Maļceva Valentīna

KGB smokingā. 3. grāmata

Valentīna Maļceva

KGB smokingā. 3. grāmata

īss autora priekšvārds

Kad bija iznākušas romāna "KGB smokingā" pirmās divas grāmatas, man bieži jautāja: "Kas tavā grāmatā ir patiesība un kas izdoma?" Un tikpat bieži, iespējams, tāpēc, ka biju ļoti cieši saaudzis ar savas varones tēlu, es uz jautājumu atbildēju ar jautājumu: "Un kā jums šķiet kas ir patiesība un kas izdoma?" Ticiet man, tā nav vēlēšanās izvairīties no skaidras atbildes. Pazīstu cilvēkus gudrus un cienījamus vecāka gājuma vīrus, kuri visu kara laiku aizvadījuši dzijā aizmugurē kaut kur Taškentā vai Karagandā, un tā noticis visnotaļ objektīvu iemeslu dēļ: vai nu tāpēc, ka viņi bija atzīti par karadienestam nederīgiem, vai vārgas veselības dēj, vai tāpēc, ka bija kādas sevišķi vērtīgas civilās profesijas pārstāvji, un vēl daudz dažādu iemeslu dēj. Taču vēlāk, pēc uzvaras, šie cilvēki lēnām un neatlaidīgi sāka veidot SAVAS, individuālās pasaules karkasu, par būvmateriālu izmantojot savus nepiepildītos sapņus, neīstenotos nodomus, neizbaudītās izjūtas… Gadu pēc gada viņi šo ireālo, tikai viņu iztēles radīto celtni gludi un līdzeni apmūrēja ar rūpīgi salaistiem klātesamības ķieģeļiem ar nostāstiem par to, kā pēc piedzēruša bataljona komandiera pavēles šturmējuši N augstieni pie Stajingradas, kā ierakušies tranšejā, kad pār viņiem kā gigantiski pletīzeri vēlušies vācu tanki, vai kā melnā naktī Smoļenskas purvos uz vēdera līduši pār frontes līniju, lai sagūstītu un atgādātu pie savējiem "mēli"… Taču visneaptveramākais ir tas, ka gadu gaitā šie cilvēki jau no visas tiesas bija noticējuši, ka TIEŠAM TA ARĪ IR NOTICIS. Formāli ņemot, tas, ko viņi stāstīja saviem bērniem, mazbērniem un mījotajām sievietēm, bija meli, visrupjākā īstenības sagrozīšana. Bet kam gan celsies roka, lai mestu ar akmeni cilvēkam, kurš tik karsti ir ilgojies būt vēsturiska notikuma līdzdalībnieks, alcis dzīvot saskaņā ar savu sirdsapziņu un saviem priekšstatiem par to, kādai jābūt viņa personībai?

Atgriežoties pie saviem pieticīgajiem literārajiem centieniem, varu teikt to pašu: es ticu, ka tas, par ko rakstu, ir patiesība. Vismaz tik lielā mērā, cik patiess var būt jebkurš literārs sacerējums, kurš veidots pēc noteikta žanra likumiem un skar notikumus, ko vēl nav aizauduši aizmirstības tīmekļi. Citādi jau nebūtu vērts grāmatā iedzīvināt Andropovu un Brežņevu, Kārteru un Cvigunu, Ustinovu un Ponomarjovu… Bet uz jautājumu, cik patiess ir grāmatas galvenās varones dzīvesstāsts, cik ĪSTAS ir viņas iekšējās pretrunas, cik mokošs viņas sagandētais liktenis un, galvenais, cik smagi ir pārbaudījumi, ko viņai nākas pārciest un izturēt, var atbildēt tie simt tūkstoši lasītāju, kuri, izlasījuši manas pirmās grāmatas, šķiet, ir gatavi šo varoņdarbu turpināt.

Šī grāmata ir divu pirmo sējumu turpinājums. Tajā pašā laikā tas ir arī pilnīgi patstāvīgs romāns. Pieļauju, ka tas, kurš ir lasījis pirmos divus sējumus, Valentīnu Majcevu tagad iepazīs CITĀDU. Viss mainās, un trīs gadi ir pietiekami ilgs intervāls, lai kopā ar mūsu pretrunu plosīto un mainīgo pasauli mainītos arī autors un viņa varoņi. Tā ir normāla parādība mūsu nenormālajā pasaulē.

Josifs Šagals

Piektā daļa

..

Prologs

Maskava. Dzeržinska laukums. KGB ēka.

1978.gada februāris.

-    Labrit, Jurij Vladimirovič! PSKP CK ģenerālsekretāra palīga Andreja Aleksandrova-Agentova tonis bija izlīdzināts, bez pārmērīgas pietātes, bet tajā pašā laikā pietiekami godbijīgs. Tik meistarīga nokrāsa varēja izstrādāties, tikai gadiem ilgi pacietīgi rūpējoties par izdzīvošanu un slīpējot raksturu un manieres ļoti liela, savā politiskajā karjerā ne reizi nepaklupuša priekšnieka kalpībā, un liecināja par galma dresūras augstāko pakāpi. Aleksandrovs, kas no 1963. līdz 1964.gadam bija strādājis par PSKP CK instruktoru starptautiskajā nodaļā, kuras pārziņā bija sociālistiskās valstis, sava visuvarenā šefa rīkojumus pats personīgi nodeva vienīgi Politbiroja locekļiem un locekļu kandidātiem.

-    Sveicināti… Andropovs paskatījās sava milzīgā Lubjankas kabineta gala sienā iemontētajā kvarca pulkstenī: tas rādīja 8.38.

-    Vai jūs varat deviņos ierasties pie Leonīda Iļjiča?

-    Būšu.

-    Uz redzēšanos, Jurij Vladimirovič.

-    Visu labu.

Nolicis "Kremļa rupora" klausuli no trīsdesmit aparātiem, kas rindojās uz galda, šis bija vienīgais, kas stāvēja atsevišķi, tieši pie kreisās rokas, Andropovs mirkli kavējās pārdomās. Nekas, izņemot audiences laiku, netika pateikts. Tātad Brežņevs lēmumu ar viņu tikties pieņēmis pēkšņi, iespējams, tikai pirms kādām desmit minūtēm. Citādi Andropovs par to būtu brīdināts jau vakar vai, sliktākajā gadījumā no paša rīta: Aleksandrovs, kura lepni izslietajā sirmajā galvā bija rūpīgi fiksēti it visu Politbiroja locekļu un locekļu kandidātu darba grafiki un ieradumi, protams, zināja, ka Jurijs Andropovs savā kabinetā Dzeržinska laukumā nekad nemēdz ierasties vēlāk par pulksten astoņiem.

