodaļu ar Austrumeiropas valstu izlūkdienestiem. Otrs bija apakšpulkvedis Jurijs Mališevs — Maskavas fizikāli tehniskā institūta absolvents, fizikas un matemātikas zinātņu doktors, kura pārziņā bija viss kompjūterdienests un ārējās izlūkošanas kartotēkas. "Kantora" izpratnē tas nozīmēja, ka viņam ir brīvi pieejami visslepenākie dati un viņš bauda neierobežotu priekšniecības uzticību. Trešais bija sešdesmit deviņus gadus vecais ģenerālmajors Igors Ivanovičs Karpeņa — gados visvecākais pārvaldes darbinieks un Voroncova pirmais vietnieks. No šī drūmā, nerunīgā ģenerāla ar buldoga krampīgo tvērienu baidījās visi līdzstrādnieki. Ar gaisīgu sirmu pūku klātajā tipiska vidēji pārtikuša baltkrievu sādžinieka ķirbjveida galvā iemājoja pirmšķirīgas analītiķa un stratēģa smadzenes, piedevām viņš bija apveltīts arī ar unikālu atmiņu. Neraugoties uz sava vietnieka pensijas vecumu un ielaisto diabētu, Voroncovam ne prātā nenāca sūtīt viņu pelnītā atpūtā. Igors Karpeņa pārvaldes aparātu turēja dzelkšņainos cimdos, uzņēmās visu melno darbu, visas "tīrīšanas", slānišanas un tamlīdzīgus jautājumus, ļaujot Voroncovam saglabāt neaptraipītu to izlūka intelektuāļa vai "ģenerāļa civildrānās" glanci un izsmalcinātās manieres, pēc kurām kā Andropova tuvākais līdzstrādnieks viņš allaž tik ļoti tiecās.

Kad visi bija apsēdušies, Voroncovs, galvu nepacēlis, drūmi apjautājās:

—   Nu, kā ar Maļcevu?

Terentjevs saāķēja kaulainos pirkstus.

—   Vinu atrada. Vilcienā Lodza — Varšava.

i

—   Un apcietināja?

—   Nē.

—   Sīkāk!

—    Viņa bija saslēgta roku dzelžos un brauca vienā kupejā ar Mišinu. Viņš patruļai uzrādīja KGB pulkveža apliecību un pieprasīja, lai viņam sagādā mašīnu, prasīto dabūjis, viņš ar armijas mašīnu šķietami arestēto Maļcevu nogādāja lidz helikopterim ar padomju pazišanās zīmēm, kas gaidīja septiņu kilometru attālumā no stacijas.

—   Attapīgs, maitas gabals! — Voroncovs ar dūri uzblieza pa krēsla lēni, un nevarēja saprast, vai viņš ir sašutis vai tiešām apbrīno Mišina attapību. — Un ko poļi?

—   Tur viss bija sakoncentrēts mūsu operatīvajā centrā.

—   Un Sčerba jau otro reizi nogulēja?

—   Nē, nē. Tiklīdz viņam paziņoja, kas noticis, viņš sacēla kājās pretgaisa aizsardzības štābu…

—   īsāk!

—     Viņi tomēr izlauzās, biedri ģenerālleitnant. Esmu jums sagatavojis sīku atskaiti.

—   Kur tad es to atskaiti grūdišu, zārkā ņemšu līdz, vai? — Voroncovs rupji atcirta. — Atkal Mišins! Skaties, kur gribi, mūsu draiskulis visur priekšā! Ko tu par to domā, Igor Ivanovič?

—    Smurgulis! Vanckars! — vecais caur zobiem novilka. — Izskolojām paši sev par postu!

—   Kas tiek darīts, lai viņus atrastu?

—     Robežas ir slēgtas, biedri ģenerāli, — Terentjevs pāršķīra bloknota lapu. — Bloķēta starptautiskā lidosta, dzelzceļa stacijas un autoostas. Cehi aktīvi iesaistījušies meklēšanā…

Voroncovs sarkastiski pasmīnēja.

—    Cehi tikai hokejā ar mūsējiem tiek galā, tas jā, tas viņiem patīk, bet arī jau izdodas tikai labi ja katru otro reizi. Bēdīgas tās lietiņas, oficieru kungi!

Karpeņa stīvi sarosījās krēslā, nenolaizdams no Terentjeva smagu, caur pieri glūnošu skatienu.

—  Ja reiz viņa ir kopā ar Mišinu, pavērtēsim to no mūsu pozīcijām. Kā jūs rīkotos, ja būtu viņa vietā? Ko jūs darītu? — ģenerālmajors izpleta kabatlakatu karoga lielumā un ar taures pūtienam līdzīgu skaņu nošņauca degunu. — Visus operatīvos pasākumus nepieciešams aplūkot tikai tādā griezienā, vai skaidrs?

—   Tieši tā, biedri ģenerāli!

—    Un uz kurieni tad viņi kājām vai braukšus dodas? — Voroncovs šo jautājumu uzdeva tik nepiespiestā tonī, it kā apvaicātos, kur nākamvasar vislabāk pavadīt atvaļinājumu.

—   Varianti ir vismaz četri — uz visām debess pusēm, — pirmo reizi ierunājās Mališevs. — Bet kāda gan tam, piedodiet, nozīme, ja robežas, kā apgalvo pulkvedis Terentjevs, ir slēgtas?

—      Pieņemsim, ka viņi atkal mēģinās izlauzties, — Voroncovs turpināja. —Jautājums tikai — uz kurieni?

—   Domāju, ka ne jau uz mūsu pusi, — Mališevs pabīdīja augstāk savas raga brilles.

—   Tādu variantu jūs simtprocentīgi izslēdzat? — Voroncovs aši apjautajās.

—   Kas tur ko zīlēt?! — Karpeņa ar zīmuli paklaudzināja pa galdu. —Jānoskaidro, kas ir tie, kas cenšas to meitieti no šiem mēsliem izvilkt. Tad arī būs skaidrs, uz kuru pusi putniņš grib laisties.

—    Amerikāņi? — Terentjevs jautājoši uzlūkoja šefu.

—    Pēc idejas — jā, — Voroncovs pamāja. — Bet tas nav viņu rokraksts. Un ja viņu ved Mišins, tad amerikāņiem ar to nevarētu būt nekāda sakara.

—   Kāpēc ne? — Mališevs pacēla smalkās uzacis.

—    Vai jūs, Jurij Aleksejevič, ietu sadarboties ar cilvēku, kurš aizraidījis uz viņpasauli piecus jūsu vīrus?

—    Izlūkam nepieciešamība stāv augstāk par morāli, — Mališevs atbildēja.

—   Un tomēr?

—   Nu, tieši varbūt ne, — apakšpulkvedis domīgi novilka. — Toties aplinkus…

—    Tur jau tas suns ir aprakts! — Voroncovs izslēja rādītājpirkstu. — Tieši tā. Aplinkus. Tas zellis, ko viņi atgādāja no Polijas, darbojās Mossada labā. Ja pieņemam, ka Mišinu ir pievākuši ebreji, tad viss sakrit. Mats matā! CIP negrib smērēt rokas, taču interese par mūsu dāmiti, kura kā ceļojošais vimpelis iet no rokas rokā viņiem, protams, ir, un tāpēc viņi šo partiju nolēmuši izspēlēt ar svešām rokām un palūguši draudzīgo specdienestu izlīdzēt…

—    Neteiksim pat, ka draudzīgo, — Terentjevs nosmīkņāja. — Pareizāk būtu teikt — brālīgo…

—   Tātad Mossads? — Karpeņa rezumēja.

—  Tā iznāk, — Voroncovs bridi nervozi bungoja pa galdu.

—     Nu, tad jau ir vienkāršāk… — Karpeņa vēlreiz nošņaucās un iebāza savu karogu-nēzdogu bikšu kabatā.

—   Tu tā domā? — Voroncovs nīgri savilka lūpas.

—     Un vai tad ne? — Karpeņa paraustīja plecus. — Bukarestē ir Izraēlas vēstniecība. Bet Vīnē — tur žīdiem vispār ir pilna vaļa, viņu lidmašīnas uz Statiem kursē biežāk nekā pie mums autobusi. Tā, redz, ir ar tiem variantiem…

—   Paklau, Igor Ivanič, — Voroncovs pievirzījās tuvāk vecajam ģenerālim. — Mišins taču ir tavs audzēknis, vai ne?

—   Mans gan… — rūgta vīpsnā sašķobīja Karpeņas seju ķēmigā grimasē. — Manējais, biedri ģenerālleitnant.

—   Kā tev šķiet, vai to, par ko mēs tikko runājām, ari viņš ir spējīgs izsmadzeņot savā dulburigajā pauri?

—   Domāju, ka ir gan!

—    Bet ja tā, ko viņš, tavuprāt, uzsāks? Kurp dosies? Un vispār — mēģini iztēloties, kā viņš varētu rīkoties? Kādi varētu būt viņa turpmākie gājieni? Iedomājies, ka nevis viņš, bet tu pašreiz esi kopā ar Maļcevu. Ne Mišinam, bet tev, Karpeņam, dots uzdevums viņu sveiku un veselu aizgādāt pēc iespējas tālāk no mums. Tavā rīcībā ir gandrīz pilnīga informācija. Viss tev zināms no "a" līdz "z". Pastāsti, ģenerāl, dalies pieredzē!

—   Te ir jāpadomā, — Karpeņa smagi nopūtās.

—    Domā, ģenerāl, domā! — Voroncovs skubināja. — Visu rūpīgi apsver un apdomā! Tikai ņem vērā, ka gari domāt tev nav laika. Pareizāk sakot — tā vispār nav. Mūsu rīcībā ir skaitītas minūtes! Un mums tā Maļceva ir jādabū ciet! Lai tur vai kas! — un Voroncovs izteiksmīgi novilka ar plaukstas malu gar rīkli. — Tas ir svarīgi ne tikai man, bet jums visiem.

Karpeņa vēlreiz smagi nopūtās, un, klakšķinādams ar zīmuli pa galdu, sāka stīvi blenzt Voroncova kabineta sienā, baltā kā operāciju galds.

Iestājās nomācošs klusums. Vēl kādu brīdi savā nodabā patusnījis, Karpeņa atkal izvilka no kabatas vareno kabatlakatu, nosusināja sviedrus no tumši sasarkušās pieres, un, vēl aizvien neatraudams skatienu no sienas, iesaka:

—   Vispirms es tiktu vaļā no dāmītes.

—   Kā tā? — Voroncovs nesaprata.

—    Meklēs taču divus, — Karpeņa skaidroja. — Tātad tālāk jādodas katram atsevišķi.

—   Bet ja nu tas nav iespējams? Ja pavēlēts turēties kopā?

—   Tad jāmaina izskats. Līdz nepazīšanai.

—    Garumu taču neizmainīsi, — Mališevs iebilda. — Svaru arī ne, tāpat roku, kāju, galvas formu, raksturīgās pazīmes. Viņu abu fotoattēli tiks pavairoti tūkstošiem eksemplāros. Gan jau viņus kāds sazīmēs, par to nav nekādu šaubu…

—   Tad jānoiet pagrīdē, — Karpeņa prātoja. —Jānoslēpjas. Jānogaida.

—     Tas mums būtu izdevīgs variants, — Voroncovs pamāja. — Un tomēr padomāsim, ko viņi vēl varētu iesākt. Labi, pieņemsim, ka Mišins darīs tā, kā tu mums tikko teici. Un pēc tam? Uz kuru pusi dotos tu?

—   Domāju, ka uz to, kur viņu vismazāk gaida. Tā viņš ir mācīts, biedri ģenerāli.

—    Tātad uz mājām, uz PSRS? Tā tu gribēji teikt, Igor Ivanič?

—   Ne nu gluži uz PSRS, bet…

Un atkal kabinetā iestājās klusums. Pēc brīža to pārtrauca kabineta saimnieks.

—    Tas, ko es jums tagad teikšu, ir valsts noslēpums.

Vairāku iemeslu dēļ ir izveidojusies tāda situācija, ka šis dāmas izolēšana kļuvusi par jautājumu numur viens. Tas ir svarigāk par svarīgu. Un tāpēc mes darbosimies vairākos virzienos uzreiz. Mūsu ricibā ir labi, ja viena diennakts. Bet šai laikā daudz kas jāpaveic. Un tagad konkrēti. Pulkvedi Terentjev, jūs izlidojat uz Prāgu, kur vadīsiet Maļcevas un viņas pavadoņa iespējamās pārvietošanās bloķēšanu. Sevišķu vēribu pievērsiet robežām un transporta centriem. Maksimālais uzdevums, — novākt, minimālais — nepieļaut, ka viņi izkļūst no valsts, tādējādi iegūstot mazliet laika citiem mūsu pasākumiem. Izmantojiet visus lidzekļus, kādus atzistat par nepieciešamiem. Iesaistiet Scerbu no Lodzas — varbūt, ka trešo reizi viņš nenopūdelēs. Kad būsiet tur, informējiet mani ik stundu, vienalga — nakts vai diena. Izpildiet!

Terentjevs piecēlās, atturigi pamāja un izgāja no kabineta, cieši aizvērdams durvis.

—  Apakšpulkvedi Mališev, — Voroncovs pievērsās savam "informācijas specam", — man nepieciešams vidutājs kontaktiem ar Mossadu. Vēlams, lai tikšanās notiktu kādā neitrālā valsti. Vislabāk — Šveicē. Šim cilvēkam nav jābūt padomju pavalstniekam. Izmantojiet kādu no sociāldemokrātiem vai mums lojāliem žurnālistiem, bet tikai tadu, kurš nav jau sakompromitējies, sadarbojoties ar mums. Vārdu sakot, rīkojieties pēc saviem ieskatiem. Vislabāk, ja šis cilvēks būtu ebrejs. Stundas laikā pēc savām kartotēkām izvēlaties kandidatūru un ziņojiet par to man… Izpildiet!…

Kad durvis bija aizvērušās ari aiz Mališeva, Karpeņa jautājoši uzlūkoja pārvaldes priekšnieku.

—   Kas tev padomā?

—    Zini, es lāgā neticu, ka mūsu Cehoslovakijā izliktie slazdi nostrādās. Bet man ir vajadzīgas garantijas. Viņam, — un Voroncovs daudznozīmīgi pamāja uz griestiem, — tās ir vajadzīgas. Ja mums izdosies viņus novākt — paldies Dievam. Bet ja nu nē? Vārdu sakot, ar Mališevu strādāsi tu, Igor Ivanovič. Es domāju — ar kandidatūru, ko viņš izraudzīsies.

—   Un ko mēs gribam panākt?

—  Jāpiedāvā viņiem darījums. Pie mums ir viens no viņu vīriem. Jauns puisis, ists patriots. Ja viņi grib to paglābt no lodes — lai mainās. Viņi mums Maļcevu ar Mišinu, mēs viņiem — Oferu Tišu…

—    Tā nebūs līdzvērtīga maiņa, Jūlij Andrejevič… — Karpena pakasīja savu neiedomājami krunkaino pakausi. — Divus pret vienu…

—   Labi, — Voroncovs pamāja. — Lai viņš tiem saka, ka piedevām vēl mēs iedosim viena arāba adresi, no tiem zeļļiem, kas septiņdesmit otrajā gadā uzdarbojās Minhenē. Tas viņiem patiks. Bet ne vairāk, kā viena, vai skaidrs, ģenerāl?

Karpeņa pamāja.

—   Bet ja nu viņi nebūs ar mieru?

—   Tad būs slikti, — Voroncovs domīgi noteica. — Tad nu patiešām mēs būsim dimbā. Tāpēc kārtīgi paštuko, un izdomā kādu sevišķi virtuozu cūcību. Kaut ko tādu, lai Argentīnas vai Kolumbijas varas iestādes patriektu vismaz kādus trīsdesmit amerikāņu diplomātus.

—   Kāpēc tik daudz?

—   Tāpat vien. Dots pret dotu!

—    Ā!… — Karpeņa saprotoši novilka. — Tātad mūsu saimnieks ir pamatīgi piespiests pie sienas. Jā, tad nu gan…

—   Tā sanāk!

—    Saprotu, biedri ģenerālleitnant, — Karpeņa krekšķēdams piecēlās un rūpīgi piebīdīja krēslu vietā. — Dodiet man kādas pāris stundiņas laika, mēģināšu ar vienu otru maķenīt aprunāties. Gan jau kaut ko izfunktierēsim…

—      Pacenties gan, — Voroncovs drūmi pamāja. — Tā vien rādās, ka šoreiz, ja neizdomāsim, kā izgrozīties… — un viņš izteiksmīgi noplātīja rokas.

—     Liela muiža! — Karpeņa mierināja. — Kas mums, aiziesim pensijā! Brīva laika būs vai cik! Beidzot būsim uz vaļas… Varēsim makškerēt, cik sirds kāro.

—   Varēsim gan! Tikai makšķerkāta otrā galā!

—   Kā tā? — Karpeņa sarauca biezās uzacis.

—   Tā! — Voroncovs pavīpsnāja. — Uzspraudīs mūs uz āķa sliekas vietā…

9. nodaļa

CSR. Prāga.

1978. gada 9. janvāris.

… Kad bijām šķērsojuši dzelzceļa sliedes ar gaisā izslietu svitrainu pārbrauktuves barjeru un atstājuši aiz muguras netiri zilu vairogu ar uzrakstu: "Welcome to Prague!", bija jau tumšs. Nevarētu teikt, ka Vitjiks bija savā labākajā formā. Ar visu auguma svaru uzgūlis stūrei, viņš vērigi pētīja patukšās ielas, ik pa brīdim bažīgi ielūkojās mašīnas sānskata spogulī un stūrēja mersedesu piesardzīgi kā iesācējs, kurš pie barga instruktora kārto pēdējo eksāmenu.

Jo ilgāk turpinājās mūsu piespiedu ceļojums pa brālīgajām sociālisma zemēm, jo mans skolas biedrs aizvien vairāk zaudēja savu parasto pašpārliecinātību. Neviļus ievēroju, ka blāvajos ielas laternu atspulgos viņa sejas panti kļuvuši daudz asāki, bet deguns, gluži kā Rostāna Sirāno, stipri vien izstiepies. Es, protams, sapram, ka nogurums un aizvadītajā diennaktī piedzīvotais kolosālais sasprindzinājums spētu nogāzt no kājām pat visizturīgāko cilvēku. Taču es jau pietiekami labi pazinu Mišinu, lai spētu nekļūdīgi nojaust viņa nomāktā garastāvokļa īsto iemeslu — mans pavadonis jauta briesmas. Lai cik nodrāzts tāds salīdzinājums, bet tobrīd viņš atgādināja vājām zvēru. Pat cauri savam biezi oderētajam putekļu mētelim es ar visām ādas porām sajutu, cik ļoti viņš ir sasprindzis, kā zibenīgam lēcienam ir savilkti viņa muskuļi…

Pirmās reālās trauksmes pazīmes Vitjika žestos parādijās jau iebraucot Prāgā. Biju iedomājusies, ka tukšajās, vietumis sniega aizvilktajās trasēs, pa kurām mēs attālinājāmies no pierobežas rajoniem, iespēja tikt atklātiem un notvertiem ir ievērojami lielākas. Taču Vitjiks, spriežot pēc viņa izturēšanās, domāja citādi, un es neuzdrošinājos jautāt — kāpēc, jo pārāķ nopietns un tāds kā ietramdīts bija viņa ceļam pievērstais skatiens. Un tas man nepatika visvairāk.

Man likās, ka Vitjiks līkumo pa ļaužu tukšajām Prāgas ielām tāpat vien, bez noteikta mērķa — vienkārši, lai iegūtu laiku. Lai nu kā, bet bija skaidri redzams, ka pilsētu Mišins pazīst kā savus piecus pirkstus. Bez mazākās piepūles, automātiski, kā toreiz, mani instruējot, kad braucām no Kino nama, viņš iegriezās visādās šaurās ieliņās un atkal iznira uz spoži apgaismotiem platiem prospektiem, tad vēlreiz metās šķērsielu tumsībā, veikli lavierēdams starp senatnīgām savrupmājām, tipveida daudzstāvu kārbām un neuzkrītošām vitrīnām…

Nenoteiktība, nogaidoša neziņa, manuprāt, ir dabisks stāvoklis ikvienai sievietei, kas pēc pusaudzes gadu un agrās jaunības ieilgušā gaidu perioda reiz tomēr atbrīvojas no vecāku uzraudzības un raizēm par vidusskolas gala eksāmeniem, taču tik un tā gandrīz visu atlikušo mūžu vairs nejūtas īsti droša ne par ko. Visu mūžu viņu vajā nenoteiktība gan lielās, gan mazās lietās. Nenoteiktība, kas izpaužas it visā. Skaistā un cēlā prinča gaidās, ilgās pēc nokārtotas dzīves, sapņos par materiālu neatkarību, mātes jūtu nojausmās un cerībās uz paaugstinājumu darbā… Zināmā mērā tas ir hronisks stāvoklis, kaut kas līdzīgs alerģijai pret papeļu pūkām. Izdziedēties no šīs nenoteiktības nav iespējams pat teorētiski: nekādas zāles pret to nelīdz. Var vienīgi uz bridi to mazināt vai atvirzīt nedaudz tālāk. Bet tas nu patiešām ir viegli paveicams — vairumam sieviešu, pat visgudrākajām, pilnīgi pietiek ar satura un formas ziņā idiotisku frāzi: "Neraizējies, dārgā, viss būs labi!" Un komiskākais ir tas, ka mierinātāja personai tiek izvirzītas minimālas prasības. Pietiek, ja šos vārdus pasaka vīrietis, kurš tobrīd ir puslīdz skaidrā, nav noaudzis ar bārdas rugājiem un, ja iespējams, skaitās neprecēts. Tas arī viss.

No manas puses būtu ne vien naivi, bet arī muļķīgi gaidīt smalkjūtību un psiholoģisko taktu no Vitjika Mišina — no šī killera vienpatņa, kurš tāpat kā es slēpās no vajātājiem un iekrišanas gadījumā vēl mazāk varēja cerēt uz žēlastību. Taču zemapziņā es tomēr vēlējos, lai Vitjiks mani ja ne gluži nomierina, tad vismaz paskaidro, kāpēc viņš ir tā sasprindzis. Kā kuram katram ar bara instinktu apveltītam cilvēkam man pielipa viņa nervozums, bet tīkamā miegainība, kas mani bija pārņēmusi mersedesa komfortablajā salonā, izklīda kā migla saulstaru spozmē.

Pasniegusies pēc cigaretes, atklāju, ka "Parlameta" kārbiņa ir tukša. Tas mani nez kāpēc ļoti aizvainoja:

— Gribas smēķēt, — es klusi atgādināju par savu eksistenci.

—   Man ari, — Vitjiks atrūca, iekārtodamies "astē" kādai nošņurkušai škodai.

—   Varbūt kaut kur pieturēsim un nopirksim? — centos saglabāt draudzīgu toni. — Ēdusi arī neesmu kopš paša rīta…

—   Es arī.

—   Nu, ko m skandini kā dzeguze: "Es arī, man arī"?! — nenocietos un ļāvu dusmām vaļu. — Nesāc tikai citēt Ostrovski un pieminēt tēraudu! Kas noticis, ko tu tā saskābi?

—    Paskaties spogulī, — Mišins ne no šā, ne no tā klusi pavēlēja.

—    Bez skatīšanās zinu, ka izskatos pēc putnubiedēkļa.

—   Ne jau uz sevi, idiote! — Mišins man uzbrēca. — Paskaties, kas mums aiz muguras.

Pametu greizu skatienu lepnajā, hromētā metālā un melnā plastikātā iestrādātajā mersedesa aizmugures skata spogulī un ieraudziju vairāku mašīnu starmešus, kas, turēdamās diezgan atstatu, brauca mums no muguras.

—   Nu, un tad? — paraustīju plecus. — Mēs bezmērķīgi riņķojām pa pilsētu. Dabiski, ka mums pa priekšu un no muguras brauc mašīnas. Kas tevi tā uztrauc? Ne jau bizoņi jož mums pakaļ…

—   Paskaties uzmanīgāk! — Vitjiks jau šņāca kā ar skrūvgriezi pārdurta riepa. — Vai redzi sarkano žiguli? Trešā mašīna kreisajā rindā. Nu, izberzē acis, truliķe! Vai redzi?…

Ieskatījos spogulī vērigāk un klusi pamāju.

—    Redzi, draudzene, tas lupatvāģis mums ripinās pakaļ jau piecpadsmit minūtes.

—    Tas vēl neko nenozīmē… — nodrebinājos, pēkšņi sajuzdama, ka man pār muguru pārskrien saltas skudriņas. — Varbūt tikai sagadīšanās?… Nevajag jau tūliņ domāt ļaunāko…

—    Sagadīšanās, tu saki? — Vitjiks pēkšņi kā puišelis nošņaukāja degunu, un, iekaisušās acis samiedzis, uzmanīgi sāka raudzīties uz priekšu. — Labi, draudzene, pārbaudīsim…

Pēc pāris minūtēm piebraucām pie luksofora. Vitjuks spēji palēlināja gaitu un nu jau gandrīz vilkās, šķita, ka viņš kaut ko nogaida. Nākamajā mirklī es sapratu, ko: kad zaļo gaismu nomainīja dzeltenā, Mišins notvēra īso pauzi, un, kā rumaks, kam pēkšņi sānos iecirsti pieši, mersedesa spēcīgais motors vienā rāvienā mūs aiznesa garām luksoforam tieši tad, kad spilgti uzliesmoja sarkanā gaisma.

—   Tagad skaties uzmanīgi! — Vitjiks man uzkliedza. Mersedess, bremzēm kaucot, graciozi apbrauca ielas malā snaudošu dzeltenu trolejbusu ar tumšiem logiem un nolaistiem stieņiem. — Tūlīt tu pārliecināsies, Maļceva, ka nejaušības pēc dzimst tikai kaķi un miljonāri…

Viņam, kā vienmēr, izrādījās taisnība: pēc pāris sekundēm ieraudzīju, ka sarkanais žigulis lielā ātrumā, apdzinis vairākas mašīnas, sāk drāzties mums pakaļ, taču pēdējā brīdī, acīmredzot atklājis, ka tik negaidīti pagaisušais izsekošanas objekts atkal atradies, iekārtojās aiz melnas volgas un atsāka uzvesties rāmi un godīgi.

—   Ko nu, Vitjik? Tās laikam ir beigas? — es apvaicājos, un piepeši sajutu tādu kā atvieglojumu. It kā beidzot būtu atsprucis vaļā sāpīgs augonis. Iekšēji es jau sen biju kapitulējusi. Droši vien jau tur, Polijas mežā, kad Pržesmickis man smaidīdams palīdzēja iekāpt pašai savā kapā ar šādu šļahtiča cienīgu žestu, ar kādu panes Duļskas laikos dāmas sēdināja karietē. Tomēr balto karogu izkāru tikai tagad, kā kūstošā želeja aizvien dziļāk sakņupdama mersedesa ādas sēdeklī.

—   Ei! — Vitjiks satvēra mani aiz pleca un sapurināja tik spēcīgi, ka man noklabēja zobi. — Kas tad nu, Maļceva? Nobijies, vai?! Neapkauno Mitiščus, Valentīna! Gan izspruksim, nav ko pirms laika gulties zārkā!

—   Kur nu pirms laika, ja bedre jau izrakta! — es vienaldzīgi attraucu, tad noprasīju: — Un ko nu tagad, komisār? Dosimies durkļu cīņā vai uzspridzināsimies ar granātām?

— Gan jau kaut ko izdomāsim, — Mišins ļoti nopietni atsaucās. — Nebaidies.

—    Ko viņi gaida, Vitjik? Kāpēc izseko mūs un negrābj ciet uzreiz? Varbūt vini vienkārši ir sadisti? Kā tu domā, Mišin? Varbūt viņiem patīk noskatīties, kā pakārtie pirms nāves raustās konvulsijās?

—     Diez vai tas ir īstais iemesls… Domāju, ka viņi vienkārši nav droši pārliecināti.

—   Par ko nav pārliecināti?

—  Nu, spried pati, draudzene… — Mišins runāja uzsvērti mierīgi, un es pārsteigta atklāju, ka no viņa satraukuma vairs

nav ne minas. Vai nu viņš tā centās nomierināt mani, vai arī šis

> > *

rūdītais, padomju izlūkdienesta specializētajās zvēraudzētavās izdīdītais plēsoņa beidzot bija sapratis, no kuras puses uzglūn briesmas, pieņēmis lēmumu un tagad kā tīģeris pirms lēciena sakopoja spēkus. Nezinu… Taču runāja viņš ļoti vienkārši un atklāti, bez parastās ironijas. Un es ticēju katram viņa vārdam. — Domāju, Vaļa, ka viņiem dots rīkojums pievērst uzmanību visam, kas šķiet aizdomīgs. Un te nu pēkšņi uzrodas mašīna ar diplomātisko numuru. Kas ar to brauc? No kuras puses mašīna iebraukusi Prāgā? Kāpēc tik vēlu vakarā? Un vāģī kaut kāds aizdomigs sievišķis… Tagad viņi ievāc ziņas. Sazinās ar savu centru, tie savukārt zvana uz vēstniecību, noskaidro vārdus, mašīnas numuru, braucēju amatus..,

—   Nu, bet viņiem taču pateiks, ka …

—   Pareizi, — Vitjiks pamāja. — Noteikti pateiks. Ja nav jau pasacits.

—   Un tad?

—    Tad mūs ielenks no visām pusēm. Izveidos cilpu no smagajām mašīnām, caur kurām neizlauzties pat ar mersedesu. Tikai ar tanku. Viņi, draudzene, protams, nesāks šaut pa mūsu respektablā vāģa Danlopa riepām. Un nakts laikā nekaucinās sirēnas. Kālab gan traucēt pilsoņu mieru? Nav jau vairs sešdesmit astotais gads. Likumība un kārtība jātur godā.

Vini mūs vienkārši kā vilkus ielenks ar karodziņiem un at-

> >

spiedīs kādā parocīgā vietā.

—   Parocīgā? Kādam nolūkam?

—   Tubrālību sadzeršanai!

—    Zini, varbūt, ka tā arī būs labāk, — saciju, pati nedzirdēdama savu balsi.

—    Labak? Kādā ziņā labāk? — Mišins klusi apjautājās.

—   Esmu nogurusi, Vitjik… Tici man, nogurusi kā suns. Un es vairs tam neredzu jēgu.

—   Kam?

—    Nu, pieņemsim, ka mēs šoreiz izspruksim ar veselu ādu, kas ir maz ticams, ja tavi prātojumi nav fantāzijas augļi. Un tālāk? Pēc pāris stundām atkal būsim tādās pašās sprukās.

Un tā līdz bezgalībai. Esmu nogurusi no visām tām jūsu spiegu kaislībām. Tas nav priekš manis…

—   Man atpakaļceļa nav, Maļceva… — tagad viņš brauca tik lēni, cik vien iespējams, gandrīz skardams ietves malu. — Nav un viss. Vai saproti?

—   Varu iedomāties.

—  Zini ko… — Mišins pēkšņi pagriezās uz manu pusi un viņa sadrūmušais vaigs atkal noskaidrojās. — Klausies, man ir ideja!…

—  Ja šis mersedess ir tāds pats kā Fantomasam, es to atbalstu: lūdzu, vari pacelties spārnos.

—   Kad tiksim ārā no visiem šiem mēsliem, uzraksti par to aprakstu, norunāts?… Vai vēl labāk — nevis aprakstu, bet stāstu. Vai uzrakstīsi, draudzene? Tu taču mums esi talants! Mitišču literārais ģēnijs.

—     Ķēms, — es pasmaidīju un sajutu, ka man kaklā iesprūdis stīgrs kamols. — Stāstu uzrakstīt pēc nāves nevienam vēl nav izdevies. Nav jau nekāds Ļeņina ordenis.

—   Nu, bet ja nu mēs tomēr izlauzīsimies? —Mišins turpināja tincināt, greizi šķielēdams spogulī. — Vai spēsi uzrakstāt? Tikai patiesību un vienīgi patiesību, tieši tā, kā viss bija?

—   Nezinu. Nepiesienies.

—   Kā būs? Vai par mani uzrakstīsi?

—    Kur nu bez tevis! Vai tad bez ermoņikām kāda dancošana?

—   Un ko tu rakstīsi?

—   Vitjik! — es pārsteigta viņu uzlūkoju. — Vai tiešām tevi apsēdis lepnības gars? Gribi iekļūt vēsturē?

—   Nu, saki, ko tu par mani rakstīsi? — izlikdamies nemanām manu ironiju, Mišins nozibināja acis un iekoda lūpā.

—   Patiesību.

—   Un kāda tā ir?

—   Šausmīga.

—   Tev šķiet, ka tiešām ir tik bēdīgi?

Nezinādama, ko atbildēt, es klusēju. Bet tad, pati lāga nesaprazdama, ko daru un, galvenais, kāpēc to daru, es pieliecos un ļoti neveikli viņu nomutēju kaut kur starp ausi un kaklu.

—   Neņem galvā, Mišin, — es čukstēju. — Starp mums abiem nav nekādas atšķirības, vai saproti? Mūsu brīnišķīgajā zemē nav ne grēcīgo, ne taisno, nav labo un slikto, ir tikai viens vienīgs komunistu un bezpartejisko bloks. Ļoti smags bloks. No pasaulē visstiprākā betona un armatūras. Un pat Hemingvejs, ja viņš būtu mācījies ar mums vienā klasē un pieredzējis to, ko esam pieredzējuši mēs, rakstītu nevis par zaudēto paaudzi un koridoru, bet gan ievadrakstus par Frunzes rajona partijas organizācijas pārvēlēšanu sapulcēm. Neņem galvā, vai dzirdi!…

—   Labi, labi, Maļceva… — Mišins, mani neuzlūkodams, nenoteikti atmeta ar roku. — Nomierinies, Vaļa.

—   Esmu mierīga.

—    Še, ņem, — viņš sniedza man resnu cigāru celofānā. — Ja reiz maizes nav, ēdīsim pīrāgus.

—    Savu mūžu neesmu smēķējusi cigārus, — es godīgi atzinos, un ar zināmu godbijību aplūkoju iespaidīgo, tumšbrūno stienīti. — Zini, man vairs diez ko negribas…

—   Nu, un paldies Dievam, — Mišins pasmaidīja.

—   Tu kaut ko izdomāji, ja?

—   Man nekas nav jāizdomā, Valentīna. Kādreiz, kad tiksim no šīs draņķības ārā, es tev atklāšu šo to no tā, ko man mācīja pēc baletskolas beigšanas. Nezinu, kā žurnālistikā, bet izlūkdienestā visas vai gandrīz visas iespējamās situācijas ir standartizētas, uzskaitītas un ietilpinātas speciālā programmā. Pēc attiecīgas sagatavošanas domāt vairs nav nekādas vajadzības: darbojas nosacījuma refleksi. Automātiski. Arī tagad, kā redzi… Vārdu sakot, ar Dievpalīgu…

—   Ak, Dies', cik vienkārši! — es nočukstēju.

—    Jā gan! — Vitjiks atteica. — Ļoti vienkārši. Līdz smieklīgumam. Tikai kādi divpadsmit gadiņi pusmilitarizētā, pusierēdnieciskā elles speltē, kur velnu vietā uzdarbojas spridzināšanas un šifrēšanas instruktori, bet Lucifera amatu pilda ieliktenis no CK administratīvo orgānu daļas. Un visu šo laiku bez normālas ģimenes. Bez mājas. Ar reglamentētu skaitu bioloģisko bērnu. Bez brīvā laika. Bez tiesībām pat zobu noraut, ja nav dota tāda pavēle, un neesi kuratoram uzrakstījis atbilstošas formas ziņojumu, kurā sīki izskaidrots, kā un kāpēc tev uznākusi tik apkaunojoša vēlēšanās.

—   Tu pats tādu ceļu izvēlējies.

—   Re, re! — Mišins pavīpsnāja. — Tu, draudzene, runā tieši tāpat kā mans tētuks — partijas veterāns un kadru daļas varonis ar cipariem apzīmētā rūpnīcā. Viņš un viņa pensionētie cīņu biedri namu pārvaldes partijas organizācijā visu mūžu to vien ir darījuši, kā nemitīgi kādu kaut kur ievēlējuši, sev un citiem vienīgo pareizo ceļu sprauduši un izvēlējušies, sarkanajā stūrītī ieslēgušies, lasījuši PSKP CK slepenos cirkulārus, bargi nosodījuši Konrāda Adenauera tīkojumus un dižojušies kā tītari, svēti ticēdami, ka viņu smirdošā partija jau ir nojūgusies tiktāl, ka visā nopietnībā interesējas par katra nošņurkuša dropmaņu un stukaču pulciņa viedokli. Nu, labi, lai jau tā būtu — viņiem jau patiešām karš smadzenes atdauzīja un viņi no sirds ticēja, ka paši personiski ir glābuši Fidelu, sadevuši pa mici Hruščam un likuši doties tanku uzbrukumā Prāgai… Bet es taču neesmu ne senīls, ne vājprātīgs, es skaidri zinu, ka neko un nevienu neesmu ne ievēlējis, ne izvēlējies…

—    Kaut ko jau nu tu tomēr esi izvēlējies, — es iebildu.

—   Beidz, Valentīna! Ko mēs vispār varējām izvēlēties, ja nekādas izvēles nebija?! Četru veidu desas, divu veidu sviests un Maskavas šūšanas fabrikā piegrieztas triju veidu bikses, un pat to, kā zināms, visiem nepietika, nu, bet cilvēki — bija taisīti pēc viena ģīmja un līdzības. Ja uz ielas gadījās ieraudzīt ārzemju autiņu — stundu blenzi nopakaļ, muti pavēris, it kā feja rozā kažokā būtu garām aizlidojusi vai citplanētietis pamājis ar rociņu. Man vienkārši gribējās kaut kam ticēt. Gribējās dzīvot kā cilvēkam. Nejusties pazemotam kā pēdējam kājslauķim. Nevazāties apkārt diedelējot, kas var aizspiest trīnīti līdz algas dienai. Nespaidīties pa komunālo dzīvokli līdz aiziešanai pelnītā atpūtā ar pensiju sešdesmit divu rubļu apmērā. Saules pilsēta, ko domājies, ka tavu mati…

Es tikai ar grūtībām uztvēru viņa vārdu jēgu; domās biju tālu gan no šīs mašīnas, gan neviesmīlīgās pilsētas, kas slīga aizvien dziļāk kārtējā ziemas naktī, gan no izmanīgā sarkanā žigulēna, kas pacietīgi lavījās mums pa pēdām…

—   Piesprādzējies!

—   Ko?

—    Piesprādzējies, es teicu! — Vitjiks asi pavēlēja un pamāja uz melno siksnu.

—   Ko, vai patiešām uzlidojam? — es noprasīju, noklikšķināju hromēto slēdzi un ieskatījos spogulī.

Žigulis, kā neredzamā trosē piesiets, vilkās mums nopakaļ, turēdamies kādu simts metru attālumā.

—   Apmēram uz to pusi! — Vitjiks pasmīnēja.

—   Nosacījuma reflekss beidzot tomēr nostrādāja? — Lai cik dīvaini, man vairs nemaz nebija bail. Laikam taču Mišins bija sācis mani pozitīvi ietekmēt. — Sūrie mācību gadi nav gluži zemē nomesti?

—   Es biju paraugskolēns, Vaļa.

—   Kur?

—   Nu ne jau baletskolā, protams!

—   Ak šitā gan…

—    Man tev ir tikai viens lūgums, Maļceva: nekliedz.

—   Ko tu teici?

—   Es saku, — Mišins pacietigi atkārtoja, — nekādos apstākļos nesāc kliegt, tas man tiešām krīt uz nerviem un traucē koncentrēties. Es vispār, kad strādāju, neciešu citu klātbūtni.

—    Skaidrs, — es novilku, kaut gluži nekas man nebija skaidrs. — Ko tu taisies darīt?

—    Nu, protams, es tūliņ visu pārtraukšu un sākšu tev skaidrot, — Mišins atcirta un arī piesprādzējās. — Sēdi rāmi! Vari aizsmēķēt savu cigāru. Tikai pielūko, nevelc dūmus iekšā. Skābekļa spilvena te nav…

Neko labu neparedzēdama, es instinktīvi pievilku kājas un ieņēmu tādu kā embrija pozu. No malas tas droši vien izskatījās traki smieklīgi, taču tobrīd man prāts nepavisam nenesās uz smiešanos. Sevišķi pēc vārdiem: "… kad strādāju". Viņš "strādāja", man ar to nebija nekāda sakara, un tomēr instrukcija bija izskanējusi nepārprotami: nekliegt! Un tāpēc, vēl neredzēdama ne mazākās briesmu pazīmes, sakodu zobus kā neirastēniska paciente pieņemšanā pie zobārsta.

Laikam jau Vitjiks pa to laiku bija paveicis visus sagatavošanās darbus, nu viņš sāka braukt nedaudz ātrāk un tuvojās kārtējam luksoforam, līdz kuram vairs bija atlikuši kādi trīssimt metri. Dega sarkanā gaisma, un pie krustojuma stāvēja tikai divas mašīnas — sagrabējis trābants un diezgan apbružāts nenoteiktas krāsas sitroens. Abas mašīnas atradās brauktuves labajā pusē, viena aiz otras. Vitjiks stūrēja uz kreiso joslu. Pirmais, kas man tobrīd ienāca prātā, bija doma, ka viņš grib atkārtot pirmītējo triku. Taču šo variantu es tūdaļ atmetu — jau pēc pāris sekundēm iedegsies zaļā gaisma, tāpēc nav nekādas jēgas mēģināt atrauties no sekotājiem. Tikmēr mersedess, uzņemdams ātrumu, piešāvās pie krustcelēm. Tai pašā brīdī uzliesmoja luksofora zaļā acs. Taču Vitjiks nevis piedeva gāzi, bet spēji nospieda bremzi. Atskanēja griezīga, čērkstoša skaņa un sāka pretīgi ost pēc degošas gumijas. Mašīna pēc inerces pasviedās sānis un sāka griezties pa savu asi… Puspagriezienā mūsu mersedess ar bagāžnieku iebelza trābantam, kas nebija paguvis pietiekami ātri noreaģēt. No spēcīgā trieciena vārgais automobīlītis atsitās pret ietvi un apvēlās uz sāniem. Bet Vitjiks, ne bez piepūles izlīdzinājis mūsu smagā luksusvāģa virpuli, nospieda līdz pat grīdai plato gāzes pedāli un… devās atpakaļ — tieši pretī sarkanajam žigulim.

Tikai tad es beidzot sapratu, ko viņš nolēmis darīt. Nezinu, var jau būt, ka no profesionāļa viedokļa tas bija ļoti pārgalvīgs un negaidīts manevrs. Par sevi varu teikt tikai to, ka lasīt grāmatās vai skatīties fdmās, kā vīrišķīgie kara lidotāji taranē ienaidnieka lidmašīnas, ir pavisam kas cits nekā pašai piedalīties šādā pašnāvnieciskā varoņdarbā, turklāt ne augstu padebešos, bet tepat uz grēcīgās un cietās zemes.

Līdz sarkanajam žigulim, kura vadītājs, pēc visa spriežot, ij netaisījās griezt ceļu, bija adikuši tikai kādi divdesmit metri, ne vairāk. Paskatījos uz Mišinu. Viņš bija absolūti mierīgs, tikai viņa acis spīdēja tā, it kā viņš tajās būtu kaut ko iepilinājis. Sapratu, ka Vitjiks nekādā gadījumā ceļu negriezīs. Un, to sapratusi, aizmirsu visus viņa norādījumus un laidu vaļā bļāvienu…

10. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gada 9. janvāris.

Kliedzu es tikai kādu pussekundi. Vitjiks, kas uz vāji apgaismotās Prāgas ielas acīmredzot bija nolēmis atkārtot sava vārdabrāļa Talaļihina varoņdarbu, man nikni uzbrēca, un es izdarīju to, ko, būdama manā vietā, būtu darījusi jebkura sieviete ar vidēji statistisko nervu sistēmu — līdz sāpēm aizmiedzu acis, sarāvos kamola un gaidīju drausmīgu triecienu, pēc kura iestāsies mūžīgs miers un klusums. Taču neko briesmīgu, izņemot griezīgu riepu kaucienu, tā ari nesaklausīju. Kad beidzot uzdrošinājos atvērt acis, mes jau drāzāmies pa kādu citu ieliņu, bet Vitjiks viņam raksturīgajā manierē tikai ar pirkstu galiem skardams stūri, it kā, ciešāk to satverot, varētu dabūt kādu lipīgi sērgu, kaut ko klusi murmināja sev zem deguna.

"Tātad izsprukām ari šoreiziti!" es nodomāju, taču diez cik atvieglota tomēr nejutos.

—    Un kurp tagad? — es apjautājos, kaut gan, godīgi sakot, tobrīd man bija pilnīgi vienalga, kas ar mums notiks tālāk. Sāku apjaust, ka cilvēka spējas nemitīgi reaģēt uz briesmām nav bezgalīgas.

—   Tad jau manīs! — Vitjiks negribīgi atsaucās, bija jūtams, ka frontālais uzbrukums sarkanajam žigulim ari viņam ir prasījis ne mazums speķu.

—   Nu gan viņi vairs nešaubās, bet ir pilnīgi pārliecināti! — es secināju.

—  Vai tiešām ? Nevar būt! — Vitjiks atkal bija savā elementā.

—   Vai tu maz zini, kurp braucam?

—   Zinu gan, lai kā tas tevi pārsteidz! — Mišins greizi pasmaidīja. — Pirmoreiz es te braukalēju pirms desmit gadiem. Starp citu — tieši pa šo ielu. Tiesa gan, ne ar mersedesu, bet ar T-56.

—   Kas tas tāds?

—   Tāda mašīnīte. Ar kapurķēdēm. Kā traktors, tikai ar lielgabalu.

—   Es nezināju, ka tu…

—    Ko tu vispār varēji par mani zināt?! — Vitjiks līgani iegrieza mašīnu kadā šaurā ieliņā, kas gar abām malām bija apstādīta ar pazemes eglītēm, kā ar lētu pūderi piebārstītām ar netīru sniegu. — Un ko tu darīji sešdesmit astotajā gadā?

—   Mācījos otrajā kursā.

—    Un kāda atzīme tev bija dialektiskajā materiālismā?

—   Teicami.

—   Redzi nu!

—   Ko — "redzi nu?"

—   Tikai to, ka es "diamata" eksāmenu kārtoju nevis auditorijā, bet šeit, Prāgas ielās. Un te pat Karla-Maria būtu eksāmenā izžāvi es, tici man!…

—   Mišin, liec mierā Marksu! Mums jātiek vaļā no mašīnas…

—  Ko gan es bez tevis iesāktu, Maļceva? — Vitjiks komiski noplātīja rokas un ar plīkšķi piesita sev pie pieres. — Ar mani būtu cauri, šaubu nav!…

Drīz vien ieliņa atdūrās pret augstu mūri. Vitjiks pagrieza stūri pa kreisi, pabrauca garām pāris ēkām, kas atgādināja noliktavas, vēlreiz pagriezās pa kreisi un beigu beigās iebrauca

kādā tukšā un aklā šķērsielā un izslēdza motoru.

>

—   Viss. Galapunkts.

—   Kur mēs atrodamies?

—    Piecsimt metru attālumā no Prāgas Vecpilsētas. Pašā pilsētas centrā. Pilsētas rātsnams, sens, gadu simteņos nopulēts bruģis, neskaitāmas izpriecas, tūristu paradīze, — kā pārguris ekskursiju vadītājs viņš monotoni bubināja. — Kāp ārā!

Arī pats viņš veikli izmetās no mašīnas un sāka raudzīties apkārt. Tepat līdzās bija skaidri saklausāmi pilsētas transporta trokšņi: ik pa brīdim īsi ietaurējās mašīnas un pa mitro asfaltu švīkstēja riepas…

Man ļoti negribējās atstāt mersedesa omulīgo salonu.

—    Kāp ārā, es teicu! — Vitjiks, joprojām raudzīdamies apkārt, klusi atkārtoja.

Kad es beidzot izkāpu un piesardzīgi aizcirtu durtiņas, Vitjiks apgāja mašīnai apkārt, galanti paņēma mani zem rokas un nodūdoja:

—   Kā būtu ar nelielu pastaigu pa naksnīgo Prāgu?

—   Bet mantas?

—   Kādas mantas?

—   Nu, čemodāni…

—    Kāpēc tad tie tev vajadzīgi? — Mišina izbrīns bija neviltots. —Ja izkulsimies — nopirksi labākus. Bet ja ne, tad, piedod, kāda velna pēc tev tie vajadzīgi? Lubjankā ņem pretī arī bez bagāžas.

—   Vienkārši tos te tā pamest?

—   Vienkārši pamest! Lai tas ir mūsu pieticigais ieguldījums čehu sociālisma modeļa celtniecībā. Kusties!…

Paķērusi somiņu, mēģināju pieskaņoties Vitjika platajam solim. Viņš gāja droši un pārliecināti, ne reizes vairs neatskatīdamies un neko nepētīdams, un manas pēdējās šaubas pagaisa. Vitjiks tik dešām labi pazina apkaimi un, acīmredzot, arī pēc savas internacionālās misijas uz "traktora ar lielgabalu" ne vienreiz vien bija apmeklējis šo pilsētu, kuru es tā arī nebiju paspējusi ne lāga saskatīt. Prāga man atklājās no kreisās puses, it kā es uz to raudzītos no aizkulisēm.

Nogājuši caur pagalmiem kādus simts metrus, mēs tiešām nonācām ļoti skaistajā un, neraugoties uz vēlo stundu, ļaužu pilnajā pilsētas laukumā, kas bija spilgti apgaismots, reizē grezns un mājīgi omulīgs. Vitjika iecere attaisnojās visā spožumā: ļaužu drūzmā bija daudz vieglāk nozust, nekā klīstot pa nomalēm, kur katrs gājējs kristu acīs.

Iespraucies pašā daudzvalodīgā, moderni ģērbtā pūļa viducī, vēl aizvien mani cieši turēdams aiz elkoņa, Vitjiks iečukstēja man ausī:

—   Klausies uzmanīgi un dari visu tā, kā es teikšu. Mēs tūlīt šķirsimies. Man šis tas ir jānokārto, bet tu ej taisnā ceļā uz to tur restorānu ar franču valodā rakstīto izkārtni, apsēdies pie galdiņa, pasūti vakariņas un mielojies pēc iespējas ilgāk…

—   Līdz rītam, vai?

—   Aizveries! Man vajadzīga kāda stunda, varbūt pusotras. Domāju, ka ar to pilnīgi pietiks. Bet tu sēdi, tēlo bagātu tūristi un izturies cik iespējams neuzkrītoši… Un noteikti apsēdies stūrī ar seju pret ieeju. Ar seju, Valentīna, un nevis ar pakaļu! Vai saprati?

—   Sapratu.

—Ja vēlies, uzraksti atklātniti mīļajam draudziņam — arī tā tu iegūsi laiku. Rietumu tūristēm ļoti patīk tādas izdarības.

—   Man nav atklātnītes. Un nav draudziņa.

—   Tad raksti vēstules. Uz salvetes.

—   Kādā valodā runāt ar viesmīli?

—   Franču.

—   Bet ja nu viņš nesaprot? Pasauks tulku no "Intūrista", bet tur visi tādi kā tu. No Karceru un Gulagu Biroja?

—    Pirmkārt — ne jau visi. Otrkārt, gan jau sapratis, tas taču franču restorāns. Un, treškārt, nekriti man uz nerviem! Vai skaidrs?

—   Tieši tā!

—   Adjū!

—   Ei!

Vitjiks atskatījās.

—    Man nav ne kapeikas! Cik man zināms, komunisms Cehoslovakijā vēl nav uzcelts.

—   Es taču tev teicu, — Vitjiks man uzšņāca, — lai notiktu, kas notikdams, sēdi un gaidi. Es atnākšu tev pakaļ un samaksāšu.

—   Bet ja nu viņi liek samaksāt uz priekšu?

—   Te nav Mitišči, Maļceva, — Mišins jau šņāca pavisam skaļi un ļauni. — Te ir Prāga!

—   Tik un tā iedod man mazliet naudas.

Ielaidis roku zem savas švītigās, mīkstas sarkanas vilnas dzijas šalles, Vitjiks no žaketes iekškabatas izvilka solīda paskata ādas kabatas portfeli, noskaitīja dažas banknotes un ielika man saujā.

—   Se!

—   Bet tie taču dolāri!

—     Piedod, bet samainīt kronās nesanāca laika!… — redzēju, ka Mišins jau sāk zaudēt pacietību.

—   Pagaidi, viņi taču dolārus neņems pretī.

—    Nebaidies! —viņš atrūca. — Gan ņems un prasīs vēl! Viss. Ej taču beidzot!…

Neatskatīdamās devos uz priekšu, ar grūtībām izbrīvējot ceļu caur dīki klīstošo, koši, moderni un izaicinoši ģērbto tūristu pūli. No viņiem strāvoja tik patiesa un neviltota bezrūpība, ka jum mostamies melnu un žultainu skaudību. Ak, kungs, ko gan es neatdotu, lai varētu būt tāda kā viņi! Ne no kā nebaidīties, ne no viena neslapstīties, bet mierīgi pastaigāties, grozīt galvu uz visām pusēm, uzsmaidīt svešiniekiem ar fotoaparātiem kaklā un ar jūsmīgiem "ak un vai" apbrīnojot tik tiešām apbrīnas vērto viduslaiku arhitektūru… Un tikai tad, kad tuvojos senatnīgā garā stilizētajām restorāna durvīm ar nospodrinātajiem metāla tverekļiem, virs kurām dzelzs ķēdē bija piekarināts sarkans vara kliņģeris, es pēkšņi ar šausmām un apkaunojumu sapratu, ka pasaulē ir izjūtas, kas zināmos brīžos gūst virsroku par visām izslavētajām alkām pēc brīvības un drošības garantijām, kas zina — varbūt pat par mīlestību un mātes jūtām. Un šīs izjūtas ir zvērīgs izsalkums, ko spēj izraisīt gardi vilinošas, vircotas smaržas, kas plūst no laba Eiropas restorāna, kur nosušķējies ražošanas pārzinis ēdienkartē nesavelk ķekšus ar norādi, ka nekā nav un nebūs, kur par "zivju dienām" un "maizes kotletēm" neviens nav pat dzirdējis, bet viesmīļu ir vairāk nekā zālē krēslu. Vārdu sakot, es pēkšņi atcerējos, ka gandrīz četrpadsmit stundas neesmu iebaudījusi ne kripatas, un karsta un garda ēdiena gaidās man sāka trīsēt pat ceļgali! Pie velna slapstīšanos, bailes un nedrošību! Manā rīcībā ir vismaz pusstunda laika, arī nauda man ir un vilka apetīte. Paldies tev, Vitjik! Par to, ka tu man devi pirmo prātīgo uzdevumu visā šai laikā, kopš pastāv mani slepenie sakari ar mūsu dižvalsts KGB. Tik tiešām, ja reiz slēpties — tad ne jau kapā vai smirdīgā kravas mašīnas kabīnē, bet solīdā Prāgas restorānā, kā kompensāciju par nemitīgajām bailēm gūstot vismaz gastronomisku baudījumu.

"Zupu pa galdu nelaistīt, maizi pa zemi nemētāt!" ausīs nez kāpēc ieskanējās manu sūro, grūto, pionieru nometnes aizvadīto bērnudienu pamācības, un es sparīgi vēru restorāna durvis…

11. nodaļa

ČSR. Prāga. Valsts drošības pārvalde.

1978. gada 9. janvāris.

Pulkstenis nosita vienpadsmito vakara stundu.

Pulkvedis Jevgēņijs Terentjevs, izlidojis uz Prāgu tūlīt pēc sanāksmes pie Voroncova, savā pelēkajā, maisveidīgajā uzvalkā ar nevīžīgi apsietu kaklasaiti sēdēja garā galda galā. Apakšpulkvedis Gustavs Kržecs, čehu pretizlūkošanas pārvaldes priekšsēdētāja vietnieks un ietilpīgā, šobrīd augstā padomju kolēģa rīcībā nodotā kabineta saimnieks, bija novietojies viesim labajā pusē. Pie viņa kreisā sāna sejā sakrities un kā pielipis krēslam ar drudžaini spidošām acīm sēdēja Ščerba. Pirms desmit minūtēm majors no Voroncova pa telefonu bija dabūjis smagas sukas, — taisnību sakot, saņēmis pirmo īsto brāzienu visā savas karjeras laikā. Apzinādamies, ka ne tikai nav izpildījis doto uzdevumu, bet vienkārši izgāzis un, kā pamazām noskaidrojās, ne vienreiz, bet pat veselas trīs reizes supersvarīgu pārvaldes operāciju, majors tagad gudroja un prātā apcerēja visfantastiskākos variantus, kā varētu kaut nedaudz atgūt zaudētos punktus. Un tas bija jādara nekavējoties, tepat, uz līdzenas vietas, pirms kaunpilnas pārrašanās mājās. KGB valdīja neraksdts likums — pirmā neveiksme ir ari pēdējā. Ja kāds nebija ticis galā ar uzdevumu, padzīt viņu varbūt gluži nepadzina, taču augšupceļš pa dienesta kāpnēm viņam bija slēgts uz visiem laikiem. Turklāt Voroncovs bija skaidri licis noprast, ka mežā notvertais "holandietis" ir majoru elementāri apmuļķojis: pats tīši padevies, lai novērstu vajātāju uzmanību. Majors dabūja pa ādu arī par nopūdelēto helikopteri, kurš pēc Polijas un Cehoslovakijas robežas šķērsošanas bija kā ūdenī iekritis, un — šoreiz nu patiešām gluži bez vainas — arī par Mišina pēdējo izlēcienu, kad viņš mersedesā ar diplomātisko numuru gandrīz bija taranējis izsekošanas grupas mašīnu un kārtējo reizi pazudis nezināmā virzienā. Brašajiem čehu policistiem bija sakārojies pašiem plūkt bēgļu sagūstīšanas laurus, un jaunajiem centurioniem tas gandrīz bija maksājis dzīvību. Scerbas jau tā drūmais noskaņojums saplaka pavisam, kad Terentjevs, viņa tiešais priekšnieks, kas vienmēr bija izturējies pret viņu ar neslēptām simpātijām, šoreiz runāja uzsvērti vēsi un nevērīgi. Pavirši uzklausījis Sčerbas taisnošanos par mežā sarīkotās tvarstīšanas izgāšanos, pulkvedis bija tikai smīnēdams indīgi novilcis:

—Ja jums, major, lai notvertu vienu sievišķi, katrreiz būs vajadzīgas divas divīzijas, varbūt ir vērts padomāt par pāriešanu dienēt bruņoto spēku vienībās?

Šcerba tā arī nesaprata, vai tas domāts kā dzēlīgs joks vai tie tiešām jau ir konkrēti draudi.

Savās drūmajās domās iegrimis, viņš tikai pa ausu galam uztvēra Terentjeva norādījumus, ko tas pamācīgā tonī deva čehu pretizlūkošanas dienesta nodaļu vaditājiem.

—    Palūgšu, biedri, ņemt vērā, ka runa ir par operāciju, kuras iznākums, ļoti iespējams, var nopietni iespaidot Varšavas līguma valstu karaspēka aizsardzības spējas. Un tāpēc es jums jautāju: vai varat man droši garantēt, ka visas izejas no pilsētas ir slēgtas, un ka tie, kurus meklējam, nekādā gadījumā neizkļūs ārpus pilsētas?

Nodaļu vadītāji kā pēc komandas paskatījās uz Kržecu. Apakšpulkvedis zem savām kuplajām, gaišajām ūsām savilka lūpas atturīgā smaidā un pagriezās pret Terentjevu.

—    Pan pulkvedi, jums ir labi zināms, cik lielus spēkus esam iesaistījuši šā uzdevuma veikšanā, — krieviski Kržecs runāja ar stipru akcentu, uzsvērdams vārdu pirmās zilbes, taču pareizi, bez kļūdām. — Domāju, ka izredzes izkļūt caur šīm barjerām ir minimālas. Tomēr jums tikpat labi kā man ir zināms: operatīvajā darbā jārēķinās ar visu ko, arī ar neiespējamo. Visādi var būt, biedri pulkvedi. Varu tikai jums apgalvot, ka visi dienesti ir maksimāli mobilizēti un darīs visu, kas viņu spēkos.

—   Paldies par to pašu! — Terentjevs neslēpa sapīkumu. — Un tagad ziņojiet par operatīvajiem pasākumiem pilsētā. Es klausos.

Kržecs pamāja un aši ieskatījās ietilpīgā bloknotā, kas drīzāk atgādināja biezu skolēnu kladi.

—   Esam šai operācijā iesaistījuši visu mūsu iekšējo aģentūru tīklu. Visiem individuālajiem ziņu pienesējiem ir izsniegtas meklējamo personu fotogrāfijas. Brīdināti visu viesnīcu administratori, restorānu zāles pārziņi un viesmīļi, lidostu un dzelzceļa staciju darbinieki, kino un teātru vietu ierādītāji, muzeju uzraugi… Izveidots operatīvais štābs, ar kuru mobilās operatīvās grupas uztur nepārtrauktus radiosakarus. Nekavējoties tiek fiksēts ikviens mašīnas aizdzīšanas gadījums, kā arī mēģinājums nodot vai apmainīt dzelzceļa un aviobiļetes. Vārdu sakot, pan pulkvedi, tiklīdz meklējamie objekti kaut ko mēģinās uzsākt, varu gandrīz droši apgalvot, ka viņi tiks atklāti…

—   Labi, — Terentjevs pamāja. Pēc viņa toņa bija jūtams, ka šoreiz pulkvedis ir apmierināts. — Tas ir labi. Vai vajadzīga vēl kāda palīdzība? Cilvēku resursi? Tehniskie līdzekļi? Varbūt vēl kaut kas? Sakiet, apakšpulkvedi, viss nepieciešamais tiks nodrošināts visdrīzākajā laikā. Atgādinu: ši operācija visaugstākajās instancēs tiek uzskatīta par ārkārtigi svarīgu.

—    Pateicos, pan pulkvedi, — Kržecs pasmaidīja. — Viss nepieciešamais mums jau ir.

—     Un tagad par spēku izvietojumu… — Terentjevs pacēla roku, vēlreiz pievērsdams sev sanāksmes dalībnieku uzmanību. — Mēs abi ar apakšpulkvedi Kržecu visu šo laiku būsim operatīvajā štābā. Augu diennakti uzturēt nepārtrauktus sakarus! Majors Ščerba ir koordinators starp štābu un mobilajām grupām. Viņa rīcībā ir mašīna ar civilo numuru un radiosakaru aparatūru. Jums, biedri…

Šai bridi kabinetā klusi ieslīdēja padzīvojis vīrietis civildrēbēs un, pieliecies Kržecam pie auss, kaut ko pačukstēja.

—     Pirms desmit minūtēm atrasts mersedess, — apakšpulkvedis šo jaunumu pavēstīja bez mazākā satraukuma. — Spriežot pēc apraksta un numura — tā ir tā pati mašīna, kuru vajāja viena no mūsu grupām.

—   Tā, protams, ir tukša.

—Jā. Durvis nav aizslēgtas, bagāžniekā — divi čemodāni ar vecām, novalkātām drēbēm…

—    Kur? — Terentjevs nepacietīgi iesaucās. — Kur tā mašīna tika atrasta?

—   Vienā no ieliņām pie rātslaukuma.

—    Tas taču pašā pilsētas centrā! — Terentjevs pielēca kājās. Piecēlās arī pārējie apspriedes dalībnieki.

—  Jā, pan pulkvedi, — Kržecs apstiprināja.

—     Viņi ir tur! — Terentjevs nomurmināja. — Viņi nevarēja no turienes tikt projām!

—Ja vien viņiem nebija citas mašinas, — iestarpināja Ščerba.

—    Viņi bēga no vajātājiem… — ne pie viena konkrēti nevērsdamies, Terentjevs skaļi prātoja. —Ja viņiem Prāgā ir konspiratīvais dzīvoklis, turp viņi nebrauktu — baidītos to atklāt. Šādās situācijās ar konspiratīvajiem dzīvokļiem neriskē. Labāk mēģināt glābties uz savu roku, nojaukt pēdas un tikai pēc tam… Tātad kontaktus ne ar vienu viņi vēl nav uzņēmuši… — Terentjevs pēkšņi asi, kā izšaujot, noklikšķināja pirkstus un pagriezās pret Kržecu.

—   Vai pēdējo trīs stundu laikā ir ziņots par automašīnu

zādzībām? Vienalga, kādas markas?

—   Nē, pan pulkvedi, — Kržecs drošā pārliecībā papurināja galvu. — Es visu laiku to kontrolēju. Tiesa, pulkstens 7.00 tika aizdzīta kāda privātā tatra, bet tas bija pirms viņu ierašanās Prāgā.

—   Un nav pat mēģināts kādu aizdzīt?

—   Vismaz mums par to nav ziņots.

—  Tātad ne jau velti viņi pameta mašīnu tieši tur. Tā nav panika, bet pārdomāts gājiens. Centrā viņiem ir vieglāk iejukt burzmā, tur ir iespējams manevrēt… — Terentjevs atmeta galvu. — Nekavējoties ielenciet centru! Rātslaukumu un ieliņas ap to. Trīs kilometru rādiusā! Ciešā cilpā! Tā, lai pat pele neizspruktu.

—   Klausos, pan pulkvedi! — Kržecs izstiepās militārā pamatstājā.

—   Cik mobilo grupu pašlaik dežurē?

—   Divdesmit sešas.

—   Sadaliet centru operatīvos kvadrātos un nosūtiet turp desmit grupas.

—   Klausos!

—   Izpildiet!

Ar mājienu pavēlējis Sčerbam palikt, Terentjevs nogaidīja, kamēr čehi atstāj kabinetu, un tad ar skatienu ieurbās savā padotajā. Terentjeva acu izteiksme nesolīja neko labu. Sčerba neviļus ierāva galvu plecos.

—   Saproti, Sčerba, viņu ved Mišins, — joprojām raudzīdamies majoram tieši acīs, Terentjevs daudznozīmīgi paziņoja. — Un viņš to dara savā parastajā stilā — ne ar ko nerēķinoties, drāžot iekšā pašā vajātāju murskulī. Nezinu, kā labā tas nelietis tagad darbojas, taču bez sakariem, bez droša konspiratīvā dzīvokļa viņš Prāgā nebūtu līdis. Tas viņam ir asinīs. Taču, lūdzu, izskaidro man, dārgais Sčerba, kāpēc gan viņš, vazaņķis tāds, atstāj mersedesu pāris soļu no Rātslaukuma? Viņš taču saprot, ka mašīnu meklē un tātad arī atradīs. Saprot, ka viņi ir ielenkti un atrodas slazdā.

—    Uzmanības novēršanai domāts manevrs? — Sčerba šaubīdamies minēja.

—  Ja viņiem ir cita mašīna, tad jā, — Terentjevs piekrītoši pamāja. — Viņi pārsēžas, aizlaiž kaut kur uz nomali un liekas uz grunts. Kamēr mēs te velti meklējam, no viņiem vairs ne čiku, ne grabu. Tādā gadījumā viss ir pareizi, viss kā pēc mācību grāmatas. Bet ja nu tomēr mašīnas nebija, ko tad?

—   Varbūt ar taksi?

—   Diez vai, — Terentjevs papurināja galvu.

—   Tāds variants nemaz nav tik slikts, — Sčerba iebilda. — Apturi tikai mašīnu, un…

—   Un? — pulkvedis nicīgi iesmējās. — Un nosauc konspiratīvā dzīvokļa adresi? Saproti taču, Scerba, ka viņš, zinot, ka viņu visur meklē, nevar atļauties braukt taksī uz konspiratīvo dzīvokli, pat uz rajonu ne. Viņam taču vēlreiz būtu jāizkāpj, vēlreiz jāriskē, un kas tādā gadījumā var garantēt, ka viņu neatklāj? Un kur ir teikts, ka otru taksometru viņiem izdosies noķert tikpat veicīgi kā pirmo? Nerunājot nemaz par to, ka arī pirmo viņi netvarstīm uz Marsa — cilvēku uz ielas ka biezs. T ikpat labi to vidū var patrāpīties ari tie, kas dzen viņiem pēdas. Un Mišins to ļoti labi saprot. Nē, Scerba, mašīnas viņam nav. Un uz centru viņš devās tieši tāpēc, lai nojauktu pēdas un kājām mēģinām aizkļūt līdz konspiratīvajam dzīvoklim. Tā ir vairāk izredžu palikt nepamanītam.

—   Ar meitieti pie rokas? Divatā?

—   Ko? — Terentjevs iepleta acis. — Ko tu teici?

—   Es prasu, vai viņi abi ar to meitieti devās uz konspiratīvo dzīvokli?

—   N-nē, — pulkvedim spējā satraukumā pat mēle samežģījās. — Ar meitieti viņš tālu netika. Meklē taču komplektu — vīrieti un sievieti, un meklē pēc fotogrāfijām. Pēc labām, skaidrām fotogrāfijām. Nē, Sčerba, kopā ar to meitieti Mišinsnemūžam nekur neietu.

—   Kur tad viņš to lika, biedri pulkvedi?

—    Labs jautājums, Sčerba, — Terentjevs piepeši milīgi pasmaidīja. — Ļoti labs. Viņam taču veicams grūts uzdevums. Tieši tas gadijums, kad no meitiešiem vairāk ļaunuma nekā labuma. Kā tautā saka — ja bābietis no vezuma nost, ķēvei vieglāka vilkšana! Vai ne?

—   Tieši tā, biedri pulkvedi! — Sčerba juta, ka labais noskaņojums strauji atgriežas.

—  No visiem viedokļiem viņam tā parocīgāk. Vienam vieglāk aizkļūt līdz konspiratīvajam dzīvoklim, dabūt mašīnu ar īstu numuru un dokumentiem. Un tikai tad nākt pēc viņas, savas drostaliņas. Tātad tikmēr, kamēr viņš to visu nokārtos, viņam sava ceļabiedre kaut kur jānoslēpj. Jautājums tikai — kur? Nu, skat, tikai, ko tas kuņas bērns izdomājis! — Terentjevs atkal pielēca kājās un uzbudināts sāka staigāt pa biezo paklāju, kas gandrīz pilnībā nosedza kabineta grīdu. — Viņš to paslēpis visdzīvākajā vietā, kaut kur ļaužu vidū! Un ne jau nu vārturūmē!

—   Viņa ir tur, Rātslaukumā, — Sčerba klusi sacīja.

—   Domāju, ka tā arī ir… —Terentjevs atgriezās pie apspriežu galda, ar kājas spērienu atgrūda krēslu, jāteniski uz tā apsēdās un cieši uzlūkoja majoru.

—   Tev ir laimējies, Sčerba! Tā tev ir spoža izdevība tikt laukā no mēslu čupas, kurā iepļekājies Polijā. Brauc uz centru, dēliņ, un atved man to bābieti. Ja tu viņu sameklēsi, — es visu aizmirsīšu! Un Voroncovs mani atbalstīs, vari nešaubīties! Pie reizes nokārtosim arī paaugstināšanas jautājumus. Tu tiešām pārāk ilgi esi aizsēdējies Austrumeiropā. Laiks arī tev ar zilo pasi pabraukalēt pie buržujiem. Izbaudīt diplomātiskās neaizskaramības labumus. Nu, ko tu par to saki?

—   Sapratu, biedri pulkvedi! — Sčerba pielēca kājās un sasita papēžus. — Visu sapratu.

—   Tas ir labi, ka saprati! Tikai esi uzmanīgs, — atbalstījis zodu plaukstā, Terentjevs vēlreiz domīgi paskatījās uz padoto. — Tu Mišinu pazīsti — nesākšu tev viņu raksturot un klāstīt, uz ko viņš ir spējīgs. Tāpēc tu, Sčerba, neskrien kā sadedzis, negrāb to bābu tūliņ ciet. Atceries, Mišins bez tās kundzītes nekur neaizlaidīsies. Atnāks viņai pakaļ kā likts. Tas ir kā bankā! Viņam taču dots tāds uzdevums, citādi jau sen būtu to meitieti pametis — aste taču spīlēs! Redzi, Anatolij, tas suņa padēls man ir gaužām vajadzīgs. Man ar viņu mazliet jāaprunājas. Tāda makten nopietna vīriešu saruna, aci pret aci… — Terentjeva plakstiņi smagi slīga pār acīm, tās gandrīz aizsedzot. — Ja atvedīsi abus — apakšpulkveža uzpleči tev garantēti. Nedēļas laikā. Terentjeva goda vārds.