Ja Jurijs Andropovs būtu citāda rakstura cilvēks un tik kategoriski neievērotu noteiktus dzīves principus, tāpat kā daudzi aparāta darbinieki viņš it viegli atrastu sviras, ar kurām iespaidot tādu šķietami "autonomu" figūru kā PSKP CK ģenerālsekretāra personiskais palīgs. Andropovam bija droši zināms, ka Aleksandrovs nav nekāds svētais un ar dažu labu no Politbiroja locekļiem labprāt dalās "sadzīviskā" informācijā par sava varenā patrona noskaņojumu, viņa šaubām un neziņu kādā jautājumā vai varbūtējiem kadru maiņas nodomiem. To viņš, protams, nedarīja par pliku paldies, jo, lai gan Aleksandrovam nekā netrūka, viņš tomēr neatteicās ne no viena, padomju cilvēka, pat tik nodrošināta kā ģenerālsekretāra pirmais palīgs, sirdij mīļajiem pikantajiem nieciņiem, tādiem kā briljanta gredzens kundzei dzimumdienā vai arī visīstākajā brīdī, teiksim, tieši uz Jauno gadu uzdāvinātām pāris kastēm augstvērtīga, retas markas konjaka, atjautīgi papildiT nātām ar izmeklētu augļu komplektu no eksotiskajām dienvidu republikām… Taču KGB priekšsēdētājs nekad neatļāvās nolaisties līdz tāda līmeņa informācijas vākšanas paņēmieniem. Un ne jau tāpēc, ka bija snobs vai ideālists. Divpadsmit gados, kas bija aizvadīti visviltīgāko plānu, nebeidzamu intrigu un valsts noslēpumu midzenī, kuru izzināšana Andropovam bija devusi neierobežotu varu pār šo milzīgo un šķietami tik droši aizsargāto pasauli, viņš bija iemācījies cienīt jebkuru slepenās informācijas iegūšanas paņēmienu, lai cik netikumīgs, cinisks vai atklāti netīrs tas būtu. Taču Andropovs par Aleksandrovu un dažiem viņa kolēģiem zināja to, kas daudziem Politbiroja locekļiem palika apslēpts: visi šie šķietami tik nevainīgie izteikumi, kuri allaž tomēr saturēja zināmu informācijas graudu un kuri no slavenā Kremļa kabineta "izsūcās" it kā ģenerālsekretāra palīga pļāpīguma dēļ, patiesībā tika pasniegti stingri noteiktās devās, ko konkrētiem adresātiem ar sava palīga starpniecību piegādāja pats Brežņevs, lai pēc tam rūpīgi pārbaudītu, kā šī ārēji maznozīmīgā, bet reizēm pavisam muļķīgā informācija iedarbojas uz viņa līdzgaitniekiem un pie kādiem rezultātiem tā galu galā noved.

Jurijam Andropovam bija aizdomas, ka šo, ne pārāk rafinēto, taču visnotaļ efektīvo taktisko paņēmienu Brežņevs ir aizguvis tieši no Josifa Staļina, iekšpolitisko intrigu un visu iespējamo un neiespējamo politisko lamatu izlikšanas drūmā ģēnija arsenāla, kurš ari bieži izmantoja savu personisko palīgu Aleksandru Poskrebiševu, lai organizētu tādas pašas stingri slepenas informācijas "noplūdes"…

Jāteic, ka šaurā Politbiroja locekļu lokā attieksme pret Staļinu no sākta gala skaitījās smalks un kutelīgs jautājums. Visi augstākie partijas funkcionāri no Brežņeva tuvāko līdzgaitnieku vidus, kuri savus nopietnos robus izglītībā un vispārcilvēciskās kultūras trūkumu bieži vien kompensēja ar skorpionu cienīgu intuīciju un normālam cilvēkam neaptveramu iztapšanas un piemērošanās spēju, ļoti labi saprata, ka Brežņevs ar viņa uzskatiem, domāšanas veidu un dzīves pieredzi apbrīno un dievina Staļina raksturu un politiskās vadības stilu citādi tas nemaz nevarēja būt, jo Brežņevs taču bija tipisks tās kara laika paaudzes pārstāvis, kurai fanātiska mīlestība pret vadoni un akla pakļaušanās viņa dzelzs gribai nozīmēja sava veida indulgenci, kas tās sniedzējam piedeva gan zemiskumu, gan nodevību un pat sadismu. Par Hruščova "mantojumu" neilgo padomju embrionālās demokrātijas periodu Leonīds Brežņevs izteicās ārkārtīgi reti, un, ja nu tomēr to pieminēja, tad tikai dažos vārdos un ar nodurtām acīm… Šajos retajos brīžos ģenerālsekretārs ļoti atgādināja cilvēku, kurš kaunas atzīties, ka pirms gulētiešanas ir spiests regulāri ieņemt caurejas zāles. Pat pie klātiem galdiem, cilājot glāzītes šaurā domu biedru vidū, kuri katru viņa vārdu uzklausīja godbijīgā sajūsmā un jebkuru PSKP CK ģenerālsekretāra pausto frāzi, vēl lāga neizteiktu, bija gatavi atzīt par marksistiski ļeņiniskās filozofijas un partijas tālredzības pērli, Leonīds Brežņevs nekad nepieļāva sarunas par Staļinu nekādas, ne slavējošas, ne, vēl jo vairāk, kritizējošas. Ja nu tomēr kādu retu reizi šī tēma uzpeldēja, Brežņeva sejā, ko sevišķi skarbu vērta mūždien sarauktās uzacis un aziātiski izvirzītie vaigu kauli, tūdaļ pazibēja šim sarežģītajam un daudzplākšņainajam cilvēkam gaužām neraksturīga sapņaini nostalģiska izteiksme.

Jurijs Andropovs labi atcerējās Politbiroja sēdi septiņdesmito gadu vidū, kurā Brežņevs bargi apsauca savu "sīvāko draugu" partijas Maskavas pilsētas komitejas pirmo sekretāru Grišinu, kad tas negaidīti asi vērsās pret kādam ievērojamam "ēnu ekonomikas" darbonim piespriesto nāves sodu nošaujot. Te nu jāpiebilst, ka Andropovu tāda aizstāvība nepavisam nepārsteidza, jo viņš labi zināja, ka lielākā daļa valūtas, dārglietu un antikvāro vērtību, kas bija iegādātas par "ceha" operācijās iegūto naudu, ar fiktīvu personu starpniecību pārceļoja tieši uz PSKP Maskavas pilsētas komitejas pirmā sekretāra seifiem. Grišins toreiz ilgi un juceklīgi runāja par tiesiskās demokrātijas normām attīstīta sociālisma apstākļos, par humānismu un nesaraujamo saistību ar masām, un visticamāk, kā jau daudzreiz bija noticis, viņam būtu izdevies savu rokaspuisi paglābt, ja vien viņš nebūtu izmetis ārkārtīgi nepiesardzīgu frāzi par simptomiem, kas liecina par Staļina metožu atgriešanos. Tajā pašā mirklī Brežņeva laipnīgais vaigs, kas tikko vēl bija izstarojis cienīgu un tēvišķu labvēlību, neganti piesarka.

Grišins aptvēra, ka izgvelzis muļķību, taču bija jau par vēlu. Iestājās draudīgs klusums. Ģenerālsekretārs uzsvērti gausi pacēla kristāla glāzi ar minerālūdeni "Boržomi", iztukšoja to sausu, un tad, ne pie viena konkrēti nevērsdamies, čērkstošā balsī caur zobiem izmeta: "Senos laikos Krievzemē vīrišķis, kas nekrāca, neskaitījās nekāds vīrišķis. Meitiešiem pat bija sakāmais: "Ja dzird krācam, tātad mājās ir vīrietis." Un Staļins, jūsu zināšanai, biedri Grišin, krāca līdz pēdējai stundiņai! Varbūt tāpēc viņš neko nenogulēja, ko?…"

Trīs dienas vēlāk Grišina "ceha" darboni nošāva.

Tas, ka Aleksandrovs ari pats tik labprāt piedalījās Brežņeva miniizrādēs, Andropovu lieku reizi pārliecināja, ka ģenerālsekretāra palīgs vāji pārzina padomju jauno laiku vēsturi.

Aleksandrs Poskrebiševs sava baismā saimnieka klusā ēna bez pēdām pazuda dažas dienas pēc Ģenerālisimusa pēkšņās nāves. Ja Aleksandrovs to zinātu, visticamāk, viņš šo gaužām apšaubāmo funkciju pārliktu uz kāda cita, par PSKP CK ģenerālsekretāra palīgu pakāpi zemāk stāvoša darbinieka pleciem…

…Andropovs vēlreiz ielūkojās pulkstenī un, pat nepaskatījies uz milzīgajam rakstāmgaldam pievienoto galdiņu ar četrām telefona aparātu rindām, pasniedzās un pacēla sarkanā telefona klausuli, tad, pagriezis sānišķi ar ādu pārvilkto grozāmo krēslu ar augsto atzveltni un speciālu galvas balstītāju, iesprauda pirkstu telefona diskā ar reljefu Padomju Savienības ģerboni un uzgrieza trīs ciparus. Pēc diviem garajiem signāliem telefona klausulē atskanēja čērkstošs, vecišķs baritons.

-    Gromiko klausās!

-    Labrīt, Andrej Andrejevič!

-   Jurijs Vladimirovičs?

-    Mani izsauca uz deviņiem…

Kādu mirkli klausulē valdīja klusums.

-    Piezvaniet man, kad atgriezīsieties, Gromiko beidzot neskanīgi atrūca.

-    Tātad jāiet?…

-    Kā citādi! Gromiko balss kļuva nedaudz asāka. Būšu kabinetā.

Nolicis klausuli, Andropovs noņēma brilles un automātiski, kā vienmēr grūtos brīžos, kad radās nepieciešamība maksimāli sakopot domas un sakoncentrēt uzmanību, ar plānu ziemišķādas strēmelīti sāka slaucīt to stiklus. Viņa domas kā palu ūdeņi, noslaukot savā ceļā laika rituma uzceltos betona aizsargdambjus, aiztraucās nu jau gandrīz divpadsmit gadus tālajā pagātnē 1967.gada maijā, kad viņš, būdams vēl salīdzinoši jauns, tikai piecdesmit gadus vecs PSKP CK sekretārs ideoloģijas jautājumos, ar Politbiroja lēmumu tika iecelts PSRS Valsts drošības komitejas priekšsēdētāja postenī. Pēc Kremļa rangu tabulas šīs varas augstāko ešelonu kadru kustības bībeles, pēc kuras priekšrakstiem katram konkrētam vadītājam tika stingri atmērīta viņam paredzētā varas, cieņas un visu pārējo laicīgo labumu deva, tas skaitījās ne tikai ievērojams paaugstinājums, bet kaut kas nesalīdzināmi, neizmērojami vairāk. Patiesībā tas bija Jurija Andropova pēdējais, visatbildīgākais un reizē arī nāvīgi bīstamais solis viņa ceļā uz Absolūtās Varas Virsotni.

Cik gan to ir bijis, viņa priekšgājēju?

Dzeržinskis, Menžinskis, Jagoda, Ježovs, Berija, Abakumovs, Serovs, Seļepins, Semičastnijs… Visi viņi, tagad jau bezgala tālie, kādreiz tik varenie, katru sava saimnieka vēlmi tam no acīm nolasīt gatavie Andropova priekšgājēji, kas reiz tāpat kā viņš, sēdējuši šajā melnajā krēslā un visā dziļumā iepazinuši nepārredzamās, fantastiskās un tālab jo sevišķi biedējošās iespējas, ko sniedz ĪSTA vara pār cilvēkiem un notikumiem tik milzīgā valstī, droši vien loloja aptuveni tādas pašas domas kā viņš. Taču nevienam no viņiem tā arī neizdevās sasniegt mirgojošo virsotni. Kad līdz ilgotajam mērķim bija atlikuši tikai daži metri, varbūt vairs tikai viens vienīgs solis, šie gudrie un slīpētie viltnieki, kuri, likās, bija apsvēruši un izplānojuši it visu, pēkšņi iegāzās bezdibenī, ko nebija paredzējis pat viņu rafinētais pašsaglabāšanās instinkts, un bez pēdām pagaisa kūsājošās lavas virpuļos, kas ne mirkli nebeidza mutuļot nerimstošajā cīņā par politisko varu visneaprēķināmākajā un bīstamākajā valstī uz šīs planētas.