—   Saprotu, biedri pulkvedi. Es visu izdarīšu, kā pienākas. Varat nešaubīties: bez viņiem atpakaļ nenākšu.

—  Nu, tad ej… —Terentjevs pārlaida vērtējošu skatienu majora atlētiskajam stāvam. — Viss tev, Ščerba, būtu, tikai viena pietrūkst…

—   Kā tad, biedri pulkvedi?

—   Veiksmes. Visparastākās čekista veiksmes. To tad es tev arī novēlu, Ščerba. Un tagad ej, laiks ir dārgs…

12. nodaļa

ČSR. Prāga. Restorāns Rātslaukumā.

1978. gada 9. janvāris.

Nezinu, vai Vitjiks Mišins pats šo restorānu kādreiz bija apmeklējis, vai arī manu pagaidu slēptuvi bija noteicis uz labu laimi, taču es nevarēju sūdzēties par viņa izvēli un jau pie sliekšņa novērtēju divas šīs greznās ēstuves labās īpašības: te bija tumšs un silts. Ne jau tik tumšs, lai būtu jāpārvietojas taustodes, bet pietiekami tumšs, lai apmeklētāju sejas puskrēslā atgādinām Pisaro gleznas "Manifestācija Monmartrā" impresionistiskos triepienus.

—  Labvakar, kundze! — man līdzās pēkšņi iznira kaut kas ziloņveidīgs frakā. Puslīdz saskatāma bija tikai ši milža seja — balta kā maska, bez mazākajām ūsu vai bārdas pazīmēm, un šī gludā seja bija arī nepieklājīgi laipna. Runāja šī būtne tikai angliski.

—   Vai jūs nevarētu to pašu pateikt franciski? — apjautājos tā, it kā būm Ziskāra d'Estēna tuvākā radiniece.

—   Oui, madam, naturel! — zāles pārziņa varenplašās sejas izpildījumā (tās mazgāšana un skūšana droši vien prasīja milzum daudz laika) franču mēle izklausījās vēl eksotiskāk. — Viss mūsu personāls runā franciski. Varbūt kundze ievēroja uzrakstu virs ieejas: "Franču restorāns"… — tas tika pateikts ar tādu pašcieņu un lepnumu, it kā katrs čehs vai slovaks jau no mazotnes daudz augstāk par alu un knēdeļiem vērtētu franču kulinārijas delikateses. — Ar ko varu pakalpot, kundze?

—    Nosēdiniet mani kādā klusākā stūrītī… — izmocīju līdz spēku izsīkumam izbadējušās sievietes kuslo smaidu. — Reizēm tik ļoti gribas pasēdēt tālāk no svešām acīm…

Zāles pārzinis aicinoši pamāja. Lielās Sejas norādošais pirksts bija vērsts kaut kur tālēs un vedināja doties zāles dziļumā, tur, kur tās vidusdaļā bija iekārtota neliela elipsveida estrāde. Ar ceremonijām, piedienīgām trimdā izraidītai baronesei, tiku pavadīta pie divvietīga galdiņa, nosēdināta tur tvīksmā vientulībā (un, protams, ar seju pret ieeju, kā aiziedams bija vēlējis dižais Mišins), apkrauta ar krāšņi ievākotiem ēdienkaršu sējumiem un uz īsu brīdi atstāta mierā, dodot kundzei iespēju izvēlēties garastāvoklim atbilstošus ēdienus un dzērienus. īso laikasprīdi, kas man bija atvēlēts līdz viesmīļa — cienīga kā Sibīrijas zeltrūpnieks, pienākšanai, centos izmantot, lai novērtētu situāciju zālē, taču neviens no klātesošajiem man nelikās tāds. Kas varētu izraisīt aizdomas, kaut izvēle bija visai plaša: šai vēlajā stundā pašā Prāgas sirdī vēdera kalpībai nodevās kādi sešdesmit cilvēki, ne mazāk.

Apmeklētāju sejas, kā jau teicu, nespēju saskatīt: noslēpumainajā mijkrēslī no klientiem droši vien tika noplēstas septiņas ādas, jo ēdienu cenas, ievērojot kaut vai grandiozos ietaupījumus uz elektrības rēķina, varēja būt krietni pieticīgākas. Zālē sēdēja visparastākie biedri un kungi, citi ar dāmām, citi — vieni paši, viņi visi bija ģērbušies labos uzvalkos ar bieziem naudas zutņiem kabatā, un kas gan bez lakmusa papīra palīdzības varēja atšķirt bioloģijas profesoru no stukača vampīra, kura pienākumos ietilpst spēja vienlaicīgi cirst māgā asiņainu bifšteku un novērot izsekojamo objektu.

Piepeldēja viesmīlis. Pārtraukusi bezjēdzīgo zāles vērošanu, vēlreiz ieskatījos ēdienkartē, nopūtos un apjautājos:

—   Sakiet, kas tas ir "Prāgas Tuileries"?

—   Piedodiet, kundze?

—   Nu, kas tas ir: salāti, kotletes vai zupa?

—   Tas ir eskalops, kundze. Cūkgaļas eskalops.

—   Un ko tad šai kontekstā nozīmē Tilerija — tā ir cūkgaļas dzimtene. Vai? Un kāds tam sakars ar Prāgu?

—   Ē… ē… — viesmīlis sarauca uzacis un sāka šņākuļot. Var jau būt, ka restorāna personāls tiešām runāja franciski, taču spriežot pēc zeltrūpnieka reakcijas, labi ja skolas programmas ietvaros.

—    Lai notiek, — nolēmu izbeigt lingvistiskās mocības. — Stiepiet labi ātri šurp savu eskalopu. Un sakraujiet tam blakus vismaz piecus kilogramus ceptu kartupeļu. Un dārzeņu sālāms. Un vēl atnesiet lielo krūzi gaišā alus. Ceru, ka vismaz tas jums ir patriotisks — īsts čehu alus?

— O, jā, kundze. Pilzenes…

Ēdienu piegādāja neparasti ātri. Dabiski, ka es tūdaļ uzklupu gaļai un, aizmirsusi par konspirāciju, zibenīgi iznīcināju neiedomājamu izmēru eskalopu ar visu tā zeltīto un zaļo svītu — ceptiem kartupeļiem un salātiem. Un tikai, izsalkumu apmierinājusi, sapratu, ka esmu rīkojusies ļoti pārsteidzīgi. Ēšana man bija prasījusi nedaudz vairāk par desmit minūtēm. Bet sēdēt restorānā, nepievēršot sev uzmanību, man vēl vajadzēja ilgi. Pazīstot Mišinu, varēja teikt arī: "Ilgi un trauksmīgi."

Vēl kādas četrdesmit minūtes es pavadīju pacietīgi un bez mazākajām izredzēm uz panākumiem pūloties notvert un uz dakšiņas gala uzdurt mikroskopisku zaļo zirnīti, kas veikli bēguļoja pa šķīvi, uzdzerdama šim idiotiskajam pasākumam virsū rūgtenu alu. Vēl joprojām uz mani neviens neskatījās, un siltums apvienojumā ar sātu un smagiem snaudas viļņiem paveica savu melno darbu — mans sasprindzinājums atslāba, es nomierinājos un — droši vien no alus — stipri saguru. Ja viesmilis, apliecinādams, ka arī tāda iespēja paredzēta ēdienkartē, man deserta vietā būm piedāvājis tepat pie galda nosnausties, es nevilcinādamās būtu piekritusi. Taču fiesta šai sabiedriskās ēdināšanas uzņēmumā nebija iecerēta. To es sapratu tajā pašā bridi, kad man pasniedza vēl vienu uz krītpapīra iespiestu karti, kurā bija desmitiem krēmu, putukrējuma kombināciju, uzputeņu un saldējumu. Zaļais zirnītis man jau bija apnicis līdz grēmām, acu plakstiņi nodevīgā kārtā kļuva aizvien smagāki, it kā no galdapakšas kāds aiz diedziņiem vilktu skropstas uz leju un, lai tepat uz līdzenas vietas neaizmigtu, es pasūtīju kaut ko nezināmu, kas kartē bija apzīmēts ar briesmīgi sarežģītu nosaukumu un ne mazāk briesmīgu cenu. Briesmīga bija arī maksa par tādu negausību — man atnesa gigantisku šokolādes tortes gabalu, pārlietu ar ķiršu sīrupu un apspraudītu ar dzeltenām, sarkanām un zaļām sukādēm. Tikai pārdomājot vien, vai aprīt šo kaloriju Momblānu uzreiz un bezspēkā nogāzties uz grīdas vai pataupīt šo konditormākslas brīnumu labākiem laikiem, paietu vismaz pusstunda.

Kamēr truli aplūkoju torti, prātodama, no kuras debesspuses tai ķerties klāt, man aiz muguras kaut kas nočaukstēja, kāds korekti ieklepojās un nevainojamā krievu valodā ar skaidri jaušamu Maskavas akcentu apjautājās:

—   Vai drīkstu apsēsties pie jūsu galdiņa?

—    Nedrīkstat! — es automātiski atbildēju un iekodu mēlē, kura līdz šim negaidītajam jautājumam bija tikai un vienīgi franču un nekādā gadījumā — krievu.

—   Pateicos, — balss tikpat korekti atbildēja un nākamajā mirklī materializējās par ļoti solīda paskata vīrieti vakara uzvalkā ar taureniti pazodē. Ar saimnieka žestu nosēdies man pretī, plecīgais šatēns mani ar interesi aplūkoja.

Jutos tā, it kā steigā aprītais eskalops pēkšņi būtu pārvērties ledusgabalā, kas nonācis man kuņģī taisnā ceļā no saldētavas. Tik naiva es nebiju, lai nesaprastu: ja ārzemēs, dārgā un respektablā restorānā pie tava galdiņa ne saukts, ne lūgts piepeši apsēžas kāds svešinieks un sāk runāt krieviski, ir iespējami tikai divi varianti: vai nu par tevi ir ieinteresējies vīrietis (bet tas, atkarībā no viņa izskata un tava noskaņojuma, var būt gan patīkami, gan — ne visai), vai ari tu esi nonākusi dzimto valsts drošības orgānu redzeslaukā, un tas vairs nav ne patīkami, ne nepatīkami, tas ir briesmīgi.

—    Vai torti nevēlaties? — es apjautājos, cenzdamās tā iegūt kaut nedaudz laika, pirms man uzliks roku dzelžus. — Vienai man to neapēst…

—    Paldies, man saldumi negaršo, — vīrietis laipni pasmaidīja.

—   Pat par velti ne?

—   Ieturaties darba vietā?

—   Kur jūs tik labi iemācījāties runāt franciski? — viņš apjautājās, it kā manu pēdējo jautājumu nebūtu dzirdējis. — Es jūs jau labu laiciņu novēroju, un man jāteic, ka jūs izturējāties nevainojami…

—    Kādā ziņā? — jau iepriekš zinādama šīs mizanscēnas finālu, nejutu ne mazāko interesi par uvertīru.

—  Vistiešākajā. Jūs esat ļoti dabiska. īpašība, kas sievietei ir retums. Jo sevišķi tik populārai.

—  Jūs runājat par mani?

—  Par jums, Valentīna Vasiļjevna, — viņa smaids bija kā pielīmēts. — Tikai par jums. Nezinu, vai šis fakts jūs iepriecinās vai apbēdinās, bet pēdējā laikā visi par jums vien runā.

—   Vai tad es to neesmu pelnījusi?

Baidos, ka mana koķetēšana sanāca diezgan nepārliecinoša. Taču man par visu bija nospļauties. Ja šim smaidošajam gibonam vakara uzvalkā, pirms viņš pavada mani uz mašīnu ar aizvilktiem aizkariņiem un forsētu dzinēju, gribas patīkamā vietā patērzēt ar patīkamu sievieti, kāpēc gan liegt viņam to prieku? Jo vairāk tāpēc, ka restorānam manās acis bija daudz neapstrīdamu priekšrocību, salīdzinot ar dienesta kabinetu, kur mēbeles pieskrūvētas pie grīdas.

—     Ai, nē, Valentīna Vasiļjevna! — šatēns enerģiski papurināja galvu. — Jūs esat pelnījusi tik daudz, ka šim jautājumam pievērsīsimies cik vien iespējams nopietni.

—   Kā jūs zināt, cik un ko es esmu pelnījusi?

—   Kurš tad to zinās, ja ne es? Es par jums zinu tik daudz, ka pats brīnos: kā mēs vēl līdz šim neesam satikušies.

—   Un nu jūsu sapnis ir piepildījies?

—   Ne gluži, Valentīna Vasiļjevna, — šoreiz viņš saknieba lūpas. Tikai šī un vienīgi šī viņa muskulatūras daļa darbojās ar pilnu slodzi. — Tāpat kā jūs, es gaidu vēl vienu cilvēku…

—   Es gan nevienu negaidu, — es nomurmināju.

—   Ak tā? — šatēna lūpas savilkās smaidā. — Un kad tad tas "neviens" solījās atnākt?

Es sakustējos un izlikos, ka, nelūgtā sarunu biedra aizvainota, taisos piecelties. Tomēr šatēns neiepleta rokas, lai mani nelaistu, un neizkampa no azotes pistoli ar klusinātāju. Viņš tikai nedaudz izslēja zodu un klusi sacīja:

—     Apsēdieties, Valentīna Vasiļjevna. Jūs vēl neesat notiesājusi savu desertu…

Nospriedu, ka būs labāk, ja paklausīšu. Acīmredzot, tieši par šādām situācijām romānos raksta: "Galvā viņai urbās tikai viena doma: kā glābties? Ko iesākt? Un tad Avdotja (vai Zoja) pamanīja pusatvērto vēdlodziņu…" Kādas muļķības! Nekas man neurbās galvā, tā bija tukša kā izslaucīta, un pusatvērta vēdlodziņa vietā es redzēju tikai biezu mūri. Jāteic, ka kopš brīža, kad pie mana galdiņa bija uzradies smaidīgais šatēns, restorānā nekas nebija mainījies. Seši desmiti Prāgas pastāvīgo iedzīvotāju un viņu viesu ar gardu muti sukāja iekšā franču eskalopus, uzkožot tiem virsū putukrējumu un piedzerot klāt saldskāņu božolē. Un neviens nepievērsa uzmanību tādam sīkumam, ka dāma, kas nupat vēl bija sēdējusi viena, tagad koķetē ar elegantu kavalieri. Tik tiešām: katrs ir savas laimes kalējs un pats kārto savu personisko dzīvi…

Lai mazliet uzmundrinātos, iedūru deserta karoti šokolādes un krēma masā un iebāzu mutē kaut ko ļoti maigu un garšīgu.

—   Brīnišķīga torte, — es sacīju, pavērdamās acīs biezlūpainajam mērglim.

—   Šis tiešām ir ļoti labs restorāns, — viņš piebalsoja, un, pamanījis viesmīli, paklikšķināja ar pirkstiem: — Lūdzu, alu!

—    Un kārtīgam ēdienam jums valūtu neizsniedza?

—   Redziet, Valentīna Vasiļjevna, — svešinieks bezrūpīgi turpināja. — Tas, kurš jums ieteica paēst vakariņas šai restorānā, acīmredzot, labi pazīst Prāgu… Tiesa, cenas gan te ir tādas, ka bez biksēm var palikt. Starp citu, kā maksāsiet — dolāros vai kronās?

—   Un kāpēc tas jūs interesē? — es atcirtu. — Vai tiešām gribat norēķināties arī manā vietā?

—    Pat ja es to gribētu, būs vien pašai par visu, visu jānorēķinās.

—  Jūs man draudat?

—   Vai jums prāts, Valentīna Vasiļjevna! Ar ko gan es jums varētu draudēt visdzīvākajā Prāgas vietā? Un, galvenais, kāpēc? Vai tad jūs jūtaties kaut ko noziegusies?

—  Var jau būt, ka viss ir tikai tā lozunga dēļ, kuru atteicos nest aizpērnajā novembra svētku demonstrācijā.

—     Tas jums bija politiski nepieņemams?

—   Tas bija pārāk smags.

—   Un kāds tad, piedodiet, bija tā lozunga saturs?

—   Kaut kas par proletārisko internacionālismu.

—   Nu, tad nav tik briesmīgi, Valentīna Vasiļjevna… — šoreiz šatēna lūpas izveidoja ironisku konfigurāciju. — To grēku dzimtene jums piedos.

—   Un kuru nepiedos?

—   Sarežģīts jautājums.

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka neticami isa laikā jūs esat paspējusi tik daudz savārīt…

—   … ka ne par kādu piedošanu nevar būt ne runas, — es nobeidzu.

—    Kāpēc tā, Valentīna Vasiļjevna? Mūsu valsts taču ir labsirdīga. Tā vienmēr ir gatava piedot, protams, tikai tādā gadījumā, ja cilvēks, kurš pieļāvis kļūdu, apzinās, cik tā pazudinoša…

Šis ķēms man aizvien vairāk sāka krist uz nerviem. Lai, Mišinu gaidot, laiks nevilktos tik mokoši, viņš bija nolēmis to aizpildīt ar idiotiskām audzinošām runām, un, pēc visa spriežot, manas tumsonības likvidēšana viņam sagādāja milzīgu baudu.

—   Paklausieties jūs, kungs ar taureniti… — pievilku sev tuvāk tortes šķīvi — nelaidīšu taču katra čekista dēļ postā labu mantu. — Starp citu, vai nepateiksiet, kā jus godāt?

—   Sauciet par Anatoliju, — viņš visžēlīgi atļāva.

—   Nu, protams, būtu dīvaini, ja jūs atļautu sevi saukt par Ābramu.

—     Jums taisniba, — viņa sejā nenotrīcēja neviens muskulis.

—    Redziet, Anatolij, sanāk dīvaina situācija, vai ne? Jūs restorānā piesēžaties klāt nepazīstamai sievietei, sākat viņai uzmākties, dodat kaut kādus muļķīgus mājienus… Bet ja nu es pasaukšu zāles pārzini vai policistu? Nerunājot nemaz par to, ka man nav jāuzklausa jūsu idiotiskie murgi un es varu vienkārši piecelties un aiziet…

Viņš pacēla uz mani savas gaišās acis, kurās visu sarunas laiku nebija pazibējusi ne smaida atblāzma.

—    Esmu spiests jūs sarūgtināt, Valentīna Vasiļjevna: neviens mani no restorāna ārā nevedis. Un neviens jums neļaus atstāt zāli. Netiksiet tālāk par diviem metriem…

—    Un ja nu es sākšu kliegt? Sarikošu skandālu? Saukšu palīgā?

—   Tad jūs uzdos par jukušu un aizvedīs speciālā mašinā.

—   Uz kurieni?

—  Uz turieni, kur es jūs taisos nogādāt bez liekiem teatrāliem

efektiem. Tāpēc sēdiet rāmi, Maļceva, un ēdiet savu torti.

Viņš iedzēra malciņu gaišā alus, rūpīgi noslaucīja salvetē muti un vēlreiz pielika glāzi pie lūpām. Redzēju, ar kādu tīksmi viņš izbauda savu spēku un manu bezspēcību.

—    Vai jums neviens nav teicis, ka labu galu jūs neņemsiet? — es ļauni apvaicājos. — Un interesantākais ir tas, ka tas notiks gaužām drīz.

—   Kas? — tādu gājienu viņš no manas puses, acīmredzot, nebija gaidījis.

—    Jūs vai nu nošaus, — es atriebīgi sacīju. — Vai pakārs…

—    Mani?— viņš aizrijās ar alu un satrūcies nopētīja zāli. — Nu, vai zināt, Valentīna Vasiļjevna… Kas tad mani pakārs? Jūsu draudziņš Mišins, vai?

—   Varbūt mans draudziņš Mišins, — es piekritu. — Vai ari mana draudziņa Mišina draudziņi… Jums nu gan nevajadzēja tā atklāties un izgaismoties! Vai tad neviena cita nebija, ko atsūtīt? Nu ar jums ir cauri — jūsu fizionomija ir nofiksēta. Bīstieties atriebes!…

Jāteic, ka viņš turējās kā vīrs, pat nenodrebēja, tikai saspringa un viņa skatiens kļuva smags un stīvs. It kā viņš pēkšņi būtu atcerējies, ka mana sagūstīšana ir tīrā bērnu spēle, salīdzinot ar tik nepatīkamu pienākumu kā Vitjika Mišina savaņģošana.

—    Starp citu, Anatolij, — es turpināju, — kā jums šķiet, vai mans draudziņš, šis zvērs un necilvēks, būtu atstājis savu draudzeni restorānā bez ieroča? Ja nu man somiņā ir pistole. Un ja nu es to esmu izvilkusi un tēmēju jums vēderā?…

Manas rokas bija saliktas uz ceļgaliem, un ķiršsarkanais galdauts tās apslēpa viņa skatienam.

—   Uzvelku gaili…

Viņš krampjaini norija siekalas.

—    Norīb šāviens — bah — un jūs, rokas iepletis, nogāžaties uz muguras! Tepat, kur jūs sēžat, labā franču restorānā. Tad nu gan jūsu kantorim no kauna būs vai zemē jāielien… Jūs ar tādu garšu dzērāt alutiņu. Turpiniet vien, kad jums vēl būs tāda izdevība.

Gods kam gods, mans smaidīgais sarunu biedrs neizskatūjās pārāk nobijies, drizāk tikai satraucies. Viņš saspieda glāzi ar abām rokām.

—    Velnu dzenat, Valentina Vasiļjevna, jokus plēšat?

—   Un kāpēc gan ne? Kas man var liegt šo pēdējo prieciņu? Tūlīt te nevienam vairs joki nebūs prātā. Nevienam. Arī man, protams, ne. Bet jums, godātais alus cienītāj, klāsies visļaunāk!

Viņš, acimredzot, bija jau sapratis, ka tā ir tikai dulla sieviešu mkša muldēšana, un tāpēc nolēma salikt punktus uz "i".

—    Teikšu jums godīgi, Maļceva, jūs mani vairs neinteresējat. Esmu vīlies.

—   Tik drīz?

—  Jā. Mana interese pagaisa, kad ieraudzīju jūs te sēžam un ieturamies. Bet visas tās muļķības jūs te muldat vai nu aiz pārbīļa, vai elementāras pārēšanās. Žēl. Man teica, ka jūs esot gudra sieviete.

—   Un vai tad ne?

—   Un vai tad jā?

—   Kas tā teica?

—   Tie, kuri jūs labi pazīst.

—    Nu, viņiem labāk redzams… — es atkal ķēros pie tortes.

—   Tātad jūs neteiksiet, kad ieradīsies Mišins?

—    Kas tas tāds? — ar karoti izbojātais čehu konditoru šokolādes un putukrējuma mākslas darbs man izraisīja šķebinošu reiboņu. Nez kāpēc ienāca prātā anekdote par viesi, kuram vaicā, cik tējkarošu cukura viņam bērt tējā, bet viņš atbild: "Astoņas. Pārāk salda man negaršo." — Paklau, Tola, jūs man esat apnicis!…

Vitjika konspiratīvajām gaitām atvēlētais laiks bija beidzies. Tas, ka šis uzbāzīgais vampīrs joprojām sēdēja man pretī un nomācošā neatlaidībā sūca manas asinis, nozīmēja tikai vienu: tātad Vitjiks vēl joprojām kaut kur klīst uz brīvām kājām. Jo kālab gan citādi būtu jāturpina šis restorānpratināšanas un gastronomisko kaislību mistrojums? No otras puses — biju spiesta atzīt, ka taktika, kādu ieturēju man uzspiestajā saviesīgajā sarunā, bija tik primitīva, nemākulīga un, galvenais, — bezperspektīva, ka es, nudien, vairs nezināju, ko iesākt. Neiedomājos pat uzdot klasisko sieviešu jautājumu: "Un ko tālāk?" Varbūt tāpēc, ka atbildi es jau zināju…

—   Man ļo-oti gribētos (šo ļo-oti viņš izrunāja tā, it kā jau iepriekš tīksminātos par gardām pusdienām ar mātes ceptām pankūciņām), lai jūs pareizi izprastu situāciju… No tā daudz kas atkarīgs. Un vispirms — jūsu personiskais liktenis. Nespēju noticēt, ka tas jūs neuztrauc.

—     Tas mani uztrauc daudz vairāk nekā jūs spējat iedomāties, — es iestarpināju.

—    Nu, redziet nu. Tāpēc palūgšu jūs pienācīgi novērtēt apstākļus. Restorāns ir ielenkts, visas pieejas Rātslaukumam kontrolē speciālas patruļas. Man ir svarīgi zināt, kurp devās Mišins, kur un kad viņš atgriezīsies? Vai viņš nāks šurp? Vai jūs norunājāt satikties kaut kur citur? Kur? Un cikos jums tas randiņš norunāts? Ja jūs tūlīt man neatbildēsiet, jūs būsiet personiski atbildīga par visu, kas kuru katru mirkli te var sākties…

—   Tātad, ja rīt kāds atraus olas Gustāvam Husākam, arī pie tā būšu vainīga es?

—   Lieciet mierā Husāku! — Anatolijs saviebās. — bet ja kādam no tiem jaunajiem puišiem, kas pašlaik stāv ielencēju ķēdē — bet viņu vidū ir arī daudzi precēti vīri, ģimenes tēvi un apgādnieki, — jūsu draudziņš ielaidīs lodi pierē, šis upuris būs uz jūsu sirdsapziņas. Padomājiet par to, Valentīna Vasiļjevna, un atbildiet man…

Var jau būt, ka tad, ja šo tirādi viņš būtu man cēlis priekšā pirms pāris mēnešiem, es tiešām būtu noticējusi viņa vārdu pilsoniskajai patētikai. Bet tagad… Zināju, ka mans liktenis ir izšķirts. Var jau būt, ka šie vārdi izklausās kā aizgūti no kādas demonstratīvas varonības caurstrāvotas pēckara gadu padomju kinofilmas. Taču tobrīd izjutu tikai drausmīgu nogurumu, acīmredzot, tas bija sasniedzis galējo robežu. Ja cilvēka dzīvība ilgāku laiku tiek metodiski un mērķtiecīgi apdraudēta, pat viskvēlākais dzīves mīļotājs un optimists pamazām pierod pie tā, ka viņa dzīvība karājas mata galā un nāvi vairs neuztver kā kaut ko neiespējamu un neiedomājamu. Tas ir apmēram tas pats, kas "Aeroflotes" kasē nopirkt biļeti uz Tambovu ar precīzi norādītu izlidošanas datumu. Jums taču neliekas dīvaini, ka izlidosiet tieši tajā un tajā dienā. Bet ja uz tādām pašām biļetēm ar nevērigi nošņāptu cenas apendiksu būtu norādits precīzs jūsu miršanas datums, bet reisa numura vietā — tās organizācijas adrese, kurā tika izpildīts nāves spriedums? Pirmajā reizē tas liktos neiedomājami, mežonigi, nepieļaujami, simtajā reizē — satraucoši, neomulīgi, bet tūkstošajā — jau pavisam ierasti un normāli. Kad, jūs teicāt, man jāmirst? Divpadsmitajā vai divdesmitajā datumā?

Jā, cerības mirst pēdējās, šai ziņā klasiķiem pilnīga taisnība. Taču visai šai bezgala raibajai, bet tajā pašā laikā gan domāšanas veida, gan izturēšanas ziņā tik apbrīnojami vienveidīgajai priekšnieku, diplomātu, virsnieku, nelegālu un citu atklātu vai par Vasaras dārza čuguna stabiem nomaskējušos KGB līdzstrādnieku kohortai, ar kuru man pēdējos, nelaimes piemeklētajos mēnešos bija nācies saskarties, bez visa cita piemita vēl kāda apbrīnas cienīga īpašība — spēja nogalināt ne tikai cilvēkus, bet arī cerības. Pat vispieticīgākās un nevainīgākās. Kopš tā mirkļa, kas tikai likteņa pirksts Pržesmicka un Všolas veidolā bija atvairījis Pjotra Petroviča pistoles stobru, neļaujot viņam mani kā kuģa žurku nokniebt sauskravas kuģa "Kamčatka" kajītē, es vairs neticēju nevienam viņu vārdam. Palīdzēt Anatolijam nozīmēm pašai savām rokām uzmaukt cilpu sev kaklā. Kā redzat, pat nāvei nolemtajiem ir zināmi priekšstati par pašcieņu — kaut visai savdabīgi un nožēlojami, bet tomēr…

—    Vai jūs visu pateicāt, Anatolij? — es pieklājīgi apjautājos, ar deserta karoti skrubinādama šokolādes torti, kurai, savukārt, liktenis bija lēmis palikt neapēstai. — Bet tagad paklausieties, ko es jums teikšu. Es ne tikai nezinu, par ko jūs runājat, bet, kā jau minēju, arī nesaprotu, kāpēc jūs piesēžaties pie mana galdiņa un uzbāžaties ar visādiem stulbiem jautājumiem! Ar kādām tiesībām jūs traucējat meitenei notiesāt šo burvīgo torti?!

Torti pieminot, man atkal pakrūtē kaut kas šķebinoši nokņudēja.

—   Mēs zaudējam laiku, Valentīna Vasiļjevna… — pretīgais dēle pūlējās savaldīties. — Es jums piedāvāju godīgu vienošanos. Apsolu darīt visu iespējamo, lai palīdzēm jums izkļūt no nelaimes, kurā esat iekūlusies…

—   Un kas tad mani šai nelaimē iegriida, ko?… — piepeši, kā ar verdošu ūdeni applaucēta, es atskārtu, ka taktiskos nolūkos izlikties par histēriķi man vairs nav nekādas vajadzības: man nervi no visas tiesas līdzinājās augstsprieguma elektrolīnijas dūcošajiem vadiem. — Un ko tu vispār man te piesienies? Kas tu tāds esi, ka tavu māti?!…

—   Rāmāk, Valentīna Vasiljevna, rāmāk! — Anatolijs brīdinoši pacēla pirkstu…

—… pievelkas man klāt, pretīgais Zamoskvoreckas idiņš, atlien te kā uts, riebīgais smerdelis, nomenklatūras dibenlaiža, piesvempjas un sāk tēlot nez kādu Rihardu Zorgi, uzbāžas ar nezkādiem idiotiskiem priekšlikumiem?! Zini ko, es tev ka…

Šai kulminācijas brīdī mani nervi, acīmredzot, kapitulēja pavisam, es vairs nedomāju neko un kā pa miglu izdarīju kaut ko tādu, ko savu mūžu nebiju darījusi. Tas notika gluži instinktīvi — acīmredzot, tā bija ilgi krāto sāpju, dusmu, visu man pēdējā laikā nodarīto pārestību vētraina un spontāna izlādēšanās. Milzīgs gabals šokolādes tortes, kuru vēl pirms mirkļa biju atzinusi tikai par neglābjamā nelietā aizlaistu labumu kalnu, neizskaidrojamā kārtā pēkšņi atradās man saujā. Kāds neredzams, taču, acīmredzot, tikpat saniknots spēks šo masu apvienoja ar ātrumu — un nākamajā mirklī Anatolija korektais un nesatricināmais vaigs, kā arī viņa visnotaļ pieklājīgās, ļoti iespējams, Lubjankas kostīmu noliktavā izsniegtās žaketes adoki bija blīvā slānī noklāti ar šokolādes krēmu, ķiršu sīrupu un cukurotiem augļiem visās varavīksnes krāsās. Skats bija tik iespaidīgs, un, galvenais, negaidīts (cilvēks nudien reizēm nezina, ko dara!), ka man uznāca histēriska smieklu lēkme. Smējos aizvilkdamās un vaidēdama, kā izbadējies ūpis. Tas nu bija pēdējais punkts. Pat ne punkts — izsaucējs! Nu man beidzot bija uzdevušas visas bremzes, un es kā no sliedēm noskrējusi lokomotīve lidoju lejup ar vieglu sirdi un aizmiglotām kamikadzes smadzenēm. Jutos neticami jautri un bezbēdīgi, viss mani smīdināja un viss bija aizmirsies. Ne es vairs zināju, kas es tāda, ne — kā nonācu šai restorānā, neko es neatcerējos — ne to, kas norisinājās pirms tam, ne kādas valsts pilsone esmu, un man, protams, nebija ne jausmas, kas man tagad varētu draudēt — nošaušana, grupveida izvarošana vai Ļeņina komjaunatnes prēmija… Redzēju tikai trekni izraibinātu fizionomiju, kas smieklīgi plikšķināja sukādu plakstus un atgādināja balonu pārdevēju Oļešas "Trīs resnvēderos", un mrpināju histēriski smieties.

Un tad nāca tikpat impulsīvs šī šizofrēniskā vājprāta noslēguma akords: pēkšņi atcerējusies, ka torti pasniedza uz ļoti skaista, ķiršsarkana keramikas šķīvīša, satvēru to no apakšas un ar pieredzējušas pasta darbinieces enerģisko žestu apštempelēju KGB sūtņa šokolādes masku, kuru nule kā pati biju radījusi.

Tajā pašā mirklī pie galdiņa piešāvās viesmīlis melnā smokingā un ar salveti sāka rosīties ap Anatoliju.

—  Tā, tā! — es franciski klaigāju. — Nolaiziet gan viņam to ģīmi, un dariet to ar skubu, lai tas suņa sūds, vēl, nedod Dies', neapvainojas uz viesmīlīgo un brālīgo Cehoslovakiju! Un pie reizes nolaiziet viņam arī pakaļu — nebūs jau pirmā reize! Ak jūs, šķiras brāļi, pērkamās maitas, strādniecības un zemniecības bandu bērni! Ak kungs, kā es jūs visus ienīstu!…

Ar šiem dramatiskajiem saucieniem mana kaisme noplaka, smiekli bezspēcīgi noslāpa un iestājās tas, ko mūsu redakcijas fotokorespondents Saša savas laboratorijas sarkanīgajā puskrēslā smagās paģirās sauc par " kluso izdzīšanu":

Mani sāka kratīt nevaldāmi drebuli.

>

Un tad viesmīlis atliecās taisni. Pamanīju, ka Anatolija solīdais un gludenais vaigs jau ir atbrīvots no fajansa šķīvja un augstas kvalitātes produktiem, taču tas izskatījās savādi nedzīvs — acis bija pārgrieztas un seja, kaut vietumis to vēl joprojām rotāja daudzkrāsainas sukādu atliekas, bija uzkrītoši bāla, bet deguns — izstiepies un gluži balts… It kā es viņam būtu iezvēlusi ar pudu smagu hanteli, nevis ar vismīkstāko restorāna cepeškrāsns produkciju.

Neizpratnē palūkojos uz viesmīli un… mīkstām kājām atšļuku krēslā. Vitjiks Mišins ar šauru ūsu strīpiņu uz virslūpas, uzmālētu ar visparastāko flomāsteru, tērpies smokingā ar baltu krūtežu, kā vienmēr, izskatijās nevainojami elegants.

—   Tu? — tas bija vienīgais, ko spēju izdvest.

—    Zūdam! Veicīgi! — Vitjiks nostājās sakņupušajam Anatolijam aiz muguras, veikli noslēpjot ziņkārīgo skatieniem konditorejas kaujas panorāmu, un noliecās pār manu neseno sarunu biedru: izskatijās, ka viņš tīra no tā žaketes atlokiem tortes atliekas. — Nu, kusties taču, neblenz kā govs! Viņu te ir vairāk nekā mušu atejvietā!…

Pielēcu kājās un, paklausot Vitjika valdonīgajam mājienam, sāniski sāku virzīties uz durvīm ar matētiem stikliem, kas atradās man aiz muguras. Pagrūdu tās (durvis vērās apbrīnojami viegli, it kā no iekšpuses man šai grūtajā brīdi kāds labvēlis būtu nolēmis palīdzēt) un nonācu neapgaismotā, balti flīzētā gaiteni, gar kura sienām bija izvietotas trauku stellāžas. Nākamajā mirklī gaitenī ieslīdēja arī Mišins.

—   Nu, bļin, — viņš klusiņām ķiķināja, steigšus slaucīdams no sejas ūsu svītriņu.

—  Kas ir? — pēkšņi pret šo briesmīgo cilvēku izjutu kaut ko līdzīgu simpātijām. Man nebija laika gremdēties niansēs, taču lai nu kā — tās bija siltas jūtas.

—   Franciski pateikt "suņa sūds" esi spējīga tikai tu, — Mišins noņirdzās un atskatījās.

—  Ko tu viņam izdarīji, ķēms tāds? — čukstus noprasīju, kaut tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles.

—   Sabučoju kā brāli un aizsūtīju uz zilo tāli… — Vitjiks atteica, prātodams kaut ko savu. Beidzot viņš pieņēma lēmumu, pakampa mani aiz rokas un rāva tālāk, gaiteņa dziļumā.

—   Es tev nopietni jautāju.

—  Jebit… — Vitjiks tā arī nespēja savu sašutumu par manu muļķīgo jautājumu iemiesot konkrētā un pārliecinošā krievu sazināšanās valodā, jo pēkšņi mums cieši līdzās norībēja apdullinošs šāviens, un mans galvaskauss sāka trauksmaini un spalgi zvanīt kā juvelierveikala sirēna algas dienā…

13. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gada 9. janvāris.

—   Mišin, uz mums šauj! — es nočukstēju, gar gaiteņa gludo sienu lēnām šļūkdama uz leju. — Uz mani šāva!…

—   Vai tiešām?! — Vitjiks atburkšķēja un, notupies man līdzās, lietišķi noklakšķināja pistoles aizslēgu. — Un tu biji cerējusi, ka apmētās ar sarkanām rozēm?…

Durvīm, kas flīžoto gaiteni šķīra no restorāna zāles, ovālā, matētā stikla rūts bija lodes caururbta, šāviena atbalss vēl aizvien pulsēja man ausīs. Vēl es paspēju pabrīnīties par stikla izturību un sarežģīto plaisu rakstu, kas no trāpījuma vietas izstaroja uz visām pusēm. Acīmredzot, ši autogrāfa īpašnieks tomēr neuzdrošinājās mesties iekšā gaiteņa tumsībā un gaidīja kādas aktivitātes no mūsu puses. Pareizāk sakot, no Vitjika puses, jo es tobrīd biju spējīga tikai ar plaukstām aizspiest ausis un aizmiegt acis — toties tik spēcīgi, ka man acu priekšā pašķīda miriādēm dzirkstošo uguntiņu un šīs iluminācijas jauda nebija mazāka kā visai Lielā teātra apgaismošanas aparatūrai.

—    Mudigi! — Vitjiks atrāva man plaukstu no auss un raušus uzrāva kājās. — Ej pa priekšu. Tikai mierīgi. Es tev sekošu. Es kontrolēju restorāna durvis. Tu — visu, kas priekšā.

—   Nu, bet ja tu nāc aiz manis, kāpēc man kaut kas jākontrolē? — es, kā manai pašai likās, pamatoti iebildu.

—    Stulbene! — Vitjiks uzrūca. — Es kāpšos atmuguriski! Nu, vai apjēdzi? Tu varbūt gribi, lai mūs apšauj kā aklus kaķēnus?

Es sparīgi papurināju galvu.

—   Nu, tad aiziet!

—   Uz kurieni?

—    Līdz gaiteņa galam, un tad pa labi. Tur būs virtuve. Centrā — emaljēts autoklāvs. Tam līdzās labajā pusē — dzelzs durvis. Mums jātiek tur. Saprati? — Klusēdama pamāju.

—  Ja redzi šķērsli — kliedz.

—   Par ko tu runā? Kādu šķērsli?

—    Kustīgu! — Mišins atšņāca. — Ar pistoli rokā. Uz priekšu!

Vai esat kādreiz kāpuši lejup tumšā pagrabā, nezinot, cik lielas ir atstarpes starp trepju pakāpieniem, nezinot, vai šai necaurredzamajā tumsā nemīt žurkas, prusaki, gliemji un citi nešķīsteņi? Ja esat, jums nebūs grūti saprast, ko izjutu pēc Mišina komandas:"Uz priekšu!" Tobrīd man likās, ka virzos pa tik tikko samanāmiem purva ciņiem, ik mirkli riskējot iegāzties akacī. Un, jāteic, — tā tas ari bija: lai gan spēja kaut cik sakarīgi domāt man tobrīd gandrīz pilnībā bija zudusi, tik daudz tomēr apjēdzu — ne ar prātu, drīzāk ar ādu — kādu vienkāršu patiesību, tik vienkāršu un skaidru kā buljons ar olu: ja reiz kāds uz mums šāva no restorāna, tātad atradīsies arī tādi, kas šo operāciju pacentīsies atkārtot no virtuves puses. Pat būdama pilnīga diletante cīņas taktikas jautājumos slēgtās telpās, es sirdi stindzinošās šaušalās apjautu, ka manas izredzes tuvākajās pāris minūtēs dabūt lodi pierē ir krietni lielākas nekā Vitjikam, kurš atsprākleniski virzījās man no muguras un piedevām bija arī apbruņots. Un šādā situācijā man vēl pavēl doties nez uz kādu autoklāvu!

Jutu sev cieši piespiesto Mišina karsto muguru. Stingri ievērodams paša nosprausto dispozīciju, mans ļaunākais draugs sāka kāpties atpakaļ, tajā pašā laikā grūzdams mani uz priekšu. Ar ļenganām, nepaklausīgām kājām paspēru dažus nedrošus soļus, gatava laist vaļā indiāņa bļāvienu, līdzko pamanīšu kaut mazāko kustīga šķēršļa pazīmi. Taču gaitenis dīvainā kārtā bija kā izmiris. Vai nu Cehoslovakijas valdība, kā ieganstu minot NATO kodolraķešu uzbrukuma draudus, bija izsludinājusi mierīgo iedzīvotāju totālu evakuāciju no rātslaukuma apkaimes, vai ari pēc visa pārdzīvotā es pēkšņi biju kļuvusi kurla — lai nu šā vai tā, bet klusums bija tāds kā PSKP kongresā, kad tur pieteikta slavenā klusuma minūte. Šāviena izraisītā griezīgā spindzoņa gaitenī un man smadzenēs beidzot bija uzsākusies, vietā atstājot dziļu vakuumu. Un tas mani biedēja daudz vairāk nekā čaboņa un graboņa, kas šai situācijā iederētos nesalīdzināmi vairāk, oficiālās komisijas locekļiem veicot attiecīgus pasākumus, lai noorganizētu divu PSRS pilsoņu, kas ar savu necienīgo uzvešanos diskreditējuši šo augsto un godpilno nosaukumu, svinigu izvadīšanu uz morgu.

—   Tu od pēc Maskavas pirtīm, — Vitjiks man aiz muguras iesmējās, ar savām spēcīgajām lāpstiņām mani kārtējo reizi pagrūzdams.

—   Pēc alus, vai?

—   Pēc sviedriem.

—   Dīvaini, — es atčukstēju. — Man likās, ka pat uz to es vairs neesmu spējīga.

—   Svīšana sievietei ir liela neērtība, — Mišins atteica, un turpināja mani stumdīt un bikstīt, ne mirkli neļaujot aizmirst, ka jākust uz priekšu. — Tā kā sievietes normālais stāvoklis ir dzīvot mūžīgās bailēs, tas rada lielus zaudējumus.

—    Kā tā? — es nesapratu, nespēdama iedziļināties viņa stulbajā tērgšanā.

—   Padomā pati: cik dezodoranti vien nemaksā! Vai vari pielikt soli?

—   Nē. Man ir bail.

—    Bet uz priekšu tu taču vienmēr virzies! — Vitjiks

atšņāca. — Tad dari to ātrāk, idiote!

j 7

Beidzot biju tikusi līdz bezgalīgā gaiteņa galam un ļoti piesardzīgi, centimetru pa centimetram, nogriezos pa labi. Priekšā mirdzēja žilbinoši balta niķelī un flīzēs vizuļojoša virtuve. Arī virtuvē, manuprāt, nebija nevienas dzīvas dvēseles. Vienīgi balti garaiņi, kas plūda no milzīgā autoklāva spoguļgludā vāka apakšas, atgādināja, ka kādreiz, sen, sen, pirms kādām bezgala tālām piecām minūtēm te rosījās pavāri, cepās gaļa un bija izliktas atlaidināties saldētas bulgāru vistas. Taču tiklīdz es mēģināju dot savām plaušām kaut nelielu atslodzi un pēc ilgās, krampjainās gaisa tvarstīšanas kaut reizi atviegloti ieelpot un izelpot ar pilnu krūti, man aiz muguras norībēja un kaucoši nosvilpās šāviens. Negaidot vairs nekādu papildinformāciju, ka rātslaukuma evakuācija pagaidām tomēr atlikta, es uz mutes nogāzos uz stipri nodeldētā linoleja un gluži automātiski ieņēmu padomju armijas karavīra pozu pēc komandas: "Atoms!" — galva uzliesmojumam (šai gadījumā — šāvienam) pretējā virzienā, kājas kopā, pēdas saspiestas, rokas sedz galvu. Jocīgi, bet es pat paguvu nodomāt, ka mūsu universitātes militārās apmācības instruktors Ivans Aleksejevičs Zvjagins būtu ar mani ļoti apmierināts.

Vairākas sekundes virs manām bailēs pamirušajām miesām norisinājās sīva apšaude. Es, protams, nespēju noteikt, no kuras puses dārd šāvieni, kā jebkurai normālai sievietei man šķita, ka no visām, lai gan ļoti iespējams, ka es pārspīlēju! Vienīgais, ko atšķiru pietiekami skaidri, bija švikstošie, suligiem huligāna spļāvieniem līdzīgie ar klusinātāju aprīkotās Vitjika pistoles šāvieni — tādus jau biju dzirdējusi Buenosairesas villā un sauskravas kuģa "Kamčatka" ledainajā kambīzē manu glābēju un tautiešu pa mātes līniju izpildījumā. Pēc tam mani kā ar dzelzs āķi sagrāba Vitjika roka un kaut kur vilka, jo patstāvīgi pārvietoties es vairs nebiju spējīga. Transportdarbi nebija ilgi, varbūt tikai kādas desmit sekundes, tad svešo šāvienu plīkšķi kļuva neskanīgāki, bet Vitjika pistole apklusa pavisam.

… Sajutusi zem kājām stingru pamatu, atvēru acis un žilbinošā flīžotās virtuves krāšņuma vietā ieraudzīju apskapstējušu kāpņu laukumiņu, kuru blāvi apgaismoja četrdesmit vatu spuldzīte. Vitjiks stenēdams un lādēdamies darbojās ap dzelzs durvīm — tām pašām, kuras atradās līdzās autoklāvam un līdz kurām man būtu vajadzējis atvest viņu, ja apstākļi mūs nebūtu piespieduši apmainīties vietām. Iebāzis greizajās durvju dzintelēs nez kur sadabūtu dzelzs stieni un tādējādi mums uz laiku nodrošinājis aizmuguri, Mišins pievērsās man un, purinādams no sava viesmīļa smokinga atlokiem apmetuma gabalus, noprasīja:

—   Cik tu sver?

—   Nu, ne jau nu tik daudz, kā tu iedomājies! — arī es apskatīju savu "diplomātisko" kostīmiņu, kas bija sievišķīgi novārtīts ar apmetumu, un sāku to tīrīt.

—   Vajag mazāk rīt! — Vitjiks drūmi ieteica, atkal sagrāba mani aiz rokas un rāva augšā pa akmens kāpnēm. — Un bez maizes. Tu sver vismaz astoņdesmit piecus kilogramus, ja ne vairāk. Gandrīz bruku dabūju, tevi vilkdams, negauša tāda!

—   Būtu nesis uz rokām, būtu ērtāk!

—    Kā tad! — Mišins atcirta, spēji apstājās un ieklausījās. — Un atšaudījās ar pogām. No tava krūštura.

—   Dumjais, krūšturis man ir ar āķiem!

—   To tu varēsi stāstīt morgā! Kad gatavos tavu pēcnāves masku un stādīs atstāto mantu sarakstu.

—   Uz kurieni tagad?

—   Gan redzēsi…

Lēkdams uzreiz pār vairākiem pakāpieniem un joprojām neizlaizdams no savām dzelžainajām spīlēm manu delmu, Vitjiks uzrāva mani ceturtajā stāvā, tad deva zīmi, lai stāvu klusu, ielika pistolē jaunu aptveri un piesardzīgi pavilka uz savu pusi kārtējās dzelzs durvis, kuru vidū rēgojās plāksnīte ar uzrakstu čehu valodā un miroņgalva ar diviem sakrustotiem kauliem, kas nepavisam neizskatījās briesmīga, bet drīzāk gan komiska.

— Rudolf? — Mišins uz sliekšņa kadu klusi pasauca, ieeju pilnībā aizsegdams ar savu augumu. — Du bist hier, Rudolf?…

Tai pašā mirkli sajutu neparastu un šai situācijā gluži neizskaidrojamu atvieglojumu. It kā manu krūšu kurvi beidzot būtu atbrīvojuši no ģipša korsetes, kas to žņaugusi vairākus mēnešus. Mazliet vēlāk sapratu, kas izraisīja šādu reakciju. Tas, ka Vitjiks ierunājās vāciski, varēja nozīmēt tikai vienu: cilvēks vārdā Rūdolfs, pie kura pēc apšaudes nez kāpēc steidzās Mišins, nevarēja būt vienkārši nejaušs elektriķis, kas atstrādā savu maiņu transformatoru apakšstacijā. Tas bija vai nu Mišina aģents, vai vēl kāds, kura neredzamā līdzdalība man tūdaļ arī atklāja Mišina negaidītās un tik ļoti savlaicigās pārtapšanas mehāniku par franču restorāna viesmīli. Bet ja reiz tā, aiz durvīm mūs, acīmredzot, gaidīja pati neticamākā iespēja, kāda vien varēja būt — iespēja kaut kādā neizskaidrojamā kārtā nozust, tikt projām no šīs trīskārt nolādētās vietas.

… No durvju puses atskanēja neskaidra čaboņa un aizturēts klepus. Vitjiks pamāja man ar roku, aicinādams iekšā. Beidzot atguvusi zināmu pašpaļāvību, apņēmīgi pārkāpu slieksni un nonācu nelielā darbnīcas tipa palīgtelpā. Aiz nobružāta galda, kas bija nokrauts ar visādiem dzelžiem, vadugaliem un izolācijas materiāliem, ar plakanknaiblēm darbojās zilā kombinezonā ģērbies vidēja vecuma gaišmatis ar nokarenām ūsām, apbrīnojami līdzīgs Muļāvinam no "Pesņariem". Viņa kombinezona krūškabatā rēgojās kaut kādi tievi metāla stienīši un vairāki skrūvgrieži. Ne ko pielikt, ne atņemt — kārtigs darbarūķis savā darba vietā.

Ar žestu pavēlējis man aizvērt durvis un palikt pie tām stāvam, Vitjiks piegāja pie ūsaiņa, un, pieliecies viņam klāt, sāka kaut ko klusi stāstīt vāciski. Pārvaldot kādu no Eiropas valodām, ar zināmām atlaidēm var uzskatīt, ka iespējams daudzmaz saprast arī angļu, itāļu un pat spāņu sarunvalodu. Toties vācu valoda… Kaut arī kopš bērnības man ir dotības uz svešvalodām un vācu valodu esmu mācījusies pat skolā, līdz izmisumam mežģijot mēli un bendējot nervus ar šo, manuprāt, galīgi neestētisko un skarbo valodu, es tā arī netiku ar to nekādā galā un absolūti nespēju iezubrīt tās sarežģīto gramatiku. Bet tikai tagad, Rūdolfa kambarīti, es pirmo reizi mūžā to rūgti nožēloju. Jo man ļoti gribējās saprast, par ko mans skolas draugs runā ar "montieri Muļāvinu", kurš, spriežot pēc izrunas (tik daudz es tomēr pratu novērtēt), bija vai nu čehs, vai slovaks, vai vēl kas cits, bet tikai ne vācietis. Neko citu vai nu savas tumsonības vai arī transformatoru nemitīgās dūkoņas dēļ man tā arī neizdevās saprast. Beigu beigās no garīgās piepūles man apsāpējās galva, un es šim bezcerīgajam nodomam atmetu ar roku. Un, jāteic, ka viņu saruna arī nebija ilga. Drīz vien Vitjiks atkal atliecās taisni un pievērsās man.

—    Šis cilvēks, — viņš pamāja pār plecu, — tevi nogādās drošā vietā. Tur tu kādu laiku nogaidīsi, kamēr pēc tevis atnāks. Viņiem viss ir zināms. Neuzdod liekus jautājumus. Dari visu, ko tev liek. Saprati?

—   Nē.

—   Ko tu nesaprati?

—   Kas viņš tāds ir? Kāpēc man jāiet viņam līdz? Un kur paliksi tu?

—   Valentīna! — Mišins dusmīgi sapurināja savas krāšņās krēpes, ar kurām tik ļoti nesaderējās pusnodzēstā uzzīmēto ūsu švīka. — Uz šo cilvēku, — un viņš atkal pamāja pār plecu, — tu vari paļauties droši kā uz "Aerofloti". Intervijām mums tagad nav laika. Dari, ko es saku, un tad tev varbūt izdosies izķepuroties no šiem mēsliem.

—   Bet tu?

—   Es iešu citu ceļu!… —viņš kā Ļeņins jaunībā paziņoja.

—   Kāpēc mēs nevaram iet kopā?

—   Pēc īsa brīža sapratīsi.

—   Bet…

—  Viss, Maļceva! —Vitjiks mani pārtrauca. — Aizveries, pirms neesmu iebāzis vīkšķi tavā pļāpīgajā mutē!

To pateicis, viņš apņēmīgi ienira kaut kur palīgtelpas dziļumos — aiz starpsienas, kas norobežoja transformatorus. Turp devās arī elektriķis ar nokarenajām ūsām. Driz vien viņi abi atkal atgriezās. Mišinam rokās bija "Kalašņikovs". Šo automātu es nevarēju nepazīt: cik reizes mūsu meiču bariņš bija to izjaucis un salicis militārajās apmācībās, dažās bargā ieroča detaļās saskatot lielu līdzību ar vispārzināmo vīrieša orgānu.

Toreiz tas likās ļoti smieklīgi. Turpretim tagad, ieraugot automātu Mišina rokās, jutu, ka man bailēs aizžņaudzas elpa.

—    Un granātmetēja tur nebija? — apzinājos, ka mans mēģinājums jokot izskatās nožēlojami, taču kaut kas bija jāsaka.

—     Granātmetējs ir smags ierocis, — Vitjiks divainā, viņam pavisam neraksturīgā intonācijā atbildēja. — Bet man pašlaik vajadzīgs kaut kas pēc iespējas vieglāks, kaut kas mobils, triecienuzbrukumam piemērots… —Tad viņš vēlreiz atmeta kuplos matus un atkal pārvērtās par ierasto Vitjiku. — "Kalašņikovs", draudzene, ir tāda jauka lietiņa, ar kuru pie sāniem pat sievietes saldāk iemieg. Kādreiz es tev to noteikti pierādīšu…

Viņš pagriezās pret elektriķi, izņēma viņam no rokām trīs gofrētus patronu komplektus, aizbāza tos aiz jostas un, nevērīgi uzsaucis: "Auf Wiedersehen!" nozuda aiz dzelzs durvim.

Pavadījis viņu ar skatienu, kas nepauda gluži neko, ūsainis pagriezās uz manu pusi un skaidrā krievu valodā sacīja:

—    Ejiet aiz starpsienas! Tur ir kombinezons, ķivere un viss pārējais. Lai divu minūšu laikā jūs būtu gatava! Veicīgāk, kundzīt!

Metos izpildīt pavēli, labi saprazdama, ka šis flegmātiķis ar skrūvgriežiem ir vienīgais manas drošības garants. Kaut arī man nebija ne mazākās nojausmas, kas notiks tālāk, kādā veidā viņš taisās mani izdabūt no ielenktās ēkas, kurā tikko bija norisinājusies sīva apšaude, un kas vispār padomā šim dīvainajam Vitjika Mišina draugam, pāriniekam vai aģentam, es tik un tā paklausīgi izpildīju visu, ko viņš bija man licis, nometu eleganto tērpu, kas man tā piestāvēja un kura kreiso pusi rotāja visādas košas firmas zīmes, mudīgi apvilku darba kombinezonu ar nezināmu uzrakstu čehu valodā, tam pāri — armijas tipa bušlatu, matus savīstīju zem spilgti oranžās metroceltnieku ķiveres, trakā steigā notrausu no sejas grimmu un, pabāzusi galvu aiz starpsienas, apvaicājos:

—   Ko iesākt ar novilktajām drēbēm?

—    Atstājiet visu, kā ir! Te mēs vairs neatgriezīsimies!

"Sito izšķērdību", es skumji nodomāju, ar kāju aizsperdama veselu kurgānu pirmšķirīga apģērba "Made ir France", kura iegādei man nepietiktu pat komjaunatnes laikraksta

nodaļas vadītājas divu gadu algas.

—   Nu? — montiera balsī nebija ne mazākās laipnības. — Vai esat gatava?

—  Jā, — es atbildēju un iznācu no aizsega.

Ūsainis mani uzmanīgi nopētīja no galvas līdz kājām, tad atgriezās pie galda, izvilka no tā apakšas gumijas zābaku pāri un nosvieda to man pie kājām.

—     Darba kombinezonā un augstpapēžu kurpītēs jūs izskatāties vienkārši satriecoši! — viņš noburkšķēja.

—  Jā, jums taisnība…

Kā savulaik pēc grūtas darba dienas un skraidīšanas pa veikaliem atgriezusies savā Maslovkas dzīvoklītī, es bez žēlastības nopurināju no kājām un ielidināju kaktā elegantos franču apavus un iekāpu zābakos, kas man izrādījās vismaz trīs numurus par lieliem.

—    Tie ļenkājas… — nez kāpēc vainīga juzdamās, noplātīju rokas.

—   Tūlīt… — un montieris noāva tieši tādus pašus zābakus, novilka biezās vilnas zeķes, zem kurām izrādījās paauts vēl viens, parastu kokvilnas zeķu pāris, un adītās pasvieda man.

—   Velciet kājā! Tikai netūļājieties!…

Tās bija pašadītas zeķes no rupji šķeterētas dzijas. Zābaki joprojām bija par lieliem, taču nu man vairs nebija jābaidās, ka ejot tie varētu nejauši nornukt.

—   Nu, var iztikt? — elektriķis mani aizdomīgi aplūkoja.

—    Viss kārtībā… — lai cik dīvaini, bet tobrīd man vairāk gribējās nomierināt viņu nekā pašai uzklausīt mierinājuma vārdus.

—   Bet tagad mazliet nogaidīsim.

—    Ko tad mēs vēl gaidīsim? — jutu, ka mana balss dusmās piesmok. — Tikko jūs mani steidzinājāt kā uz ugunsgrēku, un nu atkal gribat kaut ko gaidīt! Vai tik nebūsiet ielūdzis vēl kādus ciemiņus?

>

—   Nedīdieties, kundzīt… — viņš pirmo reizi pasmaidīja, zem ūsām atklājot divas rindas ar visu pārējo viņa veidolu nesaderīgi baltu zobu — nekāds naudas trūkums vai nikotīna nodarīts posts pie tiem nebija vērojams. — Nebūs jau ilgi jāgaida…

Parausūju plecus. Lai gan biju jau uzkrājusi visai bagātu pieredzi saskarsmē ar profesionāliem spiegiem (sirds dziļumos es ikreiz sev atgādināju, ka daudz labprātāk es šo pieredzi smeltos neklātienē kā žurnālistu iesācēju kursu klausītāja), es tā arī vēl aizvien nebiju pieradusi pie šo kungu manieres nekad un ne uz vienu jautājumu neatbildēt skaidri un bez aplinkiem. Normālā vidē to uzskatitu par sliktu toni, cilvēkiem ir svarigi savstarpējie kontakti, viņi vēlas saprast citus un paši tikt saprasti. Vēl aizvien nespēju aptvert, ka pasaulē ir daudz kas tāds, par ko labāk vispār nerunāt, un ka šo viltīgo noklusēšanas un pusvārdu mākslu apgūst metodiski un pamatīgi…

Manas pārdomas pārtrauca spēja automāta kārta, kas nodārdēja kaut kur augšā, pavisam netālu no mums.

—   Aiziet! — montieris man īsi uzsauca un nez kāpēc metās nevis uz durvīm ar miroņgalvu un sakrustotajiem kauliem, bet gan uz pretējo pusi, turp, kur es nupat vēl cēlo diplomātiskā kultūras padomnieka kundzes ietērpu lielā panikā biju nomainījusi pret darba sievietes tēlu, kurai attīstīta sociālisma apstākļos dotas vienlīdzīgas tiesības ar vīrieti darbināt atskaldīšanas āmuru un cilāt veseri.

Montieris ar strauju kustību atbīdīja metāla stelāžu, kas bija nokrauta ar visādām noputējušām detaļām, un es ieraudzīju ventilācijas lūkas melno un šauro rīkli ar ķieģeļu mūrī iestiprinātām dzelzs kāpnītēm.

—   Lejā! — Ūsainis Muļāvins pavēlēja, acīmredzot, nospriedis, ka veids, kādā dod komandas milicijas suņaudzētavā izdresētam dienesta sunim, ir labākais paņēmiens, kā panākt, lai klausu viņam uz vārda. Iespējams, ka viņam bija taisnība, jo tieši šīs aprautās, rejošās pavēles uz mani iedarbojās visefektīvāk. Pat neprātodama, kurp šīs kāpnes ved un kas mūs gaida lejā, ventilācijas lūkas melnajā tumsībā, es ar dibenu pa priekšu iespraucos šaurajā atverē, cieši iekrampējos lūkas ķieģeļu apmalē, ar zābaku uztaustīju pirmo pakāpienu un ļoti lēnām, ar vaļīgu pazoli atspiezdamās pret glābjošo metāla balstu, sāku kāpt lejā…

Pēc mirkļa, pat galvu nepacēlusi, es pēc gaisa saviļņošanās sapratu, ka ūsainis, ar augstsirdigu žestu palaidis dāmu pa priekšu, traušas man nopakaļ.

—    Cik tālu man kāpt? — apslāpētā čukstā izdvesu, vēl

aizvien baidīdamās paraudzīties lejup.

— Tikmēr, — kaut kur no apakšas klusi atšalca montiera balss, — kamēr zem kājām sajutīsiet ūdeni…

Tālu mums virs galvas turpināja sprakšķēt automāta kārtas, lūkā tās bija saklausāmas apslāpēti, kā caur spilvenu. Nu vairs Mišina automāts nedīžājās lepnā vientulībā, tā rējieniem bija piebiedrojušies vēl vairāki sugasbrāļi ar firmas zīmi "Izgatavots PSRS". Uz mirkli iedomājos, ko pašlaik dara Mišins, un nodrebēju. Šķiet, tikai tagad man beidzot pielēca, ko viņš domāja ar vārdiem: "Pēc īsa brīža sapratīsi." Tur, augšā, viņš darīja to pašu, ko Všolā salā stingstošajā Polijas mežā, — jauca pēdas vīriem, kuri ilgojās pēc manis vēl karstāk nekā miesīga māte, tikai pavisam cita iemesla dēļ. Viņš izsauca uguni uz sevi, lai dotu iespēju man aizbēgt…

Nelegālis Mišins…

Slepkava Mišins…

Cēlsirdīgais Mišins…

Ak, Debesu Tēvs, vai tiešām Tu esi pārliecināts, ka zini, ko dari?

14. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gads. Nakts no 9. uz 10. janvāri.

Droši varu teikt, ka apzinīgums nav nekas cits, kā vien baiļu sekas. Es nekad neesmu ticējusi, ka cilvēkam piemīt iedzimta spēja darīt ko tādu, kas viņam nav raksturīgs, turklāt — ar tādu uzcītību un precizitāti kā vācu feldfēbelis franču un prūšu kara laikā. Normālam cilvēkam (pēc inerces es sevi vēl aizvien pieskaitīju šai retajai kārtai) ir nosliece uz tieši pretēju rīcību — viņš cenšas izvairīties no neierastiem un nepatīkamiem pienākumiem, meklē visādus izskaidrojumus un attaisnojumus, vārdu sakot, dara visu, lai tikai nedarītu to, ko viņam pavēl darīt. Un tikai draudi, bailes, nenovēršama soda apziņa spēj cilvēka nevīžīgo dabu pārveidot dzelžainā konstrukcijā, kas bez ierunām paklausa svešai (kaut arī labvēlīgai) gribai. Arī agrāk man šai ziņā nebija nekādu ilūziju, taču tagad, necaurredzamā tumsā atmuguriski rāpodama pa slidenajām metāla kāpnēm, es kārtējo reizi apjautu, ka tikai neprātigas, dzīvnieciskas bailes triec mani šai bezdibeni. Galva bija tukša kā izslaucīta, un tajā smagi kā zvans dunēja viena vienīga doma: "Jākāpj, kamēr zem kājām sajutīšu ūdeni…"

Par kādu ūdeni ir runa, ko ar to gribēja teikt ūsainais montieris un ko mēs vispār iesāksim šai dziļajā, akai līdzīgajā šahtā, kurā laižoties man neviļus nāca atmiņā "Jaunās gvardes" varoņu bēdīgais liktenis, man nebija ne mazākās jausmas.

Laika izjūta man bija zudusi jau tad, kad iespraucos šai melnajā rīklē. Tāpēc es pat nezināju, cik ilgi mēs jau kāpjam. Un es arī negribēju par to domāt. Man labāk būtu paticis kaut vai visu mūžu, kūkumu uzmetušai, kā sprīžmetim ačgārni līst pa šiem pakāpieniem, nekā beigu beigās sasniegt montiera apsolīto "ūdeni", no kura es neko labu negaidīju.

Pēkšņi šahtā iestājās nāves klusums. Nākamajā mirklī es aptvēru, kāpēc: automātu kārtu sprakšķēšana augšā bija apklususi. Vai nu mūžīgā klaidoņa un piedzīvojumu meklētāja Vitjika Mišina trakulīgā galviņa beidzot bija guvusi mieru kādos baloža pieķēzītos bēniņos, vai arī viņam vēlreiz bija izdevies piemānīt nāvi. Taču tiklīdz bija iestājies klusums, es saodu drausmīgu smirdoņu. Smirdēja tā, it kā kaut kur lejā, tieši zem manis atrastos pilsētas izgāztuve pašā vasaras speltē. Ventilācijas lūkai, pēc manas saprašanas, vajadzēja beigties kaut kur cokolstāva līmenī. Tā es arī biju iedomājusies, kamēr, bailēs zobus sakodusi, uzmanīgi līdu lejup pretī melnajam nezināmajam, biju pārliecināta, ka ūsainis, kopā ar mani nokļuvis līdz mērķim, izmantos kādu tikai viņam zināmu spraudziņu, caur kuru paglābties. Taču drausmīgā smirdoņa, kurā grimu aizvien dziļāk, kaut visiem spēkiem centos elpot cik vien iespējams seklāk, ar katru pakāpienu aizvien straujāk aktivizēja manas smadzenes, un rezultātā man beidzot atausa skaidrība par mūsu ekspedīcijas patieso mērķi: kāpnes dīvaina arhitekta untuma dēļ veda tieši kanalizācijā, un tieši caur to, pēc visa spriežot, montieris ari bija nolēmis izbēgt no vajātājiem. Tādējādi kļuva skaidrs arī Mišina māņu manevrs: viņš tos aizvilināja pa jumtiem, dodot mums iespēju nolaisties pēc iespējas dziļāk.

Gaisa, ko elpot, vairs gluži vienkārši nebija. Sapratusi, ka vēl pēc pāris minūtēm nāve noslāpstot kļūs par skumju manas pagājības faktu, es sastingu, nedaudz izslēju galvu un aizžņaugtā balsī iečukstēju montiera zābakzolēs:

—   Paklausieties, es smoku!

—   Elpojiet caur degunu, — viņš strupi ieteica.

—   Tā ir mana vārīgākā vieta!

—   Tad caur muti.

—Jūs par mani ņirgājaties?

Iestājās pauze. Ūsainais elektriķis vai nu pārdomāja, ar kādu atbildi mani pagodināt, vai arī bija nolēmis sev sarīkot nelielu īssavienojumu.

—     Bet dzīvot jūs gribat? — viņš beidzot apjautājās.

—   Mēslos? Nē.

—     Tad pavirzieties mazliet pa kreisi.

—   Kāpēc?

—   Lai tieku jums garām un varu nokāpt lejā.

—   Bet es?

—   Bet jūs kāpiet augšā. Tur jūs, domājams, jau gaida. Kā viņi jūs saņems, nezinu, bet smirdēt nesmirdēs, par to varat neraizēties!

Es īsi nopūtos (par dziļām nopūtām šādos apstākļos nevarēja būt ne runas!) un uzliku kāju uz nākamā pakāpiena. Bet vēl pēc pāris minūtēm, kad mani gumijas zābaki līdz kāju ikriem iegrima burbuļojošā zaļi melnā netīrumu upē, es domās pateicos šerpajam ūsainim par viņa universālajiem apaviem un paspēru divus soļus sānis, lai atbrīvotu vietu manam Vergīlijam, kas strauji piezemējās vai, pareizāk sakot, pieūdeņojās man līdzās. Mierīgā, es teiktu, pat gaužām sadzīviskā garā palūkojos apkārt, it kā darbība norisinātos nevis Prāgas kanalizācijas kolektorā, bet Maskavā, Lielā teātra skvērā stundas ceturksni pirms "Riekstkoža" izrādes, montieris izvilka no azotes kabatas lukturīti, ieslēdza to un pārlaidis dzeltenīgo staru kūli kolektora noglumējušām sienām, īsi noteica:

—   Aiz manis!

Un es sāku pļekāt, pareizāk sakot, "peldēt" viņam no muguras. Acīmredzot, pleķītis, uz kura mums bija tā laime "pieūdeņoties", bija viena no visseklākajām vietām Prāgas katakombās. Noslampājusi kādus desmit metrus, jutu, ka zaļganā, smirdošā žļurga jau sniedzas man lidz ceļgaliem. Tēlot pazemes visurgājēju bija ne tikai grūti — tas bija ists elles darbs. Pamēģiniet janvāra vidū gumijas zābakos, kas piedevām vēl trīs numurus par lieliem, iebrist jūrā, un jūs sapratīsiet, ko es izjutu, ik pēc soļa stīvēdama no šis nešķīstības ārā te kreiso, te labo zābaku, lai tūlīt tos atkal iegremdēm atpakaļ, turklāt to visu man nācās darīt tik piesardzīgi, it kā katrs stigrā un slidenā kanalizācijas ejas dibena kvadrātmetrs būtu minēts.

Visas manas domas tobrīd bija koncentrētas tikai uz vienu: kaut nu tikai ceļā nepatrāpltos žurka! Nu, protams, ka tāda veida ceļojumu pieredzes man nebija un nevarēja būt. Lai ari Mitišči nekad nav bijuši nekāds tīrības un spodrības etalons, tik briesmīgā situācijā es tomēr vēl nebiju nonākusi. Taču bērnībā lasītās pasakas, Andžeja Vaidas satriecošais "Kanāls", "samizdatā" iepazītais Orvela šedevrs, kā arī dažādas brošūras par pūstošajiem Rietumiem un drausmīgo pilsēm Ņujorku Politizdata sniegumā bija paveikušas savu melno darbu. Es nešaubīgi zināju, ka kanalizācijas sistēmu pastāvīgas iemītnieces ir gigantiskas žurkas mutantes, kas šai vidē jūtas tikpat brīvi un dabiski kā piraņja duļķainajos Amazones ūdeņos. Man bija bail žurku ieraudzīt, bet vēl vairāk — tai uzkāpt. Pareizāk sakot — tām uzkāpt. Tas tiešām jau būtu pāri mana saprāta robežām. Kas gan ir KGB atriebība ar visām tā tvarstīšanas akcijām, pratināšanām un psihenēm salīdzinot ar tādu dvēseli stindzinošu perspektīvu?!

Pēc kādiem simt metriem man izdevās atrast diezgan efektīvu pretindi nemitīgi uzplūstošajiem baiļu viļņiem, kas mani beidza vai nost, iedomājoties, ka tūlīt manā priekšā iznirs kāda žurka vai vēl kāds cits tikpat drausmigs briesmonis. Neko sevišķu jau es neizdomāju, vienkārši, ieklausīdamās vienmērīgajā un pat tādā kā nomierinošajā montiera zābaku plakšķēšanā un virzīdamās viņa saceltajā ķiļūdeni, es aizvēru acis un iztēlojos, ka brienu pa ziedošu pīpeņu pļavu, ar kājām un rokām šķirdama smaržīgu zāļu stiebrus.