Jurijs Andropovs labāk nekā jebkurš zināja arī to, ka Staļina varas laikos nevienam no viņa priekšgājējiem slepenās ohrankas šefa postenī tā arī nebija lemts vairumam parasto mirstīgo atvēlētais liktenis viņsaules gaitā aiziet dabiskā ceļā, nomirstot savā gultā sērojošo radinieku nopūtu un noskumušo draugu līdzjūtības apliecinājumu pavaditiem. Nevīstošas slavas vīto un kristālskaidro "Ļeņina gvardi" neuzpērkamo fanātiķi un izsmalcināto sadistu Fēliksu Dzeržinski un viņa tuvāko pēcteci, izveicīgo politisko intrigantu Rūdolfu Menžinski gan svinigi apglabāja pie Kremļa mūra, sēru aktu izpildot izsūtījumā un ieslodzījuma vietās briedinātā postboļševisma kliedzoši romantisko tradīciju garā ievīstītus proletariāta karogu samta pārklājā un ložmetēju tarkšķiem līdzīgu runu un vispasaules revolūcijas nemirstīgajai lietai veltītu un savā bezjēdzībā satriecošu cīņu biedru zvērestu pavadītus. Taču kopš trīsdesmito gadu sākuma

Staļins vienkārši ņēma un uzspļāva visam šim lubenieciskajam vēsturiskajam garnējumam un ar viņu pašu rokām izveidotā bargā sodīšanas aparāta priekšniekus bez aplinkiem apsūdzēja sociālistiskās likumības un komunistiskās morāles principu nodevībā, un bez tiesas un izmeklēšanas apšāva kā trakus suņus c itiem par mācību. Staļinu pārdzīvoja tikai viens no Lubjankas dzeltenās mājas pavēlniekiem Lavrentijs Pavlovičs Berija. Un ari tikai par gadu viņam ielaida lodi pakausī tajā pašā Lubjankas pagrabā, kur viņš cerēja reiz piedzīvot bridi, kad, žēlastību diedelēdams, viņam pie kājām valstīsies tik ilgus un mokošus gadus dziļi nīstais bakurētainais un ūsainais saimnieks. Jāteic, viņa sapņi nebija tālu no īstenības Andropovam bija nopietns pamats domāt, ka pēkšņā apopleksijas lēkme, kas iedzina kapā Josifu Visarionoviču Staļinu, cilvēku, kuram bija sīksta dzīvība kā kaķim un kurš tā arī nekad nevienam neuzticējās, visnotaļ varētu būt nežēlastībā kritušā Berijas pēdējais pašaizsardzības gājiens, jo tolaik, 1953.gada sākumā, viņam praktiski vairs nebija ko zaudēt…

Kvarca pulkstenis tik tikko sadzirdami noklikšķēja, neuzkrītoši atgādinot milzīgā, kā provinces akadēmiskā teātra foajē ar zīda aizkariem izdaiļotā kabineta saimniekam savu permanento un neatgriezenisko sūtību. 8.48.

Kādu brīdi Andropovs nolūkojās vienā punktā, ko viņa zemapziņa bija izraudzījusies kaut kur vidū starp milzīgo, visā augumā atveidoto vēl jaunā un staltā Fēliksa Dzeržinska portretu ierastajā aizsargkrāsas frencī un naga cepurē ar izšūtu sarkanu zvaigzni un Šveices firmas "Longin" kvarca pulksteni, tad nospieda rakstāmgalda labajā pusē novietotā selektora četrstūraino taustiņu, kas tūdaļ atsaucās ar rubīnsarkanu mirguļošanu, un, vēl aizvien nespēdams atraut skatienu no izvēlētā punkta, noskaldīja:

Uz Kremli. Jābūt deviņos…

Kaut kas viņu kavēja, lai pieceltos, dotos uz sava varen plašā kabineta pretējo galu, apvilktu mēteli, ar ierastu žestu uzliktu galvā cepuri un ar liftu nobrauktu īpaši norobežotajā KGB iekšējās garāžas iēcirknī. Kāds nezināms spēks pievilka

Andropova skatienu maģiskajam punktam uz baltās sienas un valdonīgi aizvirzīja viņa domas no tagadnes pagātnē, pie tiem nu jau senajiem notikumiem, kas likās vēl aizvien piemājojam viņa baisā kabineta sienās…

Nedaudz vairāk nekā Berijam un viņa priekštečiem paveicās Hruščova ielikteņiem Serovam, Šeļepinam un Semičastnijam.Viņus nenošāva un pat neizsludināja par nodevējiem un neliešiem, laiki mainījās, un Hruščovs, kas no partijas XX kongresa tribīnes visā bardzībā ar mērcētām rīkstēm tika šaustījis Staļina kultu, bija spiests pārslēgt proletāriskās atriebes pārmijas uz civilizētākām sliedēm. Tomēr šos vīrus aizmirstības dzīlēs nogremdēja tik dziļi un droši, ka tradicionālais Kremļa nekrologs ar visu Politbiroja locekļu un locekļu kandidātu parakstiem kādreizējo Dzeržinska laukuma ēkas saimnieku bērniem un mazbērniem būtu devis daudz vairāk praktiska labuma, nekā savulaik tik vareno, bet tagad vienas dienas laikā no visām rokasgrāmatām un izziņu krājumiem izsvītroto KGB priekšsēdētāju nīkuļošana nenozīmīgos amatos, kā vienīgo mierinājumu saņemot personālo pensiju un pazemojošu piesaisti Kremļa "silei" trešās kategorijas līmenī, kurā savas drupatas no saimnieku galdiem uzlasīja ministriju apkalpojošais personāls un republikas mēroga revolūcijas veterāni.

Gandrīz divpadsmit gadi, kas bija aizritējuši kopš Andropova iecelšanas KGB priekšsēdētāja amatā, nemaz nebija spējuši ietekmēt viņa dabas doto fenomenālo atmiņu. Viņš labprāt būtu gribējis tikt vaļā no daudzām smagām un pazemojošām atmiņām par savu bezprecedenta augšupceļu pretim šķebīgi vilinošajam un izaicinošajam mērķim, kas izraisīja reizē šausmas un sajūsmu, tikai tas nebija viņa spēkos: smadzenes dzīvoja pašas savu dzīvi un ietiepīgi atteicās izsvītrot epizodes un notikumus, kurus Andropovs ilgojās aizmirst uz laiku laikiem, bet no kuriem viņam tā ari nebija lemts atbrīvoties līdz pat pēdējam elpas vilcienam. Bija notikumi, ko neviens, izņemot varbūt vienīgi Brežņevu, nevarēja un arī nedrīkstēja zināt. Savulaik Andropovu īpašas attiecības saistīja ar Aleksandru Šeļepinu, "dzelzs Šuriku", apbrīnojama rakstura cilvcku un unikālu ciniķi, padomju komjauniešu mīluli, kuram piemita vienreizēja spēja visam, pie kā viņš ķērās, piešķirt sevišķu un neatkārtojamu spozmi. Tieši Seļepins veikli piesedza Andropovu ļoti komplicētā situācijā, kad pēc Hruščova gašanas sākās drudžaina cīņa par Kremļa troni, par kuras upuriem kļuva daudzi aparāta darbinieki, kuru vienīgā apgrēcība bija romantiska aizraušanās ar Hruščova reformām. Seļepins, bez šaubām, tā nerīkojās altruisma uzplūdos jau tolaik, sešdesmit ceturtajā gadā, viņš, būdams viens no galvenajiem Hruščova nomainīšanas iniciatoriem, aktīvi veidoja komandu, un gudrajam, ar izsmalcinātu prātu apveltītajam Andropovam tajā bija iecerēta viņa galvenā palīga loma. Taču tieši Andropovs, reāli novērtējis politisko konjunktūru, ne tikai pamanījās veikli izlocīties un palikt balts un neaptraipīts uzvaru guvušā Brežņeva komandā, bet arī bija tas, kurš iebēra pirmo smilšu sauju Aleksandra Seļepina politiskajā kapā. Neilgi pirms "dzelzs Surika", tolaik Vissavienības Arodbiedrību centrālās padomes priekšsēdētāja, vizītes Londonā viņš noorganizēja sevišķi slepenas informācijas noplūdi, kas visā nepievilcībā atklāja Seļepina "varoņdarbus" KGB priekšsēdētāja postenī.