Viktors Terentjevičs Zolotovs, mūsu universitātes psiholoģijas semināra vadītājs, kurš studentu vidē bija iesaukts par "Zilo Donavu" (nezinu, kas šo palamu bija izdomājis, taču vīrieti ar spilgti izteiktu pederasta ārieni, turklāt vēl precējušos ar ungārieti, grūti būtu nodēvēt vēl trāpīgāk) tādu pieeju būtu nosaucis par "autotreniņa izmantošanu ekstremālā situācijā, kad šizoīdā dominante vērsta uz impulsa kulmināciju."

Acimredzot, "Zilās Donavas" didaktiskie vingrinājumi apvienojumā ar viņa tik tiešām unikālo erudīciju it visā, kas attiecas uz cilvēka zemapziņu, man nebija gājuši zudumā. Pļava ar iedomātajām puķēm pamazām izspieda drūmo mūdžu tēlus ar atņirgtajiem zobiem, un tikai šai ainā neiederīgā prozaiskā plakšķēšana atrāva manu iztēli no dzimtās zemes burvīgās floras pasaules. Šo skaņu, kā jau teikts, radīja divi zābaku pāri — manējie un mondera, vienmērīgi gremdējoties fosforiscējošajā netīrumu straumē.

Mēģināju dziļi ieelpot, sāku klepot un atkal aizvēru acis.

Pagāja vēl dažas minūtes, un man atkal izdevās pieskaņoties mūsu pārvietošanās monotonajam ritmam. Vienu brīdi, sava pavadoņa gaitā klausīdamās, es pat izbaudīju to, kā man pēdējos mēnešos bija tik ļoti pietrūcis — zināmu drošības un stabilitātes sajūtu. Kaut kanalizācijas notekcaurules dibenā, kaut uz neilgu laiku — bet tomēr.

Neraugoties uz to, ka man kaut cik bija izdevies pārvarēt savas bailes no plikastainajiem mutantiem, man tomēr bija jāatzīst, ka "Zilā Donava" savus studentus tā arī nebija iemācījis cīnīties ar elementāru smirdoņu: vai nu vairumam pēdiņu raksturīgais hipertrofētais estētisms viņam nebija ļāvis pietiekami iedziļināties tāda veida tematikā, vai arī tieši šai jomā viņa enciklopēdiskajās zināšanās bija palicis varen liels, neizpildīts robs — lai nu kā, bet jutos pilnīgi neaizsargāta pret ambru, kas krājās un dvakoja šai Prāgas aklajā zarnā. Kad indīgie kanalizācijas izgarojumi jau vismaz par deviņdesmit procentiem bija paralizējuši manus elpvadus, bet ar atlikušajiem desmit procentiem pat pēc visoptimistiskākajiem aprēķiniem es vēl varētu nosteberēt augstākais piecpadsmit metrus, notika kaut kas tāds, kas vienā mirklī sagrāva manu, ar tik lielām pūlēm radīto pastorāli: ūsaiņa zābaku vienmērīgā plakšķēšana aprāvās.

Atvēru acis un ieraudzīju, ka mans pavadonis pavērsis kabatas lukturīša staru kūli augšup un nepārprotami cenšas kaut ko sameklēt.

— Ja gribat man parādīt seno čehu klinšu zīmējumus, — es neskanīgi nobubināju, pat runājot neatraudama no lūpām ieplestu sauju, ar kuru centos aizsargāt muti un degunu, — tad to nu labāk kādu citu reizi!

—   Hm! — montieris sašķieba tādu grimmasi kā stomatologa pacients, kuram dakterītis tikko pateicis, ka dzerokli raus ārā bez mērdēšanas. — Un jūs vēl jokojat?

—   Vai Koroļenko esat lasījis?

—   Ko, ko? — viņš pārsteigumā pat muti iepleta.

—    Skaidrs, — es nomurmināju. — "Pazemes bērnu" iztirzāšana tiek atlikta.

—    Vai ar jums viss kārtibā? — ūsainā balsī ieskanējās bažas.

—    Kā jūs to domājat? — es apjautājos kā smalka dāma, kurai kāds uzdrošinājies aizrādīt, ka tā ieradusies ballē bez strausa spalvu vēdekļa.

—    Nu, jums pēkšņi uznākusi tāda dīvaina jautrība…

—    Vai tiešām viss pagalam? — vēl joprojām turēdama plaukstu uz mutes, apjautājos. — Vai tomēr ir cerības nomirt svaigā gaisā?

—   Tūlīt noskaidrosim…

Un viņš tusnīdams sāka rāpties kaut kur augšā. Kabatas lukturīša gaisma bija tik nespodra, ka sākumā es pat nepamanīju sienā iestiprinātas šauras dzelzs kāpnītes ar sarūsējušiem pakāpieniem. Un tāpēc pirmajā mirklī man likās, ka mans pavadonis vai nu pamazām izgaro kā rīta rasa, vai arī uzbrauc stāvus debesīs kā svētais moceklis. Jo augstāk stenēdams un krekšķēdams ūsainis rāpās pa kāpnītēm, kas atgādināja kuģa trapu, jo straujāk no mana redzesloka pagaisa viņa miesiskais veidols: vispirms nozuda galva adītajā hokejista cepurītē, kas atgādināja tikko no dobes izrautu redīsu, tad pagaisa astēniskie pleci, kārnais dibens un beidzot arī gumijas zābakos ieautās kājas.

—    Ei! — es savu ceļabiedru klusiņām pasaucu, manīdama, ka pār manu daudzcietušo augumu, kā no saldētavas izlauzušās, sāk skraidīt ledainas skudriņas: tik ļoti mani nobiedēja izredzes palikt vienai šai komunālhigiēniskajā ellē.

—   Starp citu, pieklājīgi vīrieši dāmu palaiž pirmo.

—r Pat tad, ja dirsa mirkst sūdos? — tikpat klusu kaut kur no augšas apjautājās montieris un atkal atsāka neganti pūst un stenēt.

—   Vai jūs gadījumā neesat no Mitiščiem?

—   Kāpēc tā?

—   Stipri dzirdēta leksika.

—    Ne-e! — ūsainis atsaucās. — Esmu no Kotbusas.

—   Kur tad tāda atrodas? Tambovas guberņā, vai?

—    Nudien kā no pāķiem… Vācijā tā atrodas! Vācijā!…

Šī atzīšanās tika izšņākta ar milzīgu sēkšanu un elšanu.

Nākamajā mirklī, izdzirdusi metālu nošņirkstam pret asfaltu, sapratu, ka šis sausnējais, vārgulīgā paskata vīrelis, ar vienu roku turēdamies pie kāpņu malas, ar otru ir spējis atbīdīt kanalizācijas lūkas smago vāku. Un tad man uzdvesa svaiga, salta gaisma plūsma.

—     Ātrāk! Šurp! — montieris no augšas pusčukstus pavēlēja.

Metos pie kāpnēm. Nezinu, kur man radās spēks, taču jau pēc pāris sekundēm elektriķa cīpslainās ķetnas ieķērās man plecos un izrāva tieši uz apsnigušas ielas — no pekles stāvus paradīzē.

—   Paejiet nost! — viņš pavēlēja. — Lūka jānoliek atpakaļ…

Negaidīju, kamēr viņš komandu atkārtos, pielēcu kājās,

uzskrēju uz ietves un piespiedos kāda nama saltajai sienai. Tikai no šī patvēruma uzdrošinājos pamest skatienu apkārt, lai apskatītos, kur tad galu galā mūs ir iznesuši Prāgas notekūdeņu tīkli. Mēs atradāmies šaurā ieliņā, kurai abās puses slējās respektablas, gadsimtiem vecas pelēka smilšakmens ēkas. Daži logi bija apgaismoti, taču viss liecināja, ka arī tajos gaisma drīz vien nodzisīs. Pēc maniem priekšstatiem varēja būt ap pulksten diviem nakti. Tātad pēdējais laiks doties pie miera, lai izgulētos pēc smagas darba dienas sociālismā celtniecības labā…

Man jāatzīst, ka es nepavisam nebiju rēķinājusies, ka mūsu debessbraukšana no pazemes dzīlēm norisināsies tādā kamerstilā. Jau pieradusi sagaidīt visļaunāko, arī šoreiz biju tam gatava. Iekšēji biju noskaņojusies, ka taisnā ceļā nonākšu brašo padomju čekistu rokās un, iespējams, pat tikšu pakārta pie pirmā laternas staba. Biju gatava pazemīgi paciest visu, izvirzot tikai vienu noteikumu: jebkurām, pat visperversākājām eksekūcijām jānotiek svaigā gaisā. Un tagad, kļaudamās pie svešās, naktsmierā slīgstošās ēkas mūra un gaidīdama, kad mans Vergīlijs rūpigi kā nepieļurbājies ģimenes tēvs atliks vietā kanalizācijas lūkas restoto vāku, es pateicos viņam un Vitjikam, un droši vien vēl kādiem man nezināmiem cilvēkiem (domās nosaukusi viņus par "nezināmiem", pēkšņi sapratu, ka es to attiecinu uz Jūdžinu, un tā nu, protams, bija pavisam negudra iedoma, kaut tobrīd viņš man patiesi jau bija ne tikai mīlams, bet arī "nezināms"), kuri to visu bija izdomājuši un sagatavojuši, kamēr es franču restorānā, nervu sasprindzinājumā zaudējusi ne vien sajēgu, bet arī sātu, rijīgi locīju iekšā cūkgaļas eskalopu. Nu, protams, — viss, kas tur norisinājās kopš brīža, kad, tērpies viesmiļa smokingā, pie šī sabiedriskās ēdināšanas uzņēmuma apvāršņa bija parādījies Vitjiks, ir daļa no kāda, man nezināma plāna. Un nekādi citādi nav izskaidrojams ari tas, ka uz ielas nemana ne bruņotus vīrus, ne iereibušus dzīves baudītājus, ne dīki defilējošas dāmas leopardādas kažokos… Tobrīd biju cieši pārliecināta: ja gar mājas stūri parādītos vienalga kas, kaut vai zīdainis ar knupi mutē, es būtu gatava likt galvu uz bluķa, ka ari tā nav nejaušība. Jo sevišķi tāpēc, ka reiz par visām reizēm jau biju nozvērējusies neticēt nejaušībām.

Taču laimīgā kārtā neviena nebija un nekas neparādījās, un manas milzīgās aizdomīguma rezerves, ko biju uzkrājusi šais klejojumu nedēļās, tā ari palika neizmantotas.

—    Kas jums lēcies? — pie pašas auss izdzirdu montiera čukstu.

—   Kāpēc tā jautājat?

—   Mums jāiet.

—    Pagaidiet mirklīti… — es noslaucīju sviedru nolāsujošo pieri. — Ļaujiet atvilkt elpu.

—   Jūs slikti izskatāties, — ūsainis to pavēstīja tik vēsā mierā kā pataloganatoms, stāvēdams pie līķa sagatavotai sekcijai.

—   Un kā man būtu jāizskatās, ja vairāk nekā divas stundas esmu pavadījusi, kā jums labpatika izteikties, "lidz pat dirsai sūdos"?

—   Piedodiet…

—   Es —jums?! —Ja mēs abi no galvas līdz kājām nebūtu nošķiedušies ar visizmeklētākajām mēslu pļekām, es, nudien, būtu metusies šim drūmajam ar skrūvgriežiem bruņotajam tipam ap kaklu. — Par ko tad? Man ir jālūdz piedošana jums! Esmu jums sagādājusi tik daudz klapatu…

Montieris smalkjūtīgi klusēja.

—  Labi, — es piesardzīgi paspēru soli uz priekšu, mani māca briesmīgs pretīgums pašai pret sevi. — Iesim, esmu gatava…

Ūsainais, katrā vārdā un žestā atkārtodams Mišinu, man klusi pamāja, īsi nokomandēja: "Aiz manis!" un drošiem soliem devās uz priekšu. Ar saviem briesmīgajiem zābakiem netiku viņam līdzi, un mana nakts pastaiga izvērtās īstā murgā. Nogriezušies gar stūri, mēs nonācām pie augstas mūra arkas, kurā bija ierīkoti čuguna vārti. Caur melnā metāla režģotajiem vijumiem reto ielas spuldžu atblāzmā vīdēja smaili pieminekļu silueti. Aptvērusi, ka tā ir kapsēta, es klusiņām sāku lūgties: "Mīļais Dieviņ, visu, ko vien vēlies, visur, kur vien vēlies, tikai ne te!" Taču montieris drošu roku atgrūda vārtiņus, vienā vēzienā aizslaukot manas vārās cerības uz pieņemamāku slēptuvi.

Nogājuši mazu gabaliņu pa tumšo aleju, mēs apstājāmies. Dziļā saskaņā ar ainu, kas pavērās mūsu skatam, te valdīja visīstākais nāves klusums. Gaiss bija salts un stingrs, un augstās gobas atgādināja dabai veltītus monumentus.

—    Kur mēs atrodamies?… — es apjautājos, kaut atbildi jau zināju. Diez' vai bija sagaidāms, ka viņš atbildēs: "Gorkija vārdā nosauktajā kultūras un atpūtas parkā."

—   Tā ir veca katoļu kapsēta.

—   Vai mēs kādu gaidām? — es čukstēju.

—   Nē.

—    Ceru, ka jūs mani netaisāties noslēpt kādās dzimtas kapenēs?

—  Jūsu mērķis ir izdzīvot, — ūsainis gandrīz nedzirdami nomurmināja. — Un ja tālab vajadzēs gulties kapā — jūs to darīsiet.

—  Tas man nebūs nekas jauns. Esmu tur jau gulējusi. Par pieredzes trūkumu būtu grēks žēloties, — es sev zem deguna norūcu.

—   Ko jūs teicāt?

— Neko. Skaļi domāju.

Kā cilvēks, kurš savā mūžā redzējis ne tādas vien idiotes, ūsainis pamāja, bruņnieciski paņēma mani zem rokas un nogriezās pa šauru sānceliņu.

Domāju, ka neatklāšu Ameriku, ja teikšu, ka pastaigāties naktī pa kapsētu nepavisam nav tā aizraujošākā izprieca. Nekad neesmu ticējusi gariem, spokiem un no kapa izkāpušiem miroņiem. Un tomēr, soļodama gar drūmajiem pieminekļiem un kapakmeņiem, kaut arī pieauguša un, cik noprotams, ne jau bailīga vīrieša sabiedrībā, es tik un tā jum, ka viss mans četrpadsmit gadu stāžā uztrenētais komjaunietes materiālisms kūst kā sniegs no skropstām. Pilnigi pieļauju, ka visu šo baiso pārbaudijumu virkne, ko man bija uzsūtījis liktenis un kuru, kā nu mācēdama, tagad cenšos aprakstīt, dažam labam liksies pārspīlēta un pat safantazēta. Nolaupīta… sakompromitēta… pārsviesta… sista… iebiedēta… dzīva aprakta… kanalizācijas notekās iedzīta… patvēruma meklējumos nakts vidū klīstoša starp kapu pieminekļiem… Taču tieši tā tas viss notika. Viss, vai gandrīz viss. Jo atmiņai piemīt lielas dīvainības. Tā ir līdzīga modinātājpulkstenim, kurš, lai gan it kā būtu uzgriezts uz noteiktu stundu, tomēr nezvana , maitas gabals tāds. Vai arī zvana, bet tādā brīdī, kad par viņu jau sen aizmirsies. Rakstu šo grāmatu deviņdesmit trešajā gadā, no jauna gremdējoties pirms piecpadsmit gadiem piedzīvotajos notikumos. Iespējams, ka toreiz bija arī kādi atelpas mirkļi, īsi pārtraukumi starp mokošām stundām un minūtēm, kad klusu un mierīgu nāvi es būtu uztvērusi kā bērnu dienās — senkārotu mammas dāvanu Jaunajā gadā. Tikai šos mirkļus es neatceros. Ne tāpēc, ka baidītos sagraut sižeta dramaturģiju, un pat ne tāpēc, ka negribētu tos atcerēties. Tieši otrādi, es to

loti vēlos. Tomēr neatceros, neko tādu es neatceros!…

> ________ '

Ūsainis, kuru Vitjiks bija nosaucis par Rūdolfu, manā ceļā uzradās nožēlojamā transformatora telpā un jau pēc dažām stundām no manas dzīves atkal pagaisa. Uz visiem laikiem. Un es tā arī neuzzināju, vai viņš mānījās, vai teica taisnību, kad apgalvoju, ka ir dzimis Kotbusā un nevis Mitiščos. Viņš taču krieviski runāja tāpat kā es. Krieviska bija viņa domāšana, un pat jokoja viņš tā, kā joko Himku pašpuikas. Kas viņu saistīja ar Mišinu? Kāpēc viņš riskēja ar savu dzīvību kādas svešas sievietes dēļ, kura ne saukta, ne lūgta kā sniegs bija uzkritusi uz viņa redīsveidīgās galvas? Kas es viņam biju? Un kas viņš bija man? Mums nebija nekā kopīga, un velti būtu meklēt kādu kopsakaru — tik saraustīti, neloģiski un nesaistīti viss norisinājās… Bet es joprojām atceros viņa nokarenās ūsas, viņa vīpsnu, viņa zābaku žļurkstošo plakšķēšanu pa smirdīgo kanalizācijas zampu. Šīm atmiņām piemīt modinātāja efekts, kurš zvana nelaikā un nebeidz atgādināt, atgādināt…

Klosteris, kuram tuvojāmies pēc stundas ceturksni ilgas klaiņošanas starp nebeidzamiem sērojoša Kristus un viņu apraudošās Madonnas skulpturālajiem variantiem, kas pacēlās vai pie katras kapavietas, bija dabisks kapsētas turpinājums — tikpat skarbs, drūms un klusuma apņemts. Montieris vēlreiz uzmanīgi palūkojās uz visām pusēm un, piegājis pie divviru durvim, nospieda zvana pogu. Kādu brīdi kapsētas nāves klusums palika netraucēts, bet tad es iekšpusē izdzirdu soļus. Durvis pavērās tieši tik daudz, lai pa spraugu varētu izbāzt degunu. Līdzko biju tā nodomājusi, deguns tiešām arī parādījās. Acīmredzot, iekšā dega gaisma, un tās atspīdumā es redzēju, ka deguns ir plats kā pīles knābis, turklāt vēl krietni apsarcis un no vienas vietas nosēts ar melniem punktiņiem.

Montieris, kuru acīmredzot nepavisam nemulsināja tas, ka viņa priekšā ir tikai gaužām neliela sarunu biedra daļa, kaut ko ātri nobēra vāciski, un pēc šī monologa durvis pavērās nedaudz platāk, tomēr vēl aizvien — ļoti piesardzīgi: pa tām varēja iespraukties tikai viens nācējs. Ūsainis atkāpās un palaida mani pirmo.

Nule aprakstītais deguns, kā izrādījās, piederēja vidēja auguma vīrietim melnā sutānā un melnā cepurītē, kas bija uztupināta uz gludi skūta pakauša. Kulta kalpotāja acis nedaudz asaroja, un komplektā ar viņa deguna nokrāsu sākumā tas man izraisīja zināmas asociācijas. Taču smagais zelta krusts uz krūtīm un sērīgās grumbas, kas sejas lejasdaļā gandrīz savienojās ar mutes kaktiņiem, atklāja man patiesību: cilvēks, kuru mēs nakts vidū bijām uzcēluši no miega, bija ļoti vecs. Var jau būt, ka gluži deviņdesmit gadu viņam vēl nebija, taču astotā gadu desmita slieksni viņš jau sen bija pārkāpis.

Vērīgi noskatījis mani no galvas līdz kājām, garīdznieks vāciski apjautājās:

—    Kādā valodā varu ar jums sarunāties, mana meita?

—    Vai jūs protat franciski? — es ne visai taktiski apjautājos.

—   Es runāju un rakstu sešpadsmit valodās, — garidznieks bezkaislīgi atbildēja. — Spriežot pēc jūsu sejas, jūs esat krieviete, vai ne?

Es pamāju.

—   Es gan pieļauju, ka jūsu dzīslās rit arī dažu citu tautu asinis.

Es vēlreiz pamāju.

—   Labi, — garīdznieks sakrustoja savas izdilušās rokas uz vēdera. — Tādā gadījumā runāsim krieviski. Jums ir sagatavota istaba.

—   Ar vannu? — tonakt biju spējīga pateikt tikai kaut ko netaktisku.

—     Vai tad sievietēm var būt istaba bez vannas? — garīdznieks neizpratnē paraustīja plecus.

—     Kad nomazgāšos, jūsu svētība, es jums noteikti pastāstīšu, bez kā vēl var būt padomju sievietes istaba…

15. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1978. gads. Nakts no 9. uz 10. janvāri.

Pulkstenis Jurija Andropova darba kabinetā nosita tris reizes. Aiz loga, kuru pa pusei aizsedza biezi aizkari, lēnām virpuļoja milzīgas baltas un mīkstas sniegpārslas. Sēdēdams aiz milzīgā rakstāmgalda, Andropovs, protams, nevarēja redzēt, kā šis brīnumainais debesu dziļums nogulst uz pelēkbrūnajām, ar smiltīm un zāģu skaidām nokaisītajām Dzeržinska laukuma apkaimes ielām un ietvēm, lai uz rīta pusi pārvērstos visparastākajā šķīdonī un dubļos.

Ak, šī milzīgā un neprātā kūsājošā pilsēta!

Visuspēcīgais KGB priekšsēdētājs, ar slaidajiem pirkstiem nervozi bungodams pa galda virsu, pēkšņi iztēlojās klusumu un rimto mieru, kas valdīja viņa Piemaskavas dienesta vasarnīcā, vienīgajā vietā pasaulē, kur viņš jutās labi un kur kaut uz īsu brīdi varēja aizmirst par nebeidzamajām problēmām un bezmērķīgi paklaiņot starp augstākajām eglēm un balteglēm, izbaudot sala spirgtumu un sniega tiro smaržu. Kā toreiz, Karēlijā.

Viena diena no divām, ko Andrejs Gromiko bija viņam atvēlējis šīs muļķīgās un kā pēkšņi uzmetusies suņa nagla samilzušās problēmas atrisināšanai, bija jau aizritējusi. Andropovs ar visām ādas porām sajuta aizplūstošo laiku. Lai to noteiktu, viņam nevajadzēja skatīties pulkstenī, un tikai garos gados izstrādātā spēja nekad un nekādos apstākļos nezaudēt pašsavaldīšanos, ļāva viņam šķietami mierīgi nodoties pārdomām, paliekot ērtajā ādas sēdeklī un nesākot nervozi un drudžaini skraidīt pa biezo paklāju, kas sedza kabineta grīdu. Pavēlējis jebkurā diennakts stundā viņu nekavējoties informēt par to, kas norisinās Prāgā, Andropovs bija pārliecināts, ka kuru katru brīdi viņa kabinetā parādīsies pirmās pārvaldes priekšnieks. Taču laiks gāja, bet Voroncova vēl aizvien nebija…

īsi ietrinkšķējās valdības sakaru telefons.

—Jā? — Andropovs sacīja, turēdams klausuli nedaudz atstatu no auss.

—   Vai ir kādi jaunumi? — Gromiko balss skanēja gurdi un īdzīgi. Acīmredzot, viņš patiešām bija stipri noraizējies, ja kontaktiem ar otru politbiroja locekli izmantoja tik šaubīgu sazināšanās veidu kā telefona saruna pa valdības līniju — augu diennakti taču visas sarunas noklausījās attiecīgi valsts drošības komitejas un izlūkdienesta pārvaldes orgāni. Lai nu kam, bet ārlietu ministram tādās lietās bija milzu pieredze: viņš nekad neatļāvās nevienu nepārdomātu kustību. Nekad.

—   Pagaidām jaunumu nav, — Andropovs klusi atsaucās un ar asu žestu atgrūda no virsdegunes briļļu metāla stīpiņu.

—   Laiks skrien.

—   Es zinu.

—   Visu labu, Jurij Vladimirovič.

—   Uz redzēšanos, Andrej Andrejevič…

Rūpīgi nolicis klausuli, Andropovs, neraugoties uz draņķīgo noskaņojumu, klusībā pasmīnēja. — Ak, tu viltnieks!

Ja Kremļa politiskajās spēlēs tiktu izciniti sporta tituli, Gromiko būtu vismaz starptautiska limeņa lielmeistars.

Pārliecies pār telefonu bateriju uz sava rakstāmgalda, Andropovs vieglītēm nospieda vienu no iekšējo sakaru selektora pogām, kas tūdaļ arī atbildēja ar liegi zaļu gaismiņu.

—Jā, Jurij Vladimirovič? — Voroncova balss bija dobjāka nekā parasti.

—    Es jūs gaidu! — Andropovs strupi izrīkoja un ar asu piesitienu lika lampiņai nodzist…

Voroncovs, kā vienmēr ģērbies savā iecienītajā tumšzilajā divrindu uzvalkā ar bordo krāsas kaklasaiti ap kaklu, jau pēc īsa brīža bija klāt un pakalpīgi nostājās pie Andropova galda, kur tūlīt atdūrās pret priekšsēdētāja jautājošo skatienu.

—     Pagaidām vēl nekā… — ģenerālis saminstinājās un neveikli noplātīja rokas.

—     Pagaidām? — Andropovs ar uzsvaru noprasija, pat nepiedāvādams sarunu biedram apsēsties.

—    Jurij Vladimirovič, — pirms pārvaldes priekšnieks paspēra pussolīti tuvāk galdam. — Esmu pārliecināts, ka tas ir tikai laika jautājums.

—    Es gribēm zināt, cik ilga laika? — KGB šefs vēsi apjautājās.

—   Ļoti drīza. Domāju, ka visdrīzākā.

—   Trīsdesmit mūsu darbinieku izraidīšana no Latīņamerikas arī ir visdrīzākā laika jautājums, — Andropovs ar mājienu norādīja Voroncovam uz krēslu. — Un atšķirībā no jums, cienītais Jūlij Andrejevič, es nevis domāju, bet esmu par to pārliecināts. Mani steidzina. Ļoti steidzina. Tāpēc es kategoriski pieprasu atrisināt šo problēmu tuvākās pusotras stundas laikā. Lielāku laika rezervju manā rīcībā, diemžēl, nav. Ceru, ka jūs mani sapratāt?

—    Tieši tā, — Voroncovs steigšus piecēlās. — Divas minūtes pirms jūsu zvana, Jurij Vladimirovič, es pa speciālo sakaru kanālu runāju ar Prāgu. Pulkvedis Terentjevs ziņoja, ka viņi ir ielenkti rātslaukuma apkaimē.

—   Kāpēc uzreiz to neteicāt?

—   Tās ir operācijas tehniskās detaļas… — Voroncovs kā atvainodamies paraustīja plecus. — Parasti jūs neprasāt tāda

veida atskaites.

—   Pieņemsim, ka ši reize ir izņēmums.

—    Meklējumu rajons sašaurināts līdz simt piecdesmit metriem. Tas ietver franču restorānu laukuma labajā flangā un…

—   Es jūs nesaprotu.

—   Piedodiet? — Voroncovs nesapratnē pacēla acis.

—   Es nesaprotu jūs, Jūlij Andrejevič, — Andropovs skarbi atkārtoja, stivi noraudzidamies vienā punktā pretējā sienā.

—    Viņi ir no visām pusēm cieši ielenkti, Jurij Vladimirovič…

—   Beidziet taču malt vienu un to pašu! — Andropovs negaidīti asi uzkliedza. — Pie velna, es neesmu Dzeržinska skolas kursants! Un jūs neesat taktikas mācības pasniedzējs! Ko jūs man te bubināt: ielenkti, ielenkti! Kur viņa ir? Kur ir tā maita? Kāpēc vēl joprojām nav saņemta ciet?! Kāpēc nav likvidēta?! Cik ilgi tas vēl turpināsies?!…

—     Tur izcēlās apšaude, — Voroncovs, agis nodūris, nomurmināja, tik saniknotu viņš šefu redzēja pirmoreiz.

—   Ak tā gan? -Jā.

—   Un upuri?

—   Nogalināti trīs Čehoslovakijas pretizlūkošanas dienesta darbinieki. Vēl četri ievainoti. Smagi ievainots majors Sčerba.

—   Kas ar vinu ir?

>

—   Smaga kakla skriemeļu trauma. Pašreiz viņš ir ceļā uz kara hospitāli Prāgas piepilsētā…

—   Izdzīvos?

—   Grūti pateikt.

—    Kas jums tur notiek tai Prāgā?! Atkal kāds militāras sacelšanās perēklis? — Andropovs nervozi nokrakšķināja slaikos pirkstus.

—   Lieta tāda, ka Mišins…

—   Varbūt šai pasākumā iesaistīt Tamaņas divīziju, ko? — Andropovs dzēlīgi apvaicājās.

—   Saprotiet, Jurij Vladimirovič, praktiski viņiem nav kur sprukt.

—   Bet teorētiski? — Andropovs uzsprauda brilles atpakaļ uz deguna un nomēroja Voroncovu ar caururbjošu skatienu.

—    Esmu profesionālis, Jurij Vladimirovič, — ģenerālis tumši piesarka, taču acis nenolaida. — Izlūkdienestā strādāju jau gandriz trīsdesmit gadus. Es daudz ko esmu pieredzējis, varat man ticēt. Un tāpēc es jums teikšu, Jurij Vladimirovič: teorētiski ir iespējams it viss. Bet tikai teorētiski…

16. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gada 10. janvāris.

Kur gan es, priekšzīmīga komjauniete un pārliecināta ateiste, mūsdienīga padomju sieviete, kuras attieksme pret ticības jautājumiem raksturojama ar Jautro un asprātīgo kluba jociņu: "Reliģija ir opijs tautai; ja tās nebūtu, to vajadzētu izdomāt," kur gan es, tāda bezdieve būdama, būtu varējusi redzēt klostera celli? Filmā "Sarkanais un melnais"? Vecajā labajā franču lentē "Tris musketieri", kur apburošā Milēna Demonžo indē Konstanci Bonasjē, nelaimīgu kā visi mīlētāji? Vai arī pati savā iztēle, kad vēl samērā nesenajās jaunības dienās dziļā aizgrābtībā lasīju "Bovarī kundzi", šo Eiropas literatūras bazalta stūrakmeni? Nezinu. Nudien, nezinu. Taču, kad pamodos, pa šaujamlūkai lidzīgo mikroskopisko lodziņu, caur kuru labākajā gadījuma varētu atšaudīties ar musketi, bet ne jau piepildīt saules vannas, krita slīps un blāvs austošās rīta saules atspīdums, man divainā kārtā nebija ne mazāko šaubu par savu jauno mitnes vietu: es atrados cellē. Akmens grīda un akmens griesti, balti nobalsinātas mūra sienas, pie galējās no tām — tieši preti manai gultai — standartveida krucifikss… Vārdu sakot, mūķenes kārtā vēl neiesvētita, biju nonākusi man pilnīgi svešā savrupības un askētisma gaisotnē, kas nepavisam nebija raksturīga gaišās komunistiskās rītdienas cēlājiem.

Steigšus atsaukusi atmiņā visu pirms šī pamošanās brīža piedzīvoto, es vispirms piesardzīgi ievilku nāsis auksto klostera gaisu un iepriecināta pārliecinājos, ka Prāgas kanalizācijas aromāti ar visām to specifiskajām nokrāsām ir pagaisuši bez pēdām. Un nebija arī nekāds brīnums, ja ņem vērā, kā ar klostera aso beržamvīšķi es biju apstrādājusi savu ādu aukstajā un askētiskajā vannas istabā, kas ar saviem koka soliem un šaurību drīzāk atgādināja rajona milicijas daļas uzgaidāmo telpu kaut kur Noriļskā. Svaiguma un tīri izmazgātas veļas smarža cellē jaucās ar pelējuma dvaku, kas, ievērojot kailās mūra sienas, nebija nekas pārsteidzošs, vēl tur oda pēc balsinājuma un mazdrusciņ — pēc vīrāka.

Savā vēsajā gultā, cietā kā dzelzsbetona plāksne, izstaipījos tā, ka nobrīkškēja visi kauliņi, tad pašķielēju sānis, kur uz galdiņa pie gultas pamanīju melnu drānu kaudzīti. Kamēr gudroju, ko gan man varētu būt nolikuši nocūkotā darba kombinezona vietā, pie biezajām, ar dzelzs stieņiem apkaltajām dēlu druvīm kāds pieklauvēja.

—    Kas tur ir? — es noprasīju, uzraudama līdz zodam plāno deķīti.

—    Vai drīkst ienākt? — nelaipni apvaicājās ļoti zema balss.

—   Kas jūs esat?

—   Atveriet, esmu māsa Anna…

Tādam balss tembram labāk būtu piedienējusies atbilde: "Taisi vaļā, brālisJoannns atnācis!" Taču nospriedusi, ka atrodos taču klosterī, nevis Mitiščos, un vīriešiem te vispār nevajadzētu lauzties iekšā dāmu apartamentos, nemaz jau nerunājot par to, ka viņi savām balsīm censtos piešķirt sievišķīgākus toņus, es nolaidu kājas uz ledainās grīdas, veselu mūžību meklēju, kur tās ieaut, beidzot atradu nomītas čības un, pa ceļam norausddama rupjo audekla naktskreklu, kas, acīmredzot, bija ņemts no klostera intendantūras krājumiem, šļūcu uz durvīm.

Ne bez grūtībām atbīdījusi metāla aizbīdni, ieraudzīju kādu baltu un gludu nenosakāma vecuma seju, kuru kā melones ietvars ieskāva kapuce. Nebija ne mazāko šaubu — manā priekšā bija sieviete, kaut pirmajā mirklī šis fakts mani drīzāk uztrauca nekā iepriecināja. Pirmām kārtām — un tas tūliņ krita acis — mana agrā viešņa bija ar kaut ko ļoti neapmierināta. Viņas lūpas bija cieši un nelokāmi sakniebtas, bet melno, mūķenes ietērpam pieskaņoto acu izteiksme atgādināja mātes skatienu plaši pazīstamajā F. Rešetņikova gleznā "Atkal divnieks". Un lai gan es šis bargās dāmas priekšā vēl neko nebiju noziegusies, mani pārņēma tāda sajūta, it kā man viņai būtu par kaut ko jātaisnojas.

Tā nu vēl tikai trūka! Tādas situācijas nekad nav bijušas manā gaumē!

—Jūs tātad būtu mūsu nakts viešņa… — māsa Anna ļoti labā franču valodā, kas nepārprotami liecināja par viņas ārzemniecisko, nevis vietējo izcelsmi, dziļdomigi secināja.

—Jā, kundze, tā ir.

—   Uzrunājiet mani — "māsa".

—   Jā, māsa, — es atbildēju, jo man ļoti negribējās sākt ķildoties jau no paša rita.

—    Vai jūs esat ticīgā? — viņa neaizmirstamā Matveja Topoļeva tonī noprasīja.

—   Kā lai saka…

—   Kā ir, tā sakiet…

—   Nē, es neesmu ticīga.

—   Tātad uz rīta dievkalpojumu jūs neiesiet?

—   Tātad neiešu.

—   Un kur jūs brokastosiet?

—  Ja iespējams — svaigā gaisā.

—   Te nav restorāns, māsa.

—   To es jau pamanīju.

—    Atnest ēdienu jums uz celli vai ari ieturēsiet maltīti kopā ar citām māsām?

—  Ja var, tad nesiet uz celli.

—   Labi, — māsa Anna saknieba lūpas vēl ciešāk: krājkasītes spraudziņa manu acu priekšā pārvērtās par notrieptu diega galu. — Bet pagaidām jums nāksies uzvilkt šo te, — un viņa pamāja uz galdiņu.

—   Labi, māsa.

—  Turklāt jums jāzina un jāievēro mūsu noteikumi.

—   Kādi tieši, māsa Anna? — šī ragana man patiešām sāka krist uz nerviem, taču es nolēmu valdīties, mierinādama sevi ar domu, ka ar tādu pašu vecas meitas nešpetnību viņa droši vien izturas pret jebkuru.

—    Pirmām kārtām — jūs nedrīkstat ne ar vienu runāt.

—   Ne ar vienu?

—   Izņemot mani.

—   Labi, māsa.

—  Jūs nedrīkstat arī klaiņot apkārt pa klosteri.

—   Norunāts.

—   Un vēl jūs nedrīkstat…

—   Bet tikties ar piederīgajiem un saņemt paciņas man ir atļauts? — es pārtraucu savu cietumsardzi.

—    Ko? — māsas Annas pincetes neskartās uzacis lēnām saraucās.

—   Ziniet, māsa, esmu aizvadījusi ļoti smagu nakti, — es savai mūķenes drānās ietērptajai žandarmierenei ļoti klusi un konfidenciāli paziņoju. —Ja varat man atnest kaut ko paēst — atnesiet. Ja nevarat — iztikšu. Taču jebkurā gadījumā palūgšu turpmāk nepārbaudīt manu pacietību: savu pirmo cietumsodu es atsēdēju par kādas šķīstas vecavas nevainīgo miesu sadistisku piesmiešanu…

Acīmredzot, biju māsu Annu pamatīgi nobiedējusi, jo, pēc brīža pieklauvējusi atkal un saņēmusi atļauju ienākt, viņa bez liekiem komentāriem nolika uz zemā galdiņa paplāti ar ēdienu un grasījās nekavējoties laisties lapās. Taču es viņu aizturēju.

—    Paklausieties, māsa, man ir jārunā ar jūsu… — es sastomījos, jo nezināju, kā, neaizvainojot šo dievbijīgo rūgumķērni, nosaukt veco vīru, kurš tik viesmīlīgi mani bija sagaidījis naktī.

—… ar svēto tēvu? — māsa Anna princeses Turandotas tonī nočukstēja.

—  Jā, tieši ar viņu.

—   Bet svētais tēvs nerunā ar mūķenēm.

—   Es neesmu mūķene.

—   Viņš vispār nerunā ar sievietēm.

—   Kā nu nerunā! — atcirtu ciniski kā profesionāla prostitūta, kas atsūtīta uz klosteri spaidu darbos. — Runā sešpadsmit valodās! Un raksta!

—   Kā jūs uzdrīkstaties!…

Redzot, ka viņa gatava šaut ārā kārtējo instrukciju aptveri, nolēmu reiz par visām reizēm piespiest viņu aizvērt klabatas.

—   Paklausieties, māsa! Mēs ar jūsu svēto tēvu atrodamies vecuma amplitūdes pretējos galos, un man no viņa neko citu, izņemot gudru padomu, nevajag. Bet viņam no manis nevajag ne tik! Tas būm pirmkārt. Otrkārt, mūs šonakt jau iepazīstināja, tāpēc viņa pamatprincipiem nekādas briesmas nedraud. Un, treškārt, viņa tikumisko šķīstību garantē mans iedzimtais naids pret visu, kas skujas vai audzē ūsas. Pasakiet tikai, ka es viņu ar nepacietību gaidu. Norunāts?…

Nepagodinājusi mani ar atbildi, māsa Anna, zodu izslējusi, atstāja celli.

Mirkli kavējusies pārdomās, ko paveikt vispirms — paēst vai ietērpties melnajā paltrakā — es izvēlējos pirmo un ķēros pie bezgaršīgās auzu pārslu biezputras un remdenā kakao, kuram klostera pavāri nebija pielikuši pienu un cukuru. Kad dzēru pēdējo malku, pie durvim pieklauvēja trešo reizi.

—    Kas tur ir? — es apjautājos, ar nožēlu aplūkodama tukšo šķīvi.

—Jūs gribējāt ar mani tikties, mana meita?

—Jā, svētais tēvs, — es lielā steigā rāvu nost naktskreklu un pa galvu, pa kaklu ietērpos melnajā balahonā, kas sniedzās man līdz papēžiem. — Vienu mirklīti…

Un tā nu, knapi paspējusi tikt galā ar savu tualeti, es izdarīju drausmīgu grēku — apgānīju celles svēto nevainibu, ļaujot tajā ienākt vīrietim. Tiesa, nosaukt šo salīkušo un pieklibojušo būtni ar asarojošām acīm par vīrieti varēja tikai ar lielu piespiešanos. Lai nu kā, bet torit šis cilvēks bija vienīgais posms, kas mani vēl saistīja ar ārpasauli, kurp es tiecos ar sirdi un dvēseli, kaut arī mana mīlestība bija izrādījusies vienpusīga.

—   Klausos, mana meita.

—   Man jums gribētos kaut ko pajautāt.

—   Un ko?

—   Kas ar mani notiks tālāk, svētais tēvs?

—   Kādā ziņā? — večuks dziļdomīgi paraustīja plecus. — Tas, ka es sarunājos ar mūsu Debesu Valdnieku, vēl nenozīmē, ka man zināmi nākotnes noslēpumi.

—    Varbūt nerunāsim tik augstos toņos, svētais tēvs?

—   Kā jūs to domājat?

—   Vai jūs zināt, kas es esmu?

—    Grēciniece, — viņš ne mirkli nekavējās ar atbildi.

—   Tas jau pats par sevi saprotams, — es nomurmināju.

—   Man ir kāds priekšlikums — nerunāsim tagad par manām garīgajām problēmām, vismaz pagaidām ne.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka man gribētos ar jums aprunāties, ja tā var izteikties, par laicīgiem jautājumiem.

—  Es neesmu laicīga, bet garīga persona… — večuks vēlreiz paraustīja plecus. — Tas ir absurds, mana meita.

—    Paklausieties, svētais tēvs, ja kāds uzzinās, ka esat šai klosterī devis man patvērumu, ar jums runās tikai un vienīgi par pasaulīgām tēmām… — es tīšuprāt sabiezināju krāsas, lai šo sirmtētiņu pamodinatu no viņa mēnessērdzīgās bezrūpības.

—   Vai jūs saprotat, ko es ar to domāju?

—   Ne gluži.

—   Kas jums par mani aizrunāja?

—   Kādā ziņā?

—   Nu — kāpēc jūs pagājušonakt mani pieņēmāt?

—    Šis ir Dieva mājoklis, mana meita! — večuks pacēla pret akmens griestiem savu podagras savilkto sarkano pirkstu.

—    Un katram, kas te ierodas, ir tiesības cerēt uz pajumti…

Sapratu, ka večuks mani elementāri muļķo. Ūsainis nevarēja mani šurp atvest tāpat vien, uz labu laimi. Vecais vīrs zināja, ka mani atvedīs, un bija tam gatavs. Citādi durvju spraugā nebūtu parādījies viņa sārtais deguns, bet gan māsas Annas pūcīgi uzmestās lūpas. Nezinu, kādā mērā večuks bija informēts par manām domstarpībām ar kādu no valsts iestādēm, taču viņam, bez šaubām, bija savi iemesli, kāpēc viņš nevēlējās runāt ar mani atklāti un tagad naivi, kā otrgadnieks, kas cenšas izvairīties no matemātikas kontroldarba, tēloja man vecmodīgas mizanscēnas. Tas bija tik acīmredzami, ka es nenocietos:

—   Sakiet, svētais tēvs, par ko jūs mani turat?

—   Piedodiet, es nesaprotu.

—   Diez' vai nu tā būs! Manuprāt, jūs visu ļoti labi saprotat! — kļuvu pavisam nekaunīga. — Ja nevēlaties runāt — nedariet to, jums it tiesības tā rīkoties. Tikai kālab gan mani muļķot? Patiesībā jau es vēlos uzzināt tikai vienu: cik ilgi vēl man te būs jāvārgst? Kad un kā es tikšu projām? Galu galā, ja reiz esat uzņēmies par mani aizbildnību, tad, piedodiet, sēt nabaga grēcinieces dvēselē šaubas un nemieru nav labi ne no Dieva, ne no cilvēku viedokļa.

—   Pazemiba un pacietiba, — viņš pavērsa pret griestiem savas asarojošās acis ar sklerotiskajām dzīsliņām. — Tikai šīs īpašības sniedz patiesu mierinājumu dvēselei.

—   Bet kā ar miesu?

—   Kādā nozīmē, mana meita?

—   Tās fiziskās saglabāšanās nozīmē. Pēc iespējas ilgstošākas saglabāšanas nozīmē.

—   Baidos, ka es ne gluži…

—     Kur ir garantijas, ka ar jūsu starpniecību mani nepārcels uz tādu pašu kameru, tikai bez krustā sistā tēla? — uzdodot šādu, nu jau patiesi nekrietnu jautājumu, es pēkšņi pieķēru sevi pie domas, ka tikko izteiktais variants nemaz nav tik nereāls. — Kur ir garantijas, ka ar aicinājumu būt pazemīgai un pacietīgai jau pēc īsa brīža māsas Annas vietā pie manis nevērsīsies jūsu slepenās ohrankas izmeklētāji?

—   Mums nav slepenās ohrankas, mana meita, — vecais vīrs klusi atsaucās. — Inkvizīcijas laiki sen nogrimuši Lētā.

—   Sakiet, vai naktī mani nekur nepārveda?

—   Nē.

—   Tātad mēs joprojām esam Prāgā?

-Jā-

—  Un jūs apgalvojat, ka Prāgā nav slepenas ohrankas, nav policijas, nav valsts drošības orgānu?

—   Ir, protams. Taču kāds tam sakars ar katoļu baznīcu?

—   A velis viņu zina!

—  Tādi vārdi te nav pieļaujami! — večuks, acis samiedzis, mani cieši uzlūkoja. —Jūs man neuzticaties?

—   Bet jūs taču man ari ne, vai nav tiesa?

—    Pazemību un pacietibu — tas ir viss, ko varu jums novēlēt.

—   Cik ilgi?

—   Kas — cik ilgi?

—    Cik ilgi man jābūt pacietīgai un pazemīgai? Dienu? Mēnesi? Gadu? Visu mūžu?

—   Tik ilgi, cik būs vajadzīgs.

—   Tāda atbilde mani neapmierina.

—    Bet citas man nav, — večuks kā atvainodamies noplātīja rokas.

—   Saprotiet, svētais tēvs, esmu ļoti nogurusi…

—   Es redzu.

—   Mani nervi neko vairs nepanes — ne sasprindzinājumu, ne atslābumu, un jo sevišķi — gaidīšanu. Es vienkārši fiziski vairs nespēju gaidīt…

—   Kā lai es jums palīdzu?

—   Iedodiet man piemērotas drēbes, un es aiziešu.

—   Uz kurieni? Pie kā?

"Un tiešām," es klusībā nodomāju, "uz kurieni? Pie kā? Un ko tu vispār te dricelējies? Kāpēc brūc virsū nabaga večukam? Bet ja nu tās tomēr ir lamatas? Vispār jau viņš ir lāga vecītis un, šķiet, nav spējīgs kādam nodarīt ļaunu. Visticamāk, ka viņš pat neapzinās, cik drausmīga var būt īsteni neticīgo atmaksa par labiem darbiem. Varbūt tur, aiz kapsētas vārtiem, saltajā rīta gaisā KGB rīkļurāvēji jau ir paspējuši arestēt montieri, piekāvuši viņu līdz nāvei, piespieduši visā atzīties, un tagad drāž šurp, sasēdušies vairākās mašīnās, lai mani sagrābtu un aiz matiem izrautu no šīs celles… Bet varbūt viņi jau ir te, aiz durvīm ar šaurajām logu lūciņām, un kāds majors stiepj savu netīro pirkstu, lai nospiestu zvana pogu… Bet es te esmu iespundēta kā akmens maisā — ne apģērbties, ne izkļūt ārā, un nav neviena stipra pleca, pie kura meklēt glābiņu. Vitjiks ir izčibējis, montieris — pagaisis, bet Jūdžins tik tālu, ka labāk uzskatīt, ka viņa nemaz nav bijis. Ir tikai nevarīgs večukiņš un asas seksuālās nepietiekamības dēļ prātu izkūkojusi māsa Anna. Viņi nav ne aizstāvji, ne palīgi, viņi ir tikai balasts.

—   Es te jūtos neaizsargāta, — klusi atzinos. — Man ir bail.

—   Nomierinieties, mana meita, — svētais tēvs ar saviem vecuma savilktajiem pirkstiem saņēma manu plaukstu un to saspieda. — Gan jau ar Dievpalīgu viss nokārtosies. Mēs lūgsim par jums…

—   Kas gan tā par palīdzību? — es čukstēju un sajutu, ka raudu. — Vai gan Dievs mani paglābs? Vai Dievs atpestīs no vajāšanas un cietsirdības?…

—    Dievs palīdz caur cilvēkiem, tie esam mēs visi, — večuks neizlaida manu roku no saviem vēsajiem pirkstiem. —

Dievpalīgs ir mūsu labie darbi, mūsu mīlestiba, mūsu bērni, kuriem vēl neesam paspējuši dāvāt dzīvību… Tāda ir Dieva palīdzība. Vai tu mani saproti?

—   Ar grūtībām, — es caur asarām izmocīju.

—   Pēc tevis kāds atnāks.

—   Kad?

—   Nezinu.

—   Kas?

—   Tāds pats grēcinieks, kā tu un es…

17. nodaļa

Maskava. Lubjanka. KGB.

1978. gada 10. janvāris.

Ģenerālmajora Igora Karpenas ziņojums ilga tieši stundu — tik gara uzstāšanās operatīvajā sanāksmē vēl nebija piedzīvota. Un tomēr ne Voroncovs, ne pats KGB priekšsēdētājs veco ģenerāli ne reizes nepartrauca. Visam, par ko savus priekšniekus informēja KGB pirmās galvenās pārvaldes priekšnieka vietnieks, bija milzīga politiskā un operatīvā nozīme, jo tas attiecās uz vienu no padomju izlūkdienesta bīstamākajām operācijām, kas varēja izraisit neparedzamas sekas visas pasaules likteņos. Tomēr vērotājam no malas, ja tāds kaut kādā brīnumainā veidā būm ticis ielaists šai sanāksmē, tas drizāk gan atgādinām kvalitātes ziņā visai nevienmērīgi izstrādātu spraiga sižeta piedzīvojumu filmas scenāriju, kuru pieredzējis kinodramaturgs tikai mākslinieciskās padomes sēdē beidzot izlasījis no vāka līdz vākam.

Beidzis savu ziņojumu, Karpeņa smagi atsliga grozāmajā krēslā aiz garā sēžu galda un enerģiski apslaucija nosvīdušo pieri, bet šīs procedūras noslēgumā, no piepūles stenēdams un krekšķēdams, ielaida kabatlakatu ari aiz sava aizsargkrāsas krekla apkakles.

Ar Ļeņina, Brežņeva un Dzeržinska portretiem izgreznotajā Andropova kabinetā kādu brīdi valdīja dziļš klusums. Telpas skaņu izolācija bija tik pilnīga, ka bija gandrīz neiespējami iztēloties, ka lejā, aiz kabineta sienām, vārda tiešā nozīmē tikai dažu desmitu metru attālumā mutuļo gigantiskas un neiedomājami juceklīgas pilsētas dinamiskā dzīve.

—    Interesanti, — Andropovs beidzot pārtrauca ieilgušo klusumu. — Ļoti interesanti…

—   Ko teiksiet, Jurij Vladimirovič? — Voroncovs piesardzīgi apjautājās. Pēdējo dienu notikumi (un Voroncovs to nekļūdīgi juta ar visu savu būtni), bija izvērtušies par nopietnu pārbaudījumu viņa un Andropova attiecībās. Saprazdams, ka plānotā un drīzumā sagaidāmā kadru pārbīdes dinamika, kas vēl nesen bija likusies tik nesatricināma (Andropovs kļūst par PSKP CK ģenerālsekretāru, bet KGB priekšsēdētāja posteni manto viņš, ģenerālleitnants Jūlijs Voroncovs), — piepeši bija saniķojusies kā bojāts motors, pēdējo divu diennakšu laikā pirmās pārvaldes priekšnieks vispār nebija atstājis savu dienesta kabinetu Ļeņingradas šosejas ēkā, un bija strādājis tik intensīvi, it kā operācija, kuras likteni tagad priekšsēdētājam vajadzēja izlemt, būtu pēdējā viņa dienesta karjerā. Un, ļoti iespējams, ka tā arī bija. Voroncovam kolumbārijā, kā KGB un galvenās izlūkpārvaldes vadošie darbinieki šaurā lokā mēdz dēvēt politbiroju, bija savi informācijas avoti, un viņš zināja, ka pār viņa varenā patrona galvu savelkas tumši mākoņi. Bet tas nozīmēja, ka…

"Tikai ne to!" Voroncovs grūtsirdīgi nodomāja, vērodams, cik uzsvērti lēnām Andropovs noņem savas apzeltītās brillites un sāk tās apslaucīt ar zamšādas gabaliņu. "Ja tagad, pēc tik daudziem velnišķīga darba gadiem, pēc neizmērojamiem izdevumiem un visai jūtamiem zaudējumiem viss mūsu iecerētais plāns par militāra apvērsuma sarīkošanu Kolumbijā un kreisi noskaņotas, no šobrīd pagrīdē iedzīvotājiem komunistiem izveidotas valdības nākšanu pie varas izgāzīsies un lidz ar to sabruks visa, šķietami tik tālredzīgā stratēģija, mēs atgriezīsimies izejas pozīcijās, atpakaļ septiņdesmit trešajā gadā, kad ar celi pa dibenu tikām patriekti no Cīles. Andropovam to nepiedos, un tātad ari mana dziesma būs nodziedāta. Kur es tad vairs savā vecumā likšos? Iešu par sabiedrības mācības pasniedzēju zivkopības tehnikumā? Pēc tik ilgiem saldas un tikpat kā neierobežotas varas gadiem…"

—  Paskaidrojiet, kā viņiem izdevās aizbēgt? — Andropovs savu jautājumu adresēja kaut kur izplatījumā starp Karpeņu un un Voroncovu. — Kā tas vispār varēja notikt?

Pirmās galvenās pārvaldes priekšnieks klusēdams pamāja uz Karpeņu. Vecais ģenerālis pāršķirstīja sava bloknota lapas un, atradis vajadzīgo ierakstu, pacēla galvu:

—   Tas franču restorāns Rātslaukumā, Jurij Vladirnirovič, arī izrādījās meklētā konspiratīvā slēptuve.

—   Kuram izlūkdienestam?

—    Domāju, ka Mossadam. Cehu biedriem izdevās noskaidrot tā elektriķa personību, kurš strādāja restorāna kompleksā. Šī cilvēka segvārds ir Rūdolfs, un viņš ir piedalījies "Melnā septembra" locekļu lividēšanā Tronheimā un Parīzē. Pēc visa spriežot, tieši viņš izveda Maļcevu caur pilsētas kanalizācijas kolektoru, kamēr Mišins novērsa gūstītāju grupas uzmanību, izsaucot uguni uz sevi. Materiāli par šo Rudolfu mums no Prāgas jau izsūtīti pa fototelegrāfu.

—   Vai tiešām bija tik grūti apjēgt, kā aizlaidušies jūsu… aizbilstamie? — priekšsēdētājs, dusmas valdīdams, noprasīja.

—   Mēs zaudējām tempu, Jurij Vladirnirovič… —Voroncovs nožēlā noklakšķināja pirkstus. — Nokavējām minūtes piecpadsmit, ne vairāk, tik ilgi, kamēr turpinājās apšaude ar Mišinu. Kad atklājām šahtu, kas no transformatoru telpas veda tieši pilsētas kolektorā, laiks jau bija zaudēts.

—   Vai tad nevarējāt aprēķināt, kur viņi nāks ārā?

—     Prāgas pilsētas kanalizācijas tiklu garums ir deviņi kilometri, — Voroncovs savaldīgi skaidroja. — Visā to garumā ir vairāk nekā divsimt kanalizācijas alai… Mēs aptuveni aprēķinājām, par cik ilgu laiku viņi mūs ir apsteiguši, un sašaurinājām meklējumu loku līdz trīs kilometru rādiusam. Taču tam visam, kā jau teicu, bija nepieciešams laiks. Meklēšanas pasākumi joprojām turpināsi..

—   Bet vai mēs nepārvērtējām šīs sievietes liecību nopietnību? — KGB priekšsēdētājs pēkšņi mainīja tēmu. — Varbūt mēs velti esam tā nobijušies un krītam tādā panikā?

—     Domāju, ka komplektā ar Topoļeva liecībām tas tomēr ir pietiekami nopietni, — Voroncovs klusi iebilda. — Katrā ziņā — šīs liecības nedrīkst novērtēt par zemu…

—  Jūs taču nezināt, ko tieši Topoļevs stāsta CIP pratinātājiem! — Andropova balsī nepārprotami bija saklausāms aizkaitinājums.

—    Pieļauju visļaunāko: viņš ir pateicis visu, ko zināja.

—   Arī to, ko viņam nemaz nejautāja?

—   Ja atļausiet, Jurij Vladimirovič, — daudz pieredzējušais Karpena, manīdams, ka saruna ievirzās pirmajai pārvaldei neizdevīgā gultnē, metās savam šefam palīgā, — ierosinu izvēlēties, pie kura varianta strādāsim.

—  Jā, ģenerāl, un kuru tad jūs pats uzskatāt par perspektīvāko? — Briļļu stiklu nozibinādams, Andropovs pievērsās Karpeņam. — Ko tad izvēlēsimies — izraēliešus vai amerikāņus?

)

—   Abi varianti ir darba kārtībā un sagatavoti jūsu vērtējumam, Jurij Vladimirovič. Sobrid galvenais ir noskaidrot, kur Maļceva atrodas. Ja tas mums neizdosies, jāizvēlas optimālākais apmaiņas variants. Es personiski dodu priekšroku amerikāņu variantam. Taču arī šai gadījumā vispirms mums vajadzīga Maļceva, bet lai viņu dabūtu, nāksies atdot Tišu.

—   Un jūsu viedoklis, Voroncov? — Andropovs noprasīja, joprojām turpinādams raudzīties uz Karpeņu, tā nepārprotami liekot saprast, cik viņš neapmierināts ar pirmās galvenās pārvaldes priekšnieka darbu.

—        Es piekritu ģenerālim Karpeņam: amerikāņu piedāvājums izskatās pietiekami vilinošs, Jurij Vladimirovič…

—   Tieši tas man arī nepatīk, — Andropovs nomurmināja.

—  Jūs domājat, Jurij Vladimirovič, ka no viņu puses tā ir kāda viltiba?

—   Nē, tā es nedomāju, — KGB priekšsēdētājs īdzīgi atmeta ar roku. — Šai zinā es tieši amerikāņiem uzticos vairāk

> >

nekā Mossadam. Taču mani uztrauc neizprotamā un ne ar ko, pilnigi ne ar ko neattaisnojamā CIP augstsirdība. Topoļevu viņi atdod, ir ar mieru no tā Jūdasa iegūtos faktus publiski neizpaust, diplomātus nedeportē, CIP direktors piekrīt parakstīt konfidenciālu garantijas rakstu… Vārdu sakot, lūdzu, dārgie padomju biedri, te jums būs viss, ko vēlējāties, tikai atdodiet mums Maļcevu. Un viņi to piedāvā, skaidri zinādami, ka Maļcevu mēs vēl nemaz neesam dabūjuši rokā. Kāpēc viņa tiem tik ļoti vajadzīga? Kas ir noticis dažās pēdējās dienās? Kas mainījies šai spēlē? Pirms trim dienām Andreju Andrejeviču Gromiko viņa dienesta kabinetā faktiski šantažēja CIP prezidents, bet nu pēkšņi — viss tiek atsaukts! Brīnumiem es neticu — Andropovs piecēlās un devās pie sava rakstāmgalda; sameklējis vienā no atviltnēm sudrabotu zāļu plāksnīti un rūpīgi

iemetis tableti mutē, viņš uzdzēra tai "Baikālu". — Man tas

7 >

nepatīk, biedri!

—    Tātad — otrais variants? — Karpeņa vēroja katru priekšsēdētāja kustību.

—    Bet ebrejiem es vispār neticu! — Andropovs saviebās un iedzēra no kristāla glāzes vēl vienu malku. — Un nekad neesmu ticējis! Viņiem ir vajadzīgs tas viņu zellis, tas rīkļurāvējs ar Holandes pasi. Ebrejiem ir savi priekšstati par ieroču biedriem. Un tāpēc viņi piekritīs jebkuriem noteikumiem, lai tikai dabūtu viņu atpakaļ. Taču līdz pēdējam mirklim meklēs kādu iespēju kā izlocīties, lai tikai nebūtu jāpilda sava vienošanās daļa. Tas viņiem ir asinīs…

—   Ko tad darīsim? — Voroncovs pacēla acis no piezīmju bloknota.

—   To, kas jums bija jādara visu šo laiku, ģenerāli Voroncov! — Andropovs negaidīti aizsvilās. —Jādomā! Un šoreiz palūgšu domāt ar galvu nevis ar kaut ko citu, lai beidzot visu šo sasodīto būšanu varētu iešūt zilos vākos un nolikt arhīvā ar atzīmi "Glabāt mūžīgi". Jūsu nemitīgās izgāšanās dēļ, Jūlij Andrejevič, jūsu darbinieku nemākulības un neprofesionalitātes dēļ mums kārtējo reizi nācās atlikt operāciju Kolumbijā. Kaut arī — un jums tas zināms tikpat labi kā man — viss bija jau sagatavots. Vai jūs maz apjēdzat, Voroncov, par kādiem spēkiem un līdzekļiem ir runa?! Tas taču ir turpat vai visas valsts gada budžets! Nomalēs cilvēkiem nav ko ēst, pienu bērnu namiem izsniedz stingri normētu, sviestu un gaļu — uz taloniem!… — Andropovs atgriezās pie apspriežu galda un smagi atkrita krēslā. — Operācija ir apturēta, bet ne izbeigta. Politbirojā gaida manu atbildi. Tiem vecajiem perdeļiem gribas atpūsties Klusā okeāna piekrastē. Ar Jaltu viņiem vēl nepietiek, ka viņu visus… — Andropovs asi cirta ar rādītājpirkstu pa galdu. — Ko man viņiem sacīt? Kad mēs varēsim sākt akciju? Un vai mēs vispār varēsim to sākt pēc visa, kas noticis?…

Voroncovs un Karpeņa klusēja.

, — Mūsu uzdevumu es iztēlojos šādi, — nelikdamies ne zinis par saviem nostrostētajiem apakšniekiem, KGB priekšsēdētājs turpināja. — Kamēr šī trijotne ir tur, — un Andropovs ar zodu pamāja loga virzienā, — ne par kādu operāciju Latiņamerikā nevar but ne runas. Tikko kaut ko uzsāksim, viņu liecības ar milzīgu efektu tiks vērstas pret mums. Viņi ir jādabū atpakaļ un jāizolē. Pēc tam kādu laiku jānogaida, visās Latīņamerikas vēstniecībās jāsēž klusi kā pelītēm un uzmanīgi jāvēro amerikāņu reakcija, un tikai tad, kad būsim pārliecinājušies, ka aizmugure ir pilnīgi droša, jāatgriežas pie operācijas "Grifs". Gadījumā, ja Topoļevs, Maļceva un tas nelietis Mišins netiks atgādāti atpakaļ mājās vai likvidēti uz vietas, Latīņamerikas projekts tiks pilnībā pārtraukts un es iesniegšu adūgumu — ja, protams, man dos iespēju izdarīt to pēc paša vēlēšanās. Nu, bet ja runājam par jums, biedri KGB ģenerāli, ceru, ka pirmās pārvaldes analītiķi ir pietiekami spējīgi, lai izsecinām, kas sagaida jūs. Vai viss skaidrs?

Voroncovs un Karpeņa klusēdami pamāja.

—    Un tātad, ņemot visu to vērā, mani apmierina tikai viens variants: es nevēlos viņiem atdot Malcevu un ari neat-

? j

došu. Tas ir mans galīgais lēmums un pie tā mēs vairs neatgriezīsimies. Vēl es vēlos dabūt atpakaļ Topoļevu un, ja iespējams, arī Mišinu. Topoļevu — obligāti. Izstrādājot operatīvo plānu, palūgšu ar to rēķināties.

—   Vai drīkstu izteikties, Jurij Vladimirovič, — Karpeņa atkal piecēlās un pa paradumam noraustīja formas frenci.

—   Klausos, Igors Ivanovič, —Andropovs smagi atspiedās pret krēsla augsto atzveltni, noņēma brilles un pusaklām acīm blenza uz Voroncova pirmo vietnieku.

—    Plānojot operāciju, mēs par galveno mērķi izvirzījām Maļcevas sagūstīšanu vai likvidēšanu. Tieši tālab mēs nodibinājām kontaktus ar Mossadu. Apmaiņas variants ir viltība, lai maskētu galveno uzdevumu: mēs izprovocēsim ebrejus vai amerikāņus vai Dievs vien zina, kā izvest Malcevu no Prāgas, un šīs operācijas laikā pacentīsimies viņu pārtvert. Dabiski, ka rodas jautājums par savstarpējām garantijām. Mossads ir spēcīga izlūkorganizācija, domāju, ka viņi nebūs ar mieru izpaust, uz kurieni viņa tiks nogādāta, kamēr nebūs simtprocentīgi pārliecināti, ka Tiša atgriezīsies sveiks un vesels. Tādējādi, visticamāk, sagaidāms, ka par apmaiņas vietu viņi izvēlēsies kādu neitrālu valsti, un mēs tādu priekšlikumu nevarēsim noraidīt…

—    Kāpēc tad ne? — Andropovs neskanīgi noprasīja.

—   Tāpēc, ka tas būs absolūti korekts piedāvājums. Mums vienkārši nebūs, ko iebilst, — Voroncovs piebalsoja. — Tādā gadījumā, bez šaubām, ja mēs patiešām esam ieinteresēti šai apmaiņā.

—    Bet viņi taču ir tikpat ieinteresēti kā mēs, — Andropovs paraustīja plecus.

—   Var jau, protams, spēlēt arī uz to, — Voroncovs atteica, bet viņa balsī nebija pārliecības, — taču ne viņi mums, bet mēs viņiem piedāvājam šo maiņu.

Andropovs sēdēja puspievērtām acīm un klusēja.

—    Plānojot operāciju, — Karpeņa pusbalsī turpināja, — mēs pieņēmām ļaunāko variantu: viņiem laimīgi izdodas Maļcevu izvest no Cehoslovakijas. Tādā variantā mums atliek tikai apmaiņa. Ja runājam par amerikāņiem, viņu priekšlikumu mēs saņēmām tikai diennakti pēc tam, kad Kopenhāgenā bijām uzņēmuši sakarus ar Mossadul Tas jau ir pavisam kas cits, kaut arī tirgošanās objekts ir viens un tas pats — Maļccva. Tā kā Maļceva tagad vajadzīga ne tikai mums, bet arī CIP, mums ir jārēķinās ar tādu notikumu attīstību, ka nāksies par kaut ko izšķirties un attiecīgi kaut ko upurēt. Vai nu Topoļevu, — un tad mums jāorientējas uz Mossadu, vai Maļcevu — un tādā gadījumā pats Dievs mums ir lēmis atsaukties amerikāņu piedāvājumam. Jūsu kategoriskā prasība, Jurij Vladimirovič, šo situāciju nedaudz izmaina…

—    Es jau teicu, ka man vajadzīgi abi, — Andropovs saknieba lūpas. — Tas nav mans untums, tāda ir situācija.

—   Un tomēr es domāju, ka mums nāksies izvēlēties, Jurij Vladimirovič, — Voroncovs tikai ar milzīgu piepūli saglabāja savu parasto, nepiespiesto toni, kaut arī ik vārds šai nomācošajā sanāksmē, kuras gaitā Andropovs pie katras izdevības centās nodemonstrēt, ka ir ārkārtīgi neapmierināts ar pirmās galvenās pārvaldes priekšnieku, viņam prasīja milzīgu piepūli.

—   Vai nu Maļceva, vai Topoļevs.

—    Es gan tā nedomāju, — Andropovs neslēptā ignumā uzlūkoja Topoļevu. — Kas gan jums liedz noslēgt divas vienošanās, ko? Paralēli. Pa vienu kanālu jūs vienojaties ar amerikāņiem, pa otru — ar izraēliešiem.

—    CIP un Mossads savu darbību koordinē kopš Izraēlas valsts nodibināšanas brīža. — Karpeņa paklusi atgādināja. — Nav izslēgts, ka tieši amerikāņu uzdevumā vai vismaz pēc viņu lūguma Mossada viri glāba Maļcevu Polijā. Un tagad rodas tāds iespaids, ka CIP grib izraēliešiem palīdzēt atgūt Tišu. Gandrīz droši var apgalvot, ka viņi jau ir apmainījušies ar informāciju…

—    Nu, un ļoti jauki! — Andropovs apmierināts pamāja.

—   Tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs! Lai norunā un vienojas veseli! Lai zina, ka mums vajadzīgi visi trīs. Mums taču nav viņiem jāsaka, ka to Mitišču dāmiti viņiem neredzēt kā savas ausis. Vienkārši mainās vienošanās noteikumi. Un tie ir šādi: mēs spēlējam uz abām pusēm un esam gatavi atdot Maļcevu un Tišu, bet viņi mums, savstarpēji vienojušies, — Topoļevu un Mišinu. Jūs taču paši apgalvojat, ka Prāgā viņš darbojās Mossada uzdevumā. Tātad paritāte garantēta. Galu galā runa taču ir par diviem draudzigiem specdienestiem, vai ne? Nu, tad lai arī kopīgiem spēkiem visu nokārto. Vai tagad mana doma jums ir skaidra?

—  Jā, Jurij Vladimirovič, — Voroncovs atbildēja, izmisīgi prātodams, kā gan dabūt gatavu šo avantūristisko plānu, turklāt tā, lai viņu priekšlaicigi neatstādinātu no amata.

—    Vislabākais, protams, būtu mums pašiem atrast to maitu un neielaisties nekādos aizvainojošos kontaktos ar ienaidniekiem, — Andropovs noteica un ieskatījās lielajā grīdas pulkstenī. — Tad daļa problēmu atkristu pašas no sevis…

—    Esmu vainigs, Jurij Vladimirovič, — Voroncovs klusi sacija. — Toreiz, pēc Buenosairesas operācijas izgāšanās man vajadzēja jums piekrist un vienkārši izslēgt viņu no spēles…

Sī paškritiskā atzīšanās bija KGB pirmās galvenās pārvaldes priekšnieka "mājasdarbs" un izskanēja kā primitīvi, lišķīgi glaimi. Un tomēr Voroncovs izmantoja šo Lubjankā ne pārāk populāro paņēmienu, jo nevarēja neatzīt priekšsēdētāja tālredzību. Toreiz, decembri, Maļcevas liktenis tika izlemts piecu minušu ilgā sarunā. Andropovs, zaudējis jelkādu interesi par savu "protežē", piedāvāja neizaicināt likteni un atbrīvoties no bīstamās un, kā izrādījies, visai uzņēmīgās liecinieces, turpretī Voroncovs ieteica viņu izmantot "uz aklo", nedaudz apmācot un mēģinot iesaistīt spēlē pret amerikāņiem. Voroncovs bija intrigants pēc aicinājuma un nekad nelaida garām izdevību izmēģināt laimi mākslīgi izraisītos sarežģījumos. Taisnības labad jāsaka, ka Andropovs neko daudz neiebilda. Acīmredzot, viņu iespaidoja Voroncova galvenais arguments: Maļceva taču praktiski neko nezina, tātad nav spējīga nodarīt nekādu ļaunumu. Kas gan varēja iedomāties, ka šis nevainīgais pasākums izraisīs tik bīstamus sarežģījumus?…

—   Par to mēs vēl parunāsim, — Andropovs nomurmināja, demonstratīvi ignorēdams Voroncova nožēlas uzplūdus.

Karpeņa tikmēr steidzās glābt, kas glābjams.

—   Domāju, Jurij Vladimirovič, ka arī tāds variants, kādu jūs iesakāt, ir pilnīgi iespējams. Prāga Terentjevs strādā cauru diennakti, Maļcevas fotogrāfijas ir izdalītas visiem ārējā izlūkdienesta darbiniekiem, visiem policistiem un ziņu pienesējiem… Cehi palīdz, kā vien var.

—   Un kāpēc tad nav rezultātu? 4— Andropovs uzklupa arī viņam.

—   Pārāk liela pilsēta, — Karpeņa noplātīja rokas. — Gandrīz miljons iedzīvotāju, lai cik lieli spēki iesaistīti, to nepietiek, lai dažu dienu laikā izķemmētu veselu rajonu… Un turklāt, Jurij Vladimirovič, tur mēs tomēr nevaram rīkoties ka savās mājās…

—   Un kā ar Mišinu?

—    Kā zemēs iekritis, nelietis tāds! — Karpeņa noburkšķēja. — Aizlaidās no paša degungala! Es izanalizēju operācijas dalībnieku ziņojumus un nācu pie slēdziena, Jurij Vladimirovič, ka apšaudes laikā Mišins, visticamāk, tika ievainots. Un ļoti iespējams, ka smagi. Dies'dos, varbūt nosprāgs kaut kur sētmalē.

—   Uz to nu neceriet, — Andropovs caur zobiem novilka. — Meklējiet!

—   Mēs jau arī meklējam, Jurij Vladimirovič…

—   Un nekavējoties sāciet apmaiņas plāna īstenošanu, —

Andropovs piecēlās. — Iesaistiet visus spēkus, kādus atzīstat par nepieciešamiem. Sankcionēju jebkuru saprātīgu lēmumu no jūsu puses, ja vien jūs uz saprātīgiem lēmumiem vēl esat spējīgi. Ja sagūstīšanas akciju izdosies paveikt ar svešām rokām — jo labāk, tas būs brīnišķīgi. Un tie var būt gan bulgāri, gan arābi, kaut vai pats nelabais… Tikai sāciet nekavējoties. Par visu ziņojiet man personiski. Operatīvo plānu visās detaļās gaidu tieši pēc divām stundām. Vai jautājumi ir?

—   Tikai viens, jurij Vladimirovič, — Voroncovs aizsita bloknotu, tādējādi it kā uzsverot, ka sanāksmes oficiālo daļu uzskata par beigušos. —Ja es pareizi sapratu — tiklīdz būsim Maļcevu pārtvēruši, visi kontakti ar amerikāņiem un izraēliešiem automātiski tiek pārtraukti?

—   Nekādā gadījumā! — KGB priekšsēdētājs izteiksmīgi pakratīja pirkstu. — Vispirms jums viņa jāatrod un jānogādā šurp, uz Maskavu. Bet pat tad, ja tas izdosies, par ko gan es, piedodiet, stipri šaubos, visam jānorisinās pēc plāna. Atrodiet tās avantūristes dubultnieci. Sarunājiet ar kādu aktrisi, vārdu sakot, kaut ko izdomājiet, jūsu rīcībā vēl ir dažas dienas, nospēlējiet šo partiju līdz galam, pacentieties atdabūt Topoļevu un Mišinu. Vēl kaut kas?

Abi ģenerāļi klusēdami piecēlās un nostājās miera stājā.

—   Tad man viss! Brīvi!…

18. nodaļa

Katoļu klosteris.

1978. gada janvāris.

Bija brīži, kad urdigais nervozitātes kamols kaut kur manā sirdī vai dvēselē uzbilda tā, ka es jum: vēl mirklis, un es sajukšu prātā. Turpretī brīžiem es pati sev likos tik gudra un visziniga kā pagrīdes trikotāžas ceha vecākā ekonomiste. Tagad es saprotu, ka streipuļoju no viena grāvja otrā, taču lai nu kā — apjēgt elementāras patiesības es tomēr vēl biju spējīga un tāpēc sapratu: mani dārgie un visur iekļūstošie tautieši no monumentālās dzeltenās mājas Dzeržinska laukumā nemūžam nenolaidīsies lidz tādai augstsirdībai (ja tāds dvēseles stāvoklis

KGB štata darbiniekiem vispār ir pazīstams), lai ļautu valsts nodevibā apsūdzētai noziedzniecei netraucētai izlūgties grēku piedošanu ārpus dzimtenes un piedevām vēl katoļu klosterī. Un tātad — bet lai to noskaidrotu, pat: pie zīlnieces nebija jāiet — mani joprojām turpināja meklēt un vēl aizvien nevarēja atrast, kas no vienas puses bija labi, bet no otras — slikti. Labi tāpēc, ka par spīti visiem manas pašreizējās patvēruma vietas trūkumiem, ieskaitot vecuma nastas liektā svētā tēva miglainos monologus un vīriešveidīgās māsas Annas regulārās vizītes, mani šeit nesita, nepratināja, nedraudēja uz karstām pēdām sadedzināt kurtuvē vai mazliet tālākā perspektīvā — ielaist lodi pierē. Bet slikti bija tāpēc, ka šī apšaubāmā idille kuru katru mirkli varēja beigties. Un tā nu mana dzīve klosterī (ja par dzīvi var nosaukt drūmu eksistēšanu starp četrām akmens sienām aizkustinošā, tomēr gaužām vienmuļīgā Krustā sistā Kristus sabiedrībā) izvērtās par nebeidzamām mocībām, un mani spīdzinātāji bija gaidas un… skaņas. Koku zaru švīkstoņa aiz loga, tāla bremžu iekaukšanās nakts klusumā, pēkšņa klauvēšana pie durvīm, pat traukti šķindoņa, kuru brīžiem es uztvēru kā pastardienas bazūnes, ar mazāko nieku man pietika, lai sirds, kā akmens, kas zvārojas virs bezdibeņa, pēkšņi gāztos lejup un ilgi, jo ilgi, lidotu bezdibenī.

Kalendāra man nebija, pulksteņa arī ne, un nebija arī vēlēšanās ikreiz prašņāt māsai Annai, kāds datums vai cik pulkstenis. Reizēm man likās, ka patiesībā mana dzīve jau ir beigusies, un šis, pa pusei brīvprātīgais, pa pusei piespiedu ieslodzījums klosterī, ir tikai tāds pārejas tunelis — barokamera ar šaujamlūkām iluminatoru vietā, rūpīgi izbalsināta šķīstītava, caurlaižu telpa pirms kāda nezināma augstākā spēka izlemtas un sankcionētas pārcelšanās labākā pasaulē. Visi mani klejojumi pa svešām zemēm un pilsētām, nebeidzamā traukšanās te lidmašīnās, te automobiļos, greznās viesnīcas un restorāni pārmaiņus ar kapiem mežā un kanalizācijas kolektoriem, visas dīvainās iepazīšanās un to izraisītie asie pārdzīvojumi, ar kuriem pēdējos trīs mēnešos tik dāsni bija piesātināta mana dzīve, galu galā bija ar mani izspēlējusi ļoti ļaunu joku. Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē atdūrusies pret akmens sienu, es biju spiesta pēkšņi un spēji atkal izmainīt jau ierasto savas jaunās dzīves ritmu, man nācās atmest savus jaunapgūtos ieradumus un atteikties no ļoti daudz kā, ko biju jau sākusi uzskatīt par pašsaprotamu. Reiz naktī savā akmens sprostā man sametās tik šķērmi, ka, ja vien tas būtu atkarīgs vienīgi no manas gribas, es laikam gan būtu ar mieru vēlreiz pārdzīvot visus drausmos mēnešus, lai tikai nekavējoties tiktu no šejienes ārā. Un man nācās pielikt ne mazums pūliņu un dvēseles spēku, lai savalditos un tūlīt pat uz līdzenas vietas nemēģinātu aizbēgt. Nācu pie interesantas atziņas: izrādās, ka pašsaglabašanās instinkts slēgtās telpās pilnīgi zaudē savu bioloģisko efektivitāti. Cilvēks, kurš joņo ar motocikletu un atklāj, ka piecus metrus pirms krasa pagrieziena uzdevušas bremzes, atlikušajās sekundes simtdaļās ir spējīgs izdomāt desmitiem glābšanās variantu. Taču, ja jūs šo brašuli uz piecām diennaktīm ieslodzīsiet ciemma kamerā, lai viņš tur gaidīm nenovēršamu nāvi, jums būs jāpabrīnās, cik maz vairs būs atlicis no viņa atjautības, lieliskās reaģētspējas un apbrīnojamās īpašības līdz pēdējam mirklim nezaudēt drosmi…

Atcerējos, ko man tika stāstijusi mana universitātes laiku draudzene, kura, būdama sestajā grūtniecības mēnesī, reiz bija iestrēgusi ātrgaitas liftā, kad visā rajonā atslēdzās elektrība. "Zini," viņa stāstīja, "jau pēc dažām minūtēm vispārējas panikas iespaidā biju gatava pati savām rokām izlauzt kabīnes grīdu un mesties lejup šahtā. Tu nevari iedomāties, cik tā ir briesmīga sajūta!"

Tagad es to varēju iedomāties, tagad es zināju, kā tas ir.

Man jāatzīstas, ka tobrīd es vairs nepavisam nebiju pārliecināta, ka kaut kur ārpus mana patvēruma sienām tiek darīts viss iespējamais, lai mani izrautu no kārtējā strupceļa. Vēl ļaunāk: aizvien biežāk mani pārņēma trula bezceriba, apmēram tāda pati, kādu meitenes gados bieži tiku pārdzīvojusi dzimtajos Mitiščos, pa mūsu komunālā dzīvokļa logu vērodama vienu un to pašu ainu — divas dziļas autobusu riteņu izmaltas grambas neizbrienamos rudens dubļos… Un nemitīga gumijas botu un zābaku žļurkstēšana: šļap, šlap, šļap!

Intuitīvi nojautu, ka Vitjiku MiŠinu diez vai kādreiz mūžā vairs redzēšu. Varbūt tāpēc, ka toreiz Rūdolfa kambarītī starp dūcošajiem transformatoriem pirmo reizi mūsu kopīgo gadu gaitā viņa acu izteiksme man bija atsaukusi atmiņā tā gaišmatainā puišeļa smaidu, kurš smacīgajā un pieputējušajā skolas pagrabā zem nežēlastībā kritušā Soso Džugašvili drūmās bronzas bistes bija mani neveikli nobučojis uz vaiga.

Uz neatgriešanos manas atmiņas bezdibeņos, šķiet, bija pagaisis arī Rūdolfs ar nokarenajām ūsām. Atlika tikai secināt, ka gādību par mani viņi nodevuši nākamajiem noslēpumainās bezvārda draugu ķēdītes locekļiem, nezināmajiem labvēļiem, kuri visu šo laiku bija mani glābuši un sargājuši. Tomēr reālāks — un tieši no tā es arī baidījos! — šķita variants, ka nu beidzot man tik svētīga ķēde ir neglābjami pārtrūkusi un es kā norakstits un nevienam nevajadzīgs tramvaja vagons esmu iedzīta depo strupceļā, kur man lemts vai nu nožēlojami sarūsēt, vai arī nonākt zem čuguna preses, lai truli pārtaptu par bezveidīgu

metāllūžņu kluci.

>

Bet visvairāk mani mocīja domas par Jūdžinu. Neskaitāmas reizes es prātā apcerēju baiso epizodi lidostā, to drausmo brīdi, kad leoparda ādās ietistitā sterva, ar pistoles stobru man gandrīz ielauzdama ribas, viņam glaimīgi uzsmaidīja, lūdzot atļauju "nolaupīt viņam apburošo ceļa biedreni". Biju gandrīz pārliecināta, ka tajā pašā mirklī viņš visu saprata. Jūdžins taču bija profesionāls izlūks, izlūkdienesta virsnieks, un es nebiju aizmirsusi, kā viņš izturējās tai briesmīgajā naktī Volendamā, kad gluži kā spārnots eņģelis no ledainās tumsas ielidoja pa mana numura logu… Un kaut gan toreiz, Amsterdamas lidostā, es klusībā lūdzos tikai vienu: lai šoreiz viņš pieviļas, lai notic tai birkaviem smagajai nelietei un ļauj viņai netraucēti aizvest mani līdz mašīnai, tā dodot man iespēju glābt savu mīļoto vīrieti, — tagad, kaut bija aizritējušas tikai divas nedēļas, manas domas bija mainījušās. "Ja viņš visu saprata, kāpēc viņš man nepalīdzēja?" — es izmisīgi prātoju, automātiski vilkdama ķemmi caur matiem. "Kāpēc nesatrieca to trekno maitu pīšļos un putekļos? Viņam taču bija ierocis, viņš varēja kaut ko izdomāt, varēja kaut ko pasākt… Vai viņš baidījās manis dēļ, negribēja riskēt ar manu dzīvību? Tikai kāda velna pēc gan man šī dzīvība vajadzīga, ja mani neskar viņa rokas, ja nevaru noglaust viņa spurainos matus, ja man trūkst viņa smaida?! Kam man tā, ja neesmu par sevi noteicējs, ja ne uz ko vairs neceru un nevienu vairs negaidu?! Jā, tā bija: viņš toreiz baidījās pat pakustēties, baidījās ar niecigāko lūpu vai acu kustību tai KGB padauzai atklāt, ka nav noticējis viņas astmas lēkmei, ka redz viņai cauri. Viņš saprata: lidzko viņš izdarīs kādu spēju kustību, tā mātīte manī ielaidīs visu aptveri. Ak, kāpēc gan toreiz, Shipholā, Jūdžins viņai neļāva mani nogalināt!…"

Pie durvīm īsi pieklauvēja.

Satrūkos un instinktīvi nodrebēju, tad klusi noprasīju:

—   Kas tur ir?

—   Atver, tā esmu es, māsa Anna…

Vīrietim līdzīgā būtne platajā melnajā mūķenes ģērbā, kas pēc manas vaļsirdīgās atzīšanās, par ko savas nevaldāmās fantāzijas uzburtajā cietumā esmu izcietusi pēdējo sodu, bija pārtraukusi ar mani jelkādas sarunas, klusēdama nolika uz galdiņa paplāti ar ēdienu un, jau promiedama, atskatījās un negribīgi norūca:

—   Svētajam tēvam klājas ļoti slikti…

—   Kas noticis?

—    Viņam ir augsta temperatūra, gandrīz trīsdesmit deviņi grādi. Pirms divām stundām pie viņa bija ārsts…

—   Un ko viņš teica?…

—    Ir aizdomas, ka varētu būt abpusējs plaušu karsonis. Tādā vecumā tas ir ļoti bīstami. Mēs visas par viņu aizlūdzam…

Māsa Anna jau bija satvērusi durvju rokturi, bet tad, acimredzot pārdomājusi, strauji pagriezās un pamāja man ar pirkstu. Tas bija tik negaidīti, ka es sastingu kā iemieta.

—    Nu, ātrāk taču! — viņa gandrīz nedzirdami caur zobiem nočukstēja.

Sapratusi, ka notiek kaut kas gluži neiedomājams, paspēru dažus nedrošus soļus durvju virzienā, un tas man tiešām nenācās viegli. "Bet ja nu tā vecā ragana," es pie sevis nodomāju, "amatu savienošanas kārtībā piestrādā vietējā pretizlūkošanas nodaļā, un tagad, kad slimība svēto tēvu piekalusi pie gultas, ir saņēmusi pavēli mani nobeigt? Kā pieiešu viņai klāt, tā dabūšu ar kaut ko smagu pa pieri! Bet pēc tam…" Tikai paskatījusies uz māsas Annas rokām, es daudzmaz nomierinājos — sārtas kā pastila, tās bija rāmi sakrustotas uz vēdera. Tiesa gan, klostera mūķeņu priekšniece, ievērojot viņas miesas vareno masu un vadošā darbā gūto pieredzi, ja vien gribētu, bez grūtībām varētu mani nospārdīt ari ar kājām. Taču pēdējo variantu es vienkārši nepaguvu izdomāt līdz galam, — biju jau piegājusi viņai klāt.

—   Svētais tēvs man lūdza jums kaut ko pateikt, — māsa Anna ar savām bālajām lūpām nožūžoja man pie pašas auss. — Pēc jums jau vakar vajadzēja atnākt, bet, acīmredzot, radies kāds kavēklis… Svētais tēvs man lika, lai palīdzu jums atstāt mūsu klosteri šodien pievakarē, ja vien kāds pēc jums ieradīsies, protams. Esiet gatava un nevienu, izņemot mani, iekšā nelaidiet. Pēc pāris stundām ienesīšu jums apģērbu, naudu un dokumentus. Vai viss skaidrs, māsa?

—    Stiprinieties! — viņa nočukstēja un pēkšņi noglauda man plecu — ļoti saudzīgi un vāri, it kā mans plecs būtu viena vienīga brūce. Un no šīs vīrišķīgā paskata būtnes vieglā pieskāriena man ap sirdi sametās pavisam šķērmi…

19. nodaļa.

Telaviva. Mossada konspiratīvais dzīvoklis.

1978. gada 13. janvāris.

Piecpadsmit izlūkdienestā nostrādātajos gados Grīns šo cilvēku bija redzējis tikai divas reizes. Pirmoreiz — sešdesmit septītajā gadā, mēnesi pēc sešu dienu kara triumfālā noslēguma, kad tieši viņš, šis nenosakāmā vecuma vārdā nenosauktais vīrietis bez sevišķām pazīmēm bija Grīnam paziņojis, ka viņš tiek iecelts par rezidentu ASV un Kanadā. Otra reize bija septiņdesmit otrajā gadā pēc Minhenes slaktiņa. Abas tikšanās notika aci pret aci konspiratīvos dzīvokļos Telavivas blīvi apdzīvotajā dienviddaļā. Un kaut ari tās ilga ne vairāk par pusstundu, ikreiz tās Grīna dzīvē ienesa skarbas pārmaiņas…

Dzimis Statos ļoti pārticīgā Kalifornijas ebreju ģimenē, kas uz Jauno pasauli pagājušā gadsimta beigās bija pārcēlusies no Beļģijas, ieguvis spožu izglītību un savu karjeru iesācis vienā no Bostonas respektablākajām juridiskajām firmām, Grīns, kuru Mossads par savu aģentu bija savervējis sešdesmito gadu sākumā, par šo cilvēku zināja tik maz, it kā nebūtu

Mossada centrālā figūra Ziemeļamerikā, bet tikai kāds ziņkārīgs provinciālas avīzītes, kādu "Kanzasas ziņu" reportieris, kas bezcerīgi sapņo uzrakstīt aprakstu par leģendāro Izraēlas izlūkdienesta šefu. Taisnību sakot, Grīns par viņu nezināja gluži neko. Savulaik tas viņu bija aizskāris. Viņam likās, ka noslēpumainība, kas ietina šo cilvēku, nozīmē neuzticēšanos viņam, Grīnam, kurš izraēliešiem tā ari ir palicis svešinieks. Vēlāk viņš saprata, ka tāds ir šis izlūkorganizācijas stils. Par Mossadu nevarēja teikt, ka tā darbinieki ievēro totālu konspirāciju — citādu te vispār nepazina.

… Atradis meklēto namu — četrstāvu dzelzsbetona kārbu ar cieši aizvērtām žalūzijām (Izraēlas saule ne pret priekšniekiem, ne apakšniekiem pat ziemā nepazina žēlastību), Grīns drošā solī pagāja garām divām jaunām māmiņām ar bērnu ratiņiem, kuras pie parādes durvīm dedzīgi apsprieda jaunā veļas mazgāšanas pulvera priekšrocibas, uzkāpa otrajā stāvā un piespieda zvana pogu virs mazas vara plāksnītes, kurā angliski un ivritā bija rakstīts: "Menahems Gordons, apdrošināšanas aģents".

Durvis tūdaļ atvērās, it kā zvans būtu iedarbinājis atslēgas mēlīti. "Ļoti iespējams, ka tā arī ir," Grīns nodomāja, pēc pusstundu ilgās līkumošanas pa saules izsvelmētajām Telavivas ieliņām ar grūtībām orientēdamies gaiteņu krēslībā. Gaiss dzīvoklī bija sasmacis, it kā telpas sen nebūtu vēdinātas. Kad acis daudzmaz aprada, Grīns saskatīja nelielu, pieticīgi mēbelēm viesistabu. Ar seju pret ienācēju šūpuļkrēslā sēdēja vīrs, kura īsto vārdu droši vien zināja labi ja kādi pieci viņa kolēģi. Viņa vecmodīgā pelēcīgā virskrekla kabatā rēgojās pildspalvas tureklis. Vēl aizvien palikdams tāpat sēžam, "apdrošināšanas aģents Menahems Gordons" norādīja Grīnam uz apdilušu dīvāniņu otrpus žurnālu galdiņa.

Grīns apsēdās un klusēdams sāka raudzīties uz leģendāro Mossada šefu; neko labu viņš no šīs tikšanās negaidīja, tomēr nespēja pārvarēt apbrīnu, kādu izjūt puišelis no trūcīgo kvartāla, dārga veikala skatlogā ieraudzījis Šveicē ražotu foreļu spiningu.

— Vai vēlaties kaut ko padzerties?

Tāpat kā pirmajās divās tikšanās reizēs Gordons runāja angliski, kaut labi zināja, ka Grīns pārvalda ivritu ne sliktāk par vietējiem izraēliešiem. Tas bija dīvaini kaut vai tāpēc, ka Gordons angliski runāja samērā slikti: acīmredzot, viņš šo valodu bija apguvis pats uz savu roku vai kibuca draugu lokā. Var jau būt, ka vecais vīrs vienkārši izmantoja izdevību pavingrināties svešajā valodā, bet varbūt viņš šādā savdabīgā veidā vēlējās apliecināt cieņu aizokeāna viesim.

—   Pateicos, ser, man neslāpst.

—   Kā atlidojāt?

—   Normāli.

—   Kā klājas ģimenei — sievai, bērniem?

—   Paldies, ser, visi veseli.

—   Tad ķersimies pie lietas…

Nedaudz sarāvis augšup nevainojami izgludinātās bikses, Gordons pārmeta kāju pār kāju. Viņa seja bija apbrīnojami gludena, bez nevienas krunciņas. Ne mazāko vecuma pazīmju — ne rievu mutes kaktiņos, ne krunku uz kakla, ne maisiņu zem acīm, ne pigmenta plankumu uz rokām. Un tomēr Grīns juta, ka viņa sarunu biedram ir vismaz septiņdesmit gadu. Grūti pateikt, kas to atklāja — varbūt balss, varbūt uzkumpušie pleci, varbūt acu izteiksme.

—   Gribēju ar jums tikties vairāku iemeslu dēļ. Pirmkārt, esam saņēmuši apstiprinājumu informācijai par Maiami paredzētās tikšanās laiku. — Gordons aplaizīja lūpas. — Viss sakrīt: divpadsmitajā februārī vienpadsmitos trīsdesmit viesnīcā "Mariona", 1132. numurā…

"Jā, tādi nu reiz mēs, ebreji, esam!" Grīns rūgti nodomāja. "Izdomāt sarežģītu kombināciju, riskēt ar cilvēkiem, lai iegūtu simtprocentīgi drošus datus, — un tajā pašā laikā nevis vienkārši gādāt par izpildītāju drošību, bet piedevām vēl sarīkot paralēlu operāciju. Tikai Dievs vien zina, kādu cenu šim mastodontam nācies maksāt par šo "apstiprinājumu"…

—  Jau no paša sākuma informācijas avots neizraisīja nekādas šaubas, ser.

—  Vai ar Amosu jau esat ticies? — tīši ignorēdams pēdējo piezīmi, Gordons apjautājās.

—  Jā, vakar vakarā.

—   Un operācijas detaļas precizējāt?

—  Jā, ser.

—   Vai vēlaties man ko jautāt?

—   Nē, ser.

—    TAS var notikt visur, tikai ne viesnicas numurā.

—   Tā arī būs, ser.

—    Labi, — Gortlons rūpīgi noglauda bikšu vīles. — Un vēl kāda problēma… Krievi stājušies sakaros ar musu uzticības personu Kopenhāgenā. Piedāvā mainīt Tišu pret to nelaimigo žurnālisti… Papildus vēl sola atklāt, kur slēpjas Abū Ismails no "Melnā septembra". Jums droši vien ir zināms, ka mūsu ļaudis jau sesto gadu nesekmīgi pūlas sadzīt viņam pēdas…

—   Cik šis priekšlikums ir nopietns, ser?

—   Tas ir pārrunu vērts.

—   Vai tas kaut kādā veidā attiecas arī uz mani?

—  Jā. Jo tieši jūs risinājāt sarunas ar amerikāņiem.

—  Jūs pieļaujat, ser, ka?…

—   Kad runa ir par izraēliešu dzīvību, es pieļauju visu! — Gordons atkal sakrustoja kājas. — Bet runa ir tieši par to. Krievi viņu nemūžam neizlaidīs no saviem nagiem, turklāt viņiem ir likumīgas tiesības tā rikoties. Un es negribētu, lai tā tas ari beidzas. Tāds fināls ir nevēlams arī politisku apsvērumu dēļ. Vai saprotat, par ko es runāju?

—  Jā, ser.

—  Jūsu priekšlikumi?

—   Nekādas plašās izvēles mums nav, — Grīns paraustīja plecus. — Ja KGB neblēdas, mēs iegūsim Tišu un terorista galvu piedevām. Visparastākais darījums, ser. Tiesa, ne bez zaudējumiem. Kā jūs pareizi pieminējāt, sarunas ar CIP risināju es. Un tātad tieši es viņu acīs zaudēšu uzticību, vārdu sakot — cietīšu pilnīgu sakāvi.

• — Kā viņi uzzinās, ka Maļcevu nodevāt tieši jūs? — Gordona balss pēkšņi kļuva pieglaimīga.

—   Mēs, ser, — ar pūlēm valdīdams dusmas, Grīns precizēja. — To izdarīsim mēs, Mossads. Un, protams, ka viņi to uzzinās. Ja ne cits, tad par to parūpēsies krievi.

—   Un kāds ir jūsu viedoklis?

—   Es šādu rīcību neatbalstu, ser.

—  Jums viegli runāt, — Gordons pagrozīja plecus.

—    Palūgšu paskaidrojumu, ser! — Grīns pūlējās savaldīties. — Kā saprast jūsu mājienu? Es neesmu algotnis, bet

gan tāds pats ebrejs kā jūs, un ja maniem vecākiem bija…

—  Jūs mani pārpratāt, Grīn! — Gordons saviebas. —Ja jūs zinātu, kā esmu noguris no šiem nebeidzamajiem kompleksiem! Ar katru jāapietas kā ar nez kādu lielvalstu sūtni. Es runāju pavisam ko citu: jūs sev par laimi dzīvojat tālu no Izraēlas un esat atpestīts no nepieciešamības vārīties tai ārprātīgajā politisko kaislību grāpī… — Gordons izņēma sniegbaltu kabatlakatu un skaļi nošņauca degunu. — Arī man negribas bojāt attiecības ar amerikāņiem. Un tieši tāpēc jau jūs ari esat šeit. Un es jums jautāju: vai ir vēl kads trešais variants?

—   Kā jūs to domājat?

—   Tāds variants, lai mēs dabūtu atpakaļ Tišu, bet šī. dāma; hm… kā lai to pasaka… lai tā kundzīte neciestu? Ar noteikumu, ka pirmā prasība uzskatāma par galveno.

—  Jāpadomā.

—    Domājiet, — Gordons pamāja. — Bet tikai, neizejot no šīs telpas. Un ne ilgāk par desmit minūtēm.

—   Kāpēc tāda steiga?

—Ja es būtu Andropovs — es jums noteikd to paskaidrotu.

—   Kas krieviem paziņos mūsu atbildi?

—    Tā pati persona, ar kuras starpniecību viņi stājas ar mums sakaros.

—   Kas ir šis cilvēks?

—   Rakstnieks. Esejists.

—   Izraēlietis?

—   Dies' pasarg!

—   Ebrejs?

—   Jā. Dānijas pilsonis. Visnotaļ cienījams cilvēks. Starp citu — daudz netrūka, būtu saņēmis Pulicera prēmiju.

—    Tik cienījams cilvēks, ka KGB izdevies atklāt viņa sakarus ar Mossadu?

—   Nekādu sakani nav, Grīn! Viņš vienkārši ir draudzīgās attiecībās ar mūsu vēstnieku Kopenhāgenā, un krieviem tas, protams, ir zināms.

—   Sakiet, vai tā būs klasiska apmaiņa?

—   Kādā ziņā?

—   No vienām rokām otrās?

—  Nedomāju vis… — Gordona skatiens tagad bija vērsts kaut kur virs Grīna galvas. —Tišs atrodas izmeklēšanas izolatorā Maskavā. Bet tā dāma — Prāgā. Kā vienmēr rodas savstarpējo garantiju problēma…

—   Parasti piekāpjas tā puse, kura piedāvā maiņu.

—   Nu, un tad?

—Ja nu mēs viņiem par apmaiņas vietu piedāvātu Prāgu?

—   Viņi piekritīs, — Gordons pamāja.

—   Un kur tad problēma?

—   Es tam nepiekritīšu.

—   Kāpēc ne, ser?

—    Tādas akcijas mēdz rikot neitrālā teritorijā. Tiša atbrīvošana būs graša vērta, ja viņu mums atdos Cehoslovakijā. Krievi atdos, čehi pievāks… Un ko tad mēs darīsim, sūdzēsimies ANO? Nu, bet par to dāmīti — tikko viņi uzzinās, kur viņa slēpjas, ar to pašu būs cauri. Ne gailis pakaļ nedziedās!

—   Tātad apmaiņai jānotiek neitrālā teritorijā?

—  Tas ir vienīgais pieņemamais variants. Zviedrija. Austrija. Šveice.

—    Labi. Taču tik un tā es nepiekrītu. Atdot krieviem Maļcevu nozīmē iespļaut CIP sejā.

—   Nu, nu, tikai bez patosa!

—  Jums tikpat labi kā man zināms, ka izlūkdienestā tādu rīcību nepiedod!

—    Ne tikai izlūkdienestā! — Gordons nomurmināja.

—    Ser, nešaubos, ka bijāt visu izlēmis jau pirms manas ierašanās, — Grīns noplātīja rokas. — Kāpēc gan mēs velti tērējam laiku?

—    Pieņemsim, Grin, ka jūs strādājat KGB un esat tur persona, kas atbild par šo darījumu… — iespiedis zodu plaukstā, Gordons ar neslēptu interesi vēroja, kā uz tādu pieņēmumu reaģē viņa ASV rezidents. — Vai jūs piekristu apmaiņai neitrālā valstī?

Grīns mirkli domāja, tad noteikti papurināja galvu.

—   Nē, ser.

—   Kāpēc?

—   Baidītos palikt ar garu degunu. Man šķiet, ka jūsu galvenais mērķis ir par katru cenu izdabūt no Krievijas jūsu cilvēku — un šis mērķis ir tik acīmredzams, ka krievi to tūdaļ sapratīs. Un atteiksies.

—Jā, bet tikai tādā gadījumā, ja būs pārliecināti, ka taisāmies viņus apvest ap stūri.

—   Un vai tad mēs netaisāmies?

—   Vai jūs varat atcerēties kaut vienu gadijumu, kad mēs kādu no saviem tautiešiem būtu pametuši likteņa varā, Grīn?

—   Ideoloģija nav mana stiprā puse, ser!

—   Tā nav ideoloģija! — Mossada vadītājs piepeši pacēla balsi un pirmo reizi sarunas laikā pārgāja uz ivritu. — Pie velna, kāds tam sakars ar ideoloģiju! Mēs patiešām esam drošības dienests! Un ievērojam nacionālās prioritātes! Beznosacījumu reflekss apstākļos, kad norisinās nemitīga cīņa par izdzīvošanu. Nekā citādi nemaz nevar būt! Un krievi to ļoti labi zina. Tāpēc viņi piekritīs mūsu variantam. Viņiem ir jāpiekrīt! Jo vairāk tāpēc, ka, acīmredzot, šī dāma viņiem ir ārkārtīgi nepieciešama. Bet ja KGB kāds ir ļoti, nu, tik briesmīgi vajadzīgs, man, vecam Galicijas ebrejam, tūdaļ mostas aizdomas, ka mūsu bagātie sabiedrotie būs gatavi maksāt divas, trīs vai pat simt reizes vairāk, lai tikai viņu ienaidnieku vēlmes nepiepildītos. Mēs jau tā esam CIP labā izdarījuši pietiekami daudz. Lai nu tagad pacenšas arī paši. Lai izdomā kādu gājienu un paši savām rokām izrauj to meitieti no sprikstīm, kādās tas nonācis. Galu galā mūsu puisis krievu ķetnās nonāca, pildot viņu pasūtījumu…

—Jā, bet mēs to nedarījām nesavtīgi, — Grīns atgādināja. — Par to mēs saņēmām konkrētu informāciju.

—   Tas nav samērojams, Grīn: lai cik svarīga informācija, tā neatsver mūsu jaunekļa dzīvību! — Gordons saknieba plānās lūpas. — Un es vēlos, lai viņi to saprastu.

—   Tā arī pateikt?

—Jā. Mēs allaž esam gatavi viņiem izlīdzēt. Taču Andropova izvirzītie noteikumi ir jāizpilda: gan Tišs, gan Maļceva tiek izvesti uz neitrālu valsti. Tur notiek godīga apmaiņa, un līdz ar to Mossads vairs nevienam neko nav parādā. Bet tas, kas var atgadīties šīs apmaiņas laikā vai pēc tās, mani neinteresē. Galvenais, ka KGB mums neko nevarēs pārmest, mums viņi nekādas pretenzijas nevarēs izvirzīt.

—   Bet kā ar CIP pretenzijām, ser?

—   Par tām es jums pats apjautāšos. Tieši pēc četrdesmit

astoņām stundām. Sazinieties ar Volšu. Izskaidrojiet viņam, kāda ir situācija, pasniedziet to visu sirdi aizgrābjošā gaismā! Stāviet kaut uz galvas! Aizmiglojiet viņam acis, vārdu sakot, dariet, ko gribat, bet panāciet, lai starp mums un amerikāņiem nerastos nesaprašanās plaisa. Saprotiet, Grīn, šis notikums var izraisit pamatīgu skandālu. Padomājiet tikai: Izraēlas izlūkdienesta virsnieks miera laikā iet bojā KGB moku kambaros. Rodas jautājums, ko tad īsti viņš darīja Polijā? Aizsargāja Izraēlas nacionālās intereses? Uzglūnēja Arafatam?… Gan jau avīžnieki noskaidros patiesību. Jo sevišķi tāpēc, ka krievi viņiem ar prieku palīdzēs. Pēdējā laikā viņi ir pieņēmušies prātā un par brīvu izdala ne tikai "kalašņikovu", bet ari informāciju "no drošiem avotiem". Un tad visa pasaule uzzinās, ka Mossads ir CIP labā veicis melno darbu, ka amerikāņi, negribēdami smērēt rokas, ir mūs elementāri nolīguši kā visparastākos gangsterus… Un jūs nevienam nevarēsiet izskaidrot, kāpēc mēs to darījām, vai ne, Grīn? Patieso iemeslu atklāšana nozimētu ka. tastrofu, grandiozu skandālu, kurš novestu pie mūsu valdības krišanas. Bet to nu es nevēlos, Grīn, jo man mūsu valdība patīk. Tas tad arī būtu viss.

—   Es jūs saprotu, ser, — Grīns sacīja un piecēlās.

—   Varbūt tomēr kaut ko iedzersiet?…

20. nodaļa

Prāga. Katoļu klosteris.

1978. gada janvāris.

Pēc solītajām divām stundām māsa Anna neatgriezās.

Aiz logiem pamazām sabiezēja krēsla, bet viņas vēl aizvien nebija. Ar visām kājām ierāpusies gultā un pievilkusi ceļgalus pie zoda, es stīvi blenzu sīkā punktiņā uz baltās sienas mazu gabaliņu virs krucifiksa — bēdīgā pieminekli, ko bija atstājis kāds neapdomīgā pikējumā galu ņēmis knislis, — un nekādi nespēju piespiesties, lai pievērstos kaut kam citam (kaut gan, ja tā padomā, kā es šai akmens maisā būtu varējusi pasteidzināt laikarata bruņurupuča gaitu?). Ateiste, kas

nododas kvēlām lūgšanām? Bestselleru cienītāja, kas gremdējas Bībeles lappusēs? Izšuvēja pie rokdarbu rāmja?…Un tikai kā skatītāja no malas vēroju sīvo divkauju, kas norisinājās starp manu jau krietni sapluinīto pašsavaldīšanos un paniku, kas aizvien vairāk pieņēmās spēkā.

Es sasprindzināti ieklausījos neskaidrajās balsīs un soļos, un, kaut arī šais skaņās nebija nekā neparasta vai dīvaina, tomēr ar katru mirkli mans nemiers pieauga un man ap sirdi kļuva aizvien draņķīgāk. Manas smadzenes bija aptrulušas, un es arī vairs nepaļāvos uz loģiskiem secinājumiem, bet tikai cik iespējams vērīgāk centos ieklausīties intuīcijas miglainajos mājienos. Un jo vairāk es tajās ieklausījos, jo tizlāk jutos. Kad celle satumsa pavisam un melnais punkts, uz kuru, acis nenovērsdama, biju blenzusi, izpletās pa visu sienu, es, negribēdama pavisam zaudēt sajēgu, iededzu petrolejas lampu ar stikla kupolu, taču, ieraudzījusi uz sienām spocīgās ēnas, ko meta manas arestantes gultas galvgalis, kritu vēl lielākā panikā.

Pēc maniem aprēķiniem jau bija vismaz pusstunda pāri parastajam laikam, kad cellē mēdza ienest vakariņas. Tā kā pulksteņa man nebija, laika izjūta mani varēja ari pievilt, toties izsalkuma sajūta — nemūžam. Jo nenoteiktāka vērtās situācija, jo izmisīgāk dumpojās mans nebeidzamo baiļu un neierastā veģetāriska uztura izmocītais kuņģis.

Pēkšņi atcerējos uz oglēm brūni apcepināto Argentīnas steiku piezīmju klades biezumā, ar kādu Jūdžins mani cienāja Buenosairesā. Ari toreiz uz mūsu galda dega petrolejas lampa. Kaut gan nē — tā bija parasta stearīna svece, ievietota svečturi, kas bija veidots kā lampas imitācija. Tā meta sārtu, ļoti klusinātu un nomierinošu gaismu. Un viss šajā gaismā izskatījās rožains — apmeklētāju sejas, galdauts, saritinātās salvetes, ēdiens, ko mums pasniedza… Es tik skaidri saskatīju Jūdžina smejošo seju un viņa slaidos pirkstus, kas no apzeltītās "Benson and Hedges" paciņas vilka ārā cigareti, ka pasniedzos un vieglītēm pieskāros viņa delnas locītavai.

—   Ko teiksi, mīļā?

—   Neko, es tikai skatos uz tevi.

—   Ēd taču, tu esi izsalkusi, — viņš mudināja.

—   Kā tu zini, ka esmu izsalkusi?

—    Es to jūtu.

—   Kā?

—   Tu klabi! Laikam taču no bada…

—     Ko tu tik atkal neizdomā! Kā gan es varu klabēt,

mulkīt!

i >

—     Dzirdi? Patiešām klab! — Un Jūdžins pieliecās man tuvāk, un es tikai tagad pamanīju, ka degungals un vaigi ap nāsim viņam nosēti ar nedaudziem, toties prāviem vasarraibumiem. — Paklausies pati…

Es nodrebēju, atvēru acis un izdzirdēju, ka pie durvīm klauvē. Pareizāk sakot, tā pat nebija klauvēšana, bet drīzāk tāda kā klusa skrāpēšana, it kā maza pelīte mēģinām krimst ozolkoka parketu.

Ļoti klusiņām piecēlos no gultas, sataustīju čības, piezagos pie durvīm un, piespiedusi ausi aukstajam kokam, ieklausījos.

Viņā pusē kāds turpināja skrabināties, bet es tā arī nespēju saņemties, lai noprasītu: "Kas tur ir?"

—     Atveriet, — saklausīju apslāpētu čukstu. — Tā esmu es, māsa Anna!

Cenzdamās nerībināt aizbīdni, atvēru durvis, un cellē ieslīdēja melna ēna.

—   Kas noticis?

—   Un jūs vēl prasāt!…

Vai nu drebelīgās gaismas dēļ, ko meta petrolejas lampas plandošā liesmiņa, vai arī daudzo, viņai tik negaidīti uzkrauto rūpestu dēļ māsas Annas parasti tik bālā seja tagad bija dzeltena kā griķu medus.

—    Svētais tēvs mirst, — viņa nomurminja. — Viņa stundas ir skaitītas, viņš jau iebaudīja svēto vakarēdienu. Visu šo laiku es ne uz mirkli nevarēju viņu atstāt. Viņš mirst tik grūti, māsa…

Saņēmusi rokas lūgšanā, viņa kaut ko latiniski murmināja, neatlaidīgi vērdamās krucifiksā, bet es klusēju, jo, pirmkārt, viņa man neko nejautāja, un, otrkārt, ko gan es būtu varējusi sacīt? Man, protams, bija ļoti žēl jaukā, sirsnīgā vecīša, kas grūtā brīdī bija devis man pajumti (kaut, teikšu godīgi, es centos neprātot, kādu motivu dēļ viņš bija ielaidis tādu čūsku zem klostera tumšajām velvēm). Taču tobrīd mani egoistiski satrauca citas problēmas, un ļaunākais bija tas, ka mani pat nemocīja sirdsapziņa par savu dvēseles raupjumu un bezjūtību. Es tikai drudžaini centos izdomāt, kādas sekas varētu izraisīt tā vienīgā cilvēka drīzā nāve, kurš, kā es pamatoti pieļāvu, par mani zināja vairāk nekā to atklāja. Visbriesmīgākais bija tas, ka pārtrūka vienīgā saikne starp mani un tiem, kuri varbūt tomēr reiz spētu mani izpestīt brīvībā. Pati biju pārliecinājusies, ka svētajam tēvam piemīt spēja gari un plaši izrunāties, un tomēr neizpaust ne mazāko informāciju, tāpēc es ne mirkli nešaubījos, ka pat, gulēdams uz nāves cisām, viņš māsai Annai neizpļāpās neko lieku. Un man pat zobi iesmeldzās, iedomājoties, cik bezcerīgā strupceļā tagad nonākušas manas nākotnes izredzes.

"Ko man tagad iesākt?" es drudžaini prātoju, noraudzīdamās uz māsu Annu, kas vēl aizvien, pie krucifiska stāvēdama, kustināja sausās lūpas. "Palikt te vēl kādu laiku, kamēr visa šī jezga pilnīgi noklusis? Tas bija bīstami! Svētā tēva mirstīgās atliekas droši vien būs jāatrāda laicīgās varas pārstāvjiem. Nav izslēgts, ka uzradīsies arī policija. Tā taču ir viņu iemīļotā funkcija: neizlaist nevienu no šīs pasaules, pirms viņi nav pārliecinājušies, ka aiziešana nav bijusi vardarbīga. Tātad jābēg? Bet uz kurieni? Bez adreses, bez naudas, neprotot valodu…"

Klosteris man aizvien vairāk sāka atgādināt kuģi, kas avarējis atklātā jūrā un tagad lēnām grimst dzelmē. Bet pati es jutos kā pasažiere, kas nespēj ne palikt uz bojā ejai nolemtā kuģa, ne mesties peldus, jo aizpeldēt līdz krastam nav ne mazāko cerību.

Sapratu, ka tieši tagad, šai mirklī, man ir par kaut ko jāizšķiras, jāpieņem kāds lēmums! Galvenais — bezcerīgi nesaļimt kā nelaimes čupiņai, saņemt sevi rokās, izdomāt kaut ko jēdzīgu un sākt rīkoties… Taču neviena sakarīga doma man nenāca prātā ne lūdzama. Gaužām miglaini apjautu pat to, ka esmu nonākusi slazdā, no kura nav izejas.

Atpakaļ īstenībā mani atsauca māsas Annas čuksti:

— Jums ir bīstami te palikt…

Pie sevis nodomāju, ka vēl taču viņai nav nekāda iemesla runāt čukstus. Laikam jau, domās atvadīdamās no svētā tēva, viņa pie reizes apstaveja ari mani.

—  Jā gan, jūsu vietā es teiktu to pašu.

—   Nezinu, kādi apstākļi jūs uz šejieni atveduši…

—   Es varētu jums to pastāstit…

—   Nē, nē! — māsa Anna spēji izstiepa rokas ar delnām uz priekšu un viņas dzeltenajā sejā atspoguļojās tāda izteiksme, it kā es būtu viņu uzaicinājusi samīdīt kājām Krustā sistā tēlu. — Dvēseles glābšana ir ļoti personiska, citiem par to nav nekādas daļas…

Vīrišķā paskata māsa Anna, kas vēl vakar likās tik nesatricināma, tagad atgādināja visparastāko kluksti kruzuļotos svārkos, kas ugunsgrēka laikā pilnā kaklā gatava vaimanāt par sirdij dārgajām ģimenes fotogrāfijām, bet ne soli nepaspers, lai glābtu tās no liesmām.

—    Lai nu paliek mana dvēsele! — es teicu. — Šobrīd mani interesē tikai un vienīgi miesas glābšana. Šī vārda bioloģiskajā nozīmē.

—   Es jūs nesaprotu… — viņa nomurmināja.

Skaidrs, ka daudz vienkāršāk būtu pasūtīt šo bezpalīdzības iemiesojumu pie visiem velniem, aizslēgt durvis un palikt vienatnē ar savām drūmajām domām. Taču es kā vilks, kas iedzīts ar karodziņiem norobežotā teritorijā, instinktīvi jum, ka šī salauztā, neatsaucīgā un gaužām aprobežotā sieviete ir mana vienīgā cerība uz glābiņu. Pareizāk sakot — ceribu ēna. Ja man tobrīd kāds būtu pajautājis, kādu es iztēlojos iedomāto glābiņu, es droši vien būtu neziņā atbildējusi: kā gan es to varu zināt?! Ja nemāki peldēt, bet tomēr negribi noslīkt, vispirms ir jāpieķeras kādai mucai vai dēlim, un rikai tad jāgudro, kā tikt

līdz krastam. Šķietami bez kāda konkrēta sakara, man atmiņā

> ' i

pēkšņi uzpeldēja neaizmirstamā jezuīta Pjotra Petroviča melnbaltais tēls, viņa atpakaļ noglaustie palsie mati un bargā pratināšanas maniere. Tas bija kā apskaidrība. Klusībā pateikusies nelaiķa KGB apakšpulkveža bezmiesas garam par viņa neiznīcīgo mācību, satvēru māsu Annu aiz pleciem, spēji sapurināju viņas smagnējo augumu un kā izbadējies vanags pārliecos viņas izbiedētajai sejai.

—  Kas vēl bez svētā tēva un jums zina, ka atrodos šeit? Ātri!

—   N-nezinu.

—   Zini! — es uzbrēcu. — Kas?!

—  Nu, varbūt kādas pāris māsas, — viņa drebošām lūpām nočukstēja.

—   Ko viņas zina?

—  Neko sevišķu… Ja nu vienīgi to, ka cellē iemitinājusies kāda sieviete, kas nekad no tās neiziet… Mēs neesam ziņkārīgas, māsa.

—   Vai viņas iet uz pilsētu?

—   Reizēm.

—   Kādā vajadzībā?

—    Lai iepirktu produktus, nokārtotu šādus tādus saimniecības jautājumus… — māsa Anna izskatījās tik nevariga un salauzta, ka pat nemēģināja izrauties no mana grābiena.

—  Vai viņām tur, ārpusē, ir draugi? — es pamāju uz logu, pa kuru mēdza ielūkoties vienīgi kapsētas vīksnas.

—   Par ko jūs runājat?

—   It kā jūs pati nesaprastu…

—   Nē, es nesaprotu.

—   Vai vīrieši viņām ir?

—   Nezaimojiet! — pirmo reizi improvizētās pratināšanas laikā māsas Annas intonācijā pazibēja zināms dzīvīgums. — Šīs sievietes sevi veltījušas Dievam.

—    Vai svētais tēvs jums par mani ir kaut ko stāstījis?

—   Nē.

—   Gluži neko?

—   Tikai to, ko es jums jau teicu, un vēl to, ka jūs pēc iespējas mazāk vajagot traucēt. Es tā ari darīju, māsa.

—   Vai pa šo laiku, kamēr šeit atrodos, kāds no ārienes ir par mani apjautājies?

—   Nē.

—   Varbūt pie jums ir bijusi policija?

—   Nē.

—    Tad kāpēc jūs esat tik satraukta, māsa Anna? — es nedaudz atslābināju savu tvērienu, un mazliet atvirzījos no viņas dzeltenās sejas. — Kāpēc tāda steiga? Un kāpēc mana turpmākā uzturēšanās klosterī jums šķiet bīstama?

—    Tāpēc, ka es nojaušu, kas jūs esat patiesībā, — viņa, acis nodūrusi, atbildēja.

—   Ak tā? — man aizrāvās elpa. —Jūs nojaušat? Kaut ari jums nav nekādas informācijas? Bet varbūt jūs mani uzskatāt par kādu citu, nevis par to, kas esmu īstenībā?

—   Nē, nē, — māsa Anna gurdi atgaiņājās. — Esmu gandrīz pārliecināta, ka mans pieņēmums ir pareizs. īsi pirms nākšanas šurp svētais tēvs man sacīja, ka…

—Jūs taču tikko apgalvojat, ka viņš par mani neko neesot teicis!

—    Es nemeloju, viņš tiešām neteica… — piepeši viņas dzeltenā seja atplauka samocītā smaidā. — Runa bija par ko citu… Bet es savā prātā to visu sasaistīju, un, kā rādās, neesmu kļūdījusies…

—   Par ko jūs runājat, māsa? — sapratusi, ka pienācis pats svarīgākais bridis, nolēmu tik veiksmīgi iesākto pratināšanu turpināt ar spīdzināšanas metodēm un vēlreiz sapurināju viņas gaļīgos plecus. — Ko jūs tur melšat?

—    Svētais tēvs man pateica… paroli, — viņa, smagi nopūtusies, izdvesa.

—   Ko-o?!

Vulgārā laicīgās pasaules jēdziena "parole" nesaderība ar dievbijīgo, no šīs zemes lietām tik bezgaltālo māsas Annas tēlu bija ne tikai kliedzoša — tā bija līdz smieklīgumam samākslota un tai piemita gandrīz vai operetiska nokrāsa. Bija tā, it kā simfoniskā orķestra diriģents būtu nostājies pie pults, tērpies džinsos un sporta krekliņā. Un tomēr es viņai tūdaļ noticēju.

—   Kādu paroli, māsa?

—   Paroli, ko šis cilvēks pateiks.

—   Kāds cilvēks?

—   Nezinu… — viņa caur pieri pašķielēja uz manu pusi. — Viņš atnākšot un man kaut ko pateikšot. Un tad man viņam jāpasaka parole.

—    Pasakiet to man, — es pieprasīju, domās jau kavēdamās citur.

—   Es jums to neteikšu… — Anna saudzīgi noņēma manas rokas no saviem pleciem. — Pat tad ne, ja es to gribētu. Es zvērēju pie krucifiska, māsa…

—   Labi, nesakiet ar, man tā nav vajadzīga! — es nomurmināju.

—  Viņš to pateica, un es sapratu, ka tas viss ir saisdts ar jums… — tagad viņa pielieca savu seju manējai. — Un šis cilvēks šurp atnāks jūsu dēļ. Cita iemesla taču nav… Un tad nu es nolēmu, ka būs drošāk, ja jūs noslēpsieties kaut kur citur, kādā labākā vietā. Bet kad pēc jums atnāks, es tam cilvēkam pateikšu, kur jūs atrodaties… Nu, vai neesmu labi izdomājusi?

—  Jā, esat gan.

—  Jums man jāuzticas, māsa.

—   Es saprotu.

—     Pēc kādas stundas vai mazliet vēlāk mēs gaidām mašīnu no veļas mazgātuves: šodien ir trešdiena — trešdienās mēs nododam mazgāt veļu. Mašīna iebrauks tieši pagalmā, un jūs, tajā paslēpusies, atstāsiet klosteri. Es iekāpšu šofera kabīnē, bet jūs — kravas kastē, starp veļas groziem. Es pati jūs aizvedīšu uz drošu vietu un tur atstāšu…

—   Pirms dažām stundām jūs teicāt ko citu.

—   Pirms dažām stundām es vēl cerēju, ka svētais tēvs atlabs. Tagad varu paļauties tikai uz sevi.

—   Vai jūs šo plānu pati izdomājāt?

-Jā-

—   Vai kaut ko tādu jau esat darījusi?

—   Nē.

—   Un jūs nebaidāties?

—   Nē.

—   Kāpēc jūs to uzņematies? — es klusi apvaicājos. —Jūs taču zvērējāt izdarīt tikai vienu — nosaukt paroli. Jūs pat nezināt, ka es tāda, kā un kāpēc esmu šeit nokļuvusi, kāpēc esmu spiesta slēpties…

—   Man tas arī nav jāzina, māsa. Tas ir lieki. Redziet, — un Anna smagi nopūtās, — arī es esmu grēciniece.

—  Jūs?!

—   Jā, es, — viņa nodūra galvu un turpināja, mani vairs neuzlūkodama. — Tas cilvēks, kura svētā dvēsele pašlaik pošas ceļā uz paradīzi, ir vienīgais vīrietis pasaulē, kuru esmu mīlējusi. Četrdesmit gadus… Visu manu mūžu… Viņa dēļ es darīju visu… Un darīšu arī turpmāk…

—   Vai viņš to zināja?

—   Iespējams. Bet ja arī zināja, nekad to neizrādīja. Viņš patiesi kalpoja Dievam, bet es grēkoju…

—   Kā, māsa?

—    Es izlikos, ka kalpoju Dievam, bet īstenībā pielūdzu mirstīgo…

21. nodaļa

Ņujorka. La Gardia lidosta.

1978. gada 14. janvāris.

… Ģērbies izbalojušos džinsos un apbružātā, ar kažokādu oderētā ASV gaisa spēku ādas jakā, virs kuras rēgojās bieza pelēka rupja adījuma svītera apkakle, Jūdžins Spārks izskatījās gluži kā lielo kravas treileru šoferis, kurš dodas uz Amerikas otru malu, lai pārvestu jaunu mašīnu. Tiesa, tas, kurš būtu tā nospriedis, drīz vien pārliecinātos, ka ir maldījies, redzot, cik pašpārliecināti šis slaidi noaugušais gaišmatis dodas pie reģistrācijas letes, kur pulcējās reisa Ņujorka — Maiami pasažieri, un simpātiskai meičai ar aviosabiedrības "Pidment" firmas emblēmu pie tumšzilās žaketes pasniedz savu biļeti.

Apveltījusi kārtējo pasažieri ar dežūrsmaidu, meiča pārlaida skatienu biļetei, tad pacēla acis un nočivināja:

—   Kinga kungs, lūdzu atvainot, bet pirmās klases pasažieri reģistrējas pie divdesmit pirmās letes…

Jūdžins, paraustījis plecus, pārmeta brezenta somas siksnu pār plecu un devās uz termināla pretējo galu. Paspēris dažus soļus, viņš vārda tieša nozīmē uzgrūdās plikpaurainam, pelēkā putekļu mētelī ģērbtam vīrelim ar smieklīgi atlupušām ausīm. Svešinieka strupajos pirkstos rēgojās saspaidīta cigarete bez filtra.

—    Šķiet, visa pasaule iesaistījusies cīņā pret smēķēšanu,

—   viņš aizsmacis nosēca, pastiepdams cigareti uzjūdžina pusi.

—   Stāvu te jau pusstundu kā ubags pie baznīcas durvīm un velti pūlos no tiem stulbajiem tūristiem izlūgties kaut uguns dzirkstelīti. Dieva dēļ, iedodiet piesmēķēt, jaunais cilvēk!…

Jūdžins iebāza roku jakas sānkabatā, sataustīja šķiltavas un uzšķīla tās svešajam pie degungala.

—   Nekavējoties piezvaniet uz mājām!— dedzīgais smēķētājs klusiņām nomurmināja, tad atkal atliecās taisni un plati pasmaidīja, atsegdams žilbinoši balm zobu rindu. —Jūs mani izglābāt no nikotīna bada, jaunekli! Atcerieties — mēs šo zemi nemūžam nebūm iekarojuši, ja no amerikāņu leksikona būtu svītrojuši vārdu "tabaka".

Jūdžins steigšus šķērsoja terminālu, piegāja pie brīva taksofona un, iemetis automāta spraugā divdesmit piecu centu monētu, uzgrieza septiņus ciparus.

—    Sabiedrība "Trinity corporation", — klausulē nodūdoja sievietes balss.

—    Te Rafertijs Kings, kundze… —Jūdžins uzgrieza aparātam muguru un, pieturēdams klausuli ar plecu, aizsmēķēja. — Vai Mērdoka kungs ir uz vietas vai atkal aizlidojis uz Sandjego?

—   Tūdaļ paskatīšos. Nenolieciet klausuli, Kinga kungs…

Pauze, kas ilgas kādas piecpadsmit sekundes, aizpildīja

regtaima "Zilais karuselis" pirmās divas taktis. Tad klausulē ieducinājās Volša balss.

—   Kur tu esi?

—   Lidostā.

—   Vai pēc pusstundas vari būt pie Kera?

Jūdžins paskatijās pulkstenī. Bija gandrīz priekšpusdiena.

—   Es nokavēšu lidmašīnu.

—   Uzskati, ka jau esi to nokavējis.

—   Braucu…

Runa bija par vienu no CIP konspiratīvajiem dzīvokļiem (tādu bija simtiem), kas bija iekārtots Dienvidbronksā, viduvējā viesnīcā "Dunkan". Tas bija parasts vienistabas numurs ar minimālām ērtībām, kuru pastāvīgi irēja kāds no "firmas" līdzstrādniekiem. Pēc leģendas šis cilvēks bija vai nu transporta kantora darbinieks, vai koledžas pasniedzējs, vai reklāmas biroja dizainers. Apmēram reizi pusgadā numurā ievācās jauns iemitnieks. Mainījās vārds un nodarbošanās, taču viena detaļa allaž palika nemainīga: īrētājs dzīvoja vai nu Baltimorā, vai Ankoridžā, vai vēl kādā tālā nostūrī, bet Ņujorkā bija ieradies veikt līgumdarbu, kas milzīgajā valstī, kurā katrs piektais iedzīvotājs sapņoja sākt tās iekarošanu tieši Ņujorkā, bija dabiski un pašsaprotami…

Pēc četrdesmit minūtēm Jūdžins piebrauca pie viesnīcas.

Pa čīkstošajām koka kāpnēm, ko ietvēra ļodzīgas margas, uzkāpis trešajā stāvā, viņš bez klauvēšanas atgrūda 317. numura durvis un nonāca šaurā istabiņā, kurā vienīgās mēbeles bija vienguļama gulta un rakstāmgalds ar lampu un vecmodīgu telefona aparātu. Gultā, salicis rokas aiz galvas, ar visiem apaviem gulšņāja Kriss Stjuarts, melnīgsnējs, miniatūra auguma vīrs, kurš bija pārsteidzoši līdzīgs Cārlijam Caplinam, trūka vienīgi ūsu birsdtes padegunē; Kriss bija CIP krievu nodaļas priekšnieka vietnieks un savā četrdesmit astoņu gadu vecumā skaidjās leģendāra personība, jo gandrīz piecus gadus bija nostrādājis Maskavā, būdams tur CIP rezidents un viens no trim operatīvajiem darbiniekiem, kuri uzturēja kontaktus ar pulkvedi Oļegu Peņkovski.

Redzēdams Jūdžinu ienākam, Stjuarts pat nepakustējās un vienā mierā turpināja pakšķināt savu melno cigāru, kas resnumā varēja sacensties ar tālskati.

—    Uz jums paskatoties, grūti noticēt, ka nepacietīgi gaidāt manu ierašanos, —Judžins noburkšķēja, novietojās aiz rakstāmgalda un aizsmēķēja kārtējo cigareti.

—   Tev taisnība, — Stjuarts pasmīnēja, neizlaizdams no mutes cigāru. — Neļauj izgulēties, draņķi tādi. Ir tik patīkami kaut uz pāris stundiņām izrauties no mūsu trakomājas. Klusi, mierīgi un, galvenais, — samaksāts pusgadu uz priekšu. Ja man būtu teikšana, pārceltos uz šo numuru pavisam…

—   Vai sen gaidāt?

—   Kādu trīs cigāru garumā, ne ilgāk…

—   Kas noticis, Kris?

—    Šis un tas, un vēl kaut kas… — Stjuarts atrūca, nemainīdams slīpenisko stāvokli un nelikdamies manām, ka prāvais pelnu strupulis no cigāra gala nobirst uz viņa pelēkās, no dārga auduma šūdinātās žaketes atloka. — Pirmais jaunums: tu uz laiku esi piepulcēts mūsu komandai.

—   Tātad es vairs neesmu drūmais solists?

—   Visi drūmie solisti atdusas Ārlingtonas kapsētā. Es taču tev teicu: būsim vienā komandā. Tāpēc dažas nedēļas tavs boss būšu es. Nu, beidzot saprati, vai ticēsi tikai tad, kad būšu tevi aizsūtījis pēc ģimenes picas?

Jūdžins klusēja.

—   Kas tev lēcies, puis? — Stjuarts pacēla galvu no spilvena un nolaida savas strupās, smagos zābakos ieautās kājas uz grīdas. —Vismaz rīta kafiju tu esi padzēris?

—   Gribēju dzert lidmašīnā.

—   Skaidrs… — Stjuarts atkal ieņēma horizontālu stāvokli. — Es pasūtītu, lai kaut ko atnes uz numuru, taču nav vērts: tik un tā tev drīz nāksies iedzert.

—   Vai tu tomēr nepaskaidrotu, kas noticis, Kris?

—   Pēc tavas protežē ir vispasaules pieprasījums, *— Stjuarts vīpsnāja. — Teikšu godīgi, pat es neko tādu neatceros piedzīvojis. Trīs pasaules labākie izlūkdienesti viņas deļ plūcas tā, it kā tā dāmīte zinātu, kas un kāpēc noslepkavoja Dž. F. K. Vai nav fantastiski!…

—   Vai vina ir dzīva?

5

—   Vai slikti gulēji, puis?

—Ja man jāatzīstas, tad pēc atgriešanās no Eiropas es vispār neguļu.

—   Bezmiegs un tādā garā … — Stjuarts smīkņāja.

—   Un tādā garā.

—   Tātad m neesi formā?

—   Un man ir jābūt formā?

—    Būtu vēlams.

—  Vai piedāvāsiet man spēlēt "Washington Capitals" komandā?

—   Ir iecerēts kāds darbiņš, mazo draudziņ. Volšs taču ar

> ' i

tevi pārrunāja tādu iespēju, vai ne?

—  Jā. Krievijā?

—   Prāgā.

—   Viņa vēl aizvien ir tur?

—   Un šķiet, ka drošā vietā.

—   Tikai šķiet?

—   Tu taču zini, ka ne jau mēs ar to nodarbojamies! — Kriss atteica. — Mūsu draugi apgalvo, ka vieta, kur viņa pašlaik noslēpta, ir pietiekami droša. Tomēr palikt tur ilgāk par dažām dienām ir bīstami…

—   Kas īsti tur notiek?

—    Prāga ir bloķēta, — Stjuarts, izpūtas zilpelēku dūmu mutuli, drūmi pavēstīja.

—   Bloķēta tādā mērā, ka?…

—   Jūdžin, netērē velti savu un manu laiku. Ja šie puiši saka, ka nevar viņu izdabūt no turienes ārā, tas nozīmē, ka viņi tiešām to nevar. Lai nu ko, bet tādas lietas viņi pieprot ne sliktāk par mums. Ja ne labāk.

—    Vai jūs mani izsaucāt, lai informētu par Mossada priekšrocībām salīdzinājumā ar mūsu firmu?

—   Vai tad tas nebija to vērts?

—   Vai varu būt brīvs, ser?

—   Nesteidzies… Arī mēs esam ieinteresēti šai pasākumā!

—   Par ko jūs runājat, Kris?

—    Redzi, šobrīd operācija jau pārsniegusi taktiskas operācijas ietvarus. Spēlē iesaistījušies ļoti lieli un nopietni onkuļi. Ļoti lieli, tici man uz vārda. Jo man negribas piesārņot tavas smadzenes ar lieku un bīstamu informāciju.

—   Es tomēr gribu riskēt un ar to iepazīties.

—   Uzskatīsim, ka puse darbiņa jau padarīta.

—   Kāpēc tikai puse?

—    Tāpēc, ka neesmu vēl nobriedis izklāstīt tev visu.

—   Un tālāk?

—   Saproti, Jūdžin, šīs sievietes drošība pēkšņi kļuvusi aktuāla ne tikai tev vien. Maļceva ir vajadzīga firmai, viņa vajadzīga man.

—   Kāpēc?

—    Šķiet, tas bija Dalless, kurš teica: "CIP vadības kabinetā drīkst atskanēt tikai viens jautājums: ko es jūsu labā vēl varu izdarīt, ser?"

—   Kaut arī te nav kabinets, atļaujiet jautāt: ko es jūsu labā vēl varu izdarīt, ser? *

—   Atslābināt muskuļus un savilkt smadzenes dūrē. Mūsu draugi ir darījuši, ko varējuši. Un pat vēl vairāk. Es te pāršķirstīju dažus dokumentus… Redzi, varu tev droši teikt: tie zēni ir taisīti no man nezināma materiāla. Viņu stils ir vienkārši satriecošs, mēs no viņiem daudz ko varam mācīties. Saku to tev tikai tāpēc, lai liktu pie sirds: mums jāpilda visi viņiem dotie solījumi.

Jūdžins pamāja.

—  Tas man patīk! — Stjuarts veikli kā trenēts vingrotājs pielēca kājās. — Tagad steigšus uzģērb kaut ko civilizētāku, ņem manu vāģi un šauj uz Ņūdžersiju. "Jeņķu bārs" Džefersonstritā. Tur tevi gaidīs kāds tavs paziņa. Aprunājieties, bet pēc tam tiksimies bodē, tur arī kopīgiem spēkiem pakustināsim smadzenes. Un veicigi, draudziņ, laika mums ir lidz ar nagiem.

Jūdžinam nenācās ilgi prātot, ar ko viņam lemts tikties "Jeņķu bārā". Grīns, kā vienmēr cienīgs un nesatricināms, sēdēja ar muguru pret virpuļdurvīm un koncentrēti apbrīnoja ledus gabaliņus, kas kusa biezās viskija glāzes dibenā.

—   Vai pievienosieties? — viņš klusi apjautājās.

—   Vai tad man ir izvēle? —Jūdžins atteica, nosēzdamies viņam pretī un pamadams viesmīlim.

—   Vai esmu izjaucis jūsu plānus?

—   Vai tiešām tas tik ļoti krīt acīs?

—   Ko vēlaties, ser? — apjautājās viesmīlis.

—   Kafiju ar pienu un sviestmaizi ar bekonu.

—   Neesat vēl brokastojis? —Mossada rezidents izskatījās spirgts, labi izgulējies un kā daždien cilvēks, kas laikus ieturējis pienācīgu rītišķi. Pat tad, ja Jūdžinam tas interesētu, viņš nekad nespētu iedomāties, ka Grīns vairāk nekā diennakti, acis neaizvēris, ir pavadījis lidmašīnās, caur divām Āfrikas un vienu Latīņamerikas valsti veicot visai sarežģīm pārlidojumu no Izraēlas uz Štatiem.

—   Jūs kaut ko gribējāt man teikt, Grīn?… —Jūdžins ieminējās, ar mājienu pateicies viesmīlim, kurš nolika viņam priekšā pasūtītās brokastis. — Es jūs klausos.

—   Vispirms, ja jums tas vēl nav zināms, gribu uzsvērt, ka šo tikšanos ir sankcionējusi jūsu priekšniecība… — Grīns iztukšoja viskija glāzi un vērigi uzlūkoja Jūdžinu.

—    Krievi maniem bosiem izteikuši priekšlikumu jums zināmās operācijas laikā sagūstīto cilvēku apmainīt pret mūsu kopīgo paziņu…

Jūdžina sejā nepārmainījās ne vaibsts, viņš tikai uz mirkli pārstāja košļāt kumosu.

—   Vai jūs nevarētu atkārtot pēdējo frāzi?

—   Kāpēc? Jūs taču visu ļoti labi dzirdējāt.

Grina sejas izteiksme bija mierīga un mazliet skumja.

Gluži nevietā un nelaikā Jūdžins pirmo reizi viņu pazīšanās laikā nodomāja, ka viņa sarunu biedrs patiesi izskatās pēc ebreja.

—Jūs zināt, kā sauc tādu rīcību?

—    Zinu. Taču jums jāsaprot, ka to neizlemju es. Tā nav mana ideja. Un nepavisam — mans untums. Šis jautājums ir izlemts galvgalī. Tas ir jūsu un manu priekšnieku lēmums. Ja jums nepieciešama emocionāla izlādēšanās, varat iešļākt man sejā savu kafiju. Rēķinu par uzvalka tirīšanu piesūtišu savam bosam.

—   Vai jūs vienmēr esat tik pretimnākošs?

—      Tikai tad, ja jūtos vainīgs. Un ja tā nav mana vaina.

—   Tad labāk es savu kafiju izdzeršu. Bet jūs man tikmēr izstāstiet par šo ieceri sīkāk. Ceru, ka šis stāsts būs tikpat asprātīgs, kā jūsu nodoms atņemt man vienīgo sievieti, kuru vēlos apprecēt.

—    Neesmu pilnvarots apspriest darījuma politiskos aspektus. Mans uzdevums — iepazīstināt jūs ar mūsu apsvērumiem šai jautājumā. Galīgā plāna izstrādāšana un īstenošana paliek jūsu ziņā. Jūsu vīri sarunās pārstāvēs arī maras firmas intereses. Kā redzat, mēs jums neierobežoti uzticamies.

—    Un ar ko nodarbosies jūsu vīri? Plānos kārtējo sešu dienu karu par amerikāņu nodokļu maksātāju naudu?

Grīns atturīgi pasmaidīja.

—    Principā šai operācijā var tikt iesaistīti arī mūsu viri, bet tikai zināmās robežās, kuras arī šai gadījumā nenosaku

es…

Jūdžins pamāja un vienā kumosā nokoda pussviestmaizes.

—   Viss, kas mums šai sakarībā būtu sakāms, ieskaitot papildinformāciju, ir ierakstīts kasetē… — un Grīns izvilka no kabatas mazu diktofona kasetiti, rūpīgi pārsedza to ar salveti un pastūma sarunu biedra virzienā. Jūdžins vēlreiz pamāja, paņēma salveti, noslaucīja lūpas un nevērīgi iemeta to pelnu traukā.

—   Tas tad arī būtu viss, ser, — Grīns noplātīja rokas, kā atvainodamies, ka tikšanās bijusi tik īsa.

—   Man ir vēl viens jautājums, ser, — Jūdžins sacīja, no lielās māla krūzes iedzēris kafijas malku. — Tātad jūs oficiāli izstājaties no spēles?

— Tas izriet no tā, ka esam piekrituši krievu priekšlikumam, — Grīns rāmā garā atbildēja.

—  Vai jūs apzināties, ka tāda laipošana neveicina draudzīgu attiecību veidošanos?

—   Protams, — Grīns paraustīja plecus, — citādi jau mūsu tikšanās nebūtu notikusi un nebūtu arī priekšmeta, ko jūs tik eleganti ieslidinājāt savas žaketes iekškabatā. Mēs bijām un mums jāpaliek draugiem. Un ja man izdevās to ieskaidrot jūsu bosam, es jo vairāk ceru, ka man izdosies par to pārliecināt arī jūs.

—    Kāpēc "jo vairāk"? — Jūdžins, atbīdījis tukšo krūzi, klusi apjautājās.

—   Tāpēc, ka jūs šai situācijā mūs sapratīsiet labāk nekā jebkurš cits. Tam puisim, kuru mēs vēlamies atgūt, ir līgava un māte. Un viņas to mīl. Ceru, ka vairāk nekādi paskaidrojumi nav vajadzīgi?

—    Kur nu vēl skaidrāk, — Jūdžins nomurmināja. — Šķiet, ka šī ir mūsu pēdējā tikšanās?

—   Pēdējā mēdz būt tikai bērēs, toties mūsu darbā nekad neko nevar zināt, — Grīns pasmaidīja, palikdams zem glāzes desmit dolāru banknoti. — Un kamēr atvadu zalve nav norībējusi, pēdējo reizi labāk nepieminēt. Un tāpēc — uz tikšanos! Nākamreiz!…

22. nodaļa

Prāga. Katoļu klosteris.

1978. gada janvāris.

… Automobilis, kas ar ieslēgtu motoru stāvēja klostera bruģētajā pagalmiņā un kurā māsa Anna mani iebīdīja ar tādu steigu un skubu, ka es pat nepaguvu to lāga apskatīt, izrādījās vecs un sagrabējis ar sacietējušu brezenta pārsegu klāts kravas kuģis. Ar muguru pret kabīni novietojusies uz paunās sasieto palagu un virspalagu ķīpām, es no pītajiem groziem, kas līdz malām bija piestūķēti ar netīro veļu, uzbūvēju kaut ko līdzīgu Sarkanās Presņas barikādēm 1905. gadā un, to paveikusi, atviegloti uzelpoju, jo nu vismaz kādu brīdi jutos drošībā.