Andropovs apzinājās, ka ir tikai divi ceļi: vai nu viņam jānodod savs sensenais aizbildnis vai arī jādalās ar viņu rūgtajā politiskās sakāves maizē.

Andropovs izvēlējās pirmo variantu, un drīz vien nomēza tīru savu augšupceļu, apglabādams visbīstamāko liecinieku.

Viņš nekad nebija sirdzis ar vieglprātīgu ideālismu un, protams, labi saprata, ka, atbalstot viņa iecelšanu PSRS Ministru padomes Valsts drošības komitejas priekšsēdētāja postenī, visi Politbiroja locekļi ar toreiz vēl samērā jauno un fiziski spēcīgo Leonīdu Brežņevu priekšgalā nepavisam nebija ieinteresēti stiprināt piecdesmitgadīgā Andropova politisko ietekmi. Gluži pretēji: tieši tāpēc, ka "Stavropoles briļļainis" bija ideāls POZITĪVĀ padomju partijas funkcionāra paraugs gudrs, izsmalcināts, ar glaimiem neuzpērkams un sadzīvē pieticīgs darbonis, kas analizē katru savu vārdu un lēmumu un nekad nesper nevienu neapdomīgu soli, turklāt vēl lieliski orientējas visās sarežģītajās Kremļa iekšējo politisko intrigu peripetijās, vārdu sakot, pēc visiem dotumiem ir spējīgs ar laiku ieņemt PSKP CK ģenerālsekretāra posteni, viņu arī aizvirzīja darbā uz KGB. Uz šo "visatbildīgāko idejiski politiskās cīņas iecirkni", kur Jurijam Vladimirovičam pavērās izredzes visātrāk aplauzt savu daudzsološo kaklu un uz visiem laikiem noiet no distances, kurā no sākta gala drūzmējās milzums pretendentu uz augstāko varas posteni valstī un grūstījās šo pretendentu atbalstītāju blīvie pūļi.

Visā pilnībā Andropovs to saprata tikai tad, kad bija pienācīgi iedziļinājies sarežģītajā situācijā, kas KGB centrālajā aparātā bija izveidojusies pirms viņa iecelšanas priekšsēdētāja postenī. Tur valdīja ārkārtīgi saspringta gaisotne. Un tas nebūt nebija saistīts ar iekšpolitisko stāvokli valstī, bet gan ar nesamierināmajiem un sīvajiem ķīviņiem, kas norisinājās starp KGB triju galveno ārējās izlūkošanas, pretizlūkošanas un militārās pretizlūkošanas operatīvo un strukturālo vienību vadītājiem.

Galvenā teikšana komitejā bija kādreizējiem Staļina raudzes partijas darbiniekiem, kuri drošības orgānos darbojās jau kopš 1951. gada. Viņi bija Lubjankā uzradušies drīz pēc Abakumova nošaušanas un ieņēma tur visus svarīgākos posteņus. Jaunu kadru pieplūdums, kas sākās pēc partijas XX kongresa un kuri galvenokārt nāca no komjaunatnes rindām (to ļoti veicināja gan Seļepins, gan Semičastnijs), šiem vīriem nepavisam nebija pa prātam. Viņi uzskatīja, ka pa šiem gadiem ir kļuvuši par profesionāliem čekistiem, un pretendēja uz vadošo lomu noslēgtajā karaļvalstī, tāpēc droši var teikt, ka tieši viņu dēļ izčākstēja Andropova tuvākā priekšgājēja Aleksandra Semičastnija spoži sāktā karjera.

Andropovs nekad sev nejautāja, kāpēc tieši viņu un nevis kādu Dņepropetrovskas vai Moldāvijas pārstāvi Brežņevs izgrūda asinīm slacītajā arēnā, kur nikni glūnēja rijīgi un viltīgi lauvas. Un ne jau tāpēc, ka atbilde viņu neinteresētu viņš vienkārši to jau zināja. Brežņevs nebija aizmirsis mācību, ko viņam bija devis Seļepins, un vairs nevēlējās būt atkarīgs no KGB. Ieliekot šajā svarīgajā postenī "savu cilvēku", kuram, loģiski ņemot, par to vajadzētu būt pateicīgam līdz kapa malai, viņš cerēja nodrošināties pret kārtējo sazvērestību. Turklāt bija vēl kāds iemesls, ko Kremļa varas gaiteņos neviens neuzskatīja par kādu valsts noslēpumu. Jurijam Andropovam bija tikai divi varianti: vai nu izmēzt valsts drošības orgānus, šos sociālisma triumfa paraugvalsts Augeja staļļus, no Staļina, Hruščova un Seļepina kadriem, kuri dziļi kā kurmji bija ierakušies un aizbarikādējušies neskaitāmajos kabinetos, vai arī lauzt šajā piņķerīgajā darbā sev kaklu un nogrimt politiskā aizmirstībā, atbrīvojot KGB priekšsēdētāja krēslu kārtējam Politbiroja upurim no reālāko partijas absolūtā līdera lauru tīkotāju vidus.

Vienādi vai otrādi, visi būtu apmierināti, izņemot vienīgi Andropovu, kurš saprata, ka nonācis bezizejas situācijā: ja viņš savā postenī gūs spožus panākumus, viņu iznīcinās Brežņevs, jo tūdaļ saskatīs viņā konkurentu, bet, ja viņa darbībai nebūs konkrētu rezultātu, bendes lomu uzņemsies Politbirojs.