Drēbes, ko māsa Anna bija atnesusi uz manu celli, ar diez kādu eleganci neizcēlās: mans ietērps sastāvēja no gara melna mēteļa, pirmskara modeļa vilnas auduma žaketes, lempīgiem rūtainiem svārkiem, nomīta bezkrāsainu kurpju pāra ar zemiem papēžiem un… maza bērna dūrainīšiem. Lai kāda šī mantība bija, es būtu nožēlojama un nepateicīga radība, ja šādos apstākļos vēl izvirzītu estētiska rakstura prasības — tā no manas puses būtu vienkārši cūcība. Savu galveno funkciju — aizsardzību pret salu — mans jaunais ietērps paveica. Un paldies par to pašu! Uzslējusi mēteļa apkakli un iebāzusi degunu adītajos dūrainīšos, es sastingu klusās gaidās.

Klausoties motora astmātiskajā murdoņā, pamazām man sāka mākties virsū snauda. Bija jau diezgan vēls, pēc maniem aprēķiniem — vismaz ap desmitiem vakarā. Vai nu tāpēc, ka, pieradusi pie klostera dienas režīma, biju jau pa pusei aizsnaudusies, vai arī nemitīgās, nu jau par hroniski kļuvušās nervu pārslodzes dēļ, manas domas darbojās gausi un monotoni.

"Re, kā cilvēki prot dzīvot," es gurdi prātoju, pūzdama dūraiņos un manīdama, ka tūdaļ atslēgšos pavisam. "Pat klosterī vairs nerīko nekādas veļas dienas. Par to droši vien gādājusi māsa Anna, viņa, kā var noprast, ir saimnieciska sieva. Un, lūdzu, veļu aizšķūrē uz mazgātuvi un pēc pāris dienām atved atpakaļ tīru, iecietinātu un izgludinātu… Un laikam jau mazgātuvē neviens nekurn, ka darba diena sen beigusies, ko velkas tik vēlu, vai tad pa dienu nevarēja… Bet nē, tieši otrādi, visi strādā pilnā sparā, nakts laikā sūta mašīnu…"

Pēkšņi sarāvos, kā sajutusi vāru, tomēr nepārprotamu dūrienu. Tā bija kāda doma — īsa un trauksmaina. Pat ne doma — kādas domas fragmentiņš, sīks mozaīkas gabaliņš… Un tomēr miegainums bija pagaisis, un es lielā ātrumā pārvērtos par tējkannu, kas svilpj uz plīts — ūdens sen izvārījies, bet informācija kā katlakmens joprojām saglabājusies uz sienām. Un es bez žēlastības sāku skrubināt nost šo rūgtās pieredzes slāni, pūlēdamās piekļūt pēkšņās trauksmes īstajam iemeslam. Tas man prasīja tikai pāris sekundes.

Pat pieļaujot, ka Cehoslovakijā serviss organizēts visaugstākajā līmenī, nespēju noticēt, ka mašīnu pēc netīrās veļas varētu sūtīt tik vēlu vakarā. Un ne jau uz kādu velmētavu pie skarbiem, trešo maiņu uzsākušiem tēraudlējējiem, bet gan pie mūķenēm, tramīgām kā kalnu kazas, kuras šai vēlajā stundā vai nu, dienas darbos pagurušas, atdusas taisna cilvēka saldenajā miegā, vai ari gremdējas karstās lūgšanās. Tāds dabas brīnums — kravas mašīna, kas pulkstens desmitos vakarā savāc nedro veļu katoļu klostera pagalmā, būtu kaut kas nenormāls pat dižajā Padomju Savienībā, kur gan atsevišķu personu, gan veselu darba kolektīvu rīcības loģika bija tikpat deficīts produkts kā cieti kūpinātā desa, veļas mazgājamais pulveris vai tualetes papirs. Un kur nu vēl Cehoslovakijā ar tās nosacīto saimniecisko sakārtotibu un materiālo labklājību! Nē, kaut kas te nebija kārtībā! Kaut kas te slēpās!…

"Velti m tā satraucies, psihopātiskā idiote," es sevi apsaucu. "Šeit taču oficiāli atļauta privāta sektora darbība. Un veļas mazgātuve droši vien ir kāda sevišķi strādīga darbarūķa mazais bizness. Varbūt šis kravas mašinites šoferis, augu dienu nopūlējies savā autobāzē, vezdams granti no karjera uz jaunceltni, tagad pa tumsiņu piepelnās. Halturēšana taču ir pati dabiskākā mūsu gadsimta cilvēku nodarbošanās. Tiesa, pie mums tādos gadijumos labāk mēģināt aizspiest desmitnieku līdz algai, toties pie viņiem — nakts laikā pārvadā netīro veļu…"

Tas tiešām likās diezgan pārliecinoši, tomēr šie prātojumi mani nez kāpēc nenomierināja. Tieši otrādi — satrauca vēl vairāk. Biju jau pieradusi ne tikai iekļausities iekšējos trauksmes signālos, bet mēdzu tiem ari akli uzticēties. Un tagad šādus signālus steidzigi kā pirmsnāves starptautiskos SOS saucienus atkal raidīja mans kārtējās formas un satura neatbilstības satrauktais organisms. Mētelis mani vairs nesildīja, žaketes apkakle sāpīgi grauza kaklu, gulēšana vairs nebija ne prātā un gaidāmais brauciens "uz drošu vietu" vairs nepavisam nelikās kā atpestīšana no visām rūpēm un raizēm, bet paļāvīgā un suniski priecigā astes luncināšana, ar kādu biju metusies pie varen plašajām un akmens cietajām māsas Annas krūtīm, man bez žēlastības rādija, ka lētticībā es varētu sacensties ar jebkuru oligofrēniķi, ieskaitot oligofrēniķu olimpiādes uzvarētājus…

Mēģināju sasaistīt asociāciju aizmetņus puslīdz vienotā sistēmā, un gandrīz tūdaļ sapinos, tad centos koncentrēties, lai sāktu vēlreiz visu no gala, taču arī šoreiz nekas labs nesanāca, un es jau gandrīz atmetu visam ar roku, kad pēkšņi pār mani nāca apskaidrība. Šī doma bija tik acīmredzama, ka bija jābūt

galīgai neaptēstai stulbenei, lai to nepamanītu uzreiz!

Es taču jau no paša sākuma biju jutusi, ka, runājot manas nenogremdējamās draudzenes vārdiem, man kaut kas spiež padusēs. Es tikai nevarēju saprast — kas. Nu beidzot es to sapratu: un tas bija… svētais tēvs! Pareizāk sakot, viņa pēkšņā slimība, kas kuru katru bridi cienījamo kulta kalpotāju varēja aiznest labākā pasaulē. Labi, viņš tiešām bija sasniedzis tādu vecumu, ka šādu notikumu pavērsienu nosaukt par negaidītu būtu liekulīgi. Un tomēr tas viss izskatījās tik samāksloti, kā disonanse, kas nežēlīgi griežas ausīs. Vēl pirms divām dienām pad biju runājusi ar svēto tēvu, un viņš izskatījies kā parasti. Ari laika apstākli bija mierīgi, nekādas vētras un negaisi neplosījās. Pat pieļaujot, ka pēkšņi un uz līdzenas vietas viņu pievārējis abpusējs plaušu karsonis, es tik un tā nespēju iedomāties, ka svētais tēvs nemēģinātu mani satikt. Viņš taču bija godīgs cilvēks, īsts dvēseļu gans (nevarēju taču es mūžīgi pievilties!), tāpēc citādi rīkoties viņš nemaz nespētu: viņa nāve, ja tādas briesmas patiešām pastāvēja, automātiski izraisītu arī manu bojā eju. Bet tādu grēku diez vai gribētu uzņemties pat zinātniskā ateisma pasniedzējs, kaut lielākus grēka gabalus, pat ar sveci meklēdams, diez vai atradīsi! Bet viņš nebija sūtījis pēc manis, nebija mēģinājis mani sastapt, tikai nez kāpēc visas rūpes par manu tālāko likteni nodevis māsas Annas ziņā. Bet ja nu šī pudiem smagā vellata mūķenes iemiesojumā pati uz savu roku uzņēmusies šo delikāto misiju, bet svētais tēvs, pat nenojauzdams, ka ir uz nāvi slims un jau tikpat kā nelaiķis, mierīgi atdusas dunu pēļos? Bet rit no rīta, zobus sakodusi un acis nodūrusi, šī piņņainā nešķistene un hormonālo vētru plosītā negantniece viņam visos sīkumos izklāstīs, ka viņa nepateicīgā viešņa, pat sveiki nepateikuši, aizlaidusies atpakaļ uz savu maucīgo pasauli (baro vilku, cik gribi, tik un tā uz mežu glūnēs!) un piedevām vēl aplasījusi no sienām krucifiksus, lai ar katoļu baznīcas svētumiem spekulētu Berdičevas utenī…

Šādu ainu iztēlojoties, man acu priekšā viss satumsa, kaut nupat vēl bija šķitis, ka tumšāk nekā šai cieši nosegtajā kravas mašīnas kulbā nemaz nevar būt. Ja man būtu bijis nedaudz vairāk laika, es visu to būtu rūpīgi apdomājusi un, iespējams, kaut ko pat izdomājusi. Taču laika man nebija. Kuru katru mirkli gripas apsēstais drandulets, kas nežēlīgi šķaudīja un šņaukājās, varēja sakustēties, izbraukt ārpus klostera mūriem un tad… Lai nezaudētu pēdējās aukstasinības atliekas, es centos nedomāt, kas notiks "tad". Ja vien manam aizdomām bija kaut mazākais pamats, improvizētais kaps Polijas mežā, kurā mani bija noslēpis melnacainais Všola, salīdzinot ar gaidāmajām perspektīvām, man droši vien liktos ka Maskavas centrālais universālveikals ar tā neierobežotajiem plašumiem un divdesmit četrām izejām.

"Tā, tā," es pie sevis murmināju un taustīdamās virzijos uz mašīnas aizmuguri — vienigo vietu, no kuras pavērās jel kāds atkāpšanās ceļš. "Bet ja nu es to visu esmu samurgojusi? Ja man sākas maniakāli depresīvā psihoze, un es patoloģiski saskatu ienaidniekus un vajātājus tur, kur no tiem nav ne miņas?… Reiz taču man bija autors, kurš bija sacerējis divdesmit astoņas lappuses garu zinātnisko traktātu, kurā apgalvoja, ka visas blaktis tiek mākslīgi izperinātas CIP slepenajā biocentrā Merilendas štatā un pec attiecīgas dresūras sūc asinis tikai un vienīgi vecajiem boļševikiem, tā novājinot pasaulē pirmās sociālisma valsts ideoloģisko genofondu. Nu, labi, pieņemsim, ka man taisnība, un māsa Anna, šī pārlādētā staigājošā hormonu krātuve, ir vietējas ohrankas slepenā aģente vai ārštata ziņu pienesēja. Kas gan viņu kavēja par mani vienkārši nostučīt, nerīkojot nekādu kravas mašīnas izsaukšanu nakts vidū un veļas mazgātuves pakalpojumu simulēšanu? Tikai viens telefona zvans, pāris vārdu kaut vai tieši no pakurlā svētā tēva kabineta, un jau pēc divdesmit minūtēm cellē no manis būtu atlikušas tikai aukstas tupeles… Nē, šī vecā govs nav aģente! Bet kas tad viņa ir? Un kāpēc viņai vajadzīga maskarāde ar netīro veļu? Ja ir tik bezgala daudz citu variantu… Bet ja nu…"

Es pat noskurinājos: tik skaidra un nepārprotama bija mana pēkšņā atklāsme, kas visu nolika savā svietās. Ar šausmām sapratu, ka, diemžēl, nemurgoju un neslīgstu marasmā, es vienkārši atkal biju nonākusi jau pa pusei piemirstajā apspļaudītās un nopulgotās stāvoklī… "Ak, cilvēki, jūs krokodilu dzimums!" Kurš klasiķis tā izsaucās?! Šillers? Šekspīrs? Māsa Anna tiešām nemeloja, atzīdamās, ka svētais tēvs ir vienīgais vīrietis viņas dzīvē. Viņa tam bija ziedojusi sava mūža labākos četrdesmit gadus. Varēju iedomāties, kā viņa sargāja šo cilvēku, cik bezgalīgi par viņu rūpējās, kā loloja un saudzēja šo labsirdīgo, izklaidīgo un pilnīgi bezmiesīgo būtni, kas viņas traģiski ieilgušās jaunavības aprobežotajos priekšstatos iemiesoja reizē vīru, bērnu, ģimeni un Dievu, kā pamazām viņa kļuva par šī cilvēka uzticīgo kalponi, mīlošo māti, miesīgo māsu un sargeņģeli… Bet es māsas Annas acīs biju ne tikai sieviete no citas pasaules, kas nekaunīgi ielauzusies viņas svētnīcā, kur visam sen kopš ierādīta sava stingri noteikta vieta. Lai cik špetniem vārdiem to zākā klasiķi, greizsirdība vēl nav pats ļaunākais, kas var apdraudēt kaislības upuri. Mana vaina māsas Annas priekšstatos bija daudz lielāka un briesmīgāka, tāda, kas nemūžam nav piedodama: es radīju reālas briesmas cilvēkam, kuram viņa bija ziedojusi visu savu mūžu. Un tāpēc māsa Anna bija nolēmusi pasargāt savu šīspasaules Dievu no iespējamām nepatikšanām. Nedomāju, ka svētais tēvs ar viņu dalījās savu pasaulīgo kontaktu noslēpumos vai izpauda viņai kaut ko tādu, kas varētu apdraudēt vai pazudināt citus cilvēkus. Taču māsa Anna viņu pārāk labi pazina, un bez teikšanas visu saprata. Viņa apzinājās arī to, ka tādā gadījumā, ja izdos mani publiski, proti, paziņos par bēgli policijai, kā pēc likuma arī būtu jārīkojas apzinīgai, kaut ar valsts dzīvi tieši nesaistitai pilsonei, viņa līdz ar to zaudēs sava elka labvēlību, tāpēc neparastā atjautībā viņa bija izdomājusi gaužām viltīgu plānu ar koda nosaukumu "No acīm nost", un es uz to biju uzķērusies vientiesīgi kā pērnā tele. Tieši tāpēc mašīna pēc veļas ieradās desmitos vakarā un ne agrāk: šai laikā svētais tēvs jau gulēja…

Brezenta pārklājs mašīnas aizmugurē mazliet pacēlās, un spraugā parādījās māsas Annas galva.

—   Vai viss kārtībā? — viņa čukstus apvaicājās.

—   Kāpēc tā jautājat? — cik iespējams nevērīgi atjautāju, kārtējo reizi, tikai mazliet citādā aspektā, iepazīdama un izbaudīdama seno gudrību, kas ietverta teicienā: "No mīlestības līdz naidam tikai viens solis."

—Jums jānoslēpjas kravas kastes dziļumā…

—   Katrā ziņā. Es jau slēpjos. Taču, redziet, māsa, man ir bailes…

— Nekas, — māsas Annas bālam pilnmēnesim līdzīgo seju apmirdzēja sirsnīgs, visu saprotošs smaids. — Vēl mazliet pacietieties, un visas bailes būs aiz muguras…

"Un ne tikai bailes," es nodomāju. "Viss būs aiz muguras."

Pēc īsa mirkļa kravas mašīnas motors nosprauslojās, sāka darboties vienmērīgāk un mašīna, čīkstēdama un grabēdama, sāka ripot uz klostera vārtiem. Piestreipuļoju pie mazā, ar biezu stiepļu pinumu pārvilktā šofera kabīnes lodziņa un ieskatījos iekšā: māsa Anna cienīgi sēdēja līdzās šoferim, no kura bija saskatāms tikai tumšs, izplūdis siluets ar ziemas apstākļiem nepiemērotu naģeni galvā. Zagšus atgriezos pie mašīnas aizmugures borta, ieķēros ar dzelzs skavām nostiprinātajos dēļos, pārliku tiem pāri kreiso kāju, tad, jāteniski balansēdama, pārceļu pāri malai arī labo kāju un lecu lejā… nu, protams, ar seju kustībai pretējā virzienā… Laimigā kārtā mašīna vēl nebija uzņēmusi ātrumu, tāpēc mana piezemēšanās norisinājās bez jūtamiem zaudējumiem.

Izpūzdama drausmīgus zilpelēkus dūmu mutuļus, mašīna, palikusi ar garu degunu (nu es vairs nešaubījos, ka viss šis teijāteris ar pēkšņu un neatliekamu netīrās veļas izvešanu bija sarīkots tikai un vienigi manis dēļ!), izbrauca pa klostera vārtiem un nozuda aiz pagrieziena.

Dažas sekundes pastāvējusi naksnīgajā klusumā, es smagi nopūtos un vilkos atpakaļ uz klostera divstāvu mūriem, kur mani gaidīja vēl viena nepatīkama, kaut arī ne tik bīstama misija: bija jāpamodina svētais tēvs vai arī jāpārliecinās, ka objektīvu iemeslu dēļ tas vairs nav iespējams…

23. nodaļa

Cirihe. Starptautiskā lidosta.

1978. gada 14. janvāris.

Reisa lidmašīna Maskava—Cīrihe deviņtūkstoš metru augstumā vēl tikai šķērsoja PSRS un Polijas robežu, kad Viktors Ivanovičs Onopko, "Aeroflotes" pārstāvis Šveicē, jau iekārtojās uz augstā sēdekļa pie bāra letes Cīrihes lidostā un, nepiespiesti samirkšķinājies ar izskatīgo bārmeni, kuras krūtežu rotāja kupli volāni, pasūtīja dubulto "espresso".

Trīsdesmit septiņus gadus vecais gudrais un pedantiskais Viktors Onopko nu jau trešo gadu bija KGB rezidents Šveicē, par ko bija izpelnījies daudzu augstu stāvošu pirmās galvenās pārvaldes līdzstrādnieku neslēptu skaudību, jo pēc padomju izlūkdienesta vērtību skalas darbs vienīgās padomju aviosabiedrības oficiālā "jumta" aizsegā neitrālajā labklājības zemē Šveicē varbūtējo pienākumu ziņā bija pielīdzināms vecākā grimmētāja postenim apgabala radiokomitejā. Vārdu sakot, tā bija īsta paradīze zemes virsū, debesu svētība, unikāla iespēja ne ar ko, pat ar partijas biedra karti neriskējot, dzīvot kā lielkungam. KGB centrālajā aparātā ne tikai skauda Onopko laimi, bet arī zināja, ka viņam palaimējies piedzimt kā ietekmīgās Katjeņkas — PSRS kultūras ministres un Brežņeva favorītes Jekaterīnas Aļeksejevnas Furcevas radagabalam, un tāpēc viņa straujā virzīšanās augšup pa dienesta kāpnēm nevienu nepārsteidza. Jo vairāk jau apstākļos, kad tāda "perspektivo kadru" izraudzīšanās sistēma bija visnotaļ izplatīta, un ne jau tikai Lubjankā vien. Un tikai Jūlijs Voroncovs un ģenerālmajors Igors Karpeņa zināja, ka Onopko (rets gadījums Kremļa elitāro ģimeņu vidū, kuru atvasēm parasti piemita degradācijas nosliece) ir viens no "kantora" vērtīgākajiem ārzemju rezidentiem.

Tūlīt pēc Maskavas starptautisko attiecību institūta ekonomikas fakultātes beigšanas iestājies aspirantūrā un aizstāvējis disertāciju par tēmu "Šveices banku sistēmas izmantošana speciālās kreditēšanas vajadzībām", kura pat bez Katjeņkas iejaukšanās tika ieskaitīta kā zinātņu doktora disertācija (paplašinātajā preambulā par šo darbu, kurš ar atzīmi "Pilnīgi slepeni", protams, nekavējoties aizceļoja uz KGB speciālo krātuvi, bija teikts, ka Viktora Onopko zinātniskais darbs ir unikāls metodoloģisks dokuments, kas praktiski bez riska caur Šveices bankām ļauj pārskaitīt milzīgas summas brālīgo kompartiju un pagrīdes teroristisko organizāciju vajadzībām), jaunizceptais ekonomisko zinātņu doktors pat bez aparāta darbiniekiem obligātajām mācībām KGB augstākajā skolā tika pieņemts darbā pirmās galvenās pārvaldes ekonomikas daļā, kur arī nostrādāja vairākus gadus, izpelnoties ārējā izlūkdienesta finansu ģēnija slavu. Kopš septiņdesmito gadu sākuma KGB kontrolētās "speciālās kreditēšanas vajadzībām" pārsūknējamās ārzemju valūtas apjoms bija ievērojami pieaudzis. Līdz ar to bija palielinājies ari pieprasījums pēc Onopko pakalpojumiem. Trīsdesmit divu gadu vecuma viņam piešķīra apakšpulkveža pakāpi un nosūtīja pirmajā ārzemju norīkojumā — par Aeroflotes pārstāvi "NATO zemē" Norvēģijā. Vēlāk tā paša "jumta" aizsegā Onopko strādāja Zviedrijā un Anglijā, bet pēc tam tika pārcelts uz Sveici, kur vadīja ne vien plaši sazaroto padomju nelegālu tiklu Centrāleiropā, bet arī organizēja desmitiem miljonu dolāru pārskaitīšanu uz vajadzīgajiem kontiem, tik veikli tiekot galā ar visviltīgākajām banku operācijām, ka tās ne reizi nebija izraisījušas ne "pasaulē visneitrālākās valsts" federālo vai kantonu varas iestāžu, ne rūdītāko banku ekspertu aizdomas…

Nule saņemtais šifrētais rīkojums no Maskavas bija ārkārtīgi neparasts. Visos ārzemēs aizvadītajos nelegālās darbības gados Viktors Ivanovičs, kura arsenālā bija tikai un vienīgi banku termini un kuram bija visai miglaini priekšstati par Makarova pistoles uzbūvi, vēl nekad nebija saņēmis neko tamlīdzīgu. Šifrētajā rīkojumā ar norādi "S-3" (tātad ārkārtīgi svarīgi un absolūti slepeni) viņam bija pavēlēts norādītajā laikā ierasties starptautiskajā lidostā, lai "inspicētu reisu numur 261".

Onopko pasūtīja otru kafijas tasi, un viņa sejā joprojām nebija samanāma ne mazākā rūpju ēna, internacionālajā Šveicē, šai divdesmitā gadsimta lietišķo darījumu Bābelē, kur jau tolaik bija neiespējami kādu pārsteigt ar eksotisku izskatu vai oriģinālām manierēm, šo neuzkrītošo gaišmati ar smalkām profesora brillītēm un jau krietni samanāmām plikpauribas pazīmēm varēja noturēt vienalga par ko, tikai ne par svešinieku, kurš pārstāv visvarenāko izlūkdienestu abās zemeslodes pusēs.

Kad informācijas dienests paziņoja, ka 261 reisa lidmašīna nolaidusies, Viktors Ivanovičs samaksāja bārmenei, notrausa nesaskatāmu puteklīti no sava modernā, jūraszaļā uzvalka atloka, paņēma no taburetes savu melno putekļu mēteli, un, jau pa ceļam vilkdams to mugurā, nokāpa lidostas pirmajā stāvā. Pie dienesta ieejas viņš ražena auguma policistam ar kuplām melnām ūsām bakurētainajā sejā uzrādīja plastikāta kartīti, kas liecināja, ka viņam ir tiesības iziet lidlaukā, un, kad policists bija atturīgi pamājis, pa garo, ar gofrēta skārda plāksnēm izlikto gaiteni straujā solī devās uz nelielo dienesta automašīnu un pārvietojamo trapu stāvvietu. Tikko viņš iznāca pa durvīm, piebrauca balts pikaps ar gaišzilu uzrakstu "Aeroflote". Onopko pamāja šoferim, sarāva augšup putekļu mēteļa garās stērbeles un iespraucās šaurajā kabīnē.

Kad pikaps piestūrēja sudrabainajam "TU-154", pasažieri jau kāpa lejā pa trapu. Nogaidījis, kamēr abi autobusi ar pasažieriem aizbrauc lidostas virzienā, Onopko izkāpa no mašīnas un veikli uzskrēja pa trapu. Gados jauniņā stjuarte ar raibu lakatiņu ap kaklu Aeroflotes Šveices pārstāvi sagaidīja ar platu, starojošu smaidu.

—   Sveicināti, Viktor Ivanovič!

—    Sveika, Oļa! — Onopko vieglītēm papliķēja meitenei pa plecu. — Tu nu gan kļūsti aizvien smukāka!… — un, negaidīdams, kamēr tiks atalgots ar nu jau pateicīgu smaidu, viņš devās uz priekšējo salonu. Tur, otrajā rindā, blenzdams iluminatorā, sēdēja ģenerālmajors Igors Karpeņa. Savā maisveidīgajā pelēkajā uzvalkā, tādā pašā pelēkā kreklā un aizvēsturiskos puszābakos KGB pirmās galvenās pārvaldes priekšnieka vietnieks drīzāk atgādināja atvaļinātu staršinu nekā prestiža starptautiska avioreisa pirmās klases pasažieri. Apsēdies viņam līdzās, Onopko nedaudz pagriezās sēdeklī un nogaidoši sāka vērties vecā ģenerāļa, sava augstā priekšnieka skūtajā pakausī.

—   Kā sviežas, Viktor? — Karpeņa beidzot atrāva acis no loga un pārlaida Onopko asu, vērīgu skatienu. — Sen neesam tikušies, ko?

—   Gandrīz gadu… — Onopko iegarenajā sejā bija izlasāma atturīga godbijības izteiksme.

—Jā, laiks skrien…

Onopko tālredzīgi klusēja, ļaudams augstajam viesim pašam izlemt, kad beigt ievaddaļu un pāriet pie galvenā. Viņš sen vairs nebija iesācējs un labi saprata: ja reiz Karpeņa izvēlējies tik reti izmantotu kontakta veidu kā tikšanās savā teritorijā (un Aeroflotes laineris tāda teritorija bija jebkurā zemeslodes vietā), tātad runa ir par kaut ko ārkārtīgi svarīgu…

—    Grūti gan, vai zini, manā vecumā lidot uz randiņu… — Karpeņa krekstēdams pagriezās krēslā. — Bet ko tu padarīsi, ja tāda note…

—   Klausos, biedri ģenerālmajor.

—   Tuvāko trīs vai četru dienu laikā tavā teritorijā paredzēta operācija. Tā teikt, komerciāla apmaiņa. Visa nepieciešamā informācija ir šeit, — un Karpeņa pastiepa Onopko metāla kapsulu ar mikrofilmu. — Tev būs daudz darāmā, Viktor. Sarunas ar amerikāņiem. Finansēšana. Dokumenti, "jumts", biļetes deviņiem cilvēkiem. Jābūt simtprocentigai garantijai, ka darījums noritēs veiksmigi. Slēptuve trim cilvēkiem. Tai jābūt absolūti drošai un slepenākai par slepenu. Mums ir daži apsvērumi, bet par to vēlāk… Galvenais ir tas, — un Karpeņa notēmēja rādītājpirkstu ar liku nagu Onopko tieši pierē, — ka pasākums nedrīkst izgāzties. Nekādā gadījumā, Viktor. Vai tu mani saproti? Tā ir pavēle no pašas augšas.

—    No paša, paša? — Onopko plānās lūpas skara viegls smaids.

—    Nekas augstāks tev, pulkvedi, nemaz nevar būt! Vai skaidrs?

Onopko pamāja.

—Ja kaut kas noiet greizi — galva nost, Viktor!

—   Kas noticis, Igor Ivanovič? Jūs tā runājat…

—   Garš stāsts. Kādreiz pie izdevības izstāstīšu. Bet tagad, ja tev kas jautājams — tikai pēc būtības. Un labi žigli.

—   Ko mēs gribam iemainīt, Igor Ivanovič?

—   Vienu dāmīti.

• — Ārzemnieci.

—   Mūsējo.

—   Un pret ko?

—    Pret Mossada aģentu. Un vienu adresi piedevām.

—   Divus pret vienu?

—    Dabūsim arī vienu mūsējo, komitejas cīņu biedru.

—   Šķiet, es zinu, par ko jūs runājat.

—  Ja zini, tad nejautā, — vecais ģenerālis paraustīja plecus. — Viņam tas maz ko līdzēs…

—   Un kur tad ir tā dāmīte, Igor Ivanovič?

—   Ja es to zinām — mani pat ar automātu lidmašīnā neiedzītu, — Karpeņa atburkšķēja. — Manos gados kurjeru tēlot!

—; Kāds sarunās būs mans statuss?

—    Darbosies atbilstoši leģendai. Civilpersona. Atbildīgs ierēdnis. Rīkojies saskaņā ar tiešās priekšniecības norādījumiem. Nekādas liekas iniciatīvas — kas tev likts, to tu saki, un ne grama vairāk. Tu noprod, ka šis pasākums ir saistīts ar izlūkdienestu, taču kā godīgam padomju kalpotājam tev nav tiesību atteikties.

—   Bet ja nu piedāvā kaut ko alternatīvu?

—   To izlemt nav tavā kompetencē.

—   Un ja pieprasīs tikšanos augstākā līmenī?

—    Nekas, gan iztiks! Mums vajadzīgi tikai šie divi, — Karpeņa asi noteica. — Un punkts. Nekādu alternatīvu.

—   Pieņemsim, ka sarunas nonāk strupceļā?

—    Pasmaidi. Atvadies. Un dieb uz savu Aeroflotes ofisu. Tava misija ir beigusies, Viktor. Sak, tā nav tava bēda. Bet par jumtu jāsāk gādāt tūliņ pat. Tu taču saproti, kas notiks pēc apmaiņas. Tā dāmīte, kaut arī tiek atdota, amerikāņiem vajadzīga tikpat ļoti kā mums. Tātad no viņu puses varam sagaidīt ļoti nopietnus pasākumus, lai neļautu mums viņu izvest no Šveices.

—Jūs pieminējāt kaut kādus apsvērumus, biedri ģenerālmajor, — Onopko atgādināja.

—   Voroncovs ir ļoti apmierināts ar to, kā tu veici naudas pārskaitīšanas operāciju uz Kolumbiju. Vienkārši un efektīvi. Tieši tas, kā pietrūkst mūsu prātvēderiem. Par daudz gudri, vai zini!…

—   Un kas no tā izriet?

—   Redzi, Viktor, kā būtu, ja par tādu jumtu izmantotu to

tavu bankiereni, to smalko un skaisto kundzīti?

» > 7

—   Kacenbahu?

—   To pašu!

—   Bīstami, Igor Ivanovič, — Onopko, kaut ko pārdomādams, bridi vilcinājās. — Tā ir iecirtīga dāma. Var salūzt…

—   Bet viņa taču ir mums kabatā ar visām parpalām, tam meitietim vairs nav kur sprukt! — Karpeņa nesaprašanā paraustīja plecus. — Par to vien, ka viņa pārskaitīja tos miljonus, viņai līdz nāves stundiņai vairs tīrai nenomazgāties. Bet, spriežot pēc taviem ziņojumiem, viņa ir cimperlīga dāmīte, pie higiēnas pieradusi…

—   Tā jau tas ir, Igor Ivanovič, tikai man šis variants diez ko nepatīk.

—     Vai tu vari piedāvāt drošāku jumtu par tās aristokrātiskās miljonāres māju vai villu?

—   Uz cik ilgu laiku?

—     Uz pāris dienām, varbūt uz nedēļu, — Karpeņa nopūtās. — Nevar jau zināt, kā viss pavērsisies.

—    Pagaidām es neko citu nevaru ieteikt, — Onopko godigi atzinās.

—   Redzi nu! Bet laika ir maz, pulkvedi. Iespējams, ka jau rit tev būs jātiekas ar tiem zibenzeļļiem. Tāpēc negudro nekādas pārgudrības, Viktor, bet dari, ko tev liek. Paņem savu baņķiereni aiz dziesmas! Ja vajag, varam profilakses nolūkā pievākt viņas dēliņu, to viņas acuraugu savā paspārnē, kamēr operācija būs galā. Nu, kā tev rādās?

—    Cik man zināms, viņas dēls pašlaik ir Londonā…

—    Kaut vai Grenlandē! — Karpeņa pasmīnēja. — Nu, kas vainas? Kur problēma?

Onopko tikko jaušami palocīja galvu.

—   Vai vairāk tev nekas nav jautājams, pulkvedi?

—   Tieši tā, biedri ģenerālmajor.

—  Tad ej, es mazliet nosnaudīšos, — Karpeņa noburšķēja un atkal sāka blenzt pa iluminatoru.

Onopko piecēlās, nogludināja bikšu viles un jau grasījās atstāt salonu, kad izdzirda Karpeņa kluso balsi:

—Jā, vēl kas, Viktor Ivanovič. Tuvākajos mēnešos, iespējams, notiks šādi tādi pārkārtojumi. Domāju, ka būs gana tev pa ārzemēm mocīties, laiks atgriezties centrālajā aparātā.

—    Centrālajā aparātā es jau esmu pietiekami izsēdējies, Igor Ivanovič, — Onopko tikko dzirdami atsaucās. — Turpat sešus gadus.

—   Tas tiesa, — Karpeņa pasmīnēja. — Bet ne jau pirmās pārvaldes priekšnieka vietnieka krēslā.

Onopko palika stāvam kā sastindzis.

—    Ej nu tagad* Viktor, ej ar Dievpalīgu! Tu mums esi prātīgs puisis, tev ir galva uz pleciem… — Karpeņa pakasija skūto pakausi. — Tāpēc ari es tev saku: šoreiz uz spēles ir likts ārkārtīgi daudz, es teiktu — viss. Un valsti, kur rīkot apmaiņu, kauč jupis to būtu rāvis, mēs izraudzījāmies galvenokārt tevis dēļ. To tev, starp citu, pats Jurijs Vladimirovičs lika pateikt…

24. nodaļa

Prāga. Katoļu klosteris.

1978. gada janvāris.

Lai atrastu sava aizbildņa guļamtelpu, man nācās nostaigāt apmēram to pašu ceļu, ko biju veikusi pirms dažām dienām, kad elektriķis ar kazaka ūsām, no galvas līdz kājām nopērušos ar mēsliem, mani bija atvedis svētā tēva paspārnē. Kopš tā laika līdz pat neveiksmīgā ceļojuma brīdim es ne reizes nebiju izgājusi no savas celles. Tagad, atcerēdamās pirmo nakti klosterī, es nogriezos pa kreisi (gar labā gaiteņa malām bija izvietotas mūķeņu celles), un, uz labu laimi atgrūdusi pirmās durvis, nonācu nelielā istabā, kura, spriežot pēc miniatūrā rakstāmgalda un ar pārvalku apklātās rakstāmmašīnas, bija pieņemamā istaba. Te bija vēl divas durvis: vienas acīmredzot veda svētā tēva kabinetā, otras — viņa privāttelpās. Vēl aizvien baiļodamās, ka māsas Annas sniegtā informācija par tuvākajās stundās sagaidāmo cienījamā svētā sirmgalvja nāvi varētu izrādīties patiesa, es nodrebinājos: tas tik vēl trūka, lai es ielauztos pie tikko mūža mierā aizgājuša nelaiķa!

Pirmās durvis bija aizslēgtas. "Cerēsim, ka tas ir kabinets," es nomurmināju un nu jau pavisam bikli ķēros pie otru durvju roktura. Tas padevās necerēti viegli, un durvis pat neiečīkstējās.

Svētā tēva personiskie apartamenti nebija nekas cits, kā vien maza, pieticīgi mēbelēta guļamtelpa, kuru apgaismoja nespodra naktslampiņa ar dzeltenu auduma abažūru. Gaismai degot, parasti mēdz gulēt tikai divos gadījumos: ja baidās no tumsas, vai arī tad, ja vairs nav no kā baidīties… Svētais tēvs gulēja uz muguras, rāmi salicis uz segas izdilušās rokas un plati pavēris iekritušo muti, un man likās, ka viņš neelpo. Drebēdama apstājos pāris soļu attālumā no viņa cisām. Tad manā redzeslokā nokļuva šķautnaina glāze, kur draudīgi spīguļoja liekie zobi, sārti, kā svaigi griezta "Iecienītā" desa.

"Līdz zobu protēzēm glāzē jau nu tu patiešām nenodzīvosi, ij neceri!" es sevi mierināju, tad saņēmos un piegāju pie gultas.

Pēdējā laikā mamma man vairākkārt bija atzinusies, ka pēc sešdesmit gadiem miegs kļūstot sevišķi mierīgs un salds (tiem, protams, kuri nesirgst ar bezmiegu). "Tas ir kā nāves mēģinājums," viņa daudzināja, "kā ceriba, ka reiz aizmigsi pavisam un tikpat mierīgi, bez sāpēm un mocībām jau pamodīsies pavisam citā izrādē, kas ilgs mūžīgi…"

Atcerējusies mammas atklāsmes, es mokoši lēni sniedzos pie izkaltušai puma kājai līdzīgās svētā tēva rokas, kuras temperatūrai vajadzēja sniegt man galīgo atbildi uz jautājumu, kas tad īsti notiek ar šo vīru, kuram pēc māsas Annas prognozēm jau būtu jārunājas ar kādu no saviem debesu priekšniekiem.

Pārvarējusi pēdējos baiļu milimetrus, es ar pirkstu galiņiem pieskāros viņa rokai un atviegloti uzelpoju: tā bija silta. Piedevām večuks nemierīgi sakustināja apakšlūpu un tikko dzirdami nopūtās.

—    Svētais tēvs, mostieties, — es čukstēju un drošibas pēc vieglītēm sapurināju gulētāja bērna pleciņu. — Lūdzu, tas ir ļoti svarīgi…

Viņš tūdaļ atvēra plakstus, it kā šos vārdus vien būtu gaidījis, un viņa apaļo ūdeņaini zilo acu skatiens bija pavisam skaidrs, pat ass, it kā šis mūžsenais sirmgalvis vis nemaz nebūtu gulējis, bet tikai ar aizvērtām acīm apcerējis esibas īslaicigumu un nīcību. Bez mazākās kautrēšanās viņš ielaida roku glāzē, ielika abas protēzes tur, kur tām jābūt, skani un dzīvi apliecinoši tās noklakšķināja un pievērsa man ciešu, neaizmiglotu skatienu, kā daždien cilvēks, kuru grūti ar kaut ko pārsteigt.

—    Kā mirējs, kuru pieveicis abpusējais plaušu karsonis, jūs izskatāties apbrīnojami labi, — es nomurmināju, rūpīgi sakārtodama viņa virspalaga mežģīnes.

—      Par ko jūs runājat, mana meita? — tikai viņa neskanīgā balss, kas vēl nebija paspējusi atgūt parasto dzidrumu, liecināja, ka mirkli iepriekš šis cilvēks bija atdusējies dziļā miegā. — Par kādu plaušu karsoni?

—   Tātad jūs neesat slims?

—   Paldies Dievam, nē.

—   Un jūs neapmeklēja ārsts?

—    Pēdējo reizi tas notika pirms diviem mēnešiem… — svētais tēvs samirkšķināja plakstus, un es ievēroju, ka tiem gandrīz nav skropstu. — Paskaidrojiet, kas noticis, mana meita? Un kāpēc jūs šai stundā atrodaties šeit, manā guļamtelpā?…

Vienmēr esmu apskaudusi tos, kuri atšķirībā no manis svarīgu sakāmo prot ietvert nedaudzos vārdos. Taču šoreiz saasinātā briesmu sajuta apvienojumā ar cerību, ka šis cilvēks, neraugoties uz savu arheoloģisko vecumu, tomēr vēl ir saglabājis prāta skaidrību, veica brīnumu: stāstu par māsas Annas ļaunprātīgo nodevību es iemiesoju trīs teikumos, kurus, kā slepenu atzīšanos iečukstēja tieši svētā tēva brūnganajā, ar sirmu spalviņu audzi klātajā ausī. Kādu brīdi, neapzināti lūpas kustinādams un protēzes klakšķinādams, viņš apstrādāja jauniegūto informāciju, tad, ne vārda neteicis, bez pūlēm pieslējās sēdus, iebāza basās kājas ar diezgan savazātu kažokādu apšūtās siltās čībās un tāpat naktskreklā, kas sniedzās viņam līdz papēžiem, devās uz istabas tumšo stūri, kur bija saskatāmas drēbju skapja aprises.

Atskanēja īss klikšķis, istabu apspīdēja trīslampu lustras gaisma, un es ieraudzīju galdiņu ar melnu telefona aparātu un senlaicīgu krēslu ar gaišzilu atlasa spilventiņu, uz kura nelaikā pamodinātais guļamistabas saimnieks piesardzīgi novietoja savas kuslās miesas. Joprojām tāpat klusēdams, viņš uztupināja uz deguna apaļas brillītes un, ikreiz no jauna celdams roku pie griežamā diska un rūpīgi ievietodams pirkstus apaļajos caurumiņos, uzgrieza sešu ciparu kombināciju.

—   Hallo? — viņš beidzot klusi sacīja, un tas bija vienīgais vārds, ko es sapratu no tālākās sarunas, jo tā norisinājās man tik netīkamajā vācu valodā, turklāt tik āķīgā, ka neviena skaņa man nelikās saprotama. Sākumā svētais tēvs runāja pats, tad apklusa un uzmanīgi klausījās, ar galvu takti mādams līdzi sarunu biedra vārdiem. Tad viņš nolika klausuli un, joprojām palikdams ar muguru pret mani, klusi ierunājās krieviski:

—    Pēc desmit minūtēm tu no šejienes iziesi, dosies uz kapsētas vārtiem un gaidīsi mašīnu. Pēdējie trīs cipari tās numura zīmē būs "136". Šai mašīnā tu droši vari kāpt iekšā un uzticēties cilvēkam, ko tu sastapsi.

—   Bet ja nu… — es ar pūlēm apvaldīju drebuļus, kas man uznāca, iedomājoties gaidāmo pastaigu pa naksnīgo kapsētu. — Bet ja nu tā neatbrauks? Vai numurs būs cits?

—   Šai pasaulē viss ir iespējams, mana meita, — sirmgalvis noplātīja rokas.

—   Ļoti svaiga doma, — es nomurmināju. — Un, galvenais, pausta īstajā brīdī.

—   Tu ļaunojies uz visu pasauli, mana meita? — svētais tēvs negaidīti pasmaidīja. — Tev liekas, ka visi tevi ir nodevuši, pametuši, aizmirsuši…

—   Un vai tad tā nav?

—   Domāju, ka nē.

—   Gribētos jums ticēt.

—   Tici. Tu taču man tici, vai ne?

—Jā, — es no sirds sacīju. Un tajā pašā mirklī nodomāju, ka tik viennozīmīgi vis to nevar apgalvot. Zināms, ka es viņam ticēju, taču tajā pašā laikā pieļāvu, ka tas nezināmais telefona abonents, piebraucis pie kapsētas vārtiem ar mašīnu, kuras numurs beidzas ar cipariem "136", var mani aizvest tiešā ceļā uz pretizlūkošanas pārvaldi vai citu tikpat jauku vietiņu, no kurienes mani ar trešo ātrumu nosūtīs tieši uz dzimteni. Atkārtoju: es ticēju, ka svētais tēvs ir godīgs un patiess. Es bažījos par ko citu: vai viņš pats nevīlās, uzskatot par godīgu cilvēku, ar kuru tikko bija runājis?

—   Vai zini, kas virza pasauli?

—    Vispirms izskaidrojiet man darbības vārda "virza" jēgu. — Mūsu saruna izvērtās visai dīvaina, it kā mēs tukšā skatītāju zālē spēlētu patētisku ainu retoriskā lugā. — Vada? Bīda? Ved?

—     Virza — tātad neļauj apsīkt, iesūnot, apstāties…

—   Nezinu.

—   Mīlestība.

—  Jūs to domājat nopietni, svētais tēvs?

—   Pavisam nopietni.

—   Un jūs gribat, lai es tam noticu?

—   Man nav jāgrib: tu tam tici.

—   Tad kāpēc jūs man to sakāt?

—   Lai tu turpinātu ticēt. Māsa Anna nav gudra, viņa ir naiva un eksaltēta… Piedod viņai, viņa centās izdarīt, kā labāk.

—   Kam labāk?

—   Vai tas tik svarīgi?

—    Tātad, jūsuprāt, arī viņa to darīja mīlestības vārdā?

—   Iespējams.

—    Kā gan tas savienojams: nodeviba mīlestības vārdā?

—  Vai gan tu, mana meita, nevienu neesi nodevusi mīlestības vārdā? Atceries vien! Mīlestībā pret tuvāko, mīlestībā pret sevi?

—   Nezinu…

—  Padomā labi. Arī tevi mīl, mana meita. Un mīlestībā pret tevi — nodod. Un dara ļauno. Un grēko… Un tu mani saproti?

—   Saprotu.

—   Bet tagad ej, tev ir maz laika.

—    Un vairāk jūs man neko negribat teikt, svēto tēv?

—   Es visu jau pateicu. Un lai Dievs tevi sargā…

—   Vai jums manis dēļ nebūs nepatikšanas?

—   Naivais bērns… — sirmgalvis pasmaidīja un piecēlās. — Kas gan tās par nepatikšanām, salīdzinot ar to, kas mani kuru katru brīdi sagaida? Viss ir niecība vien. Ej nu, un esi piesardzīga…

Sapratu, ka man vajadzētu šim cilvēkam kaut kā pateikties, bilst kādus sirsnīgus vārdus, taču neko prātīgu es nespēju izdomāt un arī laiks skrēja, tāpēc es paklausīgi devos uz durvju pusi, pakausī gluži fiziski sajuzdama vecā vīra skatienu. Jau stāvēdama atvērtās durvīs, es beidzot izšķīros:

—   Netiesājiet vinu pārāk bargi, svētais tēvs.

—   Ko tad?

—   Māsu Annu.

—  Kas gan man devis tiesības uzmesties viņai par tiesātāju?

—   Es runāju par dvēseli.

—   Par dvēseli labāk nerunāt, bet domāt… — un viņš pārmeta gaisā krustu, svētīdams un drošinādams mani neziņas pilnajam tālākceļam…

Tai pašā brīdī, kad tuvojos kapsētas vārtiem, aiz stūra izdzirdu automašīnas motora rūkoņu. Mašīna pabrauca vārtiem garām, tad apstājās. Izbāzusi degunu caur vārtu saltajiem režģiem, centos tumsā saskatīt vāji samanāmo numuru, ko apgaismoja divas nespodras uguntiņas. Trīs pēdējie cipari bija 136…

25. nodaļa

ASV, Virdžinijas štats. Lenglija. CIP.

1978. gada 14. janvāris.

Stjuarts noklausījās kaseti jau trešo reizi.

Jūdžins, kurš visu šo laiku ar soļiem mēroja CIP krievu nodaļas priekšnieka vietnieka pieticīgi iekārtoto kabinetu, smēķēja cigareti pēc cigaretes, bārstīdams pelnus uz pelēkā grīdas pārklāja.

—    Cik cēlsirdīgi! — Stjuarts beidzot pavīpsnāja un nospieda diktofona taustiņu. — Parasd šie vīri maksa negribīgi. Bet ja aste viņiem ir bluķī, tad uz viņiem var paļauties… — Viņš atzvēlās krēslā un, locītavas krakšķinādams, izstaipījās. — Cik pulkstenis, Jūdžin?

—Jau seši.

—   Nu, ko teiksi?

—   Viens punkts šai plānā man nepadk, —Jūdžins atrūca, turpinādams staigāt.

—   Tikai viens?

—   Viens jo sevišķi.

—   Tu domā viņas aizvešanu uz Sveici?

—   Tātad arī jums tas nepadk, Kris?

—    Tu pieļauj, ka viņi vērs vaļā diplomātisko bagāžu?

—   Cik man zināms, ser, galvenais eksperts krievu jautājumos esat jūs, —Jūdžins jāteniski uzmetās uz krēsļa un sakrustoja rokas uz tā cietās atzveltnes. — Un jums man nevis man jums būtu jāpaskaidro, ka tad, ja KGB kaut ko ļoti vēlas, tas ir gatavs pilnīgi uz visu. Neviens jau bagāžu nevērs vaļā oficiāli: pēc visiem noteikumiem to kopā ar kurjeru nogādās pie lidmašīnas. Bet tad kāds piedzēries krāvējs nejauši ielauzīs kādu dēli un drošības dēļ vēl caurdurs ar lielo skrūvgriezi. Vai arī autokāra vadītājs to nejauši nogāzīs uz betona un tikpat nejauši uzbrauks virsū tās saturam. Vai arī muitas inspektors pie kravas lūkas — nu, protams, arī viņš tīrās nejaušības dēļ — iegāzīs tur divus litrus sērskābes vai iemetīs dūmu sveci… Bet pēc tam mēs saņemsim oficiālu atvainošanos, turklāt valdības līmenī, ne zemāk. Sak, piedodiet, kungi, cik nožēlojama kļūme, vainīgie ir sodīti, ietupināti, nošauti… Bet krieviem vispār nebūs ar to nekāda sakara. Vai tad viņi var atbildēt par visiem saviem sabiedrotajiem?…

—   Bet viņi taču nezāļos, neaplaistis ar sērskābi un nedurstis visu diplomātisko pastu, — Stjuarts, cigāru aizsmēķēdams, iebilda. — Vai tu maz spēj iedomāties, cik grandioza akcija tad viņiem būtu jāizvērš?

—   Kāpēc visu? —Judžins piecēlās un atkal sāka staigāt pa kabinetu. — Viss viņiem ari nav jadursta… Tikai tas, kas ir atbilstoša gabarīta. Vismaz simt septiņdesmit četri centimetri plus kurpes un frizūra. Vai mūsu vēstniecība Prāgā bieži sūta tāda izmēra diplomātiskās kravas?

—     Bet ja nu mēs to daritu ar kādas citas vēstniecības starpniecību?

—   Viens pipis, kaut vai caur Ķīnas vēstniecību. Instrukcija taču nemainās. Un izpildītāju viņiem pietiek. Viņi nav muļķi, Kris. Un darbojas ar vērienu, turklāt — nevienam neuzticas, ne ienaidniekam, ne savējiem. Varu saderēt, ka tikmēr, kamēr šis pasākums nebūs galā, visos Cehoslovakijas muitas posteņos jebkuru diplomātisko sūtījumu uzmanīs acigāk par acīgu, neatkarīgi no tā, kāda vēstniecība to sūtījusi. Kaut vai bulgāru. Un neaizmirsti, ka, atšķirībā no mums, viņiem nav atklātas robežas ar Meksiku, kuru vienā mierā var šķērsot iznomātā automobilī, noslēpjot bagāžniekā ASV prezidentu un uzrādot apdrošināšanas kartīti, kuru zimēšanas stundā pats esi izgatavojis. Tas ir dzelzs priekškars, totāls nobruņojums, vārdu sakot — sociālistiskā nometne. Teikšu skaidri un gaiši, šis variants neder, Kris. Nerunājot nemaz par to, ka tas ir ļoti viegli uzminams.

—   Ko m ar to gribi teikt?

—  Man nepatīk, ka viņi uzņēmuši sakarus tieši ar Mossadu.

—   Kāpēc? Tas ir viņu stilā.

—    Man ne vienreiz vien ir nācies saskarties ar KGB vīriem savā reģionā, proti, Latiņamerikā. Es teiktu — antisemītisms viņiem ir asinīs: par to viņi acīmredzot saņem piemaksu pie algas. Un nu pēkšņi Andropovs pats meklē ebrejus un piedāvā viņiem godīgu darījumu. Tas nozīmē, Kris, ka Maļceva viņiem patiešām ir ārkārtīgi vajadzīga, un…

—   Kas tad vēl?

—   Lai dabūtu viņu roka, tie ir gatavi ielaisties pat ar ebrejiem.

—  Jā, skan pārliecinoši, — Stjuarts pamāja. — Tātad viņi vienkārši sarīkojuši māņu akciju, lai kādu no mums — vai nu Mossads vai mēs, uz to uzķertos un izvilktu viņu dienas gaismā. Un tad…

—    Un tad… —Jūdžins turpināja, — viņi vai nu pārtvers viņu Prāgā, vai arī, ja alternatīvas nebūs, ielaidīsies viņiem pazemojošā apmaiņā, un saņems viņu Šveice tieši no mūsu rokām…

—    Un tomēr tev jāpiekrīt, ka zināmas izredzes mums tomēr ir.

—   Kādas izredzes?

—   Izredzes izvest viņu no Prāgas, apmainīt pret Tišu, lai aizbāztu mutes izraēliešiem un galu gala noslēgumā atdabūtu viņu atpakaļ.

—  Jūs tiešām tam ticat, Kris?

—     Kāpēc gan ne? … — Stjuarts paraustīja plecus. — Turklāt tu, manuprāt, nenovērtē Topoļevu. Domāju, ka Andropovs ļoti vēlas viņu atgūt, un diez vai viņi ies riskēt ar sava līdzstrādnieka galvu.

—   Es jau teicu Volšam un varu atkārtot ari jums, Kris: par Topoļevu neviens vairs nedos ne pušplēstu grasi. Krieviem viņš, protams, noderētu, taču tagad, kad jūs esat izspiedis no viņa visu iespējamo… —Jūdžins pēkšņi aprāvās. — Starp citu, Kris, vai jūs tiešām no viņa izspiedāt visu?

—   Tu, puis, labāk padomā par to, lai turpmāk mūsu vīrus gaišā dienas laikā kā cāļus neapšauj Argentīnā, — Stjuarts pikti atrūca.

—   Vārdu sakot, Topoļevs ir figūra, kuru tiklab var atstāt uz šaha dēļa un tiklab — upurēt.

—   Pieņemsim, ka tā. Taču tas nemaina galveno uzdevumu: atrast visdrošāko un, iespējamā robežās, visreālāko variantu, kā izvest to krievieti no Cehoslovakijas, — Stjuarts rezumēja. — Ar to tad tu arī nodarbosies, draudziņ. Un darīsi to Prāgā…

Jūdžins pārsteigts paskatījās uz Stjuartu un centās savaldīties.

—  Ja es pareizi saprotu, tu taču neatteiksies?

—  Jūs pareizi saprotat, Kris.

—   Okei! Tad izved viņu no turienes, puis!

—   Kad man jāizlido?

—    Par to mēs vēl parunāsim. Apspriedīsim visu sīki un smalki. Bet pirms to darām, es gribētu ar tevi pārrunāt uzdevuma otru daļu. Tici man, kaut ari tajā no romantikas nav ne miņas, tā nav mazāk svariga un bīstama kā tava misija. Kamēr tu aiz dzelzs priekškara tēlosi Džonu Veinu, mums Šveicē nāksies krietni palauzīt galvu, lai sagatavotu tālākos sižeta pavērsienus…

—    Ceru, ka neuzskatīsiet mani par pārāk nekaunigu, Kris, taču, lūdzu, paskaidrojiet, kā gan jūs, pašrocīgi atdevuši viņu krieviem, domājat viņu atgūt atkal atpakaļ?

—    Ar šo jautājumu pašlaik nodarbojas vairāki gudri puiši ar lielu pieredzi tāda veida operācijās. Ir vairāki varianti, Jūdžin, kaut ari, un es tev to neslēpšu, mūsu izredzes nav gluži simtprocentīgas. Es teiktu — puse uz pusi…

—   Bet Kris… —Jūdžins pārsteigts uzlūkoja savu pagaidu priekšnieku. — Apmaiņa notiks Šveicē, tā taču ir neitrāla teritorija. Tur atrodas daudzu nozīmīgu starptautisku organizāciju galvenās mītnes, tur koncentrēti lieli Interpola spēki!… Galu galā — mūs taču var uzskatīt par šīs valsts sabiedrotajiem. Vai tiešām šādos apstākļos tik grūti garantēt sievietes drošību?

—   Tu nenovērtē KGB iespējas Rietumeiropā, Jūdžin! — Stjuarts novilka žaketi, palikdams krāšņā vestē ar apzeltītām pogām. —Tās ir kolosālas, tici man…

—    Kris, jūs runājat tā, it kā gatavotu totālu karaspēka operāciju pret Vjetkongu.

—    Tu velti ironizē, — Stjuarts novilka, aizsmēķēdams kārtējo cigāru. — Vai zini, kur slēpjas KGB galvenais spēks? Viņu pasūtījumu var izpildīt jebkurš: itāliešu "sarkanās brigādes", Palestīnas nacionālās atbrīvošanas fronte, franču "ultra", vācu "pilsētas partizāni", arābu fundamentālisti… Viņi visi taču darbojas krievu aizgādnībā. KGB viņus apmāca, apbruņo, instruē, apgādā ar informāciju un dokumentiem… Un šo raibo rīkļurāvēju armiju nav spējīgs pievarēt neviens izlūkdienests pasaulē, pat mēs ne, draudziņ. Viņu ir daudz vairāk nekā mūsu, viņi pat sliktāk ekipēti un sagatavoti, turklāt viņi atzīst tikai džungļu likumus. Viņu rīcībā ir vismaz pārdesmit valstu, kur nepieciešamības gadījumā viņi var slēpties kaut līdz pastardienai. Tu arī pats nesen varēji pārliecināties, ka viņi darbojas varen pārgalvīgi un gūst atbalstu pat tur, kur uz to viņiem it kā nebūtu ne vismazāko cerību. Novembrī taču jums Argendnā izspruka divi viņu killeri? Kaut jūs bijāt iesaistījuši tik grandiozus spēkus…

—Ja viss ir tik bezcerīgi, Kris, tad varbūt vispār nav vērts neko uzsākt? —Jūdžins atļāvās dzēlību.

Taču Stjuarts viņa ironiju nelikās manām.

—  Mums, un tev pirmām kārtām, būs jaspelc viņu laukuma pusē… — acis uz iekšu sagriezis, viņš vēroja, ka cigāra galā veidojas kārtējais pelnu stabiņš. — Un tāpēc tev ir skaidri jāapzinās, pret ko tu spēlē. Teikšu atklāti un ar norunu, ka tas nav domāts presei: mēs vēl nekad tur neesam uzvarējuši. Un kad daži kongresmeņi apgalvo, ka pēdējos desmit gados, ja neskaita Cīli, CIP nav veikusi nevienu nopietnu operāciju pret krieviem, tās nav politiskas intrigas nolūkā apcirpt "firmas" budžetu, bet gan svēta patiesība. Ir, protams, bijuši ari panākumi, bet tikai debetā. Mums nav izdevies izvērst tos tālāk. Un vienmēr tas ir beidzies ar mūsu sakāvi. Tas, ko savas operācijas laikā izdevies panākt izraēliešiem, ir vienkārši neiedomājami. Tiklīdz man būs brīvs brīdis, es noteikti rūpīgi izpēdšu visus materiālus, tas tiešām no profesionālā viedokļa ir ļoti interesanti. Domāju, ka viņiem vienkārši neticami palaimējās, taču gaidāmais fināls tikai apliecina, ka spriežu pareizi: savā laukumā krievi nemēdz zaudēt!

—   Tikai nevajag mani baidīt, Kris. — Jūdžins klusi atsaucās. — Es jau esmu liels zēns.

—  Tas tev jāpierāda. Varbūt gribi, lai tev atgādinu, par ko mēs saņemam algu?

—   Man ir pāris jautājumu.

—   Sper vaļā.

—   Kāpēc viņa tiem vajadzīga?

—   Krieviem? — Stjuarts sparīgi savēcināja rokas, lai izklīdinātu tabakas dūmu mākoņus.

>

—   Mūsējiem.

—   Tas ir netaktisks jautājums, jaunais cilvēk.

—   Netaktisks tas būtu, ja jūs to uzdotu man.

—   Ja, starp citu, — Stjuarts viltīgi pasmaidīja, — kāpēc viņa vajadzīga tev, Jūdžin?

—   Es neprotu izcept olas ar bekonu.

—   Laba atbilde, — Stjuarts pamāja.

—   Taču es tā ari nedzirdēju jūsu atbildi, Kris.

—     Iespējams, ka es tev atbildēšu, draudziņ. Bet tikai vēlāk, ja iekritis brīvs bridis. Bet tagad teikšu tikai vienu: tiks darīts viss, lai krievi viņu nedabūtu. Un vairāk par to nerunāsim. Mums vēl paveicams milzums visādu rutīnas darbu, un, kā teiktu mani priekšteči pa čigānu līniju, mūs gaida lielas klapatas pirms tāla ceļa…

26. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gads. Nakts no 15. uz 16. janvāri.

Kopš tās reizes, kad, būdama vēl pirmā kursa studente, es, lekciju kavēdama, taksometrā nosēdos līdzās šoferim un jau pēc īsa brīža sajutu sev uz ceļgala seksuālu dziņu pārņemta pašapzinīga tēviņa smago un krampigo roku, es sev biju stingri nosolījusies nekad un nevienā mašīnā nesēsties citur, kā vien aizmugures sēdeklī. Ar laiku tas bija izvērties par automātisku paradumu. Arī tonakt, Prāgā, maģiskās solīto ciparu "136" kombinācijas noburta, es gluži kā maza meitenite, kas pirmo reizi mūžā saskārusies ar reālu brīnumu, izbiedēta un apdullusi, ne uz ko labu vairs necerēdama un domās vēl aizvien turpinādama dialogu ar svēto tēvu, es apsēdos aizmugures sēdeklī.

Pavirši konstatējusi, ka neviens cits, izņemot tumšo un izplūdušo siluetu pie stūres, mašīnā nav saskatāms, es atviegloti nopūtos un vieglītēm aizsitu durvis. Tai pašā mirklī mašīna strauji uzņēma ātrumu.

Visapkārt valdīja drūms un neomulīgs ziemas saltums, spēcīgie starmeši no nakts tumsas izrāva neskaitāmu sniega punktiņu neprātīgo deju, bet gar ielas malām kā klintis vai salas ik pa brīdim aizzibēja ielas laternu blāvi apgaismotās ēku aprises, taču tās mani nesaviļņoja un neko man neizteica, tā bija tikai kārtējā epizode svešas un nepazīstamas pilsētas akmens džungļos, ar kuru mani nekas, izņemot savstarpēju vienaldzibu, nesaistija. Tā garāmgājēji, nejauši sagrūžoties ielas drūzmā, ne mirkli neiedomājas, ka varbūt ši sadursme ir likteņa mājiens, kuram, savās domās iegrimuši un neko nemanīdami, viņi aizdrāžas garām. Un tikai neparastais ātrums, ar kādu mašīna joņoja, man atgādināja, ka viss, kas pašlaik norisinās, patiešām ir materiālas, nevis ireālas dabas, un raidīja man uz smadzenēm juceklīgus, nu jau ierastās dzīvnieciskās pašsajūtas impulsus — tātad esmu vēl dzīva un joprojām gāžos, veļos, krītu bezgalīgaja neziņas akā.

Drausmīgi kārojās uzsmēķēt, taču es nezināju, kādā valodā runā mans kārtējais glābējs, bet eksperimentēt, ielaižoties sarunā ar svešu cilvēku, man nebija ne spēka, ne vēlēšanās…

Domās pierunājusi sevi paciesties, es vēl brīdi raudzījos pa logu, tad aizvēru acis un iztēlojos, ka tas viss notiek Maskavā, mēs traucamies pa Gorkija ielu un taksometrs mani ved uz redakciju. Kā vienmēr es kavēju, solu šoferim piemest vairāk nekā rāda skaitītājs, bet pati tikmēr iztēlojos parasto ainu: redakcijas atbildīgais sekretārs Jura Gračevs mani sašutis sagaida jau uz sliekšņa ar paģiru mākta "Agdama" cienītāja niknajiem brēcieniem: "Maļceva, ka tavu nelietīgo māti! Būtu jel kaunējusies, aptrakusī palaistuve, pulkstenis jau nāk pusvienpadsmit!", bet es bāžu viņam tieši piņņainajā, sarkanām dzērāja dzīsliņām klātajā degunā nakts melnumā ar labojumiem izraibinātu dzeltenu sleju rulliti un labinos: " Jurik, ka tu manu ķēmeklīti, liec mierā manu nelaimīgo māti, lai nu kas, bet viņa tādu zākāšanu nav pelnījusi, un paskaties taču tu, kverpli, kādu materiālu es tev atnesu!…"

Si aina bija tik reāla, ka es atveru acis pilnā pārliecībā, ka tūlīt caur netīro, kūstoša sniega tērcītēm notecējušo loga rūti labajā pusē ieraudzīšu veikalu "Dāvanas", bet mazliet tālāk aiz pazemes pārejas marmora barjeras parādīsies kafejnīcas "Līra" stiklotais korpuss… Taču aiz loga joprojām zibēja svešā un aukstā Prāga. Un tad mani sagrāba tik briesmīga vēlēšanās uzsmēķēt, ka es atmetu ar roku visiem saviem labajiem nodomiem, un visinternacionālākajā valodā pasaulē šoferim angliski apvaicājos:

—   Piedodiet, vai jums nav kāds smēķis?

Stāvs pie stūres atdzīvojās un sakustējās. Jāteic gan, tā bija vienigā reakcija uz manu lūgumu.

—   Kā tad būs, vai varu palūgt cigareti? — atkārtoju savu lūgumu franciski.

Šoferis neatskatīdamies pasniedza man cigarešu paciņu, un es vēl nepaguvu izdomāt, ko šis žests man atgādina, kad izdzirdu:

—   Uzsmēķējiet, pilsone!

Es laikam iespiedzos. Bet varbūt tās bija bremzes? Visticamāk, ka mēs spiedzām unisonā, jo es ar strauju lēcienu metos pie Jūdžina, apķēros viņam ap kaklu un skāvu tik cieši, cik vien spēju, un rezultātā mašīna palika stāvam kā zemē iemieta. Un tikai atbalss, lēnām izzūdoša spindzoņa ausīs — manu balss saišu un nezināmas markas automobiļa bremžu spontānās un harmoniskās simbiozes rezonanse — mani pārliecināja, ka vārdus, ko saklausīju, patiešām ir izrunājis šai naktī visnereālākais cilvēks pasaulē…

—   Mans miļais! — es, asaras rīdama, murmināju un apbēru viņa kaklu, ausis, pazodi un acu kaktiņus ar slapjiem, neveikliem un juceklīgiem, tādiem kā teļa skūpstiem. — Mans labais!… Tu esi atsūtits par manām ciešanām, es zinu!… Mans vienīgais!… Nu es saprotu, kur man radās spēks, lai izturētu visus šos murgus!… Manu dārgumiņ, manu jaukumiņ, manu acuraudziņ!… Ak tu mana aizokeāna saulīte!… Es zināju, manu zelta gabaliņ, ka tu atbrauksi man pakaļ, es to zināju, zināju, zināju!… Kā man tevis trūka, tu nevari to iedomāties, mīļais mans!…

—    Varu gan, Veļa… — viņš mirkli atkremšļojās, it kā viņam kaut kas būtu ieskrējis neriklē, tad pasniedzās, lai kaut ko paņemtu no mašīnas priekšējā plauktiņa…

—   Ko tu paņēmi?

—   Diktofonu.

—   Kāpēc tas tev vajadzīgs?

—   Lūdzu, atkārto to visu vēlreiz… Nu, par zelta gabaliņu… un to… par aizokeāna saulīti…

—   Netērē laiku, muļķīt! Šos vārdus es tev atkārtošu visu mūžu. Nevajadzēs pat taustiņu spiest, tu tikai parādies! Redzi nu, cik tas būs parocigi!

—   Es tevi mīlu, Vela, — viņš atmeta rokas un vēl ciešāk piekļāva mani sev klāt. — Es tik ļoti tevi milu!

—   Nē, mīļais, es mīlu tevi. Bet tu tikai piedalies.

Ar binokli vēro no partera un priecīgi applaudē… Ja m tikai zinām, kā es…

—   Varu iztēloties.

—   Tu esi viens truls ģeķis, Jūdžin, — es murmināju un, asarām noplūdusi, vel stiprāk apskāvu viņa kaklu. — Tu esi viens dumjš puišelis, Jūdžin. Kā visi vīrieši. Ko gan jūs spējat iztēloties?! Ko tu vispār zini par sievietes mīlestību, manu neldzīgo pragmātiķīt, manu mīļumiņ, manu debesu dāvaniņ!?…

—    Un kā uz šādu jautājumu ļoti truliem, ģeķīgiem un dumjiem puišeļiem būtu jāatbild?

—   Ak, manu mīļo, kas gan man par viņiem visiem daļas?!

Es klusi raudāju, žņaugdama viņa kaklu sajēgu zaudējušas

un stūrī iedzītas izmisušas sievietes dzelžainajā tvērienā. Ja šai mirklī kāds neģelis mēģinām mani no viņa atraut, tam droši vien nāktos man amputēt abas rokas.

—   Tu tikai neraudi, Vela… — viņš glāstīja manus pirkstus tik maigi un vari, it ka tie tikko būtu dauzīti smēdē uz laktas. — Nevajag raudāt, mana mīļā, viss ir labi, viss beidzies… Don't cry, my smart girl… Mēs atkal esam kopā, viss ir brīnišķīgi, vai dzirdi, ko es tev saku?

—   Nē. Nedzirdu. Atkārto.

—   Viss ir labi, Vela.

—   Tu esi par to pārliecināts?

-Jā.

—   Tātad, kamēr es tevi te skauju, mēs nemanāmi esam iebraukuši Amerikā?

—   Nē, mīļā, līdz Amerikai mums vēl jānokļūst.

—   Un tu domā, ka mēs tur nokļūsim?

—   Citādi nemaz nevar būt!

—   Tad braucam, Jūdžin, ko tu vēl gaidi?! — es gandrīz kliedzu. — Braucam ātrāk projām, mīļais! Ja tu vēlreiz kaut kur pazudīsi, es, nudien, to vairs nepārcietīšu. Zini, man šķiet, ka esmu pakļauta kādam drausmīgam eksperimentam. Viņi visi ka norunājuši cenšas mani piebeigt, taču vispirms, acīmredzot, grib paskatīties, cik ilgi es spēšu izturēt… Taču manu iespēju robežas jau sen ir pārsniegtas… Tā nu tas ir, manu zelta gabaliņ, tās ir galā jau sen… Un ja es tomēr vēl brīnumainā kārtā kaut kā turējos, tad tikai tāpēc, ka zināju: tu noteikti, noteikti atbrauksi man pakaļ! Nepamet mani vairs, Jūdžin! Nepamet nekad!

—   Es nekad tevi nepametīšu, Veļa…

—   Nu, brauc taču, ko mes stāvam?!

—   Tūlīt, — viņš pasmaidīja. — Tikai, lūdzu, laid vaļā manu kaklu…

—   Kāpēc?

—     Tāpēc, ka citādi es nevarēšu grozīt galvu un lūkoties pēc skaistām sievietēm…

—   Netērē velti laiku: Prāgā ir tikai viena skaista sieviete. Un tā pati te atrodas tikai caurbraucot.

—   Ne jau tikai Prāgā, skaistākā visā pasaulē…

—   Vēl jau ir, — es nomurmināju.

—   Un vienmēr būs.

—   Ko tu tagad mierini? Mani? Vai sevi?

—     Nu, kā tad būs? Vai dosi brīvību manam kaklam?

Es klusēdama pamāju, palaidu vaļā viņa asarās samērcēto

kaklu, tad, pīdamās savā maisveidīgajā mētelī, izspraucos pa šauro spraugu starp priekšējiem sēdekļiem, novietojos viņam līdzās un cieši pieķēros viņa labajai rokai.

—   Saki, vai tu spēj vadit mašīnu ar vienu roku?

—   Tikai Amerikā.

—   Tu esi snobs, mīļais.

7 >

—   Es neesmu snobs, mīļā.

—   Kāpēc tad ne šeit?

—   Tāpēc, ka šai mašīnai nav automātiskās ātrumkārbas. Cehoslovakijā tādas neražo.

—    Labi, izliksimies, ka es tavu paskaidrojumu esmu sapratusi.

—   Izliksimies!

—   Bet ja nu es tev ļoti, ļoti lūgtu?

—  Ja ļoti, tad būs jāmēģina.

—   Tad, lūdzu, neatrauj savu roku, nedari to, un braucam projām, cik ātri vien iespējams.

—   Zini ko, darīsim tā: es savu roku uzlikšu uz šī te dzelzs verķa — to sauc par ātrumpārslēgu, bet tu savējo uzliec uz manējās. Okei?

—     Okei. Tikai vispirms atbildi uz vienu jautājumu…

—   Tu izskaties skaista, kā vienmēr, dārga…

—   Es mīlu tevi pat tad, kad tu bezkaunīgi melo.

—   Bet es tevi mīlu tāpēc, ka tu mani mīli pat tad, kad es bezkaunīgi meloju. Kaut gan es saku tīru patiesību.

—   Ne jau to es tev gribēju jautāt, Jūdžin.

—   Visu pārējo — pēc tam.

—   Pasaki man tikai, kurp mēs brauksim? Uz lidostu? Uz staciju? Uz viesnīcu? Vai arī uz tavas Prāgas mīļākās dzīvokli, kuru viņa tev augstsirdīgi upurējusi uz divām naktīm?

—     Kāpēc tikai uz divām? — viņš ar delnas virspusi noslaucīja manu kreiso aci, melnu no asarām un franču tušas pirmsklostera ēras atliekām.

—   Uz cik ilgu laiku tad?

—   Par to parunāsim vēlāk! —Jūdžins pagrieza aizdedzes atslēgu un iedarbināja motoru. — Par visu parunāsim vēlāk, dārgā.

—   Kad — vēlāk?

—   Kad būsim atbraukuši.

—    Kur, mīļais? Kur tu ceri nokļūt? Amerikā? Kārtējā klosterī? Lubjankā? Es, nudien, nezinu, kur mūs gaida ar lielāku nepacietību!…

—     Veļa, vai tu vari paciesties desmit minūtes? Nu, augstākais, piecpadsmit?

—    Ak, kungs! — es atkal apraudājos. — Un tu to prasi man?! Man, kas…

—   Skaidrs! —Jūdžins pamāja, un mašīna ar spēju rāvienu uzņēma ātrumu. — Mēs jau braucam, Veļa! Prom no šejienes!

—   Es gribu tev pateikt tikai vienu…

—   Ko tad?

—   Vai zini, ko saka krievu sievietes kaut kur tālā, nomaļā sādžā, dziļā vientulībā dzerdamas ceturto tējas glāzi bez cukura, citrona un ievārījuma?

—   Ka ienīst PSKP CK politbiroju, kas viņam noskaudusi cukuru, —Jūdžins, skatienu no ceļa nenovērsdams, atbildēja.

—   Glupiķīt!

—   Nu, tad es nezinu.

—   Viņas saka: "Ak, kungs, cik labi! Ka nu tik aiz laimes nenomirtu!…"

—    Dīvaini gan! — viņš nesapratnē paraustīja plecus.

—  Nemaz nav dīvaini! Man šķiet, ka es tagad viņas saprotu…

27. nodaļa

Šveice. Cīrihe.

1978. gada 15. janvāris.

Tieši pulksten desmitos Cīrihē uz Aeroflotes pārstāvniecības vadītāja galda melodiski ieskanējās telefons.

—   Onopko kungs? — zvanītāja angļu valoda nepārprotami liecināja par viņa amerikānisko izcelsmi.

—  Jā, es klausos.

—   Man jums ieteica piezvanīt Spīlhauzena kungs.

—   Sakarā ar divām biļetēm uz Asunsjonu?

—   Nē. Mani nodomi mainījušies, un es lidošu uz Otavu.

—   Es gaidiju jūsu zvanu.

—   Man teica, ka jūs gaidīšot.

—   Kad jūs gribētu tikties?

—   Pēc iespējas drizāk.

—   Cīrihē?

—  Es dotu priekšroku Zenēvai. Ja jūs, protams, neiebilstat…

—   Kāpēc ne? Un kad un kur?

—   Pašlaik ir desmit. Satiksimies četros pie ieejas Braunšveigas hercoga Kārļa mauzolejā. Pie tā ieejas vienmēr sēž virs, kas pārdod baložu barību. Viņam līdzās.

—   Kā es jūs pazīšu?

—   Es pazīšu jūs. Visu labu, Onopko kungs!…

Un klausulē iepīkstējās īsie signāli.

Ilgajos izlūkdienestā nostrādātajos gados Viktors Onopko bija iemācījies visu uztvert filozofiski. Proti, nemocīties šaubās un minējumos un paļauties uz to, ka gan jau ar laiku viss noskaidrosies. Tāpēc pulkvedis neprātoja, kā viņu pazīst nezināmais zvanītājs, un nospieda gandrīz nepamanāmo pogu, kas bija iemontēta modernā, Zviedrijā ražotā galda paneli.

Pēc mirkļa uz kabineta sliekšņa parādījās kalsnējs, neliela auguma jauns cilvēks, ģērbies protokola prasībām atbilstošā melnā uzvalkā, kuru papildināja neuzkrītoša kaklasaite.

—   Saucāt, Viktor Ivanovič?

—   Igor, kad mums jāizbrauc, lai četros nokļūtu Zenēvā?

—   Mājās neiegriezisieties?

—   Nē. v

—   Un Zenēvā jābūt tieši četros?

—   Protams.

—   Pulkstens vienos.

—   Kāpēc tik agri?

—   Snieg. Ceļš slidens.

—   Tātad — vienos.

Jaunais cilvēks pamāja un klusi nozuda.

Kādu brīdi Onopko noraudzījās uz gaišbrūno durvju taisnstūri, tad grozāmajā ādas krēslā strauji pavērsās pret plato logu, kas aizņēma visu biroja ārsienu. Tur ielas pretējā pusē slējās tonētos, gaismu necaurlaidīgos stiklos mirdzošais firmas "Citizen" galvenās mītnes debesskrāpju korpuss.

Viktors Ivanovičs nebija parasts spiegs, vismaz ne tāds, kādus šīs profesijas pārstāvjus mēdz iztēloties. Onopko ne mazākajā mērā neuztrauca tas, ka praktiski no jebkura pretējās ēkas loga viņu cauru diennakti varētu novērot, kā arī ierakstīt visas sarunas, kas norisinājās viņa dienesta kabinetā. "Nedariet neko tādu, kas varētu piesaisdt citu cilvēku uzmanibu, un jūs neviens neizsekos," rezidents milēja atkārtot saviem padotajiem. "Kas var jūs pazudināt? Alkohols? Obligāts noteikums: trīs tabletes analgīna pirms katras iedzeršanas, no kuras nav iespējams atteikties. Tas ir tikpat obligāti kā prezervatīvs pirms dzimumakta ar sievieti, kura sirgst ar venerisku kaiti. Kukulis? Nepieņemt naudu ne no viena. Savus restorāna rēķinus vienmēr kārtojiet pats, jo bez maksas jūs neviens nebaros, un vēlāk tik un tā būs jāatdod vairāk nekā ieguvāt. Azartspēles kazino? Spēlējiet šahu ar kompjūterprogrammu, ja citādi nevarat pārvarēt savu azartu. Apšaubāmas reputācijas sievietes? Guliet tikai ar sievu, bet ja ar to jums par maz — onanejiet? Un labāk ari to dariet sievai pie sāniem, tā būs mierīgāk. Lielāka drošība, ka jūs nesāks šantažēt. Kas vēl var jūs apdraudēt? Iespēja ielaist brīdi, kad nododat slepenus dokumentus? Neko nekad nedodiet no rokas rokā — izmantojiet slēptuves! Briesmas, kas var draudēt, tiekoties ar aģentu? Ja šāda tikšanās tiešām ir nepieciešama un tās dēļ ir vērts riskēt, dariet to ārpus Šveices, kaut vai Azoru salās, un es apmaksāšu visus jūsu izdevumus. Kāda nepiesardzīgi izmesta frāze? Nēsājiet līdz spraužamadatu, un kolīdz jūtat, ka jums par varītēm gribas palaist muti, ieduriet ar to sev labi dziļi dibenā — tas atvēsina galvu…"

Viņu klausīja, no viņa baidijās un, pats galvenais, viņu apjūsmoja un pielūdza. Spiegi ir māņticīgi. Bet pār Onopko papliko galvvidu dzirkstīja un laistījās noslēpumainais nekļūdīga cilvēka oreols. Ar viņu strādājot bija drošības sajūta. Bet drošība tūlīt pēc dolāriem ir nākamā valūta, ko pielūdz visas pasaules avantūristi. Turklāt Onopko nekad neatcēla reiz pieņemtos lēmumus. Kad pirmajos trijos viņa darbības mēnešos nezināmu iemeslu dēļ no Šveices tika atsaukti atpakaļ uz Maskavu vairāku padomju pārstāvniecību un firmu līdzstrādnieki, kļuva skaidrs: šis cilvēks konspirācijas un diplomātiskā dienesta aizsegā strādājošo KGB līdzstrādnieku dzīvesveida jautājumos kompromisus neatzīst. Onopko varenibu stiprināja arī viņa radnieciskās saites ar Furcevu, kas kapitālistiskajā valsti dislocēto padomju pilsoņu komunālās tuvibas apstākļos nebija noslēpjamas. Un Onopko tās arī neslēpa…

Iepazinies ar mikrofilmas saturu, viņš neko neatzīmēja un nepierakstīja, bet visu iegaumēja no galvas. Līdz pat niecīgākajām detaļām. Pēc tam rezidentam bija nepieciešamas vēl pāris stundas, lai izanalizētu visus iespējamos grūti prognozējamās operācijas variantus. Viņš nesūtīja centram vēstules, nekad neiegriezās betonētājā bunkurā zem padomju konsulāta ēkas un pat sīkumos allaž ievēroja ilgstošā ārzemju komandējumā nosūtītam padomju kalpotājam raksturīgo dzivesveidu. Nekas nedrīkstēja pretinieku uzvedināt uz domām, ka tiek plānota kāda operācija vai gatavoti kontrpasākumi. Ikdienišķība, rutīna, precīza reiz par visām reizēm ieviestas kārtības ievērošana gan darbā, gan sadzīvē iemidzina un notrulina ienaidnieka modrību, atvēsina tā dedzību un dažkārt pat spēj modināt labvēlību. Vai Šveices pretizlūkošanas dienests un tā varenie aizokeāna partneri zināja, kas ir īstenībā Aeroflotes pārstāvis Viktors Ivanovičs Onopko? Rezidents bija pārliecināts, ka zināja. Citādi nemaz nevarēja būt. Taču zināt un atmaskot — pieķert aiz rokas ir divas dažādas lietas. Un šī nemitīgā balansēšana uz bīstama riska robežas, šī spēle pret ļoti spēcīgu pretinieku, turklāt vēl viņa paša teritorijā, Viktoram Onopko ar uzviju atsvēra tos sīkos prieciņus, ar kuriem tā mīlēja sevi palutināt vidēji statistiskais padomju mietpilsonis, kurš no miļotās dzimtenes pelējuma skartas un sasmakušās dzīves īstenības izlauzies pašā Rietumu civilizācijas sirdi, nokļūstot pārpilnības, greznības un komforta Niagāras mutuļos… Onopko rīcībā varēja būt (un bija) viss, par ko parastais padomjzemes pilsonis varēja tikai sapņot: lepns dzīvoklis un nomenklatūras vasarnīca Piemaskava, vina līmenim atbilstoša, turklāt ari patiešām visai pievilcīga sieva no "smalkajām aprindām" piederīgas ģimenes, plaši sakari, ietekme, nauda, neierobežotas iespējas apceļot pasauli… Taču viņš izvēlējās tādu dzīvi, kādu dzīvoja. Audzināts dubultās morāles sabiedrība, Onopko nespēja iedomāties dzīvi bez nemitīgas, saspringtas cīņas, viņam bija nepieciešama šī mūžīgā briesmu sajūta, cīņas azarts, kas sildīja sirdi un lika straujāk kūsāt asinīm, viņš alka cīņas, kurā varēja tikai vai nu uzvarēt, vai visu zaudēt. Tādi cilvēki kā Onopko ir spējigi izraisīt karus.

Bet vini arī veido ikviena izlūkdienesta zelta fondu…

»

Tieši pulkstens vienos, kad Viktors Ivanovičs, ģērbies savā melnajā putekļu mētelī ar velūra platmali galvā, nokāpa pa Aeroflotes pārstāvniecības kāpnēm, Igors pie gaišpelēka 290. mersedesa stūres jau sildīja motoru.

Apsēdies aizmugurē, Onopko rūpīgi aizsprādzēja drošības jostu, ieskatījās pulkstenī, automātiski atzīmēdams izbraukšanas laiku, un pamāja šoferim:

— Braucam.

Ziema, kas uz labiekārtotajām slēpošanas trasēm un kalnu kūrortiem atvilināja simtiem tūkstošus tūristu, bija tīrā sodība blīvi apdzīvoto Šveices pilsēm iemītniekiem — laiks pieturējās auksts un vējains, bieži bija slapjdraņķis. Un ari platās, ideāli notīrītās šosejas, pa kurām kā apsviluši joņoja automobiļi ar turpat vai visu Eiropas valstu numuriem, nepavisam nebija tik drošas. Arī tagad pa radio lasīja kopš septiņiem rītā autoavārijās cietušo sarakstu.

— Igor, palūgšu ne vairāk par astoņdesmit kilometriem…

Šoferis ar skatienu sameklēja Onopko atspulgu spogulī un klusēdams pamāja.

Oficiāli Igors skaitījās Aeroflotes pārstāvniecības servisa dienesta vadītājs. Toties KGB štatu sarakstā, pēc kura pirmās galvenās parvaldes līdzstrādnieki saņēma algu un tika izvirzīti valdības apbalvojumiem, 1950. gadā dzimušais kapteinis Igors Saveļjevičs Kolodņikovs, PSKP biedrs un Eiropas eksčempions pusvieglaja svarā boksā, Ļeņingradas fizkultūras institūta un KGB augstākās skolas absolvents, skaitījās padomju rezidenta Šveicē miesassargs un sekretārs. Pērngad atvaļinājuma laikā Onopko pats bija izraudzijies Kolodņikova kandidatūru, un šo izvēli bija izšķīrušas tris viņa jaunā miesassarga īpašības: pirmkārt, divdesmit astoņus gadus vecais Igors, kurš tobrīd strādāja operatīvajā daļā, bija neprecējies; otrkārt, kaut arī viņam piemita visas miesassargam nepieciešamās dotības, ārēji pēc tāda nepavisam neizskatijās, un, treškārt — šis puisis prata klusēt. Saskaņā ar darba noteikumiem Igors nedrīkstēja nēsāt ieroci, taču jau viņa klātbūtne Onopko radīja drošības sajūtu. Šis apstāklis izšķīra bijušā boksera likteni, un Kolodņikovs, kurš savas sportista karjeras laikā bija paspējis apceļot visu pasauli, nonāca bezrūpīgajā Šveicē, kur dzīvoja tikpat klusi un pieticīgi kā Maskavā.

Viņi iebrauca Zenēvā bez ceturkšņa četros, un, kad mersedesa melnajā aparātu panelī iemontētā pulksteņa ciparnīca rādīja bez divām minūtēm 16.00, Igors novietoja mašīnu maksas stāvvietā piecpadsmit metru attālumā no hercoga Kārļa mauzoleja un sekoja savam šefam, turēdamies instrukcijā noteiktajā attālumā — divus metrus aiz muguras, nedaudz pa kreisi.

Kad Onopko uzkāpa pa kāpnēm, viņam pienāca klat neliela auguma tumšmatis bez cepures, ģērbies skaistā, gaišpelēkā mētelī, zem kura atlokiem vīdēja raiba šalle.

—   Onopko kungs, jus esat punktuāls, — tumšmatis sveicinādams piemeta divus pirkstus pie savas neesošās galvassegas.

—   Firmā, kur es strādāju, precizitāte ir viens no svarīgākajiem priekšnoteikumiem.

—     Par kuru firmu, ja nav noslēpums, jūs runājat? — tumšmatis pasmaidīja.

—     Par aviosabiedrību "Aeroflote", — Onopko, tāpat smaidīdams, atbildēja. — Vai tad jūs domājat ko citu?

—    Nē, nē… — tumšmatis atskatījās. — Vai tas jaunais cilvēks ir kopā ar jums?

—  Jūs esat vērīgs.

—   Un vai tad man nav iemesla tādam būt?

—   Tas ir mans sekretārs.

—    Cik žēl! — tumšmatis noplātīja rokas. Bet es, kā redzat, uz tikšanos esmu ieradies viens pats…

—    T-jā, — Onopko nomurmināja. — Tas nebūs gluži pēc protokola…

—   Varbūt darīsim tā, — tumšmatis ierosināja. —Jus pats nosauksiet vietu, kur mēs varētu aprunāties divatā, bet jūsu… hm… sekretārs, lai viņš pakavējas tepat kaut kur tuvumā, kamēr nokārtosim, kas mums kārtojams. Vai piekrītat?

—   Labi, — Onopko pēc īsas vilcināšanās piekrita.

—   Tad kurp mēs dosimies?

—   Nu, kaut vai uz "Beau Rivage", — Onopko pamāja uz senatnīgo hoteļa ēku laukuma pretējā pusē. — Cik atceros, tur var pieklājīgi paēst. Un arī mašīnai nevajadzēs meklēt citu stāvvietu.

—    Diezgan drūms simbols, jo sevišķi, ja ņem vērā mūsu iecerētās sarunas raksturu, — tumšmatis pavīpsnāja.

—   Par ko jūs runājat?

—    Iespējams, ka jūs, Onopko kungs, nezināt, ka 1898. gadā tieši pie ieejas šai hotelī itāliešu anarhists Luidži Lučenni nogalināja Austroungārijas imperatori Elizabeti…

—    Neesmu vēsturisku paralēļu cienītājs, — padomju rezidents piezīmēja.

—   Okei! — tumšmatis nepiespiesti paņēma Onopko zem rokas, un dīvainais pāris devās "Beau Rivage" virzienā. — Piedodiet, nestādijos priekšā…

—   Tas nav nepieciešams, Stjuarta kungs, — Onopko klusi sacīja un pieklājīgi atsvabināja roku.

—  Jutos glaimots, — brūnēts, kuru šis žests ne mazākajā mērā nesamulsināja, atbildēja, — ka esmu izpelnījies tādu popularitāti Aeroflotes pārstāvniecībā…

—   Neesiet nu tik kautrīgs, — Onopko atskatījās, lai pārliecinātos, ka Igors joprojām nak no muguras, tad atkal pievērsās Stjuartam. — CIP krievu nodaļas priekšnieka vietnieks ir pietiekami ievērojama persona, lai vismaz daži "Aeroflotes" darbinieki viņu pazītu no skata.

—    Nu, protams, Onopko kungs, — tumšmatis piekrita. — Jums pilnīga taisnība.

Iegājuši pa viesnīcas virpuļdurvim, viņi nogriezās pa labi un nonāca pusapgaismotā bārā. Gar garo leti bija izvietoti vairāki galdiņi, kurus ietvēra mīksto dīvānu pusloki. Visi galdiņi bija brīvi. Sirms bārmenis muarē vestē un baltā kreklā ar taurenīti pazodē, nepievērsdams ienācējiem uzmanību, mīkstā dvielī turpināja slaucīt augstus šampanieša pokālus.

—   Man te patīk, — Stjuarts atzina.

—   Tikai te mēs paliksim bez pusdienām.

—   Vispirms jāredz, ka beigsies mūsu saruna, Onopko kungs, — amerikānis pasmaidīja. — Atkarībā no tās rezultāta mēs vai nu sadzersim, vai saēdīsim.

—   Lai notiek.

Kā norunājuši abi devās uz bāra attālāko stūri, novilka un novietoja uz pakaramā mēteļus un apsēdās aiz spodrībā mirdzošā pulētā galdiņa, turklāt Onopko nosēdās ar muguru pret durvīm.

—   Ko kungi vēlas dzert? — bārmenis parādījās tik ātri un klusi, it kā vēl pirms mirkļa nebūtu aiz letes vienaldzīgi slaucījis glāzes.

—   Man šņabi ar ledu, — Onopko pasūtīja.

—   Man džinu, — teica Stjuarts.

—   Ar toniku?

—   Bez.

—   Ar ledu?

—   Bez.

—   Lūdzu, ser, — bārmenis atturīgi palocīja sirmo galvu.

Gaidīdami pasūtīto, abi izlūki brīdi neuzkrītoši viens otru nopētija.

—    Es klausos, — Onopko beidzot ierunājās, iemalkodams dzērienu.

—     Man uzdots ar jums pārrunāt attieciga darījuma tehniskās detaļas, — Stjuarts iesāka un izņēma no žaketes krūškabatas resnu cigāru. —Vai neiebilstat, Viktor Ivanovič?

—   Smēķējiet vien, — Onopko piekrītoši pamāja.

—Jums es nepiedāvāju, jo, cik man zināms, esat kaismīgs nikotīna ienaidnieks, vai ne?

—   Bet jūs tikpat kaismīgs tā cienītājs.

—    Okei, — Stjuarts žilbinoši pasmaidīja. — Mums nepieciešams vienoties par procedūru…

—   Ko jūs pārstāvat, Stjuarta kungs?

—   Oficiāli?

-Jā-

—   ASV centrālo izlūkošanas pārvaldi.

—   Bet neoficiāli?

—   Kā CIP, tā Izraēlas slepeno dienestu Mossad.

—   Un jums ir attiecīgas pilnvaras?

-Jā.

—   Vai varat tās uzrādīt?

—  Tās jau ir uzrādītas augstākā līmeni. Jūs par to varēsiet pārliecināties tūlīt pēc mūsu tikšanās.

—   Es gribētu precizēt savstarpējās garantijas.

—   Kā jūs to domājat, Onopko kungs?

—     Mēs veiksim visus nepieciešamos pasākumus, lai darījums noritētu korekti, — Onopko runāja lēnām, rūpīgi izrunādams katru vārdu un nenolaizdams no sarunu biedra ciešu skatienu. — Ar to es gribu teikt, ka nav nozīmes tērēt laiku taktiskām viltībām…

—    Mēs esam profesionāļi, Onopko kungs, — Stjuarts iesāka, taču padomju rezidents viņu pārtrauca:

—  Jūs esat profesionālis, Stjuart. Bet es esmu tikai ierēdnis, kuru augstākstāvošā instance pilnvarojusi piedalīties šai sarunā. Kā speciālistam Padomju Savienības jautājumos jums vajadzēm labi pazīt mūsu nacionālo noslieci uz birokrātiju. Tikko mūsu saruna būs beigusies, beigsies ari mana misija.

Redziet, man pietiek problēmu ari pārstāvniecībā…

—    Jūs gribat teikt, ka pašā apmaiņas procesā jūs nepiedalīsieties?

—   Pilnīgi pareizi. Tāpat kā jūs, Stjuarta kungs.

—   Ko pret ko mēs mainām?

—   Gribat salīdzināt sarakstus?

—   Vai man to nevajadzētu darīt?

—   Apmaiņā pret Topoļevu, Maļcevu un Mišinu mēs atdodam Mossad aģentu Tišu, kā arī uzrādām organizācijas "Melnais septembris" izpildkomitejas locekļa Abū Ismaila atrašanās vietas precīzas koordinātes.

—  Mēs nezinām, kur atrodas Mišina kungs, tāpēc par viņu nevar būt runa. Turklāt šads variants būtu neizdevīgs: jūs no mums saņemat trīs personas, bet pretī dodat tikai divas.

—    Tādas prasības izvirza instances, kas man uzdevušas veikt šo misiju, — Onopko noplādja rokas. — Nekas vairāk man nav piebilstams.

—   Vai jums ir informācija, ka šis… Mišins ir pie mums?

—   Nē.

—   Un jums ir pamats uzskadt, ka firmas, kuras man ir tas gods pārstāvēt, viņu no jums slēpj?

—  Jā, ir.

—    Tiklīdz jūs man uzradīsiet pieradijumus, esmu ar mieru darījuma paketē ieslēgt arī šo personu. Taču pagaidām tas nav aktuāli. Jums taču ir jāpiekrīt: neviens nevar pārdot preci, kuras viņam nav.

—       Labi, es pacentīšos šo jautājumu noskaidrot. Turpināsim mūsu sarunu.

—   Kad jus gribat izdarīt apmaiņu, Onopko kungs?

—   Kaut vai rīt!…

Onopko šim jautājumam bija sagatavojies un jau iepriekš apsvēris savas piezīmes psiholoģisko zemtekstu, un tagad uzmanīgi vēroja, ka saranu biedrs uz to reaģēs. Centra instrukcijā bija teikts, ka rezidentam jāpārbauda, kur padaban atrodas Maļceva. Ja Stjuarts piekrids apmaiņai divu tuvāko diennakšu laikā, tas nozīmēs, ka viņa jau ir Šveicē; ja ne, tad Prāgā vēl viss nebija zaudēts, pārtvērēju grupām bija zināmas izredzes, bet amerikāņi cendsies novilcināt laiku, kas principā bija arī KGB interesēs.

—  Var ari rit, — Stjuarts nepiespiesti atsaucās. — Problēmu rada nevis darījuma objekti, bet gan darījuma vieta. Man šai sakarībā ir daži jautājumi…

—   Es jūs klausos.

—   Cik es saprotu, jūs nebūsiet ar mieru apmaiņu izdarīt tur, kur to piedāvāsim mēs?

—  Jūs pareizi saprotat, — Onopko pamaja.

—   Arī mēs nepiekritisim jūsu variantam.

—   Loģiski.

—   Un ko nu mēs tādā gadījumā darīsim, Onopko kungs?

—    Domāju, ka Zenevā neesam ieradušies tāpēc, lai savstarpēji apmainītos jautajumiem, — padomju rezidents pasmaidīja. — Ceru, ka jums jau ir variants, ko piedāvāt, vai ne?

—   Tāpat kā jums, Onopko kungs.

—   Nu, tad piedāvājiet! — Pulkvedis paraustīja plecus. — Citādi mēs velti zaudējam laiku.

—   Es gribēm dzirdēt jūsu piedāvājumu.

—   Varbūt lozēsim? — Onopko iztukšoja glāzi.

—  Ja es skaidri nezinām, kas jūs esat patiesībā, es laikam gan noticētu jūsu versijai par Aeroflotes pārstāvniecību…

—    Nu, labi… — Onopko notēloja isu iekšēju cīņu. — Kā iespējamo apmaiņas vietu jūs esat iecerējuši kādu slēgtu telpu? Teiksim, kādu villu, māju, viesnīcu vai ko tamlīdzīgu?

—    Es gribētu dzirdēt, ko esat iecerējuši jūs, Onopko kungs.

—   Staciju.

—   Piedodiet?

—      Stacijas uzgaidāmo zāli, — padomju rezidents paskaidroja. — Pirmkārt, tā ir pietiekami plaša telpa, lai abu pušu pārstāvji varētu kontrolēt, ka apmaiņa tiek veikta godigi. Otrkārt, atklāt uguni tik dzīvā vietā pieklājīgā un neitrālā valstī, kur, starp cim, priekšzīmīgi darbojas sabiedriskās kārtības orgāni, būtu gaužām neapdomīgi. Jūs man piekrītat, Stjuarta kungs?

—   Tas ir negaidīts priekšlikums, — amerikānis nomurmināja.

—   Tas ir labākais neitrālais laukums pasaulē, kur iespējams nospēlēt ar neizšķirtu rezultātu, — Onopko sacīja. — Un šis priekšlikums, kā jūs saprotat, nav ekspromts. Tas ir rūpīgi pārdomāts…

—   Tāpēc jau tas mani arī biedē, — Stjuarts lēnām savilka lūpas smaidā, viņa acis bija satumsušas. — Bet kur ir garantijas, ka tūlīt pēc apmaiņas jūsu viri nesarīkos kādu avāriju vai tādu mazu, miju sprādzieniņu pa ceļam uz lidostu vai viesnīcu?

—   Un vai jūs man tādas garantijas varat dot? — Onopko atkal paraustīja plecus. — Labāk turēsimies mūsu uzdevuma robežās. Visi, kas tieši iesaistīti apmaiņas operācijā, notikuma vietā ierodas bez ieročiem, viņiem ir klāt dokumenti, kas apliecina viņu piederību konkrētai valstij, un tātad no juridiskā viedokļa viss ir kārtībā. Mūsu uzdevums — sagatavot un veikt GODĪGU APMAIŅU. Kas notiks pēc tam, kad puses ar atgūtajām personām dosies katra savā virzienā, to Dievs vien zina, taču ar darījumu stacijā Ikss tam vairs nebūs nekāda sakara.

—    Un tomēr šim plānam piemīt daudzi trūkumi, — Stjuarts norūca.

—   Labi, tad uzklausīsim jūsu priekšlikumu.

—    Zināt, pēc jūsu piedāvātā varianta man diez ko vairs negribas piedāvāt savējo.

—    Iepatikās mūsējais? — Onopko atturīgi pasmaidīja.

—   Jūsu plānā ir zināms racionāls grauds, — Stjuarts ar cigāru novilka gaisā sarežģītu līkloci. — Man tas jāapspriež ar saviem bosiem…

—   Kad gaidīt jūsu zvanu?

—   Tuvāko triju dienu laikā.

—  Ja šis variants tiks atzits par labu, kurā stacijā rīkosim apmaiņu?

—     Darīsim tā, — Stjuarts salika elkoņus uz galda un pieliecās Onopko cieši klāt. — Uzskatīsim, ka apmaiņa notiks vienu no četru Šveices pilsētu stacijām — vai nu Bernē, Lozannā, Cīrihē vai Zenēvā…

—   Un tālāk?

—   Apmaiņas dienu es jums paziņošu pa telefonu. Bet par laiku un vietu… — Stjuarts rūpīgi nodzēsa pelnu traukā cigāra nodeguli. — Četras stundas pirms apmaiņas mēs atkal tiksimies šeit, šajā bārā, un izlozēsim. Dzelzceļa stacija vienā no šīm četrām pilsētām tad ari kļūs par apmaiņas vietu. Domāju, ka tas būs taisnīgi.

—   Gaidu jūsu zvanu, — Onopko piecēlās un palika zem glāzes banknoti. — Piedodiet, Stjuarta kungs, bet man tas ir principa jautājums: es vienmēr maksāju tikai par sevi…

Un KGB rezidents Šveicē neatvadījies straujiem soļiem atstāja bāru.

28. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gads. Nakts no 15. uz 16. janvāri.

Mēs stāvējām ar keramikas plāksnēm izliktā tipiskā Maskavas kāpņu laukumiņā, pār mūsu galvām blāvu, dzeltenrūtotu gaismu lēja stiepļu uzpurni iesprostota spuldzīte, un mūsu priekšā atradās ar brūnu dermantīnu popētas durvis, kurās kāds pedantisks kungs ar drošu roku, šķiet, uz laiku laikiem bija ieskruvejis rombveida plāksnīti ar numuru "17" un trapecveida plāksnīti ar uzvārdu "Hnilicka".

Tas man nez kāpēc atgādināja krievu vārdu "gņiloj" — sapuvis.

—   Tā tas ari jāsaprot? — es čukstus apvaicājos.

—    Nezinu, — tāpat čukstus atsaucās Jūdžins, vandīdamies pa jakas kabatām. — Varbūt, ka ne gluži.

—   Nav gluži sapuvis?

—   Nūja. Tikai iepuvis.

—   Paklau, vai tu esi pazaudējis atslēgu?

—   Ceru, ka ne…

Jūdžins tusnīdams un kaut ko sev zem deguna purpinādams, turpināja taustīties pa kabatām.

—   Vai esi lasījis "Trīs draugus"?

—   Esmu.

—   Angliski?

—   Vāciski. Oriģinālā.

—   Vai gribi man pārmest tumsonību?

—   Gribu atrast to velna atslēgu.

—  Vai atceries, ko Roberts teica Patai, kad viņi pirmoreiz atnāca uz viņa istabu Zalevska kundzes pansijā?

—   Atceros… —Jūdžins skaļi un atviegloti uzelpoja un izvilka no savas ādas jakas iekškabatas plakanu dzeltenu atslēgu ar piekariņu — zelta zivtiņu.

—    Tu tiešām atceries, vai arī kaunies par savu vājo atmiņu?

—   Atceros, atceros! — viņš ielika atslēgu durvis un divreiz to pagrieza. — Lokamps paņēma viņu uz rokām un sacīja: "Aizver acis, šis skats piemērots tikai rūdītiem nerviem."

—   Saki, vai visi amerikāņu spiegi ir tik izglītoti?

—   Spiegi ir jums. Mums ir izlūki.

—   Kādiem "mums"?

—   Kāpēc tāds jautājums?

—   Par spiegiem?

—   Nē, par Remarku.

—   Es vienkārši iztēlojos, ka tu atvērsi durvis un …

—   Un?…

—   Un atklāsies, ka nedaudz iepuvušais Gnilička ir izdzinis ārā aukstumā sava publiskā nama darbinieces…

—   Kāda nama?

—   Publiskā. Tā, kurti viņš uztur uz pajām ar Cehoslovakijas valdību. Vienkārši ņēmis un rupjā, iepuvušā kārtā iztriecis tās ārā. Vienos kombinē. Bet tev kā kārdgam un, iespējams, dievbijīgam cilvēkam, būs kauns, ka tava līgava pēc tik briesmīgām fiziskām un garīgām mocībām ieraudzīs izlaidīgu orģiju pēdas, savandītas gultas, saņurcītus palagus, nez kādas emaljētas mutesbļodas, neķītras bildes pie sienām… Un tāpēc tu paņemsi mani uz rokām un klusu sacīsi: "Aizver acis, dārgā. Sis skats piemērots tikai rūdītiem nerviem."…

—   Kā tu to visu zini?

—   Ko?

—   Nu, diez vai padomju skolā tev mācīja, kāds izskatās publiskais nams?

—   Un amerikāņu skolās to māca?

>

—   Mūsu valstī tas ir oficiāli atļauts.

—   Bet manā — neoficiāli. Starpības nav nekādas, mīļais. Turklāt esmu redzējusi tādas filmas kā "Limonādes Džo".

—   Kas tas tāds?

—   Vesterna parodija.

—   Padomju?

—   Cehu.

—   Laba?

—  Ja oriģināls nav redzēts — vienkārši brīnišķīga.

—   Atzīsties, Veļa: vai tu vienmēr esi bijusi tāda morāliste?

—    Nē, tikai kopš brīža, kad kļuvu par KGB aģenti.

—   Un tāpēc viņi nolēma tevi novākt?

—    Protams. Viņiem nepatika, ka idiomu "ka tavu māti" sāku izrunāt ar franču akcentu. Nedrīkst zaudēt šķiras piederības izjūtu. To viņi nevienam nepiedod.

—     Ak, Dievs, ko viņi tai klosterī ar tevi ir izdarījuši? — Jūdžins mani viegli ka pūciņu paņēma uz rokām, ar kāju atspēra durvis un iečuksteja man ausī: "Aizver acis, dārgā. Šis skats piemērots tikai rūdītiem nerviem…"

Acis aizmiegusi, es atkal apķēros ap viņa apskādēto kaklu un iespiedu seju viņa asajā vilnas svīteri. Jaunā mitekļa smaržas dīvainā kārtā mani neizraisīja trauksmes sajutu. Oda pēc veclaicīgām mēbelēm, koka lakas un mazliet, tikko jaušami — pēc vaniļas. Acīmredzot vel nesen šai dzīvokli kāds bija cienāts ar biskvīta cepumu…

—  Jūdžin, vai tu pateiksi, kad drīkstēšu atvērt acis?

—   Katrā ziņa! —Jum, ka viņš apstājas. — Es tikai pārliecināšos, ka Gņiļička patiešām ir iznīcinājis visas uzdzīves pēdas, un tad tu tūlit varēsi vērt tās vaļā.

—   Galvenais, tu tikai nesteidzies, miļais.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka man pašreiz ir neiedomājami labi un ērti…

—Ja teikšu, ka no augšminētajām pēdām te nav ne miņas,

vai tu man ticēsi?

—   Tikai ar grūtībām.

—   Labi, tagad pietiks! —Jūdžins skaļi ievilka elpu un nolaida mani uz grīdas. — Taisi acis vaļā, gribu uzsmēķēt!…

Pirmais, ko ieraudzīju, kad negribīgi biju atvērusi plakstus, bija apbrīnojami skaista ķiršsarkana ozolkoka bufete, visa vienos izsmalcinātos, meistarīgi darinātos kokgriezumu vijumos, piedevām vēl izdaiļota ar vara rokturiem. Pārlaidusi skatienu diezgan plašajai istabai, kuras logiem bija aizvilkti biezi aizkari, redzēju, ka antikvārā bufete te nav svešķermenis, bet gan daļa no dkpat senlaicīga un krāšņa mēbeļu ansambļa — trimo, sekretera, dīvāna, diviem krēsliem ar augstām atzveltnēm, apvilktiem ar tumšsarkanu, bufetei pieskaņotu ripsu, un apaļa, ar galdautu nepārklāta galda istabas centrā.

Šīs apbrīnojamās istabas iekārtojums mani tā pārsteidza, ka es pat nepamanīju, ka Jūdžins novilka man mēteli, apsēdināja krēslā un kaut kur nozuda.

Tad es pēkšņi it kā pamodos no transa.

—  Jūdžin, kur tu esi?

—   Virtuvē!

—    Turpini runāt — mēģināšu tevi atrast pēc balss…

Piecēlos un izgāju šaurā, tumši iztapsētā gaitenīti, kuram

abās puses bija durvis, pagriezos pa labi un ieraudzīju spilgti apgaismotu virtuvi. Nebija ne mazāko šaubu: mēs atradāmies parastā, visticamāk—trisistabu pilsētas dzīvoklī. Šai mājā viss bija veidots pēc padomju standartiem — tiem atbilda gan dzīvokļa apjoms, gan plānojums, gan labiekārtotibas pakāpe… Izņēmums bija vienīgi senlaicīgās mēbeles, kaut arī tas nebija nekas pārsteidzošs: ari vecajos Maskavas, Ļeņingradas vai Kišiņevas dzīvokļos pirmsrevolūcijas laiku bufetes un trīsviru spoguļi nebija nekāds retums, kaut ari pamazam tos izskauda moderns "socvalstu" mēbeļu garnitūras — standartveida mazgabarīta darinājumi, tādi paši kā tipveida dzīvokļi tipveida cilvēkiem ar tipveida algu.

Jūdžins bija pietupies pie plaši atvērtām ledusskapja durtiņām un kaut ko koncentrēti pratoja.

—   Kāpēc tu tik bēdīgs?

—   Ledusskapja saturs uzvēdīja skumjas, — viņš pakasīja pakausi.

—   Ja tu apraudi sociālistisko ekonomiku, tad nevajag, mīļais… — es piegāju viņam klāt un uzliku rokas uz pleciem. — Cilvēks jau nepārtiek no maizes vien…

—   Par kādu maizi tu runā?! Paskaties pati! Tas taču ir īsts "Blūmingdeils"!…

Ledusskapja sniegbaltajā rīklē vairs nebūtu vietas pat biezpiena paciņai — tik pilns tas bija piestūķēts ar visādām delikatesēm, uz kuru iesaiņojuma dižojās importa etiķetes. Nez kāpēc tūliņ atcerējos ledusskapi KGB vasarnīcā cietumā un jutu, ka man pārskrien viegli šermuļi.

—  Kas viņš ir, šis Gņiļička? — lai ka centos neizrādīt savu satraukumu, balss mani nodeva.

—   Nav ne jausmas! Jūdžins paraustīja plecus un izvilka no ledusskapja gludeklim līdzīgu skārda kārbu ar konservētu šķiņķi. — Starp citu, lai viņš būtu, kas būdams, es viņu cienu. Viņš ir parūpējies, lai mēs nenomirtu bada.

—   Jūdžin, bet vai te ir droši? Vai tu maz zini, kur esi atvedis godīgu meiteni?

—    Vel, es nesen, pirms dažām dienam runāju ar kādu senu paziņu, — nelikdamies dzirdam manu jautājumu, Jūdžins no ledusskapja sānu nodalījuma izcēla olu rāmiti un sviesta paciņu, un nolika to lidzās šķiņķim uz marmora plāksnes pie gāzes plits. — Redzi, kad viņš jautaja, kāpēc es taisos precēdes, kaut principā jau esmu vecpuiša gados, es godīgi atzinos, ka nemāku paveikt to, kas man ļoti patīk un no kā es nespēju atteikties proti, nemāku izcept olas ar bekonu…

—   Ak, tu, sivēns tāds!

—  Tev taisnība, — viņš noklikšķināja šķiltavas un iededza gāzi. — Es vēl nekad neesmu nogaršojis liellopa gaļas bekonu. Tāpēc, dārgā, lūdzu, godīgi atzīsties, vai tu…

—   Labi, es neesmu vairs jaunava, — es noburkšķēju un atstūmu viņu no plīts. — Kaut ari apstākļi, kādos tu mani piespiedi atzīties šai grēkā, ir pazemojoši…

—    Lai nu kādas, bet krievu sievietes vismaz ir godīgas!

—   Nekļūsti bezkaunīgs!

—   Vai tu proti izcept olas ar bekonu?

—    Un bekonu tu atnesi?

—   Nu, labi, ar šķiņķi!

—   Bekons ir bekons, un škinkis ir škinkis!

' ? > > » > >

—  Jā vai nē?

—   Vai tu esi vienīgais bērns ģimenē?

-Jā.

—   Vai bērnībā tu gulēji pidžamā?

—   Pieņemsim.

j

—   Un tevis dēļ mamma otrreiz neapprecējās?

—   Vel, m mani biedē!

—   Mana draudzene nemūžam tevi neprecētu!

—   Kāpēc?

—     Sakarus ar tādiem vīriešiem kā tu viņa sauc par "izķenckātiem gadiem".

—   Kā tad būs ar tām olām? Es veselu diennakti neesmu

ēdis.

—    Būs, būs tev tavas olas. Un salāti arī. Un grauzdētas maizītes. Un kafija. Viss būs! Bet tikai apmaiņā pret interviju.

—   Varbūt to pēc tam? — viņš lūdzoši mani uzlūkoja, tad pievērsa skatienu čurkstošajai pannai.

—   Kad?

—   Kad paēdīsim.

—   Tas laiks jau ir aizņemts.

—    Okei! Tikai, lūdzu, Vela, neuzdod tādus jautājumus, uz kuriem es nevaru atbildēt.

—    Labi. Bet tu, mīļais, ņem vērā: kopš tā brīža, kad es Amsterdamas lidostā zem pistoles stobra izpildīju žēlsirdīgās māsas lomu, mans informētibas līmenis ir krietni cēlies. Kā teiktu manā mīļotajā dzimtenē, es vairs neesmu vienkāršais darba cilvēks. Vismaz tik naivs ne.

—   Tev sviests deg, Vela!

—    Vai tad, kad tu tīri ieroci, es tev dodu padomus?

—   Sorry, ma'am!

—   Kas notiek, mīļais!

—   Vini tevi meklē…

j

—    Pieļauju, ka tas jau varētu būt rakstits pat "Pravdā"!

—   Bet mūsējie tevi grib apmainīt.

—  Jūsējie?

—   Nu, ne jau tavējie.

—   Mīļais, kādā valodā mēs runājam?

—   Ceru, ka krievu.

—   Tad kāpēc es neko nesaprotu?

—    Tāpēc, ka tu esi ļoti izsalkusi un negribi to atzīt.

—   Neizliecies gudrāks nek esi.

—   Labi, neizlikšos.

—   Kas mani meklē un pret ko grib apmainīt?

—   Izlasi "Pravdā".

—  Jūdžin!

—   Tavi tautieši, Vela, grib tevi iegūt apmaiņas ceļā, ja pirms tam paši nebūs tevi uzgājuši un dabūjuši rokā.

—   Un kur viņi mani apmaiņas ceļā grib iegūt?

—    Kāda tam nozīme? — viņš paraustīja plecus, pavandījās pa virtuves skapīti, izvilka no tā polietilēna maisiņu ar rupjmaizes klaipiņu un atkoda tam turpat vai ceturto daļu. — Ne Prāgā.

—    Skaisti… — es neskaitīdama nikni situ uz čurkstošās pannas olu pēc olas, ko tik gādīgi bija ievietojis ledusskapī suteners Gņiļička. — Zini, es atkal neko nesaprotu.

—   Tev jāpaēd, — viņš pasmaidīja un atkoda no klaipiņa vēl vienu ceturtdaļu. — Kad esmu izsalcis, es kļūstu mīlīgs. Toties tu kļūsti agresīva. Tā ir drausmīga pretruna, kas var aptumšot mūsu kopdzīvi. Mēs patiešām taisāmies dibināt ģimeni uz smiltīm.

—   Saki, ko tas nozīmē?

—   Viņiem tevi vajag, Veļa, — viņš klusi sacīja. — Kā es saprotu — lai plist vai lūzt. Vārdu sakot, par katru cenu. Kāpēc? Domāju, ka visdrīzākajā laikā tas noskaidrosies. Un šobrīd tas nav svarīgi. Saproti, mīļā, tavs draugs Andropovs ir zaudējis cerības atrast tevi šeit, Prāgā. Un caur noteiktām personām izteicis priekšlikumu iegūt tevi apmaiņas ceļā.

—   Tātad tavs uzpūtīgais Volšs mani vienkārši ir nodevis KGB? — es paķeru pannu un nosviedu to uz koka paliktņa galda vidū. — Vai arī taisās nodot?

—   Tikai taisās! —Jūdžins, kurš tikmēr jau bija salicis uz galda šķīvjus, pārgrieza pannas saturu precīzi uz pusēm un salika kūpošos gabalus šķīvjos. — Bet ne jau uz ilgu laiku. Volšu, mana mīļā, ir pārņēmusi karsta vēlēšanās, lai tur vai kas, tevi ieraudzīt Statos… Bet kāpēc gan mums apsteigt nodkumus? Vispirms tiksim ārā no Prāgas, un pēc tam…

—    Par kādu "pēc tam" tu runā, mīļais? — biju no tiesas pārsteigta. — Mēs lidojam pie tevis, un lai viņi visi sadeg kaut zilās ugunīs!

—   Nē, Veļa… — viņš nolika dakšiņu un noglāstīja man roku. — Ja tu aizlidosi, apmaiņa nenotiks, un viņi nogalinās kādu puisi.

—   Es vinu pazīstu?

—  Jā-

—   Vitjiku?

—   Nē. Bet ari viņš tavā laba ir daudz darījis.

—r Všola…

—   Šis vārds man neko neizsaka…

—   Nav svarīgi… — es pēkšņi sajutu, ka esmu viscaur nosvīdusi. —Tātad tu man piedāvā apspriest steidzamākās problēmas?

-Jā-

—   Un tāpēc tu esi Prāgā?

-Jā.

—   Vai tu pats to gribēji?

—   Kā citādi?

—   Un tava priekšniecība piekrita?

—   Ne tikai piekrita, pati piedāvāja.

—   Man tas nepatīk, Jūdžin.

—   Kas, dārgā?

—  Man labāk patiktu, ja no Prāgas mani izvestu kāds cits, bet tu mani sagaidītu Štatos.

—   Mmm… — ļoti garšīgi, Veļa! —Jūdžins ar neslēptu kāri noraudzījās uz olām manā šķīvī, kurām nebiju pat pieskārusies.

—   Ēd, mīļais, es tik un tā nespēju…

—    Tu dalies ar mani pēdējā kumosā!… — viņš veikli uzķēra olas ar dakšiņu un pārlika savā šķīvī. — Saki nu vēl sliktu par komunistiem.

—    Es vairs neesmu komuniste. Esmu atbalstitāja. Atbalstu vinu šķiras ienaidniekus.

> >

—   Tāpēc jau viņi tevi meklē, —Jūdžins ar pilnu muti attrauca.

—    Ne jau nu tāpēc. Un tu to labi zini. Cik dīvaini, vai ne… To, kāpēc mani meklē Dienvidu Augļu Rīma, es vēl daudzmaz saprotu, kaut ari tikai pa pusei. Bet kāpēc par mani tā rūpējas tava priekšniecība, mīļais, to gan es gribētu zināt…

—   Nu, nu? —Jūdžins atspieda zodu plaukstā un ieinteresēts paraudzījās manī.

—   Turpini, dārgā. Man tā vien rādās, ka tieši pēc šādiem prātojumiem tev arī sākās nopietnas nepatikšanas…

—    Dārgais, arī tu man draudi? Tagad, kad esmu tevi pamielojusi ar pasaulē labākajām ceptajām olām, ar puslīdz ciešamu bekona aizstājēju?

—   Es klausos, Veļa.

Viņš bija kļuvis nopietns un vērīgs, it kā viņa plaši atvērtie labsirdības un pievilcības gliemežvāki nāves briesmu jausmās pēkšņi būtu aizcirtušies man tieši degungalā.

—    No kuģa mani paglāba izraēlieši. Pēc tam stafeti pārņēma Mišins, kurš pēc tam mani piespēlēja vēl vienam tipam. Rezultātā es nonācu klosterī. Iespējams, ka es kļūdos, bet man ir tāda sajūta, ka tas viss norisinājās ar tavu bosu ziņu.

—    Kur tev radusies tāda ticība Savienotajām Valstīm?

—   Tikai vini to darīja ar svešām rokām…

> >

—   Šķiet, ka es saku saprast Andropovu.

—   Vai tad man nav taisnība, Jūdžin?

—   To es neesmu teicis.

—    Tātad kaut kādu, man nezināmu iemeslu dēļ CIP par mani bija uzņēmusies slepenu gādību. Pievers uzmanību, Jūdžin, sle-pe-nu. Respektīvi, CIP neafišēja savu ieinteresētību tādas un tādas V. Maļcevas liktenī. Rezultātā Všola nonāca Lubjankā, kur, ļoti iespējams, jau ir arī Mišins .11 elektromontieri… Un ja tagad šai mašīnai ar cipariem "136" pie stūres būtu sēdējis vēl kāds no tiem, kas mani jau ir glābuši, sirds man būtu mierīga. Vai, pareizāk sakot, nosacīti mierīga. Bet nu pēkšņi uzrodies tu…

—   Un? —Jūdžina seja vērtās aizvien stingāka.

—    Un es sev jautāju: kāpēc tā? Kas noticis? Tu esi CIP virsnieks. Turklāt, ja es pareizi saprotu, tāds, kas specializējies Latīņamerikas virzienā. Kāpēc gan tādā gadījumā viņi sūta uz Prāgu tieši tevi? Prāga taču nav nekāda Buenosairesa vai Paragvaja, vai ne?

—   Volšam labi zināmas mūsu attiecības.

—    Ne jau tur tas suns aprakts, mīļais, kā tu nesaproti?! Tagad viņi paši ir iesaistījušies spēlē. Un tieši tāpēc, ka zina par mūsu, kā tu izsakies, attiecībām, viņi sūta pašā peklē tevi. Drošības pēc! Jo saprot, ka tu izdarīsi vairāk nekā jebkurš cits. Kas gan varēm būt noticis, Jūdžin? Kāpēc viņiem radusies tāda nepieciešamība pēc manis? Un vēl tik liela, ka viņi ir gatavi riskēt ar visai vērtīga, kā noprotu, darbinieka dzīvību?

—   Un tas tevi uztrauc?

—   Neizliecies, mīļais. Arī tevi tas uztrauc, un ne mazāk.

—   Pieņemsim…

—    Nu, labi, pieņemsim, ka viss notiks tā, kā mēs plānojam. Tu izvedisi mani no Prāgas, pēc tam mani apmainīs pret Vsolu, bet pēc tam kaut kādā brīnumainā veidā atdabūs atpakaļ. Pieļausim pašu neticamako: dabūs atpakaļ nevis zārkā, bet sveiku un veselu. Kas notiks tālāk?

—   Mēs aizlidosim uz Statiem, —Jūdžins klusi atbildēja.

—   Bet kur ir garantijas, Jūdžin, ka, nonākuši Statos, mēs — tagad jau abi kopā — nenonāksim vēl kļūmīgākā situācijā?

—    Pietiek! — viņš sparigi atstūma šķīvi un piecēlās» — Pieņemsim, ka viss ir tieši tā, ka tu saki, mīļā. Pieņemsim, ka arī mani satrauc šie jautājumi. Taču ko tu ierosini, Veļa? — viņš sniedza man cigaretes. — Nemēģināt izkļūt no Prāgas? Apcerēt mūsu drūmās perspektīvas Lubjankas pagrabos? Vai arī mainīt izskatu, pieņemt Čehoslovakijas pavalstniecību un iestāties darbā "Škodas" rūpnīcā par maiņas tehnologiem gumijas kvalitātes jautājumos?…

—   Tu sadusmojies? — es saņēmu viņa roku un piekļāvu sev pie vaiga.

—   Nē.

—   Grūti draudzēties ar gudru sievieti?

-Jā.

—   Vai tev butu vieglāk, ka es butu muļķe?

—   Šobrīd — jā.

—   Vai tu zini, kā mums izkļūt no Prāgas?

—  Jā, ir kāds plāns.

—   Labs plāns?

—   Tas saistīts ar zināmu risku.

—   Vai tu man par to neko nepastāstīsi?

—   Ne tagad.

—   Vismaz pasaki, kādā veidolā mani transportēs šoreiz? Zārkā, nogrimmētu par nelaiķi? Vai kā Čadas republikas bada cietējiem domātu saldētu govs liemeni? Vai arī kā Kio gabalos sazāģēto meiču?

—   Kas tas par Kio?

—    Burvju mākslinieks. Nu, vai tu atbildēsi uz manu jautājumu?

—    Tevi transportēs pieklājīgā veidolā. Un es būšu tev

līdzās. Pārējo apspriedīsim rīt. Pašā agrumā. Es tev pasniegšu brokastis gultā…

—   Kā toreiz, Amsterdamā?

—   Vēl labāk. Un visu izstāstīšu…

—   Kam pieder šis dzīvoklis?

—   Mums.

—   Tev un man?

—   Var teikt arī tā. Bet ne ilgāk kā uz trim dienām. Tad atkal nepiederēs nevienam.

—    Pēc tam tas būs vienkārši konspiratīvais dzīvoklis.

—   Biju piemirsis, ka runāju ar profesionāli.

—   Un neviens taja neielauzīsies?

—   Šais trijās dienās?

-Jā-

—   Neviens.

—   Un guļamistaba te ir?

—   Pirmšķirīga!

—   Ar platu gultu?

—   Kā Losandželosas stadionu.

—   Es tur nekad neesmu bijusi.

—   Mēs tur aizbrauksim. Uz superbola finālu.

—   Tātad tu jau te kādreiz esi bijis?

—   Man stāstīja.

—   Kas?

—   Tie, kuri te ir bijuši.

—   Tu atbrauci viens?

—   Ar pārinieku.

—   Ar Vitjiku?

—   Nē taču.

—   Un kur ir Vitjiks?

—   Nezinu, Veļa.

—   Vai viņš ir dzīvs?

—   Es tiešām nezinu.

—Jūdžin, man nekā nav. Ne drēbju, ne kosmētikas… Pat zobu birstītes nav — to visu es atstāju mantojumā māsai Annai, kaut taču tie sasodītie hormoni viņu reiz piebeigtu!

—   Kas tā par Annu?

—   Vēlāk pastāstīšu. Rīt no rīta.

—    Pameklē vannas istabā. Domāju, ka tu tur atradīsi visu, kas tev vajadzīgs.

—   Pat naktskreklu?

—   Naktskreklu velk nakti, Veļa. Bet tagad, — viņš sabīdīja uz augšu svītera piedurkni un paskatījās rokaspulksteni. — Bet tagad ir gandrīz pieci no rīta. Iesim gulēt, citādi paliksi bez brokastīm…

29. nodaļa

Cīrihe. "Citizen-bank".

1978. gada 15. janvāris.

Klo saprata, ka pēc viņas rīkojuma veiktais slepenais darījums — septiņdesmit miljonu dolāru pārskaitīšana uz KGB norādīto kontu Kolumbijā, kaut arī bija izpildīts precīzi pēc Viktora Ivanoviča Onopko metodiskajiem norādījumiem (par šī vīra eksistenci Klo, protams, nebija ne jausmas), ir kļuvis par bumbu ar laika degli, kurai agri vai vēlu ir jāsprāgst. Kaut arī vesela virkne speciālu operāciju gandrīz simtprocentīgi garantēja, ka parastās revīzijas, kas notika vismaz divas reizes gadā, Klo dienesta noziegumu neatklās, viņa pati bija pārliecināta, ka reiz tomēr sitis viņas kaunpilnās atmaskošanas stunda. Nelaime bija tā, ka šo elles mašīnu viņa, kā jebkurš godīgs cilvēks, kurš kaut reizi mūžā noziedzies pret sirdsapziņu un pienākumu, nēsāja sevi, viņa nemidgi un bez atelpas sevi kremta un plosīja. Tas nelaimīgais rīts, kad nevainojamā, mērķtiecīgā un neatkarīgā Klo Kacenbaha bezgalīgā mīlestībā pret savu vienīgo dēlu piekāpās atklātai šantāžai, bija kļuvis par viņas spožās dienesta karjeras un laimīgās privātdzīves beigu sākumu. Ja Klo veiktā nelikumīgā operācija tiktu atklāta, tas katrā ziņā izraisītu vienu no pēdējos gadu desmitos lielākajiem banku skandāliem, un ne jau Šveicē vien. To novērst vai vismaz lokalizēt varētu tikai tad, ja Klo oficiāli un vaļsirdīgi visā atzītos, izskaidrojot iemeslus, kas viņu noveduši bezdibeņa malā. Taču, apsvērusi visus variantus un būdama reāliste, kas neļaujas ilūzijām, "Citizen-bank" valūtas operāciju daļas vadītāja saprata^ka tad, ja viņa visu cels gaismā un par notikušo pastāstīs direktoru padomei vai prokuratūrai, tiks apdraudēta Villija dzīvība, liet to nu viņa negribēja un nespēja pieļaut, tas bija pāri viņas spēkiem…

Bezgalīgās mokpilnās pārdomas, dziļi ievainotā patmīlība un ierastā dzīves līdzsvara sašķobīšanās bija jūtami ietekmējusi arī daiļās Klo ārieni, pēdējā mēneša laikā viņa bija neticami pārvērtusies. Punktuāla un izdarīga Džeraldīne nespejn vien nobrīnīties par to, ka viņas augstprātīgā priekšniece aizvien biežāk un biežāk pasākusi kavēt darbu un vairs pat neizmanto friziera pakalpojumus. Bet reiz, ienesot Klo kabinetā parakstīšanai dokumentus, Džeraldīnes jūtīgais vecmeitas deguns ar šausmām saoda kviešu viskija smaku, un viņa no pārsteiguma gandrīz paģība.

Nevarēdama nevienam neko paskaidrot, kaunēdamās un nicinādama sevi par vājumu un to, ka nespēj atrast izeju no strupceļa, Klo Kacenbalia ar katru dienu aizvien vairāk zaudēja iekarotās pozīcijas, viņa pārstāja spēlēt tenisu, atteicās no savas slejas "Šveices ziņas" un vairs pat necentās, ka to bija darījusi sākumā, sevi mierināt ar cerībām, ka gan jau viss beigsies labi. Aizsūtījusi Villiju pie savas krustmātes uz Londonu, Klo vairākas reizes dienā zvanija viņam pa telefonu, uzdeva pavisam idiotiskus jautājumus un uzklausīja labi audzinātā un mīlošā zēna izsmeļošās un prātīgās atbildes. Viņš patiešām bija īsts zelta bērns, nekurnēja, nodarbojās ar mūziku un tikai šad un tad uzmanīgi un delikāti pabrīnījās, kāpēc gan viņam tik ilgi jāuzturas ārzemēs.

īsi pirms divpadsmitiem Klo kabineta iedegās selektora

zaļā actiņa.

> )

—   Klausos, Džeraldīne.

—   Pie jums Lihtveizena kungs, — sekretāres balsī jautās neapmierinātiba. — Viņš apgalvo, ka esot pieteicies un jūs viņu pieņemšot, kaut ari man tādu norādījumu nav…

Klo nodrebēja.

—   Kundze?!

—   Lai viņš ienāk, Džeraldīne, — Klo klusi izrīkoja. — Un parūpējies, lai tuvākās pusstundas laikā mani neviens netraucētu.

Kad selektora uguntiņa nodzisa, Klo atvilka rakstāmgalda apakšējo atvilktni, izņēma no tās nelielu brauniņu ar inkrustetu gaišu spalu, atvilka drošinātāju un rūpīgi noguldīja ieroci sev uz ceļiem.

Tāpat kā iepriekšējo reizi Pauls Lihtveizens bija ģērbies tumšzilā ševiota uzvalkā, un viņa koptā seja staroja neviltotā sirsnībā.

—  Jūs brīnišķīgi izskatāties, Kacenbahas kundze, — viņš godbijīgi nolieca galvu ar atpakaļ atsukātajiem sirmajiem matiem un, uzaicinājumu negaidīdams, apsēdās.

—   Es izskatos pretīgi, Lihtveizena kungs, — Klo mierīgā balsī atbildēja. — Bet jūsu kārtējā vizīte, kā es saprotu, mani pārvērtīs par nožēlojamu, sabrukušu veceni.

—   Par ko jūs runājat, kundze? — apmeklētājs neizpratnē parausdja plecus. —Jūs jokojat?

—  Ko jūs šoreiz vēlaties? — Klo izņēma no koka kārbiņas tievu cigareti un aizsmēķēja.

—   Man ir kāds mazs lūgumiņš, kundze.

—   Ja atmiņa mani neviļ, jūs apsolījāt, ka vairāk nekādu lūgumu, ne lielu, ne mazu — nebūs.

—   Redziet, kundze, — I .ihtveizens vainīgi nolieca sirmo galvu. — Apstākļi ir stiprāki par mums. Atļaušos jums atgādināt, ka nekādas garantijas es neesmu devis. Taču tas ir niecīgs lūgums, un šoreiz tas tiešām, par to esmu gandrīz pārliecināts, ir pēdējais…

—   Es jūs klausos.

—    Cik man zināms, jums pieder neliela villa Bāzeles piepilsētā, — Lihtveizens iesāka.

—   Man pieder divpadsmit villas visdažādākajās pasaules malās, — Klo augstprātīgi sacīja. — Nesaprotu…

—   Mani interesē tā villa, kas atrodas Bāzeles piepilsētā, — apmeklētājs uzstājīgi atkārtoja.

—   Jūs vēlaties to iegādāties? — Kacenbaha ironiski apvaicājās.

—   Tikai iznomāt. Uz dažām dienām.

—   Es neiznomāju savus nekustamos īpašumus.

—    Tad dariet to izņēmuma kārtā. Es jums labi samaksāšu.

—   Man jūsu nauda nav vajadzīga.

—  Labi, tādā gadījumā atļaujiet izmantot jūsu villu bez maksas, kā viesim. Tur taču neviens nedzīvo, Kacenbahas kundze. Garantēju, ka viss būs ideālā kārtībā un nekas nepazudīs un netiks sabojāts…

—    Kāpēc jums vajadzīga mana villa? — Klo balss bija gurda un neskanīga. — Ko jūs atkal esat izdomājis, zemiskais cilvēk?

—     Kundze, — Libtveizena zods noraustījās. — Es neesmu devis iemeslu mani apvainot!

—   Apvainot?! — Klo seja kļuva bāla ka krīts. — jūs mani iznīcinājāt, pataisījāt par zagli, izmantojāt manu ietekmi, manas iespējas savās netirajās mahinācijās, bet tagad apgalvojat, ka neesat devis iemeslu jus apvainot?! Jūs maldāties, Lihtveizena kungs. Un jūs man esat devis visai pārliecinošu iemeslu ietriekt lodi jūsu pretīgajā ģīmī…

Klo strauji pacēla pistoli un notēmēja strupo, gluži kā nozāģēto ieroča stobru tieši Lihtveizena piere.

Apmeklētāja labajos deniņos sāka pulsēt dzīsliņa.

—   Kundze, saņemiet sevi rokās, — viņš ļoti klusi, pēc katra vārda ieturēdams nelielu pauzīti, sacīja. Ar šaujamieročiem nevajag blēņoties…

—   Un kas jums teica, ka es blēņojos? Klo greizi pasmīnēja un pacēla brauniņu vēl mazliet ajugstāk. — Mans tēvs mani jau sešpadsmit gadu vecumā iemācīja apieties ar ieročiem. Esmu medījusi mežakuiļus un vilkus, Lihtveizena kungs. Tāpēc jūs tiksiet nogalināts profesionāli, par to varat nešaubīties…

—  Jūs to nedarīsiet, kundze.

—   Kāpēc gan ne?

—   Tikko jūs pieļausiet tādu neapdomību, tāds pats liktenis nekavējoties piemeklēs jūsu dēlu.

—   Mans dēls ir tālu projām! — Klo iekliedzās, drudžaini žņaugdama pistoles spalu un tikai ar milzīgām pūlēm savaldīdamās, lai nenospiestu gaili. — Šoreiz jums neizdosies mani iebiedēt!…

—   Piezvaniet uz Londonu, — apmeklētājs klusi pavēlēja.

—   Ko jūs teicāt? — Klo saduga un nolaida pistoli. — Ko jūs teicāt?

—   Piezvaniet uz Londonu, bet pēc tam turpināsim mūsu sarunu…

Ar drebošu roku Klo Kacenbaha uzgrieza numuru un izdzirda krustmātes balsi.

—   Hallo?

—  Virdžīnija? Tā esmu es, Klo. Pasauc pie telefona Villiju.

—   Viņa nav, mīļā.

—   Kur tad viņš ir?

—    Pie kāda sava drauga. It kā Kentā, it kā Devonšīrā… Viņiem tur paredzēta tāda maza ballīte, — Virdžīnijas tante ieķiķinājās. — Šorīt zvanīja viņa drauga tēvs un sacīja, ka Villijs, iespējams, pie viņiem pārnakšņošot… Hallo! Klo? Vai tu mani dzirdi?…

Kacenbaha lēnām nolika klausuli un ar abām rokām sakampa galvu.

Lihtveizens sniegbalta kabatlakatā apslaucīja nosvīdušo pieri.

—   Kur ir mans dēls? — Klo neskanīgi noprasīja.

—    Drošā vietā, kundze. Dieva dēļ, nomierinieties, mēs negribam jūsu zēnam nodarīt neko ļaunu. Viņš tiešām ir ļoti jaukā sabiedrībā, spēlē golfu un atgriezīsies mājās pēc trim dienām, tad, kad jūsu villa mums vairs nebūs vajadzīga.

—    Vai man jums jāiedod atslēgas? — Klo Kacenbahas seja atgādināja svaigi izmazgātu palagu, kas tikko izgriezts starp veļasmašīnas ruļļiem.

—   Jā, kundze. Un vēl viens noteikums. Kamēr nebūšu atkal ieradies jūsu kabinetā un atdevis jums villas atslēgu, neviens tur nedrīkst parādīties. Vai dzirdat, kundze, neviens! Un jūs, protams, nevienam nedrīkstat stāstīt par manu mazo lūgumu. Norunāts?

Klo klusēdama pamāja.

—   Kad varu dabūt atslēgu?

—   Pēc kādām trim stundām.

—    Labi, — Lihtveizens pamāja. — Es pēc tās atsūtīšu.

—   Kas notiks ar manu dēlu?

—    Atkārtoju: maniem klientiem nav nekādas vajadzības darīt pāri jūsu bērnam. Ja izpildīsiet manus noteikumus, kurus tikko jums izklāstīju, Villijs atgriezīsies mājās nākamajā dienā pēc tam, kad būšu atdevis jums atslēgu.

—   Es jums neticu, — Klo nočukstēja.

— Nāksies vien noticēt! — Lihtveizens piecēlās. — Un iegaumējiet: kaut viens lieks vārds, un jums būs jāaizmirst, ka kādreiz jums ir bijis dēls. Ticiet, kundze, mani klienti nekad nejoko…

30. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gada 16. janvāris.

Kad atvēru acis, Jūdžins gulēja, iespiedis seju spilvenā. Pārlaidusi miegainu skatienu neticami platajai gultai, es, cenzdamās nepamodināt Judžinu, klusītēm izlīdu no segas apakšas un mēģināju kaut kur kajgalī atrast savu naktskreklu. Taču, izņemot sagumzītus palagus, izsvaidītus spilvenus, grīstē sagrieztu virspalagu un dažas savas matu spi audes — vienīgos mūsu virtuves dialoga vētrainās noslēguma daļas lieciniekus, — neko citu es tā an neatradu. Guļamistabas logam bija cieši aizvilkti aizkari un noteikt, cik ilgi esam nogulējuši, es nevarēju, bet doties uz vannas istabu gluži kailai, kaut ari Jūdžins guļot bija uzgriezis muguru, man tomēr negribējās. Kādu brīdi es klusi ieklausījos savā iekšēja divcīņā, kas norisinājās starp bargu nepieciešamību celties, saposties un pagatavot brokastis šim pinkainajam puisiedm un milzigu vēlmi ienirt atpakaļ omulīgajā un līdz durnumam vilinošajā siltuma un mājīguma valstībā… Sapratusi, ka šīs iekšējās cīņas iznākums tāpat ir skaidrs, es pārstāju velti plosit savu izmocīto dvēseli, žigli ieņēmu sākotnējās pozīcijas, uzvilku segu līdz zodam un nolēmu bez liekas vilcināšanas sarikot sava psihofiziskā stāvokļa rīta (vai tiešām rīta? Mēs taču rikai kādos sešos aizgājām gulēt!) pārbaudi.

"Un tātad, pilsone Maļceva," jau pilnīgi pamodusies, es, rokas aiz galvas atmetusi, prātoju, "kas tad īsti notiek? Vai, kā brižos, kad vecais romāns sevi jau bija izsmēlis, bet jaunais vēl tikai iezimējās, mēdza atkārtot mana slavenā draudzene: kur ir mūsu stiprums un spēks? Ta velis viņu zina, kur tas ir! No vienas puses, esmu laimīga kā kolhozniece, kurai par rekordizslaukumiem piešķirta bezmaksas ekskursija uz PSRS Tautsaimniecības sasniegumu izstādi. Un šis lielais miegamice, pa pusei bērns, pa pusei vīrietis, kurš, iespiedis degunu saņurcītā spilvena, šņākuļo man līdzās, ir vienīgais ieguvums stihiskās nelaimes upurim, kurš degošā mājā pametis visu, kas viņam bijis… Jā, vienīgais gan, toties tik necerēti grandiozs ieguvums, ka taisni jāpabrīnās, ka šāds apbalvojums man nav piešķirts pēc nāves. Kaut ari šai ziņā vel nekas nav zaudēts! Bet no otras puses — tiklīdz pametīšu šo silto guļvietu un ieņemšu vertikālu stāvokli, viss atkal atsāksies ar jaunu sparu: atkal būs nenoteiktība, neziņa, bailes un gaidas… Tiesa, Jūdžins ir man līdzās, un tāpēc tagad būs vieglāk. Lai gan — kāpēc vieglāk? Tas būs simtkārt grūtāk… Līdz šim es baidījos tikai par sevi, tagad man būs jābaidās par diviem. Ak, kungs, par kādiem grēkiem tas man uzsūtīts?…"

Piepeši sajutu uz krūtīm viņa silto plaukstu un gandrīz noslāpu aiz laimes.

—    Cik pulkstenis? — viņš man pie auss nomurmināja.

Lai gan Jūdžins jau bija apvēlies uz muguras, balss viņam

bija nespodra un nedaudz piesmakuši.

—   Vai tad tu man iedevi pulksteni?

—   Es tev to uzdāvināšu.

—   Kā tad! Tā būs īstā dāvana vietā, kuras nosaukums ir "Matrosskaja Tišina".

—   Kur tad tāda atrodas?

—   Ceru, ka tu nomirsi, to neuzzinājis.

—   Kāpēc tu neguli?

—   Tāpēc, ka pamodos…

—   Un ko tu darīji?

—   Raudzījos tevī…

—   Un ko secināji?

—   Man kļuva skumji.

—   Kāpēc tad skumji?

—   Atcerējos kādu anekdoti.

—   Vai izstāsdsi?

—   Es to jau stāstīju Topoļevam.

—   Kāpēc viņam?

—   Lai netēlo ģenerālisimusu.

—    Bet tagad izstāsti man.

—   Tāpēc, ka es jūtos ka ģenerālisimuss.

—     Tu taču nezini, kad notika PSKP divdesmitais kongress.

—   Zinu gan.

—   Nu, redzi, darbība notiek pirms šā kongresa.

—   Pagaidām viss būtu skaidrs.

—    Divi gruzīni atnak uz Ļeņina un Staļina mauzoleju.

—   Ļoti smieklīga anekdote!

—   Tas ir tikai sakums…

—   Piedod.

—   Viens gruzīns otram jautā: "Saki, kas tas tāds, kas guļ blakus mūsu Soso?" Bet otrs atbild: "Tas ir viņa Ļeņina ordenis."

Jūdžins iespurdzas.

—    Tev tiešām tas šķiet smieklīgi vai tu, ķēmrausis tāds, smejies tikai pieklājībās pēc?

—   Tev briesmīgi strauji maitājas raksturs, Veļa. Kāpēc tu domā, ka tā ir skumja anekdote?

—    Tāpēc, mīļais, ka tu visu šo laiku gulēji man blakus kā mans Ļeņina ordenis.