Andropovs zināja nosaukt vārdā visus, kuri ilgajos, nebeidzamu cīniņu un intrigu piesātinātajos divpadsmit gados, nemitīgi lavierēdami starp dažādajiem grupējumiem, pacietīgi, tomēr pagaidām neveiksmīgi gaidīja viņa šķietami nenovēršamo sakāvi. Viņš zināja, ka divi no viņa pirmajiem vietniekiem ģenerāļi Cviguns un Ciņevs bija Brežņeva ielikteņi (Ciņevs turklāt vēl ģenerālsekretāra radinieks) un KGB sienās veica tādas kā "stukaču" funkcijas, rūpīgi izsekodami tieši viņa, KGB priekšsēdētāja, darbību un nespēdami vien sagaidīt, kad beidzot šis cilvēks ar universitātes profesora manierēm, profesionāla psihologa intuīciju un labi izdresēta cīņas buldoga kampienu beidzot apmetis neizbēgamo kūleni. Ik solī paturēt prātā šo bezgalīgo intrigu čūsku murskuli, glabāt savā apziņā visu šo cilvēcisko netikumu un "gaiteņu lamatu" smago nastu nebija ne viegli, ne vienkārši. Līdztekus savam tiešajam darbam Jurijam Andropovam dziļā vientulībā nācās būvēt ne vien padomju valsts, bet arī savas personiskās drošības bastionus. Tādi Herkulesa cienīgi cīniņi spētu nokausēt arī daudz jaunāku un veselīgāku cilvēku nekā Andropovs, kuram jau sen niķojās nieres un bija problēmas ar sirds un asinsvadu sistēmu. Reizēm uzdeva nervi, sāka mākt fizisks pagurums, sevi lika

!

manīt arī vecums un kolosālā psiholoģiskā spriedze nevareja palikt bez sekām…

Reiz kādā sarunā ar KGB pirmās galvenās pārvaldes priekšnieku Jūliju Voroncovu, cilvēku, kuram viņš daudzmaz uzticējās (pilnībā Andropovs neuzticējās nevienam, pat saviem bērniem ne, kurus neprātīgi mīlēja un tāpēc rūpīgi centās pasargāt no visa, kam varētu būt kāds sakars ar viņa darbu), viņš ne no šā, ne no tā pēkšņi ieminējās: "Visnožēlojamākais ir tas, ka abi tie uzpūtīgie nelieši ar ģenerāļu uzplečiem stāvēs goda sardzē pie mana zārka…" Bet tad, pamanījis Voroncova neizpratnes pilno skatienu, tūdaļ pavērsa sarunu citā virzienā.

Andropovs prata cinīties un labi zināja šīs cīņas noteikumus. Un, jo stiprākas izvērtās viņa pozīcijas, jo saliedētāks, ietekmigāks un bīstamāks izvērtās viņa vadītais KGB centrālais aparāts, jo vairāk viņš baidījās no saviem varenajiem ienaidniekiem Politbirojā.

Kārtējais pulksteņa klikšķis pārtrauca kabineta saimnieka smagās pārdomas pulkstenis rādīja 8.51.

Andropovs negribīgi piespieda sevi piecelties.

Brauciens uz Kremli neprasīja vairāk par sešām minūtēm. Desmitiem un simtiem reižu savas spožās karjeras gados šis gudrais, apdomīgais, ar sevišķām intuīcijas spējām apveltītais un tāpēc grūti prognozējamais politiķis veica vienu un to pašu, jau par rituālu kļuvušo procedūru: ar īpašu liftu nobrauca Lubjankas iekšējā pagalma garāžas sekcijā, ne vārda nebilzdams un nepievērsdams ne mazāko uzmanību šoferim un divrindu civiluzvalkos ģērbtajiem muskuļotajiem pavadoņiem, apsēdās melnā, bruņumašīnas tipa limuzīna aizmugures sēdeklī un klusēdams sāka raudzīties pa šā atbaidošo izmēru tehnikas brīnuma logu, vērojot, kā mašīna lielā ātrumā, tomēr klusi un līgani traucas Kremļa vārtu virzienā. Tādus autorūpniecības monstrus izmantoja padomju augstākās nomenklatūras darbinieku pārvadāšanai, un maskavieši ar savām asajām mēlēm tos bija iesaukuši par "locekļu transportieriem".

Un, kā vienmēr caur zilganajiem, ložu drošajiem limuzīna logiem nolūkodamies uz pelēcīgo, nenosakāma vecuma un

neizteiksmīgā arhitektūras stilā būvēto ēku izplūdušajiem iipvcidiem, šis visuvarenais cilvēks profesora acenēs, pasaulē visspēcīgākā un, neapšaubāmi, arī visbīstamākā specdienesta vnditājs, kura iestādes gada budžetā bija tādi līdzekļi, ar kui icin bez grūtībām varētu pabarot un apģērbt vairākus desmiiiis "trešās pasaules" valstu, nespēja atbrīvoties no stindzinošam, paniskām priekšnojautām, ka šo ainu skata pēdējo reizi, ka atpakaļ uz Dzeržinska laukumu gigantiskā mašīna, kurā katrs stūrītis, iedobums un izliekums, likās, bija radits tikai un vienīgi tāpēc, lai savu vareno saimnieku un pavēlnieku pasargātu no mazākajām grūtībām vai traucēkļiem, kas varētu bojāt viņa labsajūtu pasaulē visapsargātākajā sešu minūšu ceļojumā, vairs nevedīs viņu, bet pavisam citu cilvēku.

1 .nodaļa

Ņujorka. Viesnīca "Marriot".

I978.gada februāris.

Vai jums kādreiz nācies dzīvot lidzās lidostai?

Nē, ne jau pie kāda Dieva pamesta, pērnā sniega ielāpiem un govju plāceņiem izraibināta un ar kārtsgalā uzspraustu lepni plīvojošu, strīpainu zeķi iezīmēta apgabala lidlauka malā, kurā divreiz dienā izripinās noskretuši "kukuruzņiki", lai, motoru izmisīgi kaucinādami, un kā milzu pretimnākšanu visai pasaulei kopumā un civilās aviācijas ministrijai jo sevišķi izrādīdami, ar kolosāliem pūliņiem atrautos no grēcīgās, līdz nāvei apnikušās zemes, savā rešņajā vēderā valstīdami pa kādam pirmreizējā lidojuma laimē apdullušam un nebeidzamu rūpestu piebeigtam kolhozniekam vai pāris bleķa mucām ar nāvējošām ķimikālijām, domātām pie tām jau sen pieradušajiem pusaizaugušo lauku kaitēkļiem.

Es jums jautāju, vai esat dzīvojuši blakus īstai, starptautiskai lidostai, kas dižojas betona varenībā un iesniedzas stiklotā bezgalībā kā sapnis par reālu, ne tikai grāmatās iepazītu brīvestību, kurā rosība nenorimst ne dienu, ne nakti?

Ja neesat, jums ne mūžam nesaprast, kā jutos, kad tuvojās noslēgumam vienpadsmitā diena kopš manas ierašanās Amerikas Savienotajās Valstīs šajā pasaules civilizācijas citadelē, kā skaidri un gaiši un pat nedaudz intīmi bija vēstīts bukletā, kas kopā ar noteikumiem, kā izturēties pēkšņa ugunsgrēka gadījumā, bija piekarināts mana viesnīcas numura durvju iekšpusē.

Jūs taču atceraties Vecgada sakāmo, ko tik aizrautīgi mēdzām cits citam skandināt mūsu jaunības dienu saliedētajās un trokšņainajās kompānijās, nepacietīgi vērdamies pulkstenī, kura ciparnīcā atspīdēja laimīgas, neglābjami dumjas un eglītes krāsaino bumbuļu atspulgu apmirdzētas sejas? Atceraties? "KāJauno gadu sagaidīsi, tā to arī nodzīvosi…"

Šaubu nav: mēs to vienmēr sagaidījām brīnišķīgi un priecīgi, pasaulē vislētākā un tāpēc visiem pieejamā "Padomju šampanieša" nedaudz uzkurbulētā garīgā pacēlumā un bezbēdīgā mīlestībā pret visu pasauli.

Tiesa, visu turpmāko gadu mēs dzīvojām draņķīgāk par draņķīgu.

Taču, atklāti runājot, kas gan tolaik, kad norisinājās globāla, bezgalīga un tikpat totāli bezcerīga kā prusaku čabināšanās ļaužu pamestā komunālajā virtuvē pēc dzīvokļa iemītnieku masveida izlikšanas cīņa par komunistiskajiem ideāliem, pievērsa uzmanību tādiem dzīves sīkumiem?

Bet pēc tam kaut kā nemanāmi un ikdienišķi, stāvot rindās, prašņājot, kas var "aizspiest" piecīti līdz algai, un nododoties deficīta un zemletes labumu meklējumiem, aizjoņoja vēl viens gads. Mēs atkal sēdējām pie tā paša (vai cita, kāda gan tur starpība!) Jaungada svinību galda un atkal tikpat konsekventi, kā daždien cilvēki, kas ģenētiski nolemti eseru lozunga: "Vien cīņā gūsi laimi savu!" triumfam, sevi pārliecinājām viss kārtībā, draugi, viss ir vienkārši brīnišķīgi! Vajag tikai mazāk prātot par dzīves sīkumiem un vairāk priecāties! Vajag dziedāt, uzsaukt idiotiskus tostus "Par lielās dzīves mazajiem prieciņiem!", "Par drosmīgo neprātu!" vai "Lai taču viņi visi iet kārties!" -, bez vajadzības šķindināt traukus un tādā skaļumā daudzbalsīgi aurot Bulata Okudžavas d/iesmas, lai virs galvām sāktu šūpoties pompozā, pa blatu veikalā "Jadran" iegādātā dienvidslāvu sešžuburu lustra, kas tolaik tika uzskatīta par greznības kalngalu.

Jo, kā sagaidīsi Jauno gadu, tā…

I .abi, pietiks! Dievs ar viņām, ar šīm mūsu unikālā, izteikti krieviskā karojošā un nesamierināmā pašapmāna izpausmēm. Ne jau par to es domāju, diendienā neskaitāmas reizes mēroda111:1 glīto, un, skaidri redzams, ne jau ceturkšņa beigās ieklāto ļ'.ridsegu, kas rūpīgi piesedza katru no Ņujorkas "Marriot" viesnīcas 4417.numura trīsdesmit kvadrātmetriem, un aktuālajai situācijai pieskaņodama studentu gadu muļķīgo ticējumu: ar kādu noskaņu sirdī ieradīsies jaunā vietā, ar tādu ari būs jādzīvo!

Tā nu tas bija, un tur neko nevarēja līdzēt!

Šī pirmajā acu uzmetienā tik vienkāršā atziņa toreiz Ņujorkā man šķita visprecīzākā un savā filozofiskajā apskaidrībā satriecošākā atskārsme, kas reiz par visiem maniem divdesmit deviņiem savā ziņā pat laimīgās, taču principā bezjēdzīgās dzīves gadiem izgaismoja manu apziņu.

Rūgtākais bija tas, ka kaut ko tādu es jau biju gaidījusi. Tobrīd, kad ar vairākām dzeloņstiepļu joslām norobežotajā un uz gaužām simpātiskās, taču manai Mitiščos kultivētajai rietumu kapitālisma uztverei neizsakāmi tālās beļģu zemes izvietotajā vārdā nenosauktajā NATO kvadrātā mūs atturīgi, bez liekām runām un kvēliem sagaidīšanas sveicieniem uzņēma ar baltu zvaigzni apzīmēta pa pusei militāra, pa pusei diez kāda lidmašīna un Jūdžins mani ar siksnām piesprādzēja pie cietā sēdekļa, nobučoja uz auss un klusītēm pačukstēja: "Nu, meitenīt, vari uzelpot! Tagad mēs patiešām lidojam mājās!", biju jau uzkrājusi pietiekami daudz pieredzes.

Tolaik es patiešām, bez mazākās koķetērijas, jau biju gana pieaugusi, turklāt visai ciniska un krietni iebiedēta meitene. Citādi, tādus vārdus izdzirdusi, es pa krievu modei no priekiem būtu plēsusi ne vien blūzi uz krūtīm, bet pie reizes arī drošības siksnas un, ne mirkli nevilcinādamās, kritusi ap kaklu šim jaukajam, burvīgajam un tik bezgala mīļajam vīrietim. Un nebūtu sajutusi rīklē kņudināmies nodevīgu izmisuma kamolu, bet dvēselē neremdināmas, izkulta suņa skumjas.

Apraudāties šādā situācijā nozīmētu izrādīt melnu nepateicību savam atpestītājam, tāpēc es tikai saprotoši pamāju, apveltīju man šajā pasaulē visdārgāko cilvēku ar samocītu mātišķu smaidu un nebildu ne vārda.

Klusēšana ieilga, mani pašu tas satrauca vairāk nekā Jūdžinu klusēju visas desmit mūsu pārlidojuma stundas no Eiropas uz Ameriku.

Tikai tas, kurš mani pazīst un zina, ka organiski nespēju klusēt ilgāk nekā fizioloģiski nepieciešams, lai pagūtu izdarīt kaut īsu ieelpu, var pilnībā novērtēt, ko tas patiesībā nozīmēja.

Lidoju aizvērtām acīm, cītīgi tēlodama pārmēru smagās grūtību nastas nokausētu un tālab ceļā uz kapitālistisko paradīzi vai elli bezrūpīgi aizmigušu padomju līgavu bez pūra, un nekādi nespēju izrauties no pretīgu atmiņu un sliktu priekšnojautu valgiem no visām šīm rūdīto vecpuišu un fatālo neveiksminieku hronisko refleksu nekļūdīgajām pazīmēm. Viss, kas ar mani bija noticis kopš brīža, kad pati savā dzīvoklī kritu dziļā ģībonī, no kura atguvos tikai pēc enerģiskas PSKP CK orgāna vicināšanas man gar degunu civildrēbēs ģērbta KGB līdzstrādnieka izpildījumā, šķita ne vairs pat murgs (šis periods man jau bija garām), bet drīzāk gan fundamentāli izplānots un precīzi izpildīts organizatoriskais un sagatavošanas darbs, lai godam paveiktu pilsones Maļcevas V.V. garīgu un fizisku iznīcināšanu, kurai pretī viņa (tas ir es) turpināja traukties, attālinādamās no dzimtajām mājām vēl par astoņiem tūkstošiem kilometru.