—  Tu esi godkārīga, ja? —viņš apskāva manus plecus un pievilka mani sev klat.

—   Neiedomājami!

—   Un visu mūžu esi sapņojusi par valdības apbalvojumu!

—   Tikai un vienīgi par to un neko citu!

—   Nemelo ārzemniekam. Tas ir grēks.

—     Grēks ir gulēt ar ārzemnieku, — ielaidu pirkstus viņam matos. — Ārzemniekam melot ir ideoloģiskās frontes darbinieces vistiešākais pienākums.

—   Nē, patiešām, Veļa, cik pulkstenis?

—   Kur tad ir tavs pulkstenis, mīļais?

—   Es skaidri atceros, ka tas man bija. —Jūdžins nomurmināja un ar roku sāka taustīties pa galdiņu pie gultas, uz kura bija novietota ļoti efektīva krāsaina stikla vāze.

—   Nepūlies, — pabāzu roku viņam zem spilvena. — Es

tev to nonēmu.

)

—   Kāpēc?

—»Tas skrāpēja.

—   Bus jāiegādājas zamša pulkstenis…

—   Labāk ūdelādas…

j

Sataustījusi zem spilvena pulksteni, neskatīdamās piebāzu tojūdžinam pie deguna.

—   Oho! — viņš iesaucās un spēji pietrūkās sēdus.

—   Esam kaut ko nokavējuši?

—   Pusdivi!

—   Es ceru, ka pusdivi nakti?

—   Dienā! Celies!

—   Kāpēc?

—   Pēc pusstundas nuims būs ciemiņš.

—   Kas tas par ciemiņu? — skatijos, kā viņš velk mugurā džinsus un svīteri, cik smieklīgi lēkā uz vienas kājas, pūlēdamies ietrāpīt kāju zābakā un, laimē skurbdama, beidzot pienācīgi novērtēju manas draudzenes iemiļoto teicienu, ko līdz šim biju uzskatījusi par diezgan banālu: "Ar ko gulēt ir, bet nav ar ko pamosties."

—    Kāds mans paziņa, viņa balss skanēja kaut kur no vannas istabas puses.

—    Nebiedē mani, mīļais, — es iesaucos un pa galvu pa kaklu metos meklēt naktskreklu, kuru beigās atradu zem krēsla.

—   Vai tad ir kaut kas tāds, ar ko tevi vēl var nobiedēt? — viņš atrūca, acīmredzot darbodamies ar zobu birstīti.

—   Zināms, ka var un pat ļoti.

Ar kāju atspēru durvis un ieraudzīju viņu nelielajā vannas istabā stāvam pie četrstūraina spoguļa ar ieziepētu zodu un skuvekli rokā.

—   Skujaties, jaunekli?

—   Varbūt ataudzēt bārdu?

—   Pošaties?

—   Tev kaut kas nepatīk?

—   Un tev patīk, ka man nav ko vilkt mugurā?

—   Tev ir skaists naktskrekls, — viņš, vaigu skrāpēdams, atrūca. — Mana mamma būtu sajūsmā.

—   Es tev nopietni saku!

—    Nu, vakar taču tu plika nebiji, kaut kas tak tev bija mugurā.

—   Aizmirsti to, kas man bija mugurā vakar.

—   Esmu jau aizmirsis.

—   Un nekad vairs neatceries!… Ko gan lai es uzvelku? — ielaidu roku matos un atmetu tos atpakaļ. — Nevaru taču sagaidit viesus naktskreklā!

—   Ne jau daudzus, vienu.

—   Nevaru ari vienu!

—   Nu, apvelc frotē peldmēteli.

—   Un tu to saki visa nopietnībā?

—   Viesis pats visu atnesīs. Arī apģērbu.

—   Vai tad viņš ir Ziemassvētku vecītis?

>

—   Savā ziņā — jā.

—   Saki, kas viņš ir?

—   Tad jau redzēsi… —Jūdžins beidza skuties, ar dvieli notrausa no vaigiem putu paliekas un ar plašu žestu aicināja:

—   Lūdzu, vannas istaba ir tavā rīcībā!

Iegājusi duša, noslaucījos un bezpalīdzīgi aplūkoju sevi spogulī. Problēma, kas man pirms desmit stundām pat prātā nebūtu ienākusi, bija materializējusies globālās katastrofas līmenī: man ne tikai nebija, ko vilkt mugurā (uz vannas istabas kaktā samestajām no katoļu klostera laicīgās garderobes skopajiem krājumiem patapinātajām maisa drebes novalkām baidījos pat paskatīties!), bet, lai nelaimju mērs būtu pilns, nebija ari kosmētikas — mana rokassomiņa bija palikusi netīrās veļas furgona, un, visticamāk, pārgājusi lielās cilvēkmīles māsas Annas rīcībā, kaut viņu velni apsēstu un uz elli parautu! Biju tuvu izmisumam. Ar tik kailu seju, kāda tā man atklājās spogulī, es nekādā ziņā nedrīkstēju rādīties miļotajam vīrietim, tas būtu vienkārši bīstami! Ja gribu būt objektīva, jāatzīst, ka atspulgs nebija ķēmīgs. Nē, nepavisam. Taču ši bālā, pusblondā šatene ar rudām skropstām, pasmailu, taisnu degunteli un lūpām divu pēdējo manas dzīves mēnešu krāsā man tomēr gaužām nepatika. Bet sieviete, kura pati sev nepatīk, zaudē vismaz piecdesmit procentus ietekmes uz apkārtējo vidi. Un, ņemot vērā katras sievietes mūžam nezūdošo vēlmi ietekmēt, tas ir ļoti bīstami…

—   Ei, meičiņ, vai ēst tu nemaz negribi? —Jūdžins sauca no virtuves.

—   Skaidrs, ka gribu! — es bēdīgi atsaucos, joprojām noraudzīdamās uz savu nožēlojamo atspulgu.

—   Vai tiešām tev garšo auksta kafija? —Jūdžins, traukus šķindinādams, apjautājās.

—   Neciešu ne acu galā!

—   Tad beidz dušoties un nāc, kamēr vēl nav atdzisusi!

—   Nevaru.

—   Kāpēc?

—   Neesmu uzkrāsojusies.

—   Es uz tevi neskatīšos.

—   Tad es vispār nenākšu ārā no vannas istabas.

—   Nāc droši, es tev visu piedošu…

Uzvilkusi uz naktskrekla raibu peldmēteli un labi stingri to sajozusi, vilkos uz virtuvi, no kurienes plūda ceptu olu un kafijas smarža.

—   Nu, ļoti jauki, tu patiešām esi gatava dinejai izsmalcinātā sabiedrībā, —Jūdžins mani nopētīja ar neslēptu interesi. — Un tu izskaties vismaz desmit gadus jaunāka.

—    Tātad kā astoņpadsmitgadniece? — es precizēju.

—   Kā, vai tad tev ir divdesmit astoņi gadi? —Jūdžins tēloja izbrīnu.

—  Tu gribi teikt, ka šādā noplukušā paskatā es tev patīku labāk?

—   Tu man patīc jebkāda paskatā, Veļa, — viņš piebīdīja man fajansa tasīti. — Dzer kafiju, citādi atdzisīs.

—   Vai tu esi bijis precējies?

—   Nē.

—   Vai tavos rados ir psihopāti?

—   Nē.

—    Tad varbūt tu sirgsti ar nedziedējamu kaiti un drīz mirsi?

—   Ceru, ka nē.

—    Bet tā taču nemēdz būt! — es tik dedzīgi savicināju roku, ka ar halāta biezo piedurkni gandrīz apgāzu tasīti. — Kāpēc tu visu šo laiku biji viens? Kāpēc tev nav ģimenes, skaistas sievas un bērnu pulciņa?…

—   Tu runā vārds vārdā kā mana mamma.

—  Jūdžin, tu neatbildēji.

—   Es atbildu… —viņš pasmaidīja un noglāstīja man vaigu. — Tagad man liktos neiedomājami dzīvot bez tevis. Tāda dzīve mani vairs nesaistītu, vairs ne… Bet, redzi, pēc dabas es neesmu diez cik sabiedrisks, turklāt — esmu karavīrs. Sākumā mācījos, tad karoju Vjetnama… Un tagad šis darbs… Saproti, man vienkārši nav bijis laika mēģināt kādai iepatikties, man vienkārši nav bijis iespējas pārliecināt kādu kursa biedreni vai draudzeni, cik nopietni ii mani nolūki. Jo vairak tāpēc, ka diez cik nopietni tie ari nav bijuši… Bet vienkārši apprecēties, tikai tāpēc, ka tā iesaka veselības institūts un pieprasa mamma, man negribējās… Toties mums abiem bija tik daudz kopīga. Tu mani redzēji tādu, kāds esmu. Bet es beidzot sastapu īstu sievieti. Tu esi gudra, tu esi skaista, tu esi juteklīga, tevī ir tas, kas liek iesilt manai sirdij… Zini ko, bet es ari tev varētu pajautāt: kā gan tev līdz pat musu tikšanās brīdim izdevās palikt vienai?

—    Es nedzīvoju, mīļais, — klusi nočukstēju — man pat mēle vairs neceļas, lai to, kas man bija, nosauktu par dzīvi! Es mīlu tevi, Jūdzin. Ļoti mīlu. Es pat iedomāties nevarēju, ka esmu spējīga uz tādām jūtām…

—    Tātad tas u liktenis, Veļa. Un es ticu liktenim, ticu pareģojumiem un zīlēšanai pēc rokas līnijām… Tu esi mana īstā un vieniga, Veļa. Un mēs paliksim kopā. Mēs jau esam kopā, taču tā dzīve, kas mūs sagaida…

—   Nerunāsim par to.

—   Labi.

Un tad es izdzirdu noklikšķam durvju slēdzeni.

—Jūdžin!!!

—   Neuztraucies, mīļā, tas ir mūsu viesis!

—   Viņam ir atslēga?

-Jā-'

—   Tātad viņš varēja te ienākt ari nakti, kad mēs…

—  Nevarēja, —Jūdžins pasmaidīja un piecēlās. — Viņš ir pārāk labi audzināts. Ielej man vēl vienu tasīti kafijas…

Tīšu prātu neskatījos uz gaiteņa pusi (es nu tiešām jau tā biju nogurusi no pārsteigumiem, ka vienkārši baidījos kārtējo reizi izaicināt likteni), un, kafiju liedama, saklausīju klusu balsu murdoņu angļu valodā un apslāpētus smieklus, bet, kad beidzot pagriezos, gandrīz nometu zemē tasīti: plati smaidīdams, es teiktu, tieši tik plati, cik to pieļava tipveida stenderes, durvīs stāvēja tas pats vīrs ar milzu degunu, kurš ar savu drausmo krākšanu man nebija ļāvis aizmigt gandrīz visa garā pārlidojuma laikā no Buenosairesas līdz Parīzei.

—   Beržeraks! — es nočukstēju.

—  Jēzus Marija! — viesis ierēcās. —Jūdžin, vai atceries, es tev jau teicu, ka, salīdzinājumā ar tavas izredzētās krūtīm, Lizas Teilores biste nav nekas vairāk kā divi egļu čiekuri!

—   Atceros, atceros, Jūdžins nopūtās.

—Vina taču ir kļuvusi vēl daiļāka, draudziņ!

> > > 7 >

—    Iepazīstieties, — velreiz nopūties, Jūdžins sacīja. — Šis, dārgā, ir mans draugs Kevins. Bet ši, Kevin, ir Valentīna Maļcevas kundze.

—     Novērtējiet manu gaumi, jaunkundzi — Kevins saudzīgi paspieda man roku un tik sparigi novietojās uz virtuves ķebļa, ka tas nobrīkšķēja vien.

—     Cik atceros, lidmašīnā jūs teicāt, ka jūs sauc par Džonu… —nosēdos atpakaļ pie galda un vienā paņēmienā iztukšoju savu atdzisušo kafijas tasi.

—   Vienmēr, kad redzu patiešām skaistu sievieti, uzdodos par Džonu, — Beržeraks pavēstīja.

—    Vai viņš vienmēr ta izturas? — es Jūdžinam klusi apjautājos krieviski.

—Ja tu dzirdēm, ko viņš saka savai sievai! —Jūdžins tikpat klusi atteica.

—    Beidziet sačukstēties krieviski! — Kevins bargi sarauca uzacis. — Tas nav pieklājīgi.

—   Kas jauns? —Jūdžins angliski apjautājās.

—   Vai lai atstāju jūs divatā? — es noprasīju.

—  Ja vēlies, dārgā! —Jūdžins vieglītēm pieskārās manai rokai. — Kevins, starp citu, ir atnesis šo to no apģērba. Vari apskatīties, kamēr mēs aprunāsimies.

Beržeraks, vēl aizvien acis nenovērsdams, noraudzījās manī ar jūsmīgu skatienu.

—   Labprāt…

Piecēlos, noliku izlietnē savu tasīti un devos uz durvīm.

—   Jaunkundz, — Kevins franciski iesāka un pieklājīgi pieslējās kājās, pie reizes gandrīz apgāzdams galdu. — Toreiz, lidmašīnā, es nepaguvu jums pateikt visu par jūsu… khm… izcilajām īpašībām. Bet tās patiešām ir pelnījušas, lai…

—   Aizveries! —Jūdžins zaudēja pacietību.

—   Okei! — viesis padevīgi pamāja un atkal novietojās uz taburetes.

Istabas vidū stāvēja divi lēti čemodāni ar nobružātiem rokturiem. Tuvojos tiem, pārvarēdama milzīgu iekšēju sasprindzinājumu. Pieredze — tas tiešām ir kaut kas apbrīnas vērts. Agrāk, iepriekšējā dzīvē, es šādas lietas uztvēru tā, kā tās arī jāuztver. Taču visu to pārbaudījumu gaismā, kādus man pēdējā laikā bija sagādājuši bēdīgi slavenie padomju valsts drošības orgāni, katrai normālai sievietei dabiskā un loģiskā shēma: "skaistas drānas, — pielaikošana pie spoguļa — izgājiens ļaudīs — citu vērtējums" man bez žēlastības bija sagrauta, bet tās vietā izveidojusies pilnīgi citāda pieeja: tērps, ko tev piedāvā, pirmkārt un galvenokārt norāda, kādas gaitas tuvākajā laikā sagaidāmas. Teiksim — franču diplomāta kundzes modīgais kostimiņš. Vai ari bezpersoniska jaka, svārki un žabo — bezdzimuma padomju van Goga pētnieces neformālais mundieris… Vai peļu pelēkais vecīgās poļu laucinieces mētelis… Drosmīgās Prāgas kanalizācijas iekarotājas kombinezons un gumijas zābaki… Un katoļu klostera mūros iesprostotās bēgles askētiskais mūķenes balahons…

Klusībā sevi mierināju ar to, ka čemodāni nav tik lieli, lai tajos varētu būt ietilpināts ūdenslīdēja skafandrs vai Kotjeļņikova izpletnis, nospiedu slēdžus un atvāzu pirmā čemodāna vāku. Tur bija labas un glītas drēbes, kas ne mazākajā mērā neatklāja, kāda rakstura būs jaunā avantūra, kurā mani, bez šaubām, grasījās iepīt abi amerikāņi, kas sačukstējās virtuvē. Aizdomīgi bija vienīgi tas, ka viss, izņemot veļu un apavus, — gan abas vienkāršās, bet dārgās kleitas, gan skaistais, tumšpelēkais vilnas mētelis, gan plānais smalkvilnas svīteris, — bija vismaz divus izmērus man par lielu. Un tā kā es sen jau vairs neticēju nejaušībām, uztvēru to kā mājienu un sāku prātot, ko gan tas varētu nozīmēt. Brīdi domājusi un tā arī neko neizdomājusi, nolēmu iepazīties ar otra čemodāna saturu, taču no šā nodoma mani atturēja Jūdžina balss:

—   Veļa!

-Jā?

—   Vai drīkstam ienākt?

—   Kas gan jums ko var liegt!

—   Vai gribi viskiju?

—   Kāpēc gan ne?…

Viņi ieradās ar pudeli, glāzēm un tiru pelnutrauku. Salikuši to visu uz apaļā galda viesistabas centrā, viņi apsēdās. Beržeraks izskadjās norūpējies, kaut joprojām — acīmredzot pēc inerces — turpināja mani apveltīt kvēliem skatieniem.

—   Nāc pie zēniem, ineičiņ, —Jūdžins norādīja uz vietu pie galda.

Paklausīgi apsēdos un viņu jautājoši uzlūkoju.

—   Pēc visa spriežot, diagnoze jau ir zināma?

—   Vispārējos vilcienos, ja, —Jūdžins pamāja. — Runāšu franciski, lai arī Kevins varētu piedalīties mūsu sarunā. Tikai nepārtrauc mani. Visu, kas jautājams, pēc tam.

Piekrītoši pamāju.

—   Pirms divām dienām tūrisma braucienā Prāgā ieradās kāds precēts pāris — Teo Bmnmaiera kungs un viņa laulātā draudzene Berta, abi Austrijas pavalstnieki. Viņi ir mūsu aģenti, Veļa, ieradušies te miīsu uzdevumā, un kā tu jau būsi sapratusi, ne jau ekskursija…

Vēlreiz pamāju, mēģinādama saprast, kas manī gūst pārsvaru — bailes vai ziņkārība?

—  Atpakaļ uz Vīni viņiem jāizlido šovakar. Viņu vietā, kā tu droši vien nojaut, lidosiet jūs — tu un Kevins. Jums būs dokumenti uz Teo un Bertas Brunmaieru vārda. Līdz izlidošanas brīdim vēl ir vairāk neka astoņas stundas, tātad laika mums pietiek, lai veiktu nepieciešamo sagatavošanos… Tā, tagad vari uzdot jautājumus.

—   Vai viņa… — es nokremšļojos. — Tā Berta, ir līdzīga man?

—    Pilnīgs pretstats, —Jūdžins smaidīdams atbildēja. — Viņa ir maza auguma brunete, apaļīga, valkā brilles, deguns viņai kā kartupelis, turklāt viņa ir stāvoklī, astotajā mēnesi.

—   Un man jākļūst viņai līdzigai!? — es noelsos.

—   Vai tevi kaut kas mulsina?

—   Kā nu to nem…

i

—   Tas, ka viņa ir stāvokli?

—   Kādreiz jau jāmēģina…

—    Man nepatik tavs tonis, — Jūdžins vērīgi ielūkojās man acīs. t

—  Man arī pašai tas nepatīk, dārgais, — es pamāju. — Bet ko lai dara, ja man ir bail?

—   Risks, protams, ir, beržeraks uzmanīgi pakasīja sava snuķveidīgā deguna galiņu. — Taču es domāju, ka minimāls. Dokumenti ir īsti, turklāt mēs varam panākt gandrīz simtprocendgu līdzību…

—   Kā nu ne! — es nenocietos. — Uzaudzēt tik sarežģītu deguna konstrukciju ir nesalīdzināmi vienkāršāk nekā panākt, lai tas iegūtu cilvēcisku paskatu.

—   Pilnīgi pareizi! Kevins pamāja. — I icši tāpat kā palikt stāvoklī ir daudz vieglāk nekā…

—    Paklau, Veļa! Judžins saņēma manu roku un sāka runāt krieviski. —Man ir zināmi visi tavi piedzīvojumi, un es saprotu, ka pēc kapa Polijas mežā un Prāgas katakombām šāds izlaušanās variants tev var likties pārāk vienkāršs un tatad bīstams. Taču tev nevajag baidīties, dārgā. Arī tavi manīgie tautieši gaida, ka pasaksim kaut ko ārkārtēju, un tāpēc lidostās, stacijās un autoostas, ka arī uz starptautiskajām šosejām aizturēs un izķidās visu neparasto, kas izraisa kaut mazākās aizdomas. Viņi pārbaudīs sacīkšu zirgu pārvadāšanas furgonus, Cehoslovakijas hokeja izlases inventāra konteinerus un pat čellista Pablo Kazalsa, kurš patlaban koncertē Prāgā, rezerves instrumenta futlāri… Tici man, mīļā, tika apsvērti vēl daudzi citi varianti un tie, ko minēju, vēl nav tie eksotiskākie. No tiem visiem es atteicos un izvēlējos tieši to. Lidosta, zināms, ir stingri nobloķēta, taču psiholoģiski viņi gaida, ka tu parādīsies pavisam citā vietā un veidā. Jo sevišķi, ja ievēro, kāda rakstura bija tava līdzšinējā pārvietošanās… Turklāt viņi jau gandrīz ir atmetuši cerības pārtvert tevi Prāgā. Precēta pāra variants man šķiet visreālākais, dabiskākais un perspektīvākais.

—    Es piekrītu. Bet kā to izdarīt? Tu taču teici — maza auguma, deguns kā kartupelis…

—   Tu vienmēr valkā augstpapēžu kurpes, dārgā, — Jūdžina vaigs atdzīvojās. — Uzvilksi mīkstas čībiņas. Un

neaizmirsti, ka pēc acumēra — tāda nu reiz ir redzes īpatnība — sieviete mātes cerībās vienmēr izskatās mazāka auguma. Optisks malds… Nu, bet ja runājam par deguna formu, pieres augstumu, matu krāsu un visu pārējo, atliek tikai attiecīgi nogrimēties…

—   Atkal nogrimmētics! — es nočukstēju.

—  Tu taču tikko pati sūdzējies, ka nevarot nevienam pat man, rādīties neuzkrāsojusies, —Jūdžins pasmaidīja. — Nu, tad šovakar tev būs uz sejas vismaz kilograms pirmšķirīgas kosmētikas. Kevins garantē izpildījuma kvalitāti…

31. nodaļa

Šveice. Ženēva.

1978. gada 16. janvāris.

T āpat kā iepriekšējo reizi, tieši pulkstens desmitos no rīta Cīrihē, Aeroflotes pārstāvniecībā, iezvanījās telefons.

—   Klausos?

—   Onopko kungs?

—   Mēs vakar tikāmies…

—   Es gaidīju jūsu zvanu.

—   Diemžēl mums vakar ta ari neiznāca iebaudīt pusdienas…

—   Domājat, ka šo kļūdu vajadzētu labot?

—   Tā izskatās.

—   Esmu gatavs.

—   Atkal Zenēvā?

—   Kālab gan ne?

—   Šodien.

—   Lai notiek!

—   Viesnīcā "Beau Rivage"? Tai pašā, pie kura tika nogalināta Austroungārijas ķeizariene?

—  Es jau jums teicu, ka par vēsturiskām paralēlēm neinteresējos.

—  Tad darisim citādi. 'Tieši pretī viesnīcai atrodas restorāns. Varam satikties tur.

—   Nekad tur neesmu bijis…

— Silti iesaku! — balss klausulē jūtami atdzīvojās. — Pacienāšu jūs ar ko sevišķu… Zināt, kausēts siers baltvīnā. To pasniedz keramikas katliņa uz spirta liesmas, un tajā ar garu dakšiņu mērcē baltmaizi. Meli var norīt!…

—   Cikos?

—   Ja neiebilstat, neatkāpsimies no tradīcijām. Četros.

—   Norunāts, — padomju rezidents sacija, nolika klausuli un nospieda galda plātne iebūvēto zvana pogu. Kad Igors, kā vienmēr nedzirdami, parādijas uz sliekšņa, Onopko īsi izrikoja:

—   Uz konsulātu. Cik atri vien var.

Igors Kolodņikovs visu darīja pamatigi un nevainojami, ne velti Onopko viņam tā uzticējās. Visa viņu sadarbības laikā visnotaļ prasīgā Šveices ceļu policija ne reizes nebija aizturējusi Aeroflotes pārstāvja dienesta automašīnu par satiksmes noteikumu pārkāpšanu, kas, ņemot vēra nemitigos ceļu sastrēgumus un milzīgo mašīnu drūzmu Cīrihes Centrālajā rajonā, bija ārkārtīgi apsveicami. Jau pašā sakumā, vērodams savu jauno miesassargu, Onopko bija pārliecinājies, ka daudzējādā ziņā Igors atgudina viņu pašu un ir no tās reti sastopamās cilvēku slakas, kuri nemēdz kļūdīties. Pilnībā uz viņu paļaudamies, Viktors Ivanovičs autobrauciena laikā mēdza at> 7

slābināties un atļavas ieslīgt pārdomās, kurām bieži vien nebija nekā kopīga ar viņa dienesta pienākumiem. Cilvēkam, kurš dzīvoja dubultdzivi, ta tiešām bija nenovērtējama greznība. Jo ilgāk Onopko dzīvoja Rietumos, jo skaidrak izjuta, cik viņam ir tuva un radniecīga ši mierīgā un pārticīgā labklājības pasaule, kur nevienam nebija ne jausmas par jūdzēm garajām rindām, visur, kur vien pagriezies, visi centās runāt klusinātos toņos un nemēdza bļaustities un plātities rokām, kur bezjēdzīgu, uz sarkana audekla uzmālētu lozungu vietā bija redzami tikai glīti un kvalitatīvi reklāmas vairogi — daudz spilgtāki, konkrētāki un, galvenais, tādi, kam nepiemita sovjedskā bezatbildība par tajos paustajiem vārdiem. Reizēm Viktors Ivanovičs fantazēja, ka ir piedzimis Šveicē, ieguvis šeit izglītību, nodibinājis ģimeni, nopircis villu Lozannā un kļuvis par šīs bezrūpīgās valsts godprātīgu pilsoni. Tādas fantāzijas Viktoram Ivanovičam izraisīja pretrunīgas jūtas: apzinādamies, cik tās ir nereālas, Onopko tajā pašā laikā skaidri apzinājās, ka bez grūtībām būtu spējis iedzīvoties arī tādā kvalitātē. Ļoti iespējams, ka tieši tāpēc, ka sirds dziļumos arī pats bija tāds, viņš pret šiem laipnajiem un nosvērtajiem cilvēkiem, kas allaž turējās braši un centās būt labā formā, neizjūta nekādu šķiru naidu. Un ne jau šveiciešu turība vai bagātiba viņu pievilka — Onopko nekad nebija pazinis materiālas rūpes un dažā labā ziņā pat pārspēja panākumu lutinātos šveiciešus. Kompleksu mocīto padomju izlūkdienesta rezidentu uzpirka un brīžiem pat apbūra šo cilvēku, kuru vidū viņš dzīvoja jau ceturto gadu, iekšējais miers un pašapziņa, viņu māka jebkurā situācijā justies brīviem, atraisītiem un neatkarīgiem — tā un tikai tā bija dzīves īstenā vērtība, kas ar visiem viņa sakariem un varu tomēr nebija viņam pieejama. Viņš jutās kā smags, pie pāļa piesieta kuģa enkurs, kurš (ik dziļi iestidzis staignajā un dūņainajā ostas dibenā, ka mēģināt to izvilkt būtu ne vien veltīgi, bet arī bīstami…

Viktora Ivanoviča pārdomās pārtrauca īsiem rējieniem līdzīgie mersedesa signāli tā saskaņā ar instrukciju Igors padomju konsulāta iekšējai apsardzei ziņoja par ierašanos. Ūsainais Šveices policists, kurš no stiklotas kabīnes vēroja konsulāta piebrauktuvi, sveicinādams pamāja ar roku. Divas miniatūras telekameras, novietotas uz betona balstiem abpus smagajiem metāla vārtiem, kuros nebija neviena lodziņa, ne skata spraugas, sinhroni pavērsa savus objektīvus uz mersedesu, tad vārtu tērauda siena klusi aizslīdēja sānis — tieši tik daudz, lai pa tiem varētu iebraukt Aeroflotes pārstāvniecības dienesta mašīna.

Ar galvas mājienu sasveicinājies ar drošības dienesta virsnieku, kas dežurēja pie ieejas, Onopko steigšus nokāpa konsulāta cokolstāvā, kur bija iekārtota KGB Šveices rezidentūras speciālo sakaru telpa. Sienā iemontētajā telefona diskā uzgriezis deviņu ciparu kombināciju un nogaidījis, kamēr atvērās tērauda durvis, viņš vispirms atskatījās, tad strauji devās iekšā.

Speciālo sakaru telpā nebija gandrīz nekādu mēbeļu — vienīgi milzīgs rakstāmgalds ar vienu vienīgu telefonaparātu, grāmatplaukts un sienā iebūvēts seifs. Pie galasienas bija izveidots atsevišķs nodalījums, kuru no pārējās telpas šķīra resnu metāla stieņu režģis, tur bija novietoti brūni skapji ar automāriskajiem ieročiem, granātām, plastikāta spridzekļiem, detonatoriem un cinka kastēm ar munīciju.

Putekļu mēteli nenovilc is, Onopko uzgrieza numuru, piespieda klausuli pie auss un, atbildi gaidīdams, atpogāja krekla apkaklītes augšējo pogu un pavilka mazliet vaļīgāk kaklasaites mezglu — konsulātā apkure darbojās ar pilnu jaudu.

—   Karpeņa klausās.

—   Te Onopko, Igor Ivanovič.

—   Sveiks, Viktor!

—   Viņš piezvanīja.

—   Kad tiekaties?

—   Šodien. Četros.

—   Kā tev liekas tā dāmīte ir jau pie viņiem?

—   Tā izskatās… Ja tas viss, protams, nav blefs.

—  Tā, tā… —Karpeņa smagi sēca klausulē. —Tātad viņi ir gatavi. Labi, tad sākam arī mēs. Ko? Kā tev rādās, Onopko?

—   Viss kārtība. Kuru dienu piedāvāt?

—   Saki, ka parit.

—   Bet ja nu viņš gribēs agrāk? Teiksim — rit?

—  Tas neies cauri. Mums vajadzīgas vēl divas diennaktis, ne mazāk. Jānoorganizē papildspēki, vēl šis tas…

—   Un ko ar M īsi nu? Uzstāt, lai viņu ieslēdz sarakstā, vai…

—   Velns ar viņu! — Karpeņa atrūca. — Izskatās, ka tavs amerikānis nemuldas — viņiem tā razbainieka patiešām nav. Lai paliek, ar to es pats tikšu galā…

—   Sapratu, Igor Ivanovič.

—   Un kā ar "jumtu"? Viss kārtībā?

—   Viss kartība.

—   Bija kādi sarežģījumi?

—   Nebūtiski.

—   Turi mani lietas kursā…

—   Klausos, biedri ģenerālmajori

—   Man viss! Eju ziņot šefam.

Klausulē iestājās klusums — speciālo sakaru sistēmā signālu nebija.

… Bez desmit minūtēm četros Onopko mersedess iebrauca Dorsjē laukumā, nogriezās pa kreisi un pa Monblāna krastmalu sāka braukt gar Zenēvas ezeru. Sasniedzis galamērķi, Igors rūpīgi novietoja mašīnu stāvvietā netālu no Svētā Pētera katedrāles, izkāpa no mašīnas, nopētīja apkārtni, tad deva mājienu Onopko un, nogaidijis, kamēr šefs izkāpj no mašinas, klusi saci-

ja:

—   Restorāns ir otrpus ielai, Viktor Ivanovič.

—   Paliec šeit, — Onopko tikpat klusi atteica un aizpogāja silii oderētā putekļu mēteļa augšējo pogu.

—   Pēc instrukcijas…

—   Es teicu: paliec šeit! — rezidents, intonāciju nemainīdams, atkārtoja. — Viss būs kartībā.

Igors pamāja, iekāpa mašīnā un šķietami nevērīgi noraudzījās, kā Onopko, nedaudz salīcis skaudrajā vējā, kas, nākdams no Monblāna baltas virsotnes, dzenāja sīku sniega smalkmi, šķērsoja ielu un nozuda aiz kokgriezumiem rotātajām dārgā un prestižā restorānā durvim.

Zāle bija iekārtota XVII gadsimta "zelta laikmeta" izsmalcinātajā stilā. Pirmaja brīdī Viktors Ivanovičs pat nepamanīja Krišu Stjuartu, kas, iekārtojies pie stūra galdiņa, bija sveicienam pacēlis roku.

Onopko sasveicinādamies palocīja galvu, novietoja putekļu mēteli uz brīvā krēsla atzveltnes un apsēdās amerikānim pretī.

—   Varbūt vispirms paēdīsim un tikai tad pāriesim pie oficiālās daļas? — amerikānis ierosināja.

—   Baidāties man sabojāt apetīti? — Onopko savilka lūpas vēsā smaidā.

—   Drīzāk jau pats sev, — ari Stjuarts nebija noskaņots uz jokiem.

—    Labi, sāksim ar pusdienām, — Onopko pamāja un atšķīra safjānādā ievākoto ēdienkarti.

… Kad viesmīlis bija aiznesis porcelāna šķivjus, nokopis galdu un atnesis viesiem kafiju un vēderainus pokālus ar zeltainu brendiju, Onopko pirmais pārtrauca klusumu.

—   Es klausos jūs, Stjuarta kungs.

—   Piedāvāju mūsu darījumu veikt rīt, — amerikānis lietišķi un bez aplinkiem sacīja.

—    Es ieteiktu parītdienu, — Onopko, ar karotīti maisīdams kafiju, mirkli vilcinājies, atbildēja.

—   Ir kādi principiāli apsvērumi? — Stjuarts sarauca pieri.

—   Un jums?

—   Okei. Neiebilstu, — Stjuarts pasmaidīja.

—   Precizēsim pozīcijas?

—   Esiet tik laipns?

—    Mans pilnvarotājs norunātajā vietā ierodas kopā ar jums zināmo kungu un viņam ir līdz aizzīmogota aploksne, kurā norādīta otra kunga adrese. Jūsu pilnvarotājs turp atved divas personas, viena no tām — vīrietis, kurš kādu laiku… hm… ir baudījis jūsu viesmīlību, bet otra persona — jums zināmā sieviete. Attiecība uz trešo kungu mans pilnvarotājs neuzstāja, lai viņš obligāti tiktu iekļauts apmaināmo personu sarakstā.

—    Cik augstsirdīgi! — Stjuarts nosmīnēja. —Jo vairāk tāpēc, ka ir tā, kā es jau teicu: lai kā mēs gribētu, nevaram iedot to, kā mums nav.

—   Pavadītāju skaits?

—   Domāju, ka ne vairāk par trim?

—   Piekrītu, — Onopko pamāja.

—   Laiks?

—   Manam pilnvarotājam visērtāk būtu 17.00, — rūpīgi izrunādams ik vārdu, padomju rezidents sacīja.

—   Piekritu.

—   Un nekādu ieroču.

—   Nu, protams, — Stjuarts tēlotā izbrīnā paraustija plecus. — Kā gan vienas civilas aviosabiedrības pārstāvis var būt tik aizdomīgs?

—    Bet tagad galvenais jautājums: kur? — Onopko caur pieri paskatījās uz amerikāņi. —Vakar jūs piedāvājāt lozēt…

—     Piedāvājums joprojām ir spēkā, — Stjuarts izvilka no kabatas uz pusēm pārlocītu papīra lapu un pabīdīja to uz galda vidu. — Lai nezaudētu laiku, esmu visu jau sagatavojis.

Viktors Ivanovičs sarauca pieri.

—    Redziet, Onopko kungs, tajā lapas pusē, kuru jūs redzat, ir novilktas četras līnijas. Katra no tām sniedzas līdz noteiktai pilsētai, kuras nosaukums rakstits lapas otrā, jums pagaidām apslēptajā pusē. Kā jau vienojāmies, runa ir Lozannu, Cīrihi, Zenēvu un Bāzeli. Ceru, ka jums kopš mūsu iepriekšējās tikšanās nav radušies principiāli iebildumi pret kadu no nosauktajām pilsētām?

—   Nē.

—   Tad izvēlieties jebkuru no šim līnijām.

—    Šo te! — pēc zināmām pārdomām Onopko pielika pirkstu pie malējās līnijas labajā pusē.

—    Okei, bet tagad paskatīsimies, ko esat izvēlējies… — Kriss atlocīja lapu un iesmejas. — Zenēva!

—     Tātad parit pulkstens 17.00 Zenēvas Kornavana dzelzceļa stacijas centrālaja zālē, — Viktors Ivanovičs piecēlās un zem neizdzertās kafijas tasītes nolika dažas banknotes. — Man bija ļoti patīkami ar jums sadarboties, Stjuarta kungs.

—   Man arī, Onopko kungs…

Kolīdz padomju rezidents bija atstājis restorānu, Stjuarts izvilka no žaketes kabatas radiotelefonu un nospieda dažus ciparus.

—   Tas esmu es. Pulcēšanās šodien, pulkstens 20.00. Ceturtais sektors. Man viss…

32. nodaļa

ČSR. Prāga.

1978. gada 16. janvāris.

—    Tas būs drausmīgākais ceļojums manā mūžā, — Beržeraks pavēstīja.

—   Kāpēc tad tā? — savās domās iegrimusi, automātiski apvaicājos.

—    Vai zināt, kas man jāizdara, turklāt — pašam savām rokām?

—   Nē.

—   Vai redzējāt savu fotogrāfiju Austrijas pasē?

—   Vēl ne. Parādiet…

—   Labāk ne! — Kevins vienā paņēmienā iztukšoja viskija glāzi. — Pēc pāris stundām redzēsiet spogulī.

—   Un kur būsi m, mīļais?

—   Līdzās… —Jūdžins pasmaidīja un aizsmēķēja.

—   Kur gan citur es varēm būt?

—   Vai tiešām līdzās, Jūdžin? Vārda tiešā nozīmē?

—    Lai es būtu kur būdams, Veļa, es vienmēr būšu tev līdzās…

—    Bet kā no šejienes tiks projām pasu īstie īpašnieki?

—   Par viņiem neraizējies, —Jūdžins pasmaidīja. — Gan mēs atrisināsim viņu problēmas.

—   Un kas būs, ja lidosta mūs tomēr atmaskos?

—   Neatmaskos!

—   Un ja nu tomēr?

—   Veļa!

—   Labi, mīļais… apņēmīgi sapurinaju galvu. — Un ko mēs tagad darīsim?

—   Grimmēsimies! ierunājās Beržeraks.

—   Ceru, ka darba laikā jūs nekrācat?

—   Darba laika es šņācu.

—   Kā sieva jūs pacieš, Kevin?

—   Ak, Veļa, ja jus dzirdētu, kā viņa krāc, Beržeraks iesmējās. — Salīdzinājumā ar skaņām, ko izdveš viņa, manējās ir kā sniegpulksteņu zvani liegā pavasara vējpūsma…

Ap desmitiem vakarā mēs ar Kevinu beidzot bijām galā. Nedomāju, ka CIP viņu algoja kā grimmētāju, taču gardegunis patiešām strādāja profesionāli. Viņam bija savs stils — par to es pārliecinājos praksē. Atšķirībā no KGB specgrupas ģērmanīšām, kuras nezināmu iemeslu dēļ mani tika izķēmojušas pirms izlidošanas uz Barselonu, kā arī no mazrunīgās Marijas, kas par mani gādāja Lodzā, Kevins nevis strādāja, bet iedvesmoti radīja, grozīdams mani kā gumijas lelli un ik pa brīdim atkāpdamies, lai patīksminātos par savu roku veikumu, un, kā jau solījis, viņš patiešām visu laiku neganti šņāca un sēca. Ticis galā ar seju, viņš pievērsās manam viduklim, un lika man ap vēderu apjozt speciālu bandāžu. Kad svaigi iegūto grūtnieces punci izriezusi, iznācu no vannas istabas, viņš mani kritiski nopētija un tad kategoriski, kā pieredzējis ginekologs paziņoja: "Astotajā grūtniecības mēnesī, Veļa, vēders izskatās daudz iespaidīgāk. Ejiet atpakaļ vannas istabā un pa durvju šķirbu padodiet to placentu man: piepūtīšu vēl mazliet!" Un tā kā man nebija nekādu morālu tiesību strīdēties, nācās vien pakļausit.

Ne acu galā neieredzu tās klukstes, kuras nekad nelaiž garām izdevību nopelt citas sievietes izskatu. Taču, rūpīgi nopētījusi savu jauno veidolu, ar nožēlu biju spiesta secināt, ka Berta Brunmaieres kundze ir ne tikai neglita, bet es teiktu, pat izaicinoši, triumfāli ķēmiga paskata sieviete. Kāds klasiķis ir apgalvojis, ka sieviete mātes cerībās vienmēr ir skaista. Domāju, ka šis korifejs vai nu vienkārši ir gribējis pieglaimodes kādai konkrētai sirdsdāmai, vai arī tā runāja tāpēc, ka nebija redzējis Bertu Brunmaieri astotajā grūtniecības mēnesī — mazu, ducīgu, piņņainu būtni ar pigmentācijas plankumiem apvītušajā sejā un apaļām, kā svārpsti urbīgām acīm aiz melni ierāmēto brillu ietvariem, j >

Ap septiņiem vakarā Jūdžins nozuda un atgriezās tikai ap desmitiem, kad mēs ar Beržeraku sēdējām virtuvē tin dzērām jau sesto vai septīto kafijas tasi. Viņš bija ģērbies īsā ādas jakā un galvā viņam bija melna Prāgas taksometru formas cepure, to visu vainagoja kupla, gaiša bārda un ūsas.

—   Tev piestāv, — es atzinu.

—   Okei! —Jūdžins pamāja. — Kad pārbrauksim mājās, uzaudzēšu īstu.

—   Kam tev šorīt vajadzēja skūties!

—   Lai labāk turētos!

—  Skat, kas par stratēģi! — Beržeraks nopūtās un atzinīgi paslēja īkšķi.

—  Nu, lauleņi, vai esat gatavi? — neraugoties uz Jūdžina možo balsi, jutu, cik ļoti viņš ir sasprindzis.

—   Viss kārtībā, puis, — Beržeraks, kuram viņa jaunais, Brunmaiera veidols pat piestāvēja, atņurdēja. — Kur mašīna?

—   Pie durvīm.

—   Kā jūties, Veļa?

—   Ir viena maza problēmiņa.

—   Kas tad nu?

—   Ka tik man no bailēm nesākas dzemdības.

—   Nebaidi mani, mīļā!

—   Labi, labi, pacietišos, kamēr būsim drošībā!

—   Nu tad ar Dievpalīgu!

Pie parādes durvīm neizslēgtu motoru ducināja netīri pelēka tatra ar taksometra gaismas simbolu uz jumta.

Jūdžins mani nosēdināja priekšējā sēdeklī, nogaidīja, kamēr Beržeraks ierīkojas aizmugurē, tad apsēdās pie stūres un mašīna ar spēju rāvienu sāka braukt.

—   Vai tu man tiešām nevari pateikt, kur tu būsi? — es krieviski klusi apjautājos.

—   Mēs satiksimies Vīne. Es tev apsolu.

—   Es gribētu tev kaut ko palūgt…

—   Ko?

—   Tu taču būsi lidostā līdz galam?

-Jā.

—   Un paliksi tur, kamēr mes iziesim kontroli?

—  Judžin, ja tu redzi, ka viss… Nu, ka viss izgāžas… Ka esmu sazīmēta un viņi mani sagrābj… Izdari kaut ko manā labā!

—   Ko tad, mīļā?

—    Nogalini mani, — es klusi lūdzu. — Nošauj. Vai arī tagad, kamēr esam vel tepat, iedod man kādu indi. Tev taču tā ir — visi spiegi staiga ar svārku adokā iešūtām ampulām…

—   Nemels blēņas, Veļa!

—   Tev žēl vai? Ja viņi mani dabūs rokā, es vairs negribu dzīvot…

—   Viņi tevi nedabūs rokā!

—   Ko tu tagad mierini?

—   Rīt, Vīne, ne vēlāk kā sešos no rīta es būšu lidostā, un mēs atkal satiksimies. Dzirdi?! Sešos. Mēs iekāpsim komfortablā mašīnā, tu noslaucīsi šo briesmīgo grimmu, un mēs pa brīnumskaistu ceļu dosimies uz pievilcīgāko un mierīgāko valsd pasaulē. Bet pa ceļam iegriezīsimies vienā mazā restorāniņā uz Austrijas un Šveices robežām, Un tu beidzot sapratīsi, kā jācep olas ar bekonu…

—   Sivēns!

—    Nu, redz, nu beidzot dzirdu cilvēcīgas intonācijas!

—Jūdžin, kad es tev pēdējo reizi teicu, cik ļoti, ļoti tevi mīlu?

—   Pirms piecām stundām un piecdesmit trim minūtēm.

—   Tā ir: tieši tik ilgi mani pie spoguļa piesmēja tas tavs Beržeraks.

—    Domā tikai par mani, Veļa, un viss būs labi. Visam jābūt labi.

—   Kāpēc tu tā domā?

—     Tāpēc, ka es ticu Dievam, — paliecies uz manu pusi, Jūdžins čukstēja. — Bet Dievs nu patiešām ir viens ists goda virs…

Tonakt man viņu vairs nebija lemts redzēt. Kā izveicīgs šoferis viņš nobremzēja pie lidostas divstāvu termināla stikla durvīm, izcēla uz ietves mūsu mantību (tagad tā bija jau cita bagāža — divas solīdas brūnas ādas ceļasomas) un, mums, laipni pamājis, aizbrauca.

Salicis čemodānus uz ratiņiem, Beržeraks ka gādīgs topošās ģimenes tēvs saņēma mani aiz elkoņa un vārīgi, it kā es būtu no stikla, veda pie reģistrācijas letes. Pa ceļam es paspēju nosvīst slapja kā žurka. Un ne jau tikai tāpēc, ka lidostā bija ļoti silti, bet mēteli novilkt es neuzdrīkstējos… Uzpūšamā josta man nežēlīgi spieda vēderu un gurnus, Jūdžina rekomendētais "kilograms pirmšķirīga grimma" kā pa visu ģīmi izsmērēts olas baltums, bija savilcis sejas ādu stingā, neizkustināmā maskā, un tāpēc es jutos nedabiski saspīlēta, gandrīz vai demonstratīvi samākslota, un, ja operatīvie apstākļi man liktu notēlot dzemdību spazmas, es to paveiktu bez mazākās piepūles.

Pie letes, kur reģistrēja Vīnes pasažierus, jau stāvēja kādi divdesmit cilvēki, spriežot pēc apģērba un skarbās, vārnu ķērkšanai līdzīgās valodas, galvenokārt austrieši. Būdama jau ar zināmu pieredzi, centos neuzkrītoši nopētīt milzīgo zāli un noteikt, kuri ir tie, kas visu aizdomīgi novēro, un kur ir tas viltīgais glūņa civildrēbēs ar avīzi rokā vai cigāru zobos, kurš manī sazīmēs XX gadsimta amerikāņu un izraēliešu izlūkdienesta slavenāko spiedzi un uzvaroši ierēksies: "Ķeriet viņu, bļa, grābiet to maitu ciet!"

Taču neviens, izņemot vienīgi mani pašu, nelikās ne glūnīgs, ne aizdomīgs. Ar visām miesas porām sajutu, ka Jūdžins ir tepat kaut kur līdzās, taču par to es centos nedomāt.

Tikmēr "vīrs" mani pieveda pie reģistrācijas letes. Galantie austrieši, ieraudzījuši manu neviltoto ciešanu sašķobīto seju komplektā ar neticami resno vēderu, tūdaļ atkāpās, lai palaistu mani pirmo. Meiča ar spārnotām zīmotnēm pie formas tērpa atlokiem veikli apzīmogoja biļetes un kopā ar zilajām pasēm atdeva Kevinam.

Beržeraks atkal paņēma mani zem rokas, un mēs caur turniketu iegājām nelielā telpā, kur rosījās vairāki muitnieki tumšzilās formas žaketēs. Ieraudzījis kārtējos klientus, viens no viņiem pievērsās mums un aicinoši pamāja ar roku.

Sākās visbriesmīgākais.

Šai kritiskajā brīdī — patiesībā gluži dabiska reakcija, redzot tuvojamies nenovēršamas nāves briesmas, — es ar šausmām sajutu, ka ja tūlīt, šai paša mirklī netikšu uz tualeti, notiks nelabojamais, un es izgāzišos visapkaunojošakaja kārtā. Bez kādas tēlošanas saķēru vēderu un ievaidējos.

Beržeraks bija neatkārtojams. Viņš piešāvās man klāt kā mežonīgs stepes vilks, kurš gatavs saplosīt sīkos gabaliņos visu pasauli, lai glābtu savu vilkumāli un gaidāmo metienu. Tā, nudien, bija Maskavas Akadēmiskā dailes teātra cienīga aina — naturāla, temperamentiga un, galvenais, dramatiska.

—   Kas tev kaiš, Berta?! — viņš nevainojamā vācu valodā iebrēcās kā daždien īstens austrietis.

Pilnīgi aizmirsusi par savu lingvistisko nesaderību ar šo valodu, jau vēru muti, lai viņam godīgi izskaidrotu, kas ar mani notiek, taču briesmīgas, neciešami griezīgas spazmas atkal sagrāba manu bailes sadumpojušos vēderu un salieca mani līkumā.

—   Uz tualeti! beržeraks nebalsī iesaucās. — Viņai vajag uz tualeti! Ātrāk!

—    Piedodiet, kungs! — muitnieks pieklājīgi iebilda. — Muitas apskates zona tualetes nav paredzētas…

—    Tad pārbaudiet taču mūs ātrāk! — mans "laulātais draugs" nikni rēca. — Vai tad jūs neredzat, ka dāmai ir slikti?!

—   Viņai sākušas dzemdibas? — muitnieks korekti, tomēr

j '

ar vieglu ziņkāri apjautājās.

—   Kā lai es to zinu?! — Beržeraks neziņā noplātīja rokas. — Vēl jau būtu tā ka par agru, tikai astotais mēnesis.

Šai mirklī manā organismā starp šaušalīgajiem signāliem, kas dzelžainā neatlaidibā un nu jau no visiem aspektiem paģērēja, lai ar skubu jožu uz tualeti, iestājās neliels pārtraukums, un man beidzot radās iespēja muitnieku aplūkot vērīgāk. Viņš man nepatika jau pirmajā acu uzmetienā un, mirkli apdomājusies, es sapratu, kāpēc: visā manas lēkmes laikā viņa blāvajās acīs nepazibēja ne mazākā elementāras cilvēciskas līdzjūtības dzirksts. Viņš tikai gaidīja, kad daudzmaz atgūšos, lai ķertos pie savu pienākumu pildīšanas. Nekāds patīkamais atklājums tas nebija, un es atkal aizvēru acis. Principā jau it kā nebija no kā baidīties — situācija kļūtu patiešām bīstama tikai tad, ja muitnieks nolemtu pārbaudīt ne tikai bagāžu, bet arī mani pašu. Sapratu, ka virietis to nedarīs, bet nevienu sievieti te nemanīja. Nu, un paldies dievam…

Tikmēr muitnieks pamatīgi izvandīja mūsu bagāžu, lika Beržerakam iztukšot kabatas un iziet pārbaudi ar metāla meklētāju. Kad šī procedūra bija veiksmīgi beigusies, viņš pievērsās man. Gluži fiziski sajutu viņa skatienu — smagu, lipīgu, neuzticīgu…

—   Bet jums, kundze, nāksies iegriezties šai telpā, — viņš vāciski sacīja.

Es, protams, neko nesapratu, taču pēc intonācijas un galvenokārt pēc žesta, ar kādu viņš norādīja uz blakusnodalījumu, kuru norobežoja pelēks aizslietnis, tūdaļ aptvēru, ko viņš saka. Šai mirklī no aizslietņa aizsega iznāca slaida gaišmate muitnieces formas tērpā, kuras koši zilajās acīs gailēja sadistiska saldkaisle. Bezpalīdzīgi paskatījos uz Beržeraku, kurš šo mēmo ainu vēroja, jau stāvēdams otrpus barjeras, un pat no vairāku metru attāluma saskatīju, ka viņš nobāl.

—  Jūs gribat manai sievai sarīkot personisko apskati? — viņš muitniekam bargi noprasīja. — Viņas stāvoklī?!…

—Jā, kungs. Lidostā darbojas liela kontrabandistu banda, un mūsu pienākums ir pārbaudīt visas aizdomīgās personas…

—   Bet piedodiet! — Beržeraks, izmisīgi plātīdams rokas, ieaurojās. — Kad mēs pirms trim dienām ieradāmies Prāgā, neviens manu sievu nepakļāva nekādai apskatei. Viņa ir grūtniece, viņai ir slikti, vai tiešām jūs to neredzat?!

—   Es visu redzu, Braunmaiera kungs, — muitnieks laipni smaidīja. — Taču tādi ir mūsu dienesta pienākumi. Magda! — viņš vērsās pie blondīnes. — Lūdzu, rīkojies un ātri, pēc septiņām minūtēm beidzas reģistrācija…

Tās bija beigas. Tur, aiz aizslietņa, tā sterva mani izģērbs un tūliņ atklās manas astoņu mēnešu ilgās grūtniecības gumijoti tehnisko dabu…

Un tad notika kaut kas drausmīgs: mani izmocītie orgāni un to attiecīgie slēdzējmuskuļi pēkšņi un negaidīti pārstāja veikt tiem uzticētās funkcijas, manu urīnpūsli kā lode caururba pēdējā, izšķirīgā spazma, un es jutu, ka svilinošais šķidrums vispirms lēnītēm, bet tad aizvien straujāk un neatturamāk sāk plūst pa zeķbiksēm, līst kurpes un uz grīdas, izveidojot man pie kājām peļķi, kas pletās platumā. Nu patiesi nekas vairs nebija glābjams, palaidusi garam izšķirošo signālu, es vairs nekontrolēju situāciju un Vīnes reisa respektablo pasažieru acu priekšā čurāju kā piecgadīga meitenīte, ko bargi soģi ielikuši kaktā. Tas bija tik šausmīgi un apkaunojoši, ka aizmirsu it visu un stāvēju tur, acis aizmiegusi, mirkdama sviedros un čurās…

Tikmēr zilacainā Magda, redzēdama, ka stāvu kā iemieta, paspēra pāris soļus uz manu pusi un… Acīmredzot viņa saoda smaku. Potenciālās narkomānes kalsnajā sejās parādījās riebuma grimase.

—   Kas tad nu? muitnieks viņai aiz muguras pacēla galvu.

—    Viņa apčurājas, — šķobīdama plānās lūpas, Magda pavēstīja.

—   No bailēm?

—    Viņa ir stāvokli, Rūdij, — Magda viņam pacietīgi skaidroja. — Sievietei šadā stāvoklī it viegli var sastreikoties urīnpūslis. Kas ari ir noticis.

—   Viņa ir jaapskata, Magda…

—   Tikai tad, kad būs nomazgājusies, pārģērbusies un sakopusies, — zilacaina sadiste šķebinājās. — Esmu muitniece, nevis bērnu saņēmēja dzemdību namā.

—   Bet reģistrācija jau beidzas!

—   Man par to nospļauties, Rūdij! Viņu es nepārbaudīšu!

—  Vai jūs reiz beigsiet ņirgāties par manu sievu?! — Beržeraks atkal atdzīvojās un ierēcās ar jaunu sparu. — Es žēlošos vēstniecībā!

—    Ejiet, kundze, — muitnieks caur zobiem izgrūda.

Neko neredzēdama un ar mokām pārvarēdama riebumu

pati pret sevi, paspēru dažus soļus un nonācu Beržeraka dzelžainajās skaujās.

—  Neaiztieciet mani! — es kā sakaitināta lapsene franciski iešņācos. — Kur tualete?! Tūlīt, nekavējoties!

—   Neuztraucies, dārgā Berta, — Beržeraks dūdoja, cieši saturēdams mani aiz pleciem. — Tev tas ir kaitīgi! Padomā taču, ka tas var kaitēt mušu gaidāmajam mazulītim… — Tad viņš pieliecās man pie pašas auss un jūsmīgi pačukstēja: — Tu nu patiešām esi diža sieviete! Saki tikai vārdu, un es tevis dēj pametīšu sievu…

—    Beidz muldēt, nejaukais gardeguni! — turpināju erroties. — Atrodi taču beidzot kādu ateju! Dari kaut ko!…

Pārdzīvotā kauna dēļ biju tik ļoti satriekta, ka pat nepamanīju, kā mēs pagājām garām pēdējai robežapsardzes barjerai un nonācām neitrālajā zonā, no kurienes bez pamatīga starptautiska skandāla mani vairs neviens nespētu atdabūt atpakaļ.

Samērā pieklājīgā, ar marmora plāksnēm un manā dzimtenē tik iecienītajām, leģendārajām čehu keramikas flīzēm izliktā maletē, uz kurieni aizstiepu līdzi abus čemodānus, iebultējos kabīnē un rekordātrumā un šādām procedūrām maksimāli nepiemērotos apstākļos veicu visas nepieciešamās higiēniskās procedūras, norāvu un ar riebumu iegrūdu atkritumu urnā nīstamo piepūšamo bandāžu, pilnībā nomainīju veļu, apģērbu un apavus, uzlēju sev puspudeli smaržūdeņa, ko čemodānā tālredzīgi bija ielicis nezināmais labvēlis, kas to bija pakojis un kurš, acīmredzot, labi orientējās sieviešu problēmās, un puslidz apmierināta ar lepni paceltu galvu atstāju ķemertiņu.

Kad atkal tuvojos Kevinam, viņš acis vien iepleta.

—   Kas noticis ar tavu vēderu, dārgā?

—   Zini, es jau dzemdēju. Atejā.

—   Un kur tad bērninš?

>

—  Viņš nolēma palikt Prāgā. Galu galā — tā taču ir viņa dzimtene…

33. nodaļa

Austrija. Vīne.

1978. gada 17.—18. janvāris.

Jūdžins turēja vārdu: tieši pulkstens sešos es viņu ieraudzīju Vīnes lidostā — laimīgu, izspūrušu, bezmiegā apsarkušām acīm. Kā viņš bija nokļuvis Austrijā, kādā veidā šķērsojis Čehoslovakijas robežu un kā tādā agrumā pamanījies tikt lidostā, es tā arī neuzzināju. Bet varbūt aizmirsu pajautāt. Bet varbūt man tas vienkārši neienāca prātā. Lai nu kā, bet mēs tiešām iesēdāmies ļoti lepna automobilī, un ilgi, ne vārda nepārmīdami, braucām, un es redzēju, kā viņš steidzas, smēķē cigareti pēc cigaretes un ka laiku pa laikam pamet uz manu pusi ļoti sirsnīgu, vainīgu un dīvaini bezpalīdzigu skatienu. Lāgiem, jo sevišķi tad, kad viņš atkal sprauda zobos kārtējo cigareti, viņš man atgādināja Vitjiku. Bet lāgiem, kad redzēju sev pievērstu viņa neiedomājami pārgurušo seju, — manu māti.

Man tik bezgala daudz bija viņam ko sacīt, man tā gribējās to darīt, manī krājās tik daudz neizteiktas sirsnības un maiguma… Taču es klusēju, nespēdama izdvest ne skaņas. No manas puses tā bija melna nepateicība, tas bija netaisni, nenopietni, bērnišķīgi, bet es nespēju sevi pārvarēt. Kad beidzot biju iznirusi no visu šo pēdējo šizofrēnisko nedēļu atvara, nonākusi Vīnes lidostas greznaja uzgaidāmajā zālē un ieraudzījusi viņu nedaudzo sagaidītāju vidū, man sirdī pēkšņi viss it kā sagriezās. Ļoti iespējams, ka pat uz Maskavu, roku dzelžos saslēgta un ar KGB aģentiem pie sāniem, es būtu devusies dzīvespriecīgākā noskaņojumā neka s.u ceļojumā uz laimes zemi Sveici, uz kuru gar zilgām un sniegotam kalnu grēdām veda apbrīnojami gluda šoseja, kas izskan jas saposta kā Jaungada eglīte…

Es zināju, kāpēc tā izturos un kāds tam iemesls. Kamēr biju viena pati, kamēr ar mainigiem panākumiem lepnā vientulībā cīnījos par izdzīvošanu, tam visam — lai cik drausmīgs un prātam neaptverams bija tas, kas norisinājās ar mani un maniem anonīmajiem un nerunīgajiem glābējiem, — tomēr bija konkrēta un nepārprotama jēga. Es gribēju izlauzties, ilgojos vēlreiz ieraudzīt šo cilvēku. Kaut īsu brīdi, kaut mirkli viņu vēlreiz skatīt, kaut vienu pašu reizīti vēl viņam piekļauties, sajust viņa roku smaržu, viņa silto elpu, viņa auguma karsto dvesmu. Taču braukt šādi: mierīgi, bez sirdi stindzinošām bailēm, neapdraudētiem un nevajātiem, braukt, skaidri apzinoties, ka man visdārgākais cilvēks, vīrietis, kura dēļ, kā bija pierādījies, biju spējīga uz visu, tagad ved mani, lai pats savām rokām nodotu neliešiem, no kuriem es tā biju bēgusi un slēpusies… nē, tas nu patiešām bija pāri maniem spēkiem.

Viņš juta un apzinājās, kas ar mani notiek, un tāpēc ari viņš visu ceļu klusēja. Ak, kaut jel es toreiz būtu spējusi izdarit kaut ko tādu, lai viņa skaistajā un vīrišķīgajā sejā izvilinām smaidu! Taču es biju ka parakmeņojusies…

Pēc šosejas malā izvietotajiem informācijas vairogiem nopratu, kāds ir mūsu brauciena galamērķis: mēs tuvojāmies Zenēvai. Viņš pieveda mani pie ļoti skaistas senlaicīgas astoņstāvu ēkas, virs kuras spoži mirguļoja neona uzraksts "Angleterre".

—    Es dzīvošu šai viesnicā? — tie bija pirmie vārdi, ko izrunāju visā mūsu brauciena laikā no Vīnes līdz Zenēvai, pirmais teikums daudzu stundu laikā.

—  Jā, Veļa.

—   Kopā ar tevi?

Viņš papurināja galvu.

—   Un ilgi?

—   Līdz rītdienai.

—   Līdz rītdienai, — es automātiski atkārtoju, neaptverdama šo vārdu jēgu.

—   Tev te būs ērti, dārga, — viņš noliecās un vieglītēm piekļāva mani sev klāt. — Kādreiz šai viesnīcā apmetušies tādi slavenības kā Bairons un Fērencs Lists…

—    Būs ko pastāstīt Maskavā, — es nomurmināju, un atgrūdu smagās, senlaicīgās koka durvis.

Ļoti skaistā, nedaudz smagnējā stilā iekārtotā numurā pavadīju ļaunākās astoņpadsmit stundas savā mūžā. Biju atstāta viena ar savām drūmajām domām, un nākotne man rādījās vistumšākajās krāsās.

Jūdžins uzradās tikai nākamajā dienā, kad pulkstenis jau bija pāri diviem pēcpusdienā. Vēl aizvien viņam mugurā bija tā pati jaka, kurā viņš mani sagaidīja Vīnē, un viņa acis no pārguruma bija kļuvušas šauras, visu laiku asaroja.

—   Kur tu biji?

—   Strādāju.

—   Kāpēc tu neatnāci vakar? Kāpēc atstāji mani visu nakti vienu?

—   Es nevarēju.

—   Labi, es tev ticu.

—   Paldies.

—   Vai paspēsim kopa paēst pusdienas?

—     Nedomāju vis… — viņš ieskatījās pulksteni. — Pēc dažām minūtēm mums jāiet.

—   Uz turieni?

—    Uz turieni…

Mēs stāvējām pie viesnīcas "Angeterre" platā loga un skatījāmies viens otrā — saģērbušies, lai ietu, bezgala nomākti, gatavi pēc pirmā signāla ar liftu doties leja. Viņš bija saņēmis plaukstās manu slapjo seju un klusu, gandrīz čukstus atkārtoja:

—   Neraudi. Ludzu, Veļa, neraudi… Nu, neraudi taču!…

—   Es baidos, Jūdzin, man ir ļoti, ļoti bail…

Ak, Dievs, kā man tobrīd gribējās, lai es spētu saņemties, lai būtu stipra un mierīga, lai spēm no viņa atvadīties ar īstas sievietes cienīgu smaidu uz lūpām, es gribēju būt skaista, lepna, pašapzinīga un ironiska pat uz ešafota, pat nomesta saplosīšanai lauvu bedre, paspēlējusi visu, ko vien var paspēlēt, zaudējusi visu, ko vien var zaudēt, pat tad, kad visi karogi pārtapuši baltos kapitulācijas karogos, izņemot tikai to vienu vienīgo, uz kura esi mīlējusi un turpini mīlēt līdz pēdējam elpas vilcienam… Taču no manas sasprindzinājumā izkaltušās rīkles izlauzās vienīgi nesakarīga murmināšana:

—    Es zinu, zinu, tu tici, ka viss beigsies laimīgi… Tev ir jātic, kā gan citādi… Es zinu, ka tu darīsi visu, lai tiešām tā notiktu… Piedod man, ka tik muļķīgi izturējos mašīnā… Esmu muļķe… saproti, mīļais, es nedrīkstu nonākt pie viņiem… Es to vienkārši nedrikstu… Viņi mani iznīcinās, dzīvu iedzīs kapā… Viņi reiz jau to izdarija, viņi pārvērta mani par tukšu vietu… izrīkojās ar mani, kā gribēja… Tikai tu… Tikai tu, mans mīļais… Tu esi vienīgais, kā dēļ ir vērts cinīties par šo sasodīto dzīvi. Un nu vairs nebūs arī tevis… Kam gan man tas viss vajadzīgs? Nu, pasaki, Jūdžin, kāpēc?! Mēs abi esam vieni visā pasaulē, nu, kā tu to nesaproti? Tikai es un tu, tu un es… Visi pārējie ir ienaidnieki… Gan mani nelieši ar partijas biedra karti kabatā, gan tavējie, ar cigāriem zobos… Analītiķi… Novērotāji… Bosi… Priekšsēdētāji… Kāpēc viņi peld kā nieres taukos, kāpēc izrīko, pavēl, komandē, bet ciešam mēs? Kāpēc, miļais?! Kas gan mēs viņiem esam? Tikai bandinieki, spēļu kauliņi, cilvēku resursi… Viņi ar mums spēlējas, manipulē, viņi mūs upurē… Lai taču viņi iet ratā, lai brauc pie visiem velniem! Dosimies projām! Tūlīt pat! Noslēpsimies kaut kur… Mums taču neko nevajag — vienīgi to, lai mēs būtu kopā!… Nu?! Ko tu klusē, Jūdžin? Vai tad man nav taisnība?

—   Tev ir taisnība, — viņš nočukstēja. — Tev ir taisnība, Veļa. Un mēs no viņiem aiziesim, es tev apsolu!

—   Kad?

—   Tiklīdz viss būs beidzies…

—    Tas nekad nebeigsies! — es iekliedzos. — Ne-kad! Kamēr vien pastāvēs nacionālās un valsts drošības intereses, nevienam nebūs nekādas bēdas par diviem cilvēkiem no miesas un asinīm, kuriem savukārt visi viņu stratēģiskie noslēpumi ir dziļi vienaldzīgi, kuriem ir nospļauties par visām tām sasodītajām būšanām, kas nav pat vienas manas asaras vērts! Mēs taču alkstam tikai vienu: būt kopā. Bez pretenzijām, bez liekulības, bez visa viņu politiskā vai ideoloģiskā garnējuma — vienkārši būt kopā. Bet viņi nemūžam neliks mūs mierā! Nekad! Labi, pieņemsim, ka tev taisnība, ka mani atkaros, atgūs, izraus no tā briļļainā asinssūcēja cirvjapakšas… Bet pēc tam? Mēs aizbrauksim uz Ameriku, un tur man par kuratoru uzmetīsies CIP, vai tad ne? Ģenerālsekretāra vietā būs prezidents. Priekšsēdētāja vietā — direktors. Komunistiskās partijas vietā — demokrātiskā partija?…

Iezvanījās telefons. Jūdžins pacēla klausuli, un tūdaļ, ne vārda nebildis, to atkal nolika.

—Jāiet? — es noslaucīju asaras un mēģināju savilkt lūpas smaidā.

—  Jāiet, Veļa…

Zem viesnīcas platās betona nojumes jau gaidīja gara amerikāņu mašīna ar tumšiem, tonēta stikla logiem. Gara auguma vīrietis īsā pusmētelī ar spoguļstikla saulesbrillēm uz acīm atturīgi pamāja Jūdžinam, tad atvēra mašīnas aizmugures durtiņas un klusā balsī angliski sacīja:

—   Lūdzu, kundze!

Caur automobiļa tumšajiem logiem es noskatījos, kā sarūk Jūdžina stāvs — vientulīga figūriņa pie nojumes betona staba. Normālas sievietes šādā situācijā sevi mierina ar domu, ka, lai notiktu kas notikdams, viņas mīl. Toties mani šī doma beidza vai nost. Tad jau labāk būtu viņš mani ienīdis…

Pēc paklusas tusnīšanas man aiz muguras, nopratu, ka man līdzās kāds sēž. Atskatījos un ieraudzīju… Matveju Topoļevu visā godībā, ģērbušos krietni saņurcītā pelēkā uzvalkā, kas noteikti nebija šūdināts mūsu kopīgajā dzimtenē, — ieraudzīju, un pati nobrīnījos, cik mierīga spēju būt, aci pret aci atkal sastapusi šo vampīru ar divām zvaigznītēm.

—   Ko es redzu?! Vai tiešām pati Valentīna Vasiļjevna, kas to būtu domājis?! — Matveja Topoļeva pārsteigtajā sejā, kas, starp citu, kopš mūsu pēdējās tikšanās Volendamā bija kļuvusi krietni vien tuklāka, pat bez vārdnīcas bija izlasāma reizē puiciska sajūsma un ļauns prieks, kas sakņojās pašos sirds dziļumos un bija tik raksturīga klasiskam padomju stukačam. — Tātad nu mēs, mamzeht, abi esam iedzīti vienā stūrī? Te tev nu bija amerikāņi!

Tobrīd jebkura saruna, vienalga ar ko, man bija īsta mocība: manas domas kavējās gluži citur — nespēju aizmirst Jūdžina seju, kad viņš atvadoties man pieliecās, tā bija nedzīva, kā fotogrāfijā, ko dāvina par piemiņu… Saprotams, ka šādā situācijā uzstieptā saruna ar padomju izlūkdienesta neveiksmīgo ģēniju man šķita gatavais murgs. Es ne mirkli neiedomājos par to, kādu apsvērumu dēļ Jūdžina šefi nolēmuši mani nosēdināt līdzās šim nelietim. Vēlējos tikai vienu — lai viņš aizver žaunas un tur muti. Ja iespējams — visu atlikušo mūžu. Taču kā to panākt, neielaižoties ar viņu nekādās sarunās, man nebija ne jausmas. Bet Matvejs tikmēr gandrīz lēkāja no sajūsmas.

—   Izskatās, ka mūs maina, Valentīna Vasiļjevna?

—   Tā izskatās, — es atrūcu, raudzīdamās pa logu.

—   Cik brīnišķīgi! Es zināju, ka mēs ar tevi vēl tiksimies, maita! Biju par to pārliecināts! Mums būs par ko Maskavā aprunāties!!! Vēl tikai mazliet paciedbas, Valentīna Vasiļjevna, vēl pāris stundiņas un…

-— Var gadīties, ka tu nenodzīvosi pat pāris minūtes, Matvej, — es klusi brīdināju, vēl aizvien nenovērsdama skatienu no tumši stiklotajiem logiem.

—   Ko, ko? …

—   Tev rokas saslēgtas dzelžos, — es runāju klusi un lēni, juzdama, kā mani krājas zvērīgs naids. — Bet man, m stulbais mērkaķi, rokas ir brīvas. Vai zini, ko sieviete spēj izdarīt, laid satiek tādu riebekli kā tu? — es strauji apcirtos pret Topoļevu un no visa spēka ar diviem pirkstiem saspiedu viņa taukaino piņņaino degunu.

Matvejs iekaucās.

Ar acs kaktiņu paguvu pamanīt, ka priekšā sēdošajam zaļoksnim mans agresīvais uzbrukums nav palicis nepamanīts. Taču viņš neka nereaģēja uz to, kas norisinājās viņam aiz muguras.

—   Kamēr mēs braucam, mīļais Matvejuška, — es čukstus turpināju, — es tev ar šīm te rociņām paspēšu izraut tavus sasodītos pautus! Vai redzi, eik man asi nagi! Skaties man acīs, nelieti! Vai tu tici, ka es to izdarīšu? Lai kā tu man riebies, es to izdarīšu! Vai nu tu tici?! Atbildi, ka tavu māti!

Topoļevs iekaucās vēl spalgāk un sāka sparīgi māt ar galvu.