Varat man ticēt, jo zinu, ko saku: ikviens, kurš kaut reizi mūžā nonācis līdzīgā situācijā, gribot negribot kļūst par pārliecinātu fatālistu. Mans liktenis šajā ziņā ir klasisks piemērs. Spriediet paši: provinciālas, no ģimenes ar vairāk nekā pieticīgiem ienākumiem cēlušās Mitišču meičas mūža sapnis kādreiz, varbūt tikai pašās vecumdienās nokļūt jel kādās, kaut visnožēlojamākās un nīkulīgākajās ārzemēs, lai kaut ar acs kaktiņu ieraudzītu to, par ko līdz šim viņa varējusi tikai izlasīt (turklāt formas ziņā rotaļīgajā, taču saturā stingri noteiktos rāmjos ieturētajā "pārbaudīto ideoloģiskās frontes cīnītāju" interpretācijā, respektīvi, to izslavēto padomju starptautisko žurnālistu izpildījumā, no kuriem lielākā daļa, tāpat kā vēlāk ari es pati, otro senāko profesiju apvienoja ar darbu padomju .ircjā izlūkdienestā), piepeši drausmīgā ātrumā, kādu nieka četru mēnešu laikā īstenojas, kā lavīna aizmēžot savā ceļā it visu. Pati pret savu gribu (kam gan vairs interesēja nez kāda mana griba!) biju nokļuvusi Argentīnā, Cīlē, Francijā, I lolandē, Polijā, Cehoslovākijā, Austrijā, Šveicē… Un ikreiz, pēc Lubjankas priekšnieka lakoniskā knipja uzsitiena nonākot pirmajā acu uzmetienā visai eksotiskā dzīves telpā, es aizvien skaidrāk un aizvien lielākā nolemtībā sapratu: ja no lidmašīnas trapa vai kārtējā, metālkalumiem rotātā guļamvagona pakāpiena tu nokāp, jūtot sirdī pulsējam lipīgas, dzīvnieciskas bailes no nezināmā, tu no šīm bailēm vairs netiksi vaļā, kamēr atkal neatgriezīsies mājās, savā dzīvoklī, savā nožēlojamajā virtuvītē, vārdu sakot, kamēr neatgriezīsies visā plašajā pasaulē vienīgajā vietā, kur tu esi tikai tu un nekas cits. Visparastākā sieviete ar ikdienišķu darbu un standartveida parādiem. Un, ja kāpņu laukumā kāds tev nobrēc pakaļ: "Kur slampā, vai neredzi, ka es tepiķus izmazgāju!", tā nav parole vai kāds nosacīts signāls, pēc kura nekavējoties jāliekas kņūpus uz bruģa vai tieši uz mutes mēslu čupā, drošības pēc vēl piesedzot galvu ar rokām, bet tas nozīmē tikai to, ka apakšējā dzīvokļa kaimiņiene Marja Aļeksejevna kārtējo reizi ir "uzkāpusi uz korķa" un šā procesa iedarbībā, kā parasti, izmazgājusi visus savus grīdautus un kājslauķus, ko jebkurā gadalaikā mēdza izkarināt žāvēties kāpņu telpā. Galu galā lielās dzīves mazos prieciņus nosaka nevis sabiedrība, bet gan indivīdi, ko šī sabiedrība bez žēlastības iedzinusi stūrī.

Jūs teiksit, ka tas viss ir ļoti bēdīgi? Bet vai tad kāds to apstrīd? Zināms, ka bēdīgi! Taču tās ir jūsu bēdas, tikai un vienīgi jūsu. Pat tad, ja, miegā laižoties, jūs atļaujaties pasapņot, cik labi būtu, ja uz brīdi varētu iejusties Džinas Lollobridžidas ādā, jūs sev piemērojat viņas satriecošās krūtis, neatvairāmo skatienu, vienreizējos tērpus un žilbinošos vīriešus ar Zerāru Filipu labajā flangā un nebūt ne viņas problēmas, sagrautās ilūzijas, nesamaksātos rēķinus, nopulgoto mīlestību, par to mums nav un nevar būt nekādas daļas, jo mēs taču knapi tiekam galā paši ar savām problēmām! Ne ar ko neriskējot, dažas minūtes pasapņojusi par brinumdaiļās miljonāres pasakaino dzīvi, jūs aizmiegat savā guļamistabā, savā personiskajā naktskreklā ar tikai jums piederošu (vismaz spriežot pēc pasē iespiestā Kameņecpodoļskas Oktobra rajona dzimtsarakstu nodaļas zīmoga) vīrieti sev pie sāniem stingra taupības režīma rezultātā iegādātās VDR ražotās divguļamās laulības gultas kreisajā malā. Un tas ir normāli, kaut brīžiem, maļoties tajā ļaužu nepateicības gaļasmašīnā, ko sauc par sadzīvi, jums šķiet gaužām nožēlojami. Taču kurai gan padomju sievietei, kas neticamā kārtā pamanījusies nezaudēt pēdējās dzimumpazīmes pēc astoņas stundas ilgas saspringtas kvernēšanas pie šujmašīnas kādā sagrabējušā Perlašēzas kapsētas pamatakmens iemūrēšanas 147.gadadienas vārdā nosauktajā fabrikā vai patapusi galīgi neatstiept kājas kriminālaborta laikā turpat uz visā garumā izvilktā pusdiengalda mājturības un akušieru iesācēju kursu vadītājas dzīvoklī, varētu ienākt prātā tik neaptverami murgaina doma, kā laimi būt tam, kas tu esi, apmainīt pret vairāk nekā apšaubāmo izpriecu tēlot Hulio Kortasara daiļrades pētnieci? Vai mākslas zinātnieci, kas nododas koloristikas īpatnību studijām Vinsenta van Goga glezniecībā? Kurš gan kārotu gūt visai apšaubāmo kompensāciju eksotisku pasaules apceļojumu veidā, ja zinātu, ka par šiem debešķīgajiem labumiem jāmaksā ar drošām līdz smeldzīgai vibrācijai visos locekļos izredzēm kuru katru mirkli dabūt lodi pierē?

Tagad es skaidri zinu tādu muļķu nav!

… Arī tad, kad bijām atlidojuši Savienotajās Valstīs bezpersonisks betonēts angārs zem klajām debesim ar dzeloņstiepļu žogu un sargtorņiem, daži vienāda paskata