—   Tad turi muti, kuces zarna! Klusē, izdzimteni! Nemodini mani zvēru! Sēdi kā pelīte, nekusties un atceries: ja m vēl ieķilkstēsies, izraušu ar visām saknēm! Bez žēlastības! Un nekas tev tur vairs neataugs. Es tevi reiz jau brīdināju, Matvej: tādi kā tu nedrīkst vairoties! Ja tādu kā tu un tavs pederastiskais šefs savairosies pārāk daudz, cilvēce ies bojā. Un ne tikai ies bojā, tā vienkārši noslīks mēslos… — es palaidu vaļā Topoļeva degunu un noslauciju pirkstus viņa biksēs. — Redzi nu, es tomēr nodzīvoju līdz brīdim, kad tevi izdrātēja kā maziņo, m, nožēlojamais kuņas bērns…

Un tad, mana monologa kulminācijas brīdī, mašīna apstājās…

34. nodaļa

Ženēva. Dzelzceļa stacija.

1978. gada 18. janvāris.

Neviens mani tā ari nebija apgaismojis, kā norisinās profesionālu spiegu apmaiņa, kuru aprindās es tik negaidīti biju nonākusi. Jāteic gan, ka neko lielu tas man arī neinteresēja.

Tai īsajā laiksprītlī, ko mēs ar Jūdžinu aizvadījām Prāgā, viņš no šīs sāpīgās tēmas centās izvairīties, un tiklīdz es kaut ar vārdiņu iepīkstējos par gaidāmo operāciju, tūdaļ pavērsa sarunu uz cim pusi. Jau toreiz es sapram, ka viņam ir pamats tā rīkoties: lai ko viņš teiktu, lai cik pārliecinošus argumentus gaidāmajai apmaiņai par labu minētu, tik un tā es viņa paskaidrojumos saskatītu kādu apslēptu blakusnodomu un izgāztu pār viņa nelaimīgo galvu visus tos pārmernmus un apvainojumus, ko sevī biju uzkrājusi pusotra mēneša ilgajos klejojumos pa pasauli. Un tikai tad, kad kopā ar Beržeraku lidoju uz Vīni, es, ne jau ziņkārības dēļ, bet gluži profilaktiskos nolūkos (lai visā ASV un Kanādā visvisvisgarākā deguna īpašnieks, vēl, Dies' nedod, neaizmigtu un nesāktu krākt!) bez sevišķa entuziasma mēģināju iztaujāt sava potenciālā neiznēsātā bērna tēvu, taču viņš savilka tik idiotisku sejas izteiksmi, ka es tūdaļ sapratu — grimmēšana patiešām ir tikai mana kārtējā pavadoņa vaļasprieks. Bet īstenībā viņš ir tāds pats CIP līdzstrādnieks kā mans zelta gabaliņš un acuraugs…

Izkāpusi no mašīnas un, par spīti situācijai, pārlaidusi jūsmīgu skatienu apbrīnojami skaistajam, krāšņai spēļlietiņai līdzīgajam Zenēvas stacijas laukumam, ar vienu aci paguvu pamanīt, ka Matveju Topoļevu, kurš pēc tam, kad biju viņam tik rupji piedraudējusi, tā ari vairs nebija pavēris muti, ātri aizved kaut kur sānis. Toties mani plecīgais zaļoksnis spoguļbrillēs laipni saņēma aiz elkoņa un, cītīgi tēlodams rūdītu salonlauvu, vieglītēm un, kā viņam pašam acīmredzot šķita, eleganti un graciozi sāka bīdīt stacijas virzienā, lai gan, Dievs man liecinieks, man ne prāta nenāca izrādīt kādu pretošanos amerikāņu varas iestāžu pārstāvim. Sak' ko nu vairs: ja reiz tik dižena lielvalsts, visas pasaules demokrātijas balsts, ir nolēmusi mani apmainīt (kaut arī pret pašas gribu!), nav taču nozīmes pretoties. Apmainīs tik un tā, bet piedevām vēl arī rokas izgriezīs. Sirds dziļumos skumji nospriedusi, ka man patiesi fatāli neizdodas nodibināt labas attiecības ar lielvalstīm, es, pūlēdamās nesakaitināt arī savu konvojētāju, paklausīgi soļoju, kur viņš mani veda, un truli blenzu apkārt, klusībā pateikdamās Jūdžinam, ka viņš palika viesnīcā, acīmredzot nolēmis nepavadīt mani pēdējā gaitā uz dzimteni.

Visu, ko šajos, man tik kritiskajos mirkļos manīju sev apkārt — raibu rindu tīrībā spīguļojošu taksometru pie stacijas milzīgās arkas; aukstajos ziemas saules staros mirdzošo baznīcas smaili un tās sarkano ķieģeļu korpusu ar sudrabotu senlaicīga pulksteņa ciparnīcu vienkāršajam mirstīgajam nesasniedzamos augstumos; nelielu ļaužu plūsmu pie ieejas stacijā; vienmērīgā, ietrenētā gaita steidzošus nesējus ar augstprātigām sejām un spīdīgām, lielā Tēvijas kara ordeņiem līdzīgām amata nozīmēm pie krūtīm, — to visu es uztvēru miglaini un ireāli, it kā tas nenotiktu īstenībā, bet gan projektorā slikti ieregulētā kinofilmā, ko, lentai nemidgi trūkstot, lauku darbu apmetnē kolhozniekiem rada kinomehāniķis haltūrists.

Pēkšņi atcerējos grandiozo spiegu apmaiņas ainu kinofilmā "Klusā sezona" — jauko sirdscilvēku Baņoni un viņa uzticamo KGB draugu laimīgas un lepnās sejas, tiem nepacietīgi mīņājoties no vienas kājas uz otru un gaidot, kad beidzot viņu ieroču biedrs šķērsos neitrālo joslu. Es tik skaidri atcerējos šo epizodi, ka uzreiz atžirgu un gandrīz iesmējos. Taču jau nākamajā mirklī sapratu, ka uz tādu sagaidīšanu, kādu kino smukulītim Baņonim sarīkoja viņa varoņa dzimtā organizācija, man nav ko cerēt. Drīzāk gan otrādi…

Kamēr nodevos tādām bēdīgām pārdomām, mūsu pārvietošanās procedūrā notika būtiskas izmaiņas: piepeši brašais spēkavīrs paķēra mani zem rokas un cieši piespieda sev klāt. Tiesa gan, tas bija gaužām lietišķs, es teiktu — bezdzimuma žests. Tikpat labi mani tā būtu varējušas piespiest lifta durvis vai atpakaļgaitā braucošs piedzeries kravas mašīnas šoferis. Lai nu kā, bet amerikāņa izrīcība bija tik noteikta un valdonīga, ka nepieļāva ne mazāko brīvdomību. Tumši briļlotā buldozera rauta, es kā šautra izšāvos cauri luminiscējošu gaismas ķermeņu blāvi izgaismotam tunelim un nonācu milzīgajā stacijas zālē, kas laistīt laistījās spožā gaismā, plūstošajā caur pusfērisko griestu stikla segumu. Atšķirībā no dzimtajām Maskavas stacijām ar to mūžīgo burzmu, rupjajām lamām, resnajām, Orenburgas lakatos ievīstītajām rīsu un kāpostu pīrādziņu pārdevējām, ar slēpēm un mugursomām bruņotu pasažieru negantajām klaigām un bezgalīgi garajām rindām pie biļešu kasēm, te viss atgādināja Kremļa kongresu pils foajē: solida, nesteidzīga publika, dārgas mēbeles, labs ziepju un smaržu aromāts… Caur stikla vitrāžu paskatijos uz neaprakstāmo tīro, gluži kā dresētu bulterjeru bara izlaizīto peronu, pie kura tieši tobrīd pienāca koši sarkana lokomotīve, vilkdama nopakaļ dzeltenzilu vagonu virteni, un arī tie bija tik spodri, kārtīgi un glītiņi, it kā nule būtu izripojuši no komplekta "Bērnu dzelzceļš" dāvanu kastes, un es ar skumjām nodomāju, ka pat šādos satriecoši jaukos guļamvagonos izturēt atgriešanos dzimtenē būs pāri maniem spēkiem. Daudz dabiskāk būtu tūliņ dabūt lodi pierē, vai, vel labāk, aizmigt, lai, kā teica mana māte, pamostos jau gluži citā izrādē. Un lai gan es allaž visai neskaidri un bez mazākas patikas iztēlojos šo "citu izrādi", neko labāku par tādu likteni tobrīd nespēju iedomāties…

— Stay hear! — mans briļļainais pavadonis strupi nokomandēja.

Pavēle atskanēja pilnīgi negaidīti. Biju pārliecināta ka mans pavadonis izvedīs mani uz perona, nostādīs kā putnubiedēkli pie kāda noteikta vagona un pacietīgi gaidīs, kamēr vilciens sāks kustēties, bet tad kāda spalvaina roka ar plakanu pulksteni "Luč" sakamps mani aiz apkakles un ieraus iekšā. Tieši tā biju iztēlojusies Krievijas pazudušās meitas V. Maļcevas svinīgās atgriešanās ceremoniju vēsturiskajā dzimtenē. Taču komanda "stāt" bija atskanējuši pašā milzīgās uzgaidāmās zāles centrā līdzās melna marmora piramīdai, ko vainagoja pulksteņa "Longin" apzeltītā ciparnīca. Un tad es atkal ieraudzīju Matveju Topoļevu, kurš divu vīru pavadībā pienāca man no muguras — arī viņa pavadoņi bija tikpat slaidi noauguši un muskuļoti, kā mans konvojētājs, un viens no viņiem, spriežot pēc valdonīgā žesta, ar kādu viņš Matveju rikpat kā pienagloja pie piramīdas, bija grupas vadītājs. Topoļevs, tagad ietērpts garā baltā putekļu mētelī un šoreiz bez roku dzelžiem, par mūsu atkalredzēšanos neko īpaši nelikās zinis, acīmredzot viņš bija aizņemts pats ar savām problēmām. Tā kā man nebija ko darīt, bet stāvēšana un gaidīšana pamazām kļuva nomācoša, es bez kautrēšanās ņēmos nopētīt Lubjankas varonīgo utubungu un nācu pie atziņas, ka, lai cik dīvaini, sādgās amerikāņu maltītes viņam neko, izņemot tauku slāni, nav devušas. Vēl pirms divām nedēļām tik pašpārliecinātais, neaizskaramais, nekaunīgais un ekstravagantais Padomju Savienības visvarenākā cilvēka palīgs un konsultants tagad izskatijās nožēlojams un sašļucis.

Viņa skatiens bailīgi šaudījās uz visām pusēm, acīmredzot viņš pūlējās uzminēt, kas tad īsti sagaidāms neziņas pilnās nenoteiktibas noslēgumā īsta atbrīvošana vai kārtējais likteņa zvēliens, pēc kura viņam vairs kājās neuzsvempties.

—   Pūlies saskatīt, kad nāks sagaidītāji ar rozēm un Sarkanās Zvaigznes ordeni uz spilventiņa, stulbais mērgli? — klusi, taču skaidri apvaicājos.

Matvejs mani nomēroja ar tik zvērīgu skatienu, ka es novērsos. Pati nesaprotu kāpēc, bet man pēkšņi sametās žēl šī ļaunā tēviņa, kas bija sitis man pa seju. Varbūt tas bija tāpēc, ka viņa gļēvumā atvilgušaja (izionomijā es skaidri saskatīju tuvās nāves zīmi — kā zilo poliklīnikas zīmoga trīsstūri slimības lapā. Pār mani reti nāca tādas atklāsmes. Taču tās — kaut centos to neatcerēties, — vienmēr piepildījās…

Kaut kur pie milzīgās uzgaidāmās zāles griestiem maigi iedūdojās informatores jaunavīgā balss, kas gausākajiem pasažieriem paskarbajā franču mēlē konfidenciāli atgādināja, ka pēc piecpadsmit minūtēm no ceturtā ceļa aties ātrvilciens Zenēva — Marseļa. Kaut ari balstiņa bija liega un maiga, tā tomēr iedvesa pilnīgu paļāvību. Es tūdaļ noticēju, ka vilciens tiešām aties tieši pēc piecpadsmit minūtēm un ne sekundi vēlāk. Un vēl es paspēju skumji nodomāt, ka man acīmredzot nekad nebūs lemts nokļūt skaistajā Marseļā siltās Vidusjūras krastā…

Galvu pacēlusi, paskatījos uz pulksteņa "Longin" zeltīto ciparnīcu tieši tobrīd, kad tas sāka sist piekto stundu. Atskanot trešajam sitienam, no piramīdas aizsega iznira četri vīrieši un nostājās tieši pretī mūsu grupai. Tiklīdz biju ieraudzījusi vienu no viņiem, man zuda jel kāda interese par pārējiem. Viņu uzskatot, man pat elpa aizrāvās, kaut biju zinājusi, ka, ļoti iespējams, ieraudzīšu tieši šo cilvēku: man acīs, vainīgi smaidīdams, raudzījās melnmatainais Všola. Bijām tikai aptuveni metra attālumā viens no otra.

—    Sveiks! — es sacīju, izjuzdama karstu vēlēšanos noglāstīt šā puiša neskūto vaigu.

—   Sveika! — viņš man uzsmaidīja.

—   Tu mani ļod labi apraki.

—   Centos, cik spēju…

—    Don't talking! — manas pavadoņu grupas vadītājs uzbrēca un mūs bargi uzlūkoja.

Všola pamāja un negaidīti piemiedza man ar aci.

Tikai tagad es kā nākas pamanīju mana meža drauga un kukuragos nesēja ekskortu tie bija apmēram viena vecuma gaišmataini vīrieši, noformēti ar tik nevērīgu eleganci un gaumi, ka KGB teātra un grimmēšanas ceha noslēpumainais rekvizitors, nudien, varēja lepoties ar savām darba uzvarām. Ja skaidri nezinām, no kurienes un kāpēc skaistajā Ženēvā materializējušies šie žiperi ar akmens cietajiem ģīmjiem, es droši vien viņus noturētu par tūristiem no Skandināvijas, kas gaida, kad tiks izziņota pasažieru iekāpšana vilcienā, kas iet uz Stokholmu.

Pēkšņi, kā paklausot kadam nemanāmam signālam, pa vienam pārstāvim no katras grupas spēra soli uz priekšu, tad runas vīri atgāja nedaudz sāņus un angliski par kaut ko vienojās.

Mīņādamās no kājas uz kāju, kārtējo reizi paskatījos uz Topoļevu, kura ausis ka lokatori bija izstieptas parlamentāriešu virzienā, tad vēlreiz pārlaidu skatienu Všolas grūtsirdīgajai sejai un pašķielēju pa kreisi, uz to uzgaidāmās zāles stūri, kur atradās omulīga kafejnīca un kur bija krietni vairāk cilvēku nekā pie biļešu kasu hromētajiem lodziņiem. Ko es cerēju ieraudzīt? Pati nezinu. Es ļoti labi apzinājos, ka šo ainu, kas norisinās visu Eiropas valstu pasažieru acu priekšā, sasprindzināti vēro ne mazums modru acu. Un es, protams, nojautu, ka galvenie notikumi sagaidāmi (ja tie vispār gaidāmi, par ko es nebūt nebiju tik pārliecināta) vēlāk, kad apmaiņa būs notikusi un es būšu nonākusi triju Dzeržinska laukuma "skandināvu" aizgādnībā. Tikai tagad es beidzot visā skaudībā nožēloju, ka ilgajā ceļā no Vīnes līdz Zenēvai neko nebiju jautājusi, bet tikai pūtusies un klusējusi kā mūžvecs sakārnis. Visticamāk, ka šīs akcijas plānu Jūdžins visā pilnībā man tik un tā neatklātu, tomēr kaut jel kādu informāciju par to, kā iecerēta mana varbūtējā atbrīvošana Ženēvā, es droši vien būtu guvusi. Tagad nu es stāvēju kā pēdējā muļķe milzīgās stacijas vidū, izmisīgi reaģēdama uz katru šo svešo, kā atsperes uzvilkto vīriešu

kustību un nezinādama, kas ar mani notiks nākamajā mirklī.

Kad ieraudzīju, ka abi parlamentārieši, acīmredzot beiguši procedūras protokola daļu un viens otram atturīgi pamājuši, pagriežas pret savām grupām, sapratu, ka tagad sāksies pats briesmīgākais.

Vēl es paspēju nožēlot, ka man tā ari neizdevās Všolam pateikt, kur viņu biju redzējusi pirmoreiz. Tas bija Orlī, bistro. Toreiz es tā ari neizdzēru savu kafiju ar krējumu un

radziņiem…

>

35. nodaļa

Ženēva. Dzelzceļa stacija.

1978. gada 18. janvāris.

Kriss Stjuarts, sasprindzis kā uzvilkta stiga, Jūdžins, jau trešo diennakti negulējis, un Stenlijs Braņickis, CIP Šveices rezidenta vietnieks, skaists ka Holivudas kinozvaigzne, sēdēja milzīgā, ar firmas "Coca-Cola" firmas emblēmu nomaskētā treileri, kurā atradās ducis telemonitoru, vairāki speciālo sakaru telefoni un desmitiem citu aparātu, kas ļāva uzturēt stabilus sakarus piecsimt kilometru rādiusā ar visiem aģentiem, kas piedalījās pārtveršanas operācijā. Uz treilera kabīnes jumta bija uzstādīta pavadoņu sakaru antena, veikli nomaskēta par ventilatoru. Šis brinumfurgons, apgādāts ar vismodernāko aparatūru, kas maksāja vairākus desmitus miljonu dolāru, pirms divām dienām ar ASV Gaisa spēku transportlidmašīnu bija atgādāts uz NATO aviācijas bāzi pie Minhenes taisnā ceļā no ASV gaisa spēku militārās bāzes Virdžīnijas štatā. No VFR tas pa autoceļiem bija atstūrēts uz Šveici, un līdz brīdim, kamēr noskaidrojās, kur notiks apmaiņa, atradās Cīrihē, koncerna "Dipon de Nimur" Šveices filiāles garāžā. Pulkstens vienos tas jau bija ieņēmis novērošanas pozīcijas divus kilometru attālumā no Kornavana dzelzceļa stacijas Zenēvā …

Sešas miniatūras superjūtīgas televīzijas kameras, novietotas dažādos uzgaidāmās zāles punktos, vienlaicīgi pārraidīja uz furgona monitoriem apmaiņas norisi sešos rakursos. Visi trīs novērotāji redzēja, cik strauji, kā kinolentē uzņemtā senā kadriļā, Topoļevs un Maļceva dodas pie trim KGB aģentiem, bet Všolam zibenīgi aizstājas priekšā CIP līdzstrādnieki.

—   Uzmanību! — Stjuarts mikrofonā klusi sacīja. — Sākam… Palūgšu būt maksimāli uzmanīgiem… Atgādinu: "Zet" ir vīrietis, "Igrek" — sieviete. Viss! Objekti ir atstājuši telekameru redzamības zonu!

—   Viņi ar eskalatoru brauc lejup, šef… Caur galvenajām durvīm dodas uz stacijas laukumu. Viņi nesarunājas… Ir jau ārā…

—   Robert, vai tu viņus redzi?

—   Jā, šef. Viņi iznāk… Paiet garām taksometru pieturai… Dodas uz maksas stāvvietu… Viens no objektiem apstājas… Sasien kurpju saites… Pārējie gaida… Izslējās taisni… Turpina iet… Ir pie ietves malas, šef, tūlīt izies uz gājēju joslas… Acumirkli, šef, es viņus vairs neredzu — kaut kāds furgons aizbrauca priekšā…

—   Villij! — Stjuarts izspļāva cigāra galu uz grīdas. —Vai

tu viņus redzi?

>

—  Jā, šef… Viņi šķērso gājēju joslu… Ir jau pāri… Apstājās… "Zet" aizsmēķē… Groza galvu… Uzmanību! Pie grupas nobremzē balts sitroens… Numurs — 17-239 GV… Viens vīrietis un "Zet" no labas puses iekāpj sitroenā… Mašīna aizbrauc. .. Virziens — Monblāna bulvāris… Kādi būs norādījumi?

—    Tu esi pārliecināts, ka "Igrek" neiekāpa sitroenā?

—  Jā, ser. Divu pārējo vīriešu pavadībā viņa dodas uz maksas stāvvietu…

—   Neizlaid viņu no acīm! — Stjuarts pavēlēja. — King!

—   Klausos, šefi

—   Tu redzi sitroenu?

—  Jā, šef.

—   Lai divas mašīnas tam seko! Līdz pat galam! Ik pēc desmit minūtēm mainieties. Mani interesē galapunkts… Palieciet ēterā!

—   Sapratu, šef!

—   Šef!

—   Ko teiksi, Villij?

—   Tie divi un "Igrek" caur maksas stāvvietu izgāja uz Aviņonas ielas… Tagad tur stāv…

—   Vai tu viņus labi redzi, Villij?

—   Jā, šef!… Tā! Viņiem lidzās apstājās minibuss. Balts folksvāgens ar Šveices numuru — 04-113 GR… Viņi iekāpj… Minibuss stāv ar ieslēgm pagrieziena zīmi…

—   Paskatieties, kas tur iekšā notiek! — Stjuarts uzsauca.

—   Neko neredzu, šef! Mašīna ir ar tonētiem stikliem… Šef, folksvāgens sāk braukt… Virziens — Lozannas šoseja.

—   Sekojiet viņam! Distance — divdesmit metru.

—   Sapratu, šef!

Stjuarts pārliecās pār kabīnes nodalījumu un uzlika roku šoferim uz pleca.

—     Braucam! Orientieris — astotās mašīnas signāls…

Furgons līgani uzņēma gaitu.

—     King! — Stjuarts mikrofonā sacīja un pašķielēja uz Jūdžinu, kura seja bija nobālusi kā krīts. — Kur jūs tagad esat?

—      Uz ātrgaitas maģistrāles Zenēva—Bāzele, šef… Sitroens nekur nenogriežas, brauc pa labās puses malējo joslu. Ātrums — četrdesmit piecas jūdzes… Pēc septiņām minūtēm mainīšos ar Eimzu…

—   Labi…

—   Šef?

—Jā.Villij?

—   Folksvāgens izbrauca uz Lutera bulvāra…

—    Sem, cik tālu no turienes ir līdz šosejai Zenēva — Lozanna? —Stjuarts uzsauca tūrgona šoferim.

—   Apmēram divi kilometri, — tas neatskatīdamies atteica.

—    Villij, turpini sekot… — viņš pagriezās pret Jūdžinu. — Nu tad aiziet!…

Jūdžins paraustīja plecus un turpināja raudzīties pa logu.

—    Tev kaut kas nepatīk, puis? — Stjuarta balsī bija saklausāma neapmierinātība.

—     Kāpēc folksvāgens gandrīz pusminūti stāvēja? — Jūdžins ar delnas virspusi izberzēja acis. — Loģiski taču būtu, ja tas nekavējoties sāktu braukt?

—  Varbūt viņi kaut ko apsprieda? — Braņickis izteica pieņēmumu, tomēr bija jūtams, ka viņš par to nav sevišķi pārliecināts.

—   Ko gan var vēl apspriest tādas operācijas kulminācijā?! — Jūdžins atkal paraustīja plecus. — Viss ir jau iepriekš apspriests, visos sīkumos. Izpildītāji darbojas, nevis kaut ko apspriež…

—   Villij! — Stjuarts piespieda pie lupām mikrofonu. — Kā tev tur izskatās?

—   Nekā jauna, bos… Folksvāgens brauc ar ātrumu trīsdesmit jūdzes stundā, brauc ļoti uzmanīgi, satiksmes noteikumus nepārkāpj, jau divas reizes ir apstājies pie sarkanās gaismas un nav mēģinājis atrauties no sekotājiem. Jāteic gan, ka mēs neesam devuši viņiem iemeslu turēt mūs aizdomās, ka sekojam… Turpinām turēties viņiem astē…

—    Man, nudien, tas nepadk! — Jūdžins nomurmināja.

—   Nesaķērc nelaimi, draudziņ! — Stjuarts atcirta un atkal pielika pie lūpām mikrofonu, — Džo! Vai tu mani dzirdi?…

—  Jā, šef.

—  Jūs jau tur esat?

—  Jā, šef.

—    Izskatās, ka saspēli nāksies vadit tev… Steigā tikai neaizmirsti ieslēgt telekameru.

—    Esam gatavi! — balss membrānā iesmējās. — Līdz mums viņiem vēl jābrauc kādas trīs minūtes…

—    Tikai nesapriecajies par daudz! — Stjuarts uzrūca.

Kamēr brīnumfurgons, ieturēdams piecdesmit metru

distanci, sekoja Villija buikam uz pārtveršanas vietu — trīs kilometrus dienvidu virzienā pie Trifo šķērsielas, no bistro "Ontario" iznāca trīs policisti ādas mundieros ar melnam ķiverēm rokā. Vini uzsēdās zilibaltos motociklos ar kantona »

autoceļu dienesta emblemu, un, harleju spēcīgajiem motoriem darbojoties tikai ar pusslodzi, pa šķērsielu devās Mon-

tena ielas virzienā.

>

—    Džo! — vecāka policista ķiverē nočērkstēja Stjuarta balss. — Kur jūs esat?

—    Esam klāt, šef. Izbraucam Trifo un Monteņa ielas krustojumā…

—   Villij?!

—  Jā, šef.

—   Kur esi tu?

—   Folksvāgens tikko nogriezās uz Monteņa ielas. Joprojām nemēģina atrauties. Sekoju viņam…

—    Vēl kādas pusotras vai divas minūtes… — Stjuarts ieskatījās pulkstenī.

Desmit sekundes pagāja, pirms baltais minibuss sasniedza Monteņa un Trifo ielas krustojumu, divi motociklisti ķiverēs, nogaidījuši luksoforā iedegamies zaļo gaismu, šķērsoja ielu un viens aiz otra apstājās pie pretējās ietves malas, bet trešais, kuru Stjuarts godāja par Džo, rūpīgi pieslēja motociklu pie rotaļlietu veikala košās vitrīnas dzelzs režģa, tad nostājās ietves malā, un, demonstratīvi sakrustojis rokas uz krūtīm, sāka gaidīt. Līdzko parādījās baltais folksvāgens, Džo atvēra pie laternas staba piestiprinātā sadales paneļa durtiņas, pārslēdza luksoforu uz sarkano gaisinu un to šādā stāvoklī nobloķēja. Tikmēr viņa amata brāļi ar saviem motocikliem piebrauca pie luksofora un apstājās, gaidot zaļo gaismu, bet telpā, kas bija atstāta starp abiem harlejiem, klusi un mierīgi ar neitrālo ātrumu iebrauca baltais folksvāgens.

—   Mēs sākam, bos, — Džo mikrofonā paziņoja un pāri ielai metās pie minibusa. Tajā pašā mirklī viens no policistiem jau bija pielicis pistoli folksvāgena šoferim pie deniņiem, bet otrs atrāva mašīnas durtiņas un ielauzās salonā, nākamajā sekundē Džo ar zibenīgu elkoņa triecienu izdauzīja folksvāgena aizmugures stiklu un iebāza tur īsstobra automātu.

—   Visiem gulties! — "policists", kas bija iebrucis mašīnā, pavēlēja.

Taču minibusa salonā neviena, izņemot šoferi, nebija.

—    Ko tas nozīmē, kungi? — automašīnas vadītājs tik nepārprotamā romāņu dialektā nomurmināja, ka nevarēja būt ne mazāko šaubu — viņš bija Šveices pilsonis. — Es nesaprotu…

—    Kur pārējie? — otrs "policists", nenolaizdams viņam pie deniņiem pielikto pistoli, uzbrēca.

—    Kā jūs to domājat, kungs? — šveicietis neliekuļoti brīnījās.

—    Pirms desmit minūtēm tavā minibusā iekāpa trīs personas…

—    Ak tie!… Redziet, policistu kungi, es strādāju firmas "Philips" Šveices nodaļā. Man tika dots rīkojums pulkstens 17.15 piebraukt mašīnu Aviņonas ielā, tieši pretī stacijai. Viņš teica, ka jāpaņemot daži cilvēki, kas atbraukuši no Bāzeles, un viena no viņiem būšot dāma…

—     Kas tā teica? — cenzdamies runāt mierigi, Džo, iekāpis mašīnā un sagrābis pārbiedēto šoferi aiz krūtežas, noprasīja.

—   Klertena kungs, mans priekšnieks. No galvenā kantora viņš man piezvanīja tieši uz garāžu un…

—   Kur palika tavi pasažieri?

—    Saprotiet, policista kungs… — šofera ādamābols, izspīlējies uz viņa cāļa kakla, krampjaini noraustījās. — Tiklīdz viņi bija iekāpuši, viens no viņiem — tāds plecīgs gaišmatis — pielika man pie rikles dunci un…

—   Ko viņš teica? — I )žo atmeta ķiveres organiskā stikla aizsargplāksni un plati pasmaidīja. — Nomierinieties, kungs, mēs meklejam ļoti bīstamu noziedznieku bandu…

—   Viņš teica, ka man jāaizgriežas un tieši trīsdesmit sekundes jāskatās taisni uz priekšu, — šoreiz šofera gāmurs noraustījās vairākkārt. —Ja es atskatīšoties kaut sekundi ātrāk, viņš man ielaidīšot lodi pakausī… Pēc tam viņš paplikšķināja man pa plecu un nolika man blakus uz sēdekļa piectūkstoš franku… Te tie ir… Viņš teica: "Tas tev par pusminūti ilgu stāvēšanu…"

—      Operācija tiek pārtraukta! — Džo radioaustiņā nočērkstēja Stjuarta saniknotā balss. — Šoferi atlaist, atvainoties un uz bāzi! Man viss!

Džo dialog^u ar šoferi —visu no pirmās līdz pēdējai zilbei — Stjuarts, Jūdžins un Braņickis noklausījās klusēdami, neviens no viņiem nebilda ne vārda. Un pat tad, kad sakari ar Džo grupu bija pārtraukti, neviens no viņiem nepārtrauca klusumu. Kā profesionāļi viņi visi trīs saprata, ka krievi viņus apspēlējuši kā tādus lutaušus un praktiski uzvinnējuši ārkārtīgi svarīgā operācijā. Vecu vecā, no kriminālistiem patapinātā paņēmiena vienkāršība un nekaunība amerikāņus bija satriekusi un pilnīgi izsitusi no sliedēm.

—    Tev bija taisnība, draudziņ, — Stjuarts beidzot nomurmināja.

—   Kanalizācijas lūka? — Braņickis iejautājās.

—Jā, — pa Jūdžina bālo seju ritēja sviedru lāses. — Tieši zem mašīnas. Atveras lūka, atveras folksvāgena grīdā ierīkotā atvere, pāris sekundes — un viņi ir projām. Kā blūzā "Paliec sveiks, melno putniņ!"

—    Nu, bet tādam nolūkam ir vajadzīga speciāla mašīna! —■ Braņīckis iesaucās. — Kad gan viņi to paspēja? Šoferis ir simtprocentīgs šveicietis, es taču dzirdēju pēc izrunas…

; ' — Informācija… —Jūdžins caur sakostiem zobiem novilka un ielaida visus piecus pirkstus savā izspūrušajā cekulā.

—  Viņi zināja, kāda mašīna viņiem vajadzīga, lai nostrādātu šo triku, zināja, kurā tā atrodas, un zināja, ka sauc priekšnieku un padoto. Viss pārējais jau ii tehnikas jautājums…

—    King, kā tev tur veicas? — Stjuarts gurdi apvaicājās mikrofonā.

—    Turpinām sekot… Pagaidām viss bez pārmaiņām… Sitroens ne reizi nav apstājies.

—    Kris, metiet to visu pie malas! —Jūdžins aizkaitinātā tonī sacīja. — Un beidziet viņus vajāt, kāda jēga velti trenkāt cilvēkus! Ja jūs, protams, negribat sarīkot Topoļevam mazu autoavāriju…

—    Pagaidi, draudziņ, Kriss stīvi noraudzījās monitora nodzisušajā ekrānā. — Galu galā mēs varam izsekot, kurp viņi dodas un pēc tam…

—      Ko — pēc tam? — Jūdžins paraustīja plecus. — Viņiem bija vajadzīga Maļeeva. Un viņi to dabūja… Bet sitroens drāž taisnā ceļā uz lidostu… Lieku simt pret vienu, ka Topoļevu iesēdinās Aeroflotcs reisa lidmašīnā un jau pēc piecām stundām pratinās Lubjanka… Vismaz beigu galā tas nūģis sniedza savam kantorim vērtīgu pakalpojumu — izpildīja ēsmas lomu.

—   Tu domā, — Stjuarts iesāka, — ka viņi…

—   Es domāju, Kris, ka nevis man, bet jums bija taisnība,

—  Jūdžins piecēlās un nedaudz pieliecies devās uz treilera izeju, — krievi savā laukumā tiešām nemēdz paspēlēt. Arī es kļūdījos: viņu laukums ir daudz lielāks, nekā mēs bijām iedomājušies. Vārdu sakot, kļūdījāmies mēs visi, kauč velns mūs visus būtu rāvis!…

—   Kur tu iesi, puis?

—    Uz viesnīcu. Pēc mantām. Bet pēc tam uz lidostu, ser. Vēlos tikt mājās. Izgulēties. Un pacensties visu aizmirst… cik jau nu tas vispār iespējams…

Atgriezies sērdienīgajā "Angleterre" numurā, viņš tiešām sāka saiņot mantas, bez kurām tikpat labi būtu varējis iztikt. Divus apvalkātus svīterus, flaneļa kreklu un skūšanās piederumu neseseru — to visu Jūdžins automātiski, neko nedomādams, sameta ceļasomā. Un tad piepeši viņš pamira, tikai tagad visā skaudrumā aptvēris, cik nelabojams ir tas, kas noticis, un šī atziņa viņu caururba ka nokaitēts īlens… Tāpat, kā stāvējis, ar visiem zābakiem viņš nespēkā sabruka uz platās gultas rožainā pārklāja, un, rokas pār galvu atmetis, aizvēra acis.

Bija deviņi vakarā. Un tad pēkšņi Jūdžins ar šausmām atskārta, ka viņš taču vēl aizvien ir dienestā un nevar tā vienkārši visu pamest un aizlidot. Sapratis, ka, drausmīgu sirdssāpju plosītam, viņam ir vieglāk ielaist lodi sev piere nekā vēl kaut mirkli palikt greznajā, taču kā morgs ledainaja numurā, kur viņš gandrīz fiziski sajuta tā cilvēka klātbūtni, kura vairs nav un nekad nebūs, Jūdžins tik cieši samiedza acis, ka gar tām sāka lēkāt violetas zvaigznītes, un ievaidējās. Lielais noslēpumainās krievu dvēseles pazinējs, operatīvā darba neatkārtojamais ģēnijs, šī gadsimta dižāka spiega Oļega Peņkovska personālais sakarnieks, CIP pulkvedis Kriss Stjuarts, kurš tik nemākulīgi un bezcerīgi bija izblamējies šīs operācijas laikā, par spīti visam tomēr bija un palika viņa tiešais šefs. Tikai viņš varēja atļaut Jūdžinam izlidot uz Štadem. Tikai Stjuarts…

Lai no drausmīgās bezpalīdzības sajūtas un savādā dvēseles tukšuma nevajadzētu kliegt vai lādēties, Jūdžins līdz asinīm iekoda sev lūpā. Pirmo reizi visos izlūkdienestā nostrādātajos gados viņa apziņā ar collu garām naglām iekaltā subordinācijas izjūta izraisīja šķebīgu pretīgumu.

It kā viņam ar varu būtu piespieduši saēsties mālus un tad ar līmlenti aizlīmējuši muti… Viņš pielēca no gultas, pakampa no nesesera zobu suku un metās uz vannas istabu, kur bezgala ilgi nikni berza un spodrināja zobus, tad krietnu brīdi truli blenza spoguli un beigās, neko neredzēdams, ilgi un rūpīgi, kā gatavodamies ķirurģiskai operācijai, mazgāja rokas.

—     Posies gulētiešanai? — Stjuarta balss viņam aiz muguras bija pārsteidzoši moža, pat tāda kā priecīgi uzbudināta.

—   Kas gan var būt labāks pēc veiksmīgi izpilditas operācijas, kā dziļš un veselīgs miegs?

—   Man ļoti žēl, Jūdžin.

—   Kriš, jūs gribat, lai nāku un izraudos jums pie krūts?

—   Es gribu, lai tu atgriezies istabā, — Stjuarts sausi noteica. — Mums jāaprunājas.

Nogaidījis, kamēr Kriss no ārpuses aizver vannas istabas durvis, Jūdžins, jau puslīdz atguvies, palūkojās uz savu atspulgu ovālajā spoguli, kas sniedzās visā marmora mazgājamā galdiņa platumā, greizi pavīpsnāja un nomurmināja:

—    Āķīgs jautājums ■ kā nosaukt savu šefu par lielāko kretinu teritorijā no Apalačiem līdz Kordiljeriem, nepārkāpjot subordināciju? Ko, draudziņ, tu to nezini? Nezini tāpēc, ka arī pats esi kretīns…

Viņš noslaucīja muti, ar pirkstiem pieglauda matus un atgriezās istabā.

Braņickis, kā īstens jeņķis, sēdēja, atgāzies krēslā un salicis abas kājas uz žurnālu galdiņa biezā stikla. Stjuarts, piespiedis pie auss radiotelefona klausuli, vienlaicīgi māja ar galvu un pakšķināja cigāru.

—Jā… Nē… Pagaidām nevajag… Okei…

—    Ko viņš tur dara, ar sievu runā, vai? — Jūdžins Braņickim apjautājās.

—   Kāpēc tu domā, ka ar sievu? — Stenlija smalki veidotajā sejā atplaiksnījās viegls izbrīns.

—   Viņš ir pārāk lakonisks…

—   Tu dusmojies?

—   Un vai tad man nav par ko?

—  Jūdžin, izlūkdienestā viss kas var atgadīties…

—    Kur tu tādu gudrību izlasīji? — Jūdžins izvilka no krekla krūškabatas saņurcītu cigareti un aizsmēķēja. — Kontraceptīvu lietošanas pamācībā?

—   Nešūmējies.

—   Ir jau darīts… —Jūdžins dziļi ievilka dūmu. — Tagad jāgaida, kamēr šūmes noplaks.

—  Jūdžin, — Braņickis nocēla kājas no galda un sakrustoja zem krēsla. —Man tiešām ļoti žēl…

—   Vai jūs to frāzi ar Krišu kopīgi izslīpējāt?

—   Kādu frāzi?

—   Kas noticis, Stenlij? Kriss izskatās tik uzbudināts… Vai

tiešām lielais boss jau paspējis viņam pa telefonu nokost ausi?

—   Nedomāju vis…

Stjuarts nolika klausuli un aizdomīgi nopētīja padotos.

—   Ir viens interesants jaunums, — viņš apsēdās uz platās palodzes un graciozi pievilka ceļgalus zodam. — Es teiktu — gaužām interesants…

—   Kaut kas noskaidrojies? —Jūdžins centās rimāt mierīgi.

—    Iespējams… — Stjuarts norūca. — Ļoti iespējams.

Jūdžins un Braņickis sēdēja, elpu aizhirējuši.

—   Pirms stundas es sazinājos ar Volšu… Saprotiet, puiši, var jau būt, ka tam, ko viņš man pateica, ar mūsu pasākumu nav nekāda sakara. Izredzes ir niecīgas, gandrīz nekādas… Bet pārbaudit tomēr vajadzētu. Un tātad — šodien, apmēram pusvienos savā dienesta kabinetā ir izdarījusi pašnāvību kāda Klo Kacenbahas kundze, miljonāre "Citizen-bank" Cīrihes nodaļas valūtas operāciju daļas vadītāja. Pielikusi sev pie deniņiem brauniņu un… paši varat iedomāties…

—     Nelaimīga mīlestība? — Braņickis pavīpsnāja un tūdaļ iekoda sev mēlē.

—     Šantāža! — Stjuarts veikli nolēca no palodzes un uzbudināts sāka staigāt pa istabu. — Kāds nelietis viņai piedraudējis, ka nepaklausības gadījumā izrēķināsies ar viņas vienīgo dēlu. Šantāžists viņu apmeklējis divreiz. Pirmoreiz… — Kriss aprāvās. — Labi, par to vēlāk… Taču interesanta ir otra tikšanās. Vai zināt, ko šantāžists pieprasījis? Lai viņam atļauj dažas dienas izmantot vienu no viņas villām Bāzeles piepilsētā. Viņa tam iedevusi atslēgu. Redziet, es tikko biju mūsu konsulātā. Ši dama pirms nāves ir uzrakstījusi divas vēstules. Vienu — dēlam, otru — Šveices pretizlūkošanas dienesta šefam. Volšs man atfaksēja vēstuļu kopijas…

—   Jūs, domājat, Kris, ka tā ir spiegošana? — Braņickis jautāja.

—    Šaubu nav, mans draugs! Un tiem, kuri nekavējoties nodeva šos dokumentus mūsu firmai, bija nopietns pamats tā rīkoties. Nu, labi, — Stjuarts atkal, šoreiz jau ar neslēptu nožēlu pārtrauca stāstījumu. — Par to vēlāk… Pašreiz mani interesē villa.

—    Un kad tas cilvēks atslēgu paņēma? — Jūdžins jau smēķēja rūgto filtru, bet to pat nemanīja.

—   Aizvakar.

—   Un kas viņš ir?

—    Kāds Pauls Lihtveizens. Kacenbaha kundze vēstulē

V 1

apgalvo, ka viņš ir Šveices pilsonis. Runas veids, ģērbšanās maniere un tā joprojām… Lai gan — kāda tam nozīme? Neviens visā pasaulē nav pilnībā pasargāts no KGB, un jebkurš var kļūt par tā aģentu. Pat šveicietis, kaut arī šī valsts tā lepojas ar savu neitralitāti.

—  Jūs gribat teikt, ka viņi varētu slēpt Maļcevu šai villā?

—    Un kāpēc gan ne? — Stjuarts paraustīja plecus. — Tikai mūsu Holivudas brašuļu fantāzijā darbojas tādi finiera krievi, kuri gatavi katram izkratīt sirdi, mūždien ir kaislību plosīti, raud, klausīdamies čigānu dziesmas, un šņabim uzdzer virsū alu. Patiesībā viņi ir ļoti piesardzīgi zeļļi. Nekas, tagad viņi ir ielenkti. Topoļevam un viņa pavadonim mēs ļāvām netraucēti aizlidot uz Maskavu. Bet mūsu cienītajai dāmai mēs būtu tikuši uz pēdām šā vai ta…

—     Viņu varēja aizvest ar diplomātisko bagāžu, — Braņickis iebilda.

—   Varēja, tomēr to nedarīja! — Stjuarts atteica. — Gan padomju vēstniecība Berne, gan visi konsulāti tika rūpīgi novēroti. Jau kopš pieciem pēcpusdienā. Un līdz pat šim brīdim pa vēstniecības vai konsulātu vārtiem nav izbraukusi neviena mašīna, ar kuru varētu slepus izvest cilvēku. Turklāt ne lidostā, ne dzelzceļa stacijās pagaidām nav pieteikts neviens steidzams diplomātisks bagāžas sūtījums. Iespējams, ka Maskavā kādu brīdi drošības pēc nolēmuši nogaidīt, kamēr norimstas kaislības. Un tas būm gudri darīts. Tāpēc es nešaubos, ka mūsu godājamā Maļcevas kundze vēl aizvien atrodas Šveices teritorijā, un kāpēc gan mēs nevarētu viņu pameklet villā, kur neviens nedzīvo un kas pieder vienai no cienījamākajām ģimenēm valstī? Komfortabli, nost no ziņkārīgām acīm un, galvenais, pilnīgi droši. Tādā vietā var slēpties gadiem. Viņi taču nevarēja iedomāties, ka Klo Kacenbahas kundze ņems un nošausies, tādējādi izjaucot tik labu un ekstravagantu ieceri, vai ne?…

—   Kris… — ieraudzījis gruzdošo filtru, Jūdžins saviebās un nospieda to pelnutraukā, — vai jums ir tās villas plāns?

— Nu, protams, draudziņ, — Stjuarts pasmaidīja. — Un ne tikai plāns, bet ari piecpadsmit puiši no jūras kājnieku spec vienības, kas apmācīti veikt triecienoperācijas neitrālu valstu ierobežotajos apstākļos…

—   Kur viņi ir?

—   Pie villas. Vai tad es neteicu, ka jau piecpadsmit minūtes tā ir no visām pusēm ielenkta?

—    Tātad jūs ar viņiem runājāt, kad iznācu no vannas istabas? —Jūdžins atvilka ceļasomas rāvējslēdzēju un izņēma no tās svīteri.

—Jā, — Stjuarts ielūkojās rokas pulksteni. — Bez ceturkšņa vienpadsmit… Nu, kungi, ka būs, vai aizlaidīsim līdz Bāzelei?

Nomātais pežo galamērķi sasniedza ap diviem naktī. Braņickis sēdēja pie sriires. Kriss bija iekārtojies viņam blakus, un ik pa brīdim pa rāciju klusi sarunājās ar specgrupas komandieri. Jūdžins, kurš nu jau trešo nakti tā arī nebija aizvēris acis, nepārtraukti smēķēja un centās uztvert mazākās pārmaiņas Stjuarta intonācijās, kaut labi saprata, ka bez viņa pašreizējā šefa pavēles neviens no piecpadsmit jūras kājniekiem, šiem nesaudzīgos treniņos speciālu instruktoru izskolotajiem vīriem, pat nepakustēsies. Vel no Vjetnamas kara laikiem Jūdžins labi pazina šādu grupu darbības metodes. Viņš centās nedomāt par to, ko viņi sastaps vai kādu skam ieraudzīs villā. Kriša argumenti izklausījās loģiski, un arī Jūdžins pats intuitīvi juta, ka, visticamāk, Stjuartam, kurš par pieredzes trūkumu žēloties nevarēja, ir taisnība. Tomēr, no otras puses (tikai kāda gan tam šai situācijā bija nozīme!) viņu dzina izmisumā notikumu paradoksālā attīstība un skaidrā apjausma, cik bezpalīdzīgs var izrādīties pat tik varens izlūkdienests kā CIP: ja Klo Kacenbaha nebūm izdarijusi pašnāvību un nebūtu atstājusi šīs vēstules, KGB nodomi būtu spoži īstenojušies. Viņi villā nogaidītu tik ilgi, cik ilgi nepieciešams, lai varētu rīkoties ar minimālu risku. Un tad nu vairāku desmitu no Statiem atsūtītu ar pirmšķirīgu tehniku apgādātu un nevainojamiem dokumentiem nodrošinām aģentu, operatīvo darbinieku, konsultantu un vadītāju pūliņi būtu velti un viņu bezpalīdzība kļūtu acīmredzama…

Tumsā divas reizes īsi pamirkšķināja kabatas baterija.

—   Apturi! — Stjuarts klusi pavēlēja.

Kad Braņickis bija apstādinājis mašīnu gludi noasfaltētā, taču pašaurā ceļa malā, kuram gar abām pusēm slējās piesnigušas priedes, viņiem klusi pieslidēja muskuļots stāvs maskēšanas ietērpā ar melnu trikotāžas sejsegu, kurā kā cietokšņa skata lūkas rēgojās acu izgriezumi. Plecā viņam bija īsstobra automāts ar klusinātāju.

—   Kris!

—   Sveiks, Ernest! Stjuarts paspieda plecīgajam vīram roku un pamāja saviem palīgiem. — Iepazīstieties, tas ir pulkvedis Ešlijs.

Pieliekušies, lai nesaskrāpētu seju pret aukstajā vējā noledojušajam priežu adatām, viņi visi nokāpa nelielā klajumiņā — spriežot pēc nodeguļiem kādreizējās ugunskuru vietās, te bija rīkojuši piknikus "neorganizetie" tūristi.

—   Nu, kā izskatās? — Stjuarts runāja ļoti klusi.

—   Normāli… — Ešlija balss, kā bieži mēdz būt ļoti liela auguma vīriešiem, bija neparasti smalka, gandrīz spiedzīga. — Villā ir pieci cilvēki.

Braņickis klusītēm iesvilpās.

—   Vismaz tik daudz mums izdevās saskaitīt.

—Jūs viņus ierakstāt?

-Jā-

—   Kādā valodā viņi runa?

—    Franču. Mūsu operators apgalvo, ka krievu akcentu nejūt… Kaut gan…

—  Viens ir skaidrs, — Stjuarts noburkšķēja. — Kacenbahas kundze viņus nav ielūgusi. Rodas jautājums: ko viņi tur dara un kāpēc ir šeit sapulcējušies? Ernest, bet vai sievieti jūs redzējāt?

—   Nē, Kris…— Ešlijs saminstinājās. — Paklau, veco zēn, bet ja nu tie ir tikai franču vai korsikāņu kontrabandisti? Vai arī narkotiku tirgoņi? Izmantot manus puišus tādā situācijā būtu… Nu, kā lai to pasaka. Galu galā — mēs neesam "Interpols"…

—    Ernest, — Stjuarta balss skanēja cieti un noteikti. — Tava apakšvienība ir nodota manā rīcībā. Pavēles te dodu es. Un tātad es arī atbildu par visu, kas var notikt…

—    Klausos, ser! — Ešlijs zobgalīgi piemeta pirkstus pie trikotāžas ķiveres — maskas.

—   Kur atrodas jūsu novērošanas punkts?

—   Iesim…

Pēc desmit minūtēm viņi nonāca neliela paugura virsot nē, no kura pavērās skats uz triin villām, kas bija kādu trīs desmit metru attālumā cita no citas. Koki un krūmājs šai vieta bija saauguši tik cieši, ka nebija viegli atrast vietu, kur nolikties garšļaukus un ieņemt novērošanas pozīcijas.

—    Ernest, bet kur tad tavējie? — Stjuarts čukstus apjautājās. — Es nevienu nemanu.

—   Tā tam arī jābūt, — pulkvedis klusi iesmējās. — Bet tu neuztraucies: tikko ievajadzēsies, es viņus pasaukšu. Orientieri ir šādi: novērošanas objekts — malējā villa kreisajā pusē. Divstāvu nams. Otrais ir tumšs, slēģi cieši aizvērti. Visas piecas personas nopeilējām pirmajā stāvā — hallē, virtuvē un nelielā priekštelpā, arī tur atrodas televizors. Dislokācija ir šāda: viens atrodas priekšistabā, otrs pirms kādas pusstundas izgāja virtuvē un tur kaut ko dara — acīmredzot gatavo ēst. Trīs atrodas hallē… Villas priekšpuse ir pagalmiņš ar baseinu, bet aiz tās atrodas diezgan paprāvs, kādus sešus akrus liels dārzs, no kura ved taciņa uz meža masīvu, kas turpinās kalnos. Arī tas ceļš tiek uzmanīts, tāpēc gadījumā, ja viņi mēģinās izlauzties, viņiem nebūs, kur sprukt. Bet še tev binoklis, Kris, papriecājies pats…

Ne vārda nebildis, Stjuarts pielika pie acīm binokli, ar kuru varēja redzet ari tumsā, un sāka raudzīties villas virzienā.

—     Vai kādam no viņiem jūs pamanījāt arī ieroci? — Jūdžins čukstus apvaicājās.

—   Nē.

—   Kā viņi ir ģērbušies?

—   Civildrēbēs. Labos uzvalkos ar kaklasaitēm.

—   Ko viņi atgādina pēc runas manieres un izturēšanās?…

—    Runā viņi ļoti maz… Tikai pa kādai īsai replikai. No skata — cilvēki kā cilvēki, nekā īpaša… — Ešlijs pabāza roku zem maskas un tīksmi pakasīja vaigu. — Vārdu sakot, ja de vīri, kā normāliem cilvēkiem pieklājas, kādos vienpadsmitos vai divpadsmitos rāmā garā būtu likušies gulēt vai ar meičām meņģējušies uz paklāja un dīvāniem, es teiktu, ka mēs te velti salstam. Bet, redziet, nav skaidrs, kāpēc viņi tur tik vēlu nīkst nomodā? Nododas grupveida bezmiegam grupveida seksa vietā? Arī pēc gejiem viņi neizskatās. Un visādi citādi uzvedas normāli. Vārdu sakot, izskaidrojums ir tikai viens: tā ir sardze,

kas tur dežurē. Viņi kaut ko apsargā…

—   Vai ari kādu apsargā, —Jūdžins nomurmināja.

—   Vai ari kādu, — pulkvedis pamāja. — Un tas man diez ko nepatik.

—    Kāpēc, pulkvedi? — Stjuarts klusi nostājās viņiem

blakus un sniedza binokli Branickim.

t

—  Ja tā ir apsardze, tātad ir ari otrā maiņa, kas šobrīd atpūšas augšstāvā. Mēs sākam viņu nepārtraukti novērot drīz pēc divpadsmitiem. Domāju, ka sardzes maiņa būs kādos trijos trīsdesmit vai četros. S;ikt uzbrukumu, nepārzinot situāciju, nezinot, vai viņi ir apbruņoti un ja ir — ar ko, es negribētu. Tas ir riskanti. Varam velti zaudēt cilvēkus, bet mērķi nesasniegt. Bet ja viņi ir tie, par ko jūs viņus turat, ar pliku roku tie nav uzveicami — tā ir nopietna klientūra. Un to jūsu protežē viņi tādā gadījumā novāks, acis nepamirkšķinājuši, tas ir mirkļa jautājums, bet uz otro stāvu mums ceļš ir slēgts…

—    Bet ja nu mēģinātu pa jumtu? — Jūdžins ierosināja.

—    Esam apsvēruši ari radu variantu, — Ešlijs pamāja. — Doma ir laba — ja kontrolējam otro stāvu, vieglāk būs ieņemt ari pirmo. Taču… — un Ešlijs izvilka no azotes villas plānu, izpleta to un apgaismoja ar kabatas laterniņu. — Skatieties: vienīgā iespēja nokļūt otrajā stāva ir virslogs — atgāžamā vērtne, kas no iekšpuses nostiprināta ar metāla aizbīdni, tā ir viena no sešām guļamistabām. Sprauga ir pietiekami plata, un ielīst pa to nebūtu nekādu problēmu. Pieņemsim, ka izdodas bez trokšņa izgriezt stiklu. Bet te nu sākas visnelādzīgākais: ja virslogu uzmana, to, kurš tur pabāzis degunu, nokniebs kā šaumvē. Tur nu trāpītu pat mana sievasmāte ar viņas ielaisto kataraktu…

—   Es tomēr pamēģināšu, Jūdžins sacīja.

Stjuarts ar Ešliju klusēdami saskatījās.

—   Paklau, es tev varētu sastādīt kompāniju, — Braņickis, joprojām raudzīdamies binokli, ieteicās. — Man kopš bērnības patīk ložņāt pa jumtiem…

—   Vai tiešām viņi grib atņemt maniem puišiem maizes kumosu? — Ešlijs nogrozīja galvu.

—   Es ari domāju, ka mums nevajadzētu šeit sagaidīt rītausmu, — Stjuarts nomurmināja. — Ernest, mums vajadzīgs attiecīgais ekipējums — ieroči ar klusinātājiem, bruņuvestes,

stikla griezējs, piesūcekņi, virves un viss pārējais…

Pulkvedis pamāja, pastiepa uz priekšu kabatas bateriju un novilka ar to gaisā pusloku. Mirkli vēlāk dažus soļus tālāk materializējās kāda ēna plankumainā maskēšanās ietērpā. Ešlijs kaut ko izrīkoja, un ēna pazuda tikpat klusi ka bija uzradusies.

—   Kurš būs grupas vecākais? — Ešlijs jautājoši uzlūkoja Stjuarm.

—   Majors Spārks, — Stjuarts norādīja uz Jūdžinu un pasmaidīja.

—    Okei, major… — Ešlijs piegāja Jūdžinam cieši klāt. — Ja jums tiešām tas, ko gribat pasākt, izdosies, jārīkojas šādi: rūpigi jāpārbauda viss otrais stāvs, jāpārliecinās, ka briesmas novērstas, un tikai tad, ne ātrāk, logā jādod gaismas signāls — divi īsi un viens ilgāks zibsnis. Pēc trīsdesmit sekundēm signālu atkārtojiet, tikai šoreiz otrādā secibā — divi garāki un viens īsāks zibsnis. No ši mirkļa sākas laika atskaite. Tieši pēc desmit minūtēm mēs dodamies uzbrukuma pirmajam stāvam. Jūs mūs piesedzat no aizmugures. Viss skaidrs?

—  Jā, ser, —Jūdžins pamāja.

—   Tad ar Dievpalīgu!

Desmit minūtes vēlāk Jūdžins un Braņickis maskēšanas tērpos jau tuvojās villas galasienai. Braņickis, būdams vieglāks un veiklāks, pirmais uzrāpās uz lēzenā jumta un pēc pāris sekundēm parādīja divus pirkstus — zīmi, ka pārinieks var viņam droši sekot. Līdz nedaudz izvirzītajam virslogam, lai gan tas atradās tikai kādus sešus septiņus metrus no galasienas, viņi lida vismaz septiņas minūtes. Pirms katras jaunas kustības abi sastinga un ieklausījās, tad atkal turpināja virzīties uz mērķi…

Guļamistabā, kurā varēja iekļūt caur virslogu, valdīja necaurredzama tumsa. Jūdžins ar žestu pamāja Braņickim, lai tas viņu piesedz un, noņēmis no krutim speciālo binokli, ļoti lēnām, centimetru pa centimetram pārliecās pār virslogu, lai ieskatītos istabā. Braņickis, turēdams kaujas gatavībā automātu ar klusinātāju, tikmēr mērķēja uz telpu zem loga vērtnes, gatavs nospiest gaili, tiklīdz pamanītu kaut mazākās briesmas.

Beidzis pētīt telpu, Jūdžins atskatījās uz pārinieku un izteiksmīgi pamāja. Braņickis izvilka no kabatas stikla griezēju un kā mākslinieks, kas uz tīra audekla uzvelk pirmo triepienu ar piemiegtu aci nomēroja darbibas lauku, tad ap iekšpusē ierīkoto metāla aizbīdni iešņāpa stiklā precīzu pusapli. Piespiedis pie aizgrieztā stikla divus gumijas piesūcekņus, Braņickis uzmanīgi pavilka tos uz savu pusi. Ar tikko saklausāmu tinkšķi ideāli līdzenais stikla pusaplis atdalījās no rūts. Padevis atdalīto stikla gabalu Jūdžinam, Braņickis iebāza caurumā roku un atvilka aizbīdni. Laimīgā kārtā villa piederēja ne vien bagātiem, bet arī saimnieciskiem ļaudīm: kad Braņickis atsvabinato loga vērtni pavilka uz savu pusi, tā pat neiečīkstējās.

Nākamajā mirkli viņi jau bija guļamistabā, kur bija tumšs kā nēģera vēderā. Uz īsu mirkli Jūdžins ieslēdza kabatas lukturīti, un, ar pusaci pamanījis istabas stūri, kur, spriežot pēc apveidiem, atradās gulta, kaut ko negaidīti pazibam, zibenīgi pacēla automātu un tūdaļ pamira, izdzirdis apslāpētu, šausmu pilnu sievietes čukstu:

— Nešaujiet, biedri! Esmu savējā!…

36. nodaļa

Rietumeiropa. Šoseja.

1978. gada 19. janvāris.

… Savām acīm ieraugot šosejas milzeni, īstu tālsatiksmes vilciena vagonu, uzliktu uz gumijotiem riteņiem, kuru, pa diviem lokomotīves cienīgiem skursteņiem pūzdams dūmu mutuļus, pacietīgi velk nopakaļ automobilis vienistabas kooperatīvā dzīvokļa lielumā, pasaules pirmās sociālisma valsts pilsones iesīkstējušies kompleksi tūdaļ automātiski atsauca atmiņā standartfrāzi: "Mēs kratījāmies milzīgā mēbeļu furgonā…" Bet tas būtu bezdievīgi melots, jo mēs nevis kratījāmies, bet jau astoto stundu līgani šūpojāmies, gandrīz vai peldējām pa bezgalīgi garo un gludo šoseju garām spēļu namiņiem ar sarkaniem kārniņu jumtiem, cauri spodriem ciemiem, garām koptiem laukiem, baznīcām, birztalām, pāri kalniem un lejām. Taču es to visu neredzēju: šai vagonā nebija neviena loga. Todes no visām pusēm mūs ielenca dažādas sarežģītas tehniskas ierīces, pultis ar neskaitāmām pogām un noslēpumainiem slēdžiem un gluži neticams lērums televizoru. Jūdžins, kurš mēģināja man skaidrot, kādam nolūkam domāts šis spiegu hibrīds ar līgano, platām gumijas riepām amoi tizēto gaitu, drīz vien atsliga saliekamajā gului un, spilvena vieta palicis pagalvi manu somu, aizmiga tik pēkšņi, it kā būtu izslēgts, tādējādi liedzot man iespeju ne tikai daudzmaz sakopt savu seju, bet arī aizsmēķēt. Sēdēju viņam līdzās, piememsies guļvietas kājgalī, izspūrusi, izsalkusi, laimīga un izvārdzināta kā alkoholiķe pēc pirmās ārstēšanas nedēļas. Un man jatzīst, ka biju gatava tā sēdēt kaut vai mūžīgi…

—   Ei! — viņš atvēra vienu aci un nožāvājās.

—   Paldies Dievam! — es nopūtos.

—   Kāpēc paldies Dievam?

—   Tāpēc, ka tu beidzot pamodies!

—   Vai es ilgi gulēju, Veļa?

—   Astoņas stundas.

—   Un ko darīji tu?

—   Rakņājos sevi.

—   Un daudz zelta saraki?

—  Jā gan, ja tu zini, ko Krievijā sauc par zeltu.

—   Kāpēc tad tā?

—  Tas ir garš stāsts. Labāk pasaki, kurp mēs tagad braucam?

—   Vai tad es neteicu?

—   Vai tiešām es izskatos pēc debīliķes?

—   Pēc kā?

—   Kurp mēs braucam, Jūdžin?

—   Uz mājām.

—   Ceru, ka ne uz manējām?

—   Zināms, ka uz tavējām!

—   Tu joko?

—    Uzsmēķējiet, pilsone! Tu nu gan esi laimes luteklc, goda vārds!

—   Es?!

—   Tu.

—   Tāpēc, ka satiku tevi?

—   Neattapība laimes luteklim nav trūkums.

—   Paldies par komplimentu.

—   Tev dešām ļoti veicas, Veļa… — viņš pasniedzās, lai mani apskautu, un es, līdzsvaru zaudējusi, visā smagumā sabruku viņam uz krūtīm. Saliekamā gulta žēlabaini iečīkstējās. —

Tu esi piedzimusi Koko Šaneles laimes krekliņā, dārgā! Tu esi nākusi pasaulē jau ar zobiņiem, un tie visi kā viens ir no platīna.

—  Jūdžin, mīļais, man somā jābūt aspirīnam.

—   Kam tev aspirīns?

—   Ieņemsi tabletīti, izsvīdīsi… Varbūt vēl būsi dzīvotājs…

—    Mēs tūliņ ieņemsim kaut ko interesantāku… —viegli un saudzīgi kā porcelāna statueti uz klavierēm viņš nostatīja mani uz kājām un apņēmīgi devās uz treilera viņu galu, kur bija iekārtota tāda kā lauka virtuve ar gāzes degli un miniledusskapi.

—   Vai tiešām pabarosi nabaga meiteni?

—   Tad jau manīs… viņš atvēra ledusskapi un izņēma no tā garu pudeli ar sudrabpapīrā ietīstītu kakliņu. Saudzīgi un uzmanīgi, bez vulgāras korķ i šaušanas griestos viņš atvēra šampanieti, piepildīja plastmasas glāzes un atgriezās pie manis.

—   Nekad neesmu dzērusi šampanieti dienā.

—   Par to arī iedzersim!

—   Par ko?

—    Par jaunu dzīvi, kuras dēļ tu esi piedzimusi otrreiz.

—   Tu esi par to pārliecināts?

—   Par ko? Ka ir vērts par to iedzert?

—   Nē, ka esmu piedzimusi otrreiz.

—   Gribi sabojāt tostu?

—   Vai tad tas bija tosts?

—    Ak, jā! — viņš pacēla savu glāzi. — Uzaicinu pacelt glāzes par man visdārgāko cilvēku. Par… Juriju Vladimiroviču Andropovu!

—   Jūdžin, — noliku glāzi uz pults pretī monitoriem. — Tas nav smieklīgi.

—Ja nebūtu Andropova, mīļā, mēs nekad nebūtu satikušies. Vai nu gribi vai negribi, bet es par viņu iedzeršu. Bet tu iedzer kompānijas pēc. Tā taču saka, vai ne?

Es klusēdama pacēlu glāzi, mēs neskanīgi "saskandinājām" un iztukšojām savas glāzes.

—   Nu, redz, tagad viņš var braukt kauč uz elli! —Jūdžins ar svītera piedurkni noslaucīja lūpas.

—    Bet mēs varam aprunāties! — nosēdināju viņu sev līdzās. — Parunā ar mani, dārgais.

—   Par ko?

—  Ai, man tev ir miljons jautājumu. Nu, pirmkārt, kapei tev šķiet, ka esmu tāda laimes lutckle?

—   Es jau domāju, ka tu sāksi mani izvaicāt. Es zināju, ka būs tieši tā. Taču, Vela, tici man, tas bija tik briesmīgi, ka es to murgu nemaz negribu atcereties. Un kur nu vēl tev stāstīt…

—   Vai mēs lidosim uz Štatiem? -Jā.

—   Pie tevis?

—   Pie mums.

—   Un lidostā mani neviens nenolaupīs?

—  Visā NATO gaisa karaspēka bāzu pastāvēšanas vēsturē no turienes vēl neviens nav nolaupīts. Neviens! Ceru, ka tu

nebūsi izņēmums…

>

—   Es tagad esmu svariga persona, jā, mīļais?

—   Supersvarīga. VIP — very important person.

—   Un tevi tas iepriecina?

—   Un tevi?

—   Es pirmā pajautāju!

—   Nē, mīļā. Tas mani neiepriecina! Taču arī izmisumā nedzen.

—    Vēsais optimisms, — es sacīju. — Jā, tas ir jūsu, amerikāņu, garā.

—   Labāk, protams, kā cimdu sevi apgriezt otrādi. Pašam savām rokām! Ar oderi uz āru. Tad tas būs mūsējā, Dostojevska garā.

—   Nedusmojies, mīļais!

—   Nekaitini, tad es nedusmošos.

—   Tu esi sācis labāk runāt krieviski… — noglāstiju viņa neskūto vaigu. — Bet sliktāk saprast.

—   Apturēt autobusu, lai vari izkāpt?

—   Vai tad es drīkstu?

—   Un m to gribētu?

—  Ja teikšu, ka tevi loti mīlu, vai tu man ticēsi?

-Jā.

—   Bet ja teikšu, ka tik un tā gribu izkāpt?

—    Ticēšu ari tam. Tu vienmēr gribi to, ko nedrīkst.

—   Saki, vai es kādreiz vēl redzēšu savu māti?

—  Pat ja es būtu ASV valsts sekretārs, es tev nevarētu to garantēt. Kaut gan — ir kāds apstāklis… Tu tagad tiešām esi "very important person".

—   Un ko tas dod?

—   To, ka viņi neuzdrīkstēsies aizskart tavu māti. Kamēr tu esi dzīva, viņi to neuzdrošināsies.

—   Paskaidro man, dārgais, varbūt es kaut ko nesaprotu: kas tad galu galā ir notic is? Vai tiešām viņi visi ir prātu zaudējuši?! Esmu visparastāka sieviete, un no visām tām jūsu būšanām ne velna nesajēdzu! Ko tad īsti es apdraudu, mīļais? Visbriesmīgākais noslēpums, kas man ir zināms, ir mana nelaimīgā redaktora seifa ciparu kods, taču viņš tur glabāja tikai redakcijas zīmogu un kādus insdesmit rubļus partijas biedra naudas. Un tagad to kodu droši vien jau ir nomainījuši…

—    Nezinu, dārgā. Goda vārds. Varu vienīgi nojaust…

—   Vai dešām tas ir tik nopietni?

—   Un vai tas ko maina mūsu attiecībās?

—   Gluži neko. Mēs vienkārši nevarēsim izkāpt no mašīnas tad, kad to vēlēsimies.

—   Nu, bet mēs taču tai mašīnā būsim kopā! Saproti, Vela, — kopā!

—    Un tu esi pārliecināts, ka nepienāks brīdis, ka tāpēc mēs viens otru sāksim ienīst?

—   Zini, kas tevi izglāba?

—   Tu!

—   Nē. Kāda sieviete.

—   Viņa mani pazīst?

—  Nē. Tā bija ļoti lepna sieviete, Vela, savā ziņā viņa bija līdzīga tev. Viņi domāja, ka ir viņu salauzuši, saproti, pārlauzuši uz pusēm kā trauslu niedrīti… Viņai draudēja, viņu šantažēja. Viņiem likās, ka ir atraduši viņas vājo vietu: tai sievietei bija dēls, kuru viņa neprātīgi mīlēja. Un viņi sāka viņu dauzīt pa šo vissāpīgāko vietu. Bet kad viņi bija nosprieduši, ka nu jau var viņu tīt ap pirkstu, var darīt, ko vien grib, viņa tos uzveica, Vela. Viņa izrādījās stiprāka, nekā viņi bija iedomājušies… Ļoti stipra un pašapzinīga sieviete, kurai dzīvē bija viss, par ko vien var sapņot… Viņa pielika pistoli pie deniņiem un nošāvās. Viņa nezināja, ka izglābj tevi. Viņai bija svarīgi kas cits: tādā drausmā veidā viņa centās glābt savu dēlu. Viņu spīdzināja un centās salauzt spēcīgākais un nežēlīgākais izlūk dienests pasaulē. Bet viņa tomēr aizgāja no dzīves neuzvarēta.

—  Kāpēc m man to stāsti? — es nočukstēju. — Kāpēc tu mani biedē pēc visa, ko esmu pārcietusi?

—  Tāpēc, ka arī tu neļāvi sevi uzvarēt. Jūs abas kļuvāt par vienas un tās pašas neģēlīgās sistēmas, vienas un tās pašas necilvēciskās koncepcijas upuriem. Ši sistēma pamatojas uz fanātisku pārliecību, ka jebkuras personības rīcību nosaka dzīvnieciski insdnkd un tai nekad nepietiks vīrišķības, lai uzveiktu rupju pārspēku, pretotos šantāžai un draudiem un agri vai vēlu tā salūzt. Tu esi stiprs cilvēks, Valentīna Maļceva. Un es tevi ļoti milu. Es zinu, ka tavi tautieši ir daudz nopūlējušies, lai tevi salauztu. Un viņi to būtu darījuši ari tad, ja viņiem no tevis neko nevajadzētu. Par mācību citiem. Bet viņi tevi neuzveica. Tu ne tikai nepadevies, bet arī izdzīvoji. Tev ir laimējies, Veļa. Nu, tad izmanto to un dzīvo! Tev ir tikai divdesmit astoņi gadi… Bet ja tev, tāpat ka Klo Kavenbahai, gribēsies ielaist sev lodi deniņos, tas nozīmēs tikai vienu — to, ka viņi ir uzvarējuši tavu mīlestību pret mani. Tad tiešām viss zaudēs jēgu un kļūs par neldzību. Tu pareizi toreiz Zenēvā teici: mēs šai pasaulē esam vieni, un mēs esam nepieciešami tikai viens otram. Es pieņemu šo formulu, un esmu gatavs dzivot pēc tās tik ilgi, cik ilgi mums lemts būt kopa. Bet ja kāds atkal gribēs tevi salauzt — un nav svarīgi, vai tie būs tavi vai mani tautieši, — viņiem nāksies salauzt ari mani. Taču ja viņi nespēja pieveikt tevi, tikt galā ar mums abiem, viņiem nav nekādu cerību! Un pietiks par to runāt! — viņš pievilka mani sev klāt un ļoti saudzīgi, kā uz atvadām, noskūpstīja uz plakstiem. — Nu, bet tagad labi žigli atzīsties: ko par to teiktu tava nenogremdējamā draudzene?

—    Neko viņa neteiktu, — iespiedu degunu viņa asajā sviterī. —Viņa vienkārši nomirtu no skaudības…

Ceturtās daļas beigas.

Ja vēlaties zināt turpinājumu,

lasiet "KGB smokingā" trešo grāmatu

V. Maļceva. KGB smokingā Iespiesta SIA "Elpa-2" tipogrāfijā, Doma laukumā 1.

Iesieta Rigas Paraugtipogrāfijā, Puškina ielā 12

Content

Maļceva Valentīna KGB smokingā. 2. grāmata

Trešā daļa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaja

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa.

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodala

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa

Ceturta dala.

1. nodaļa

2. nodaja

3. nodala

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodala

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa.

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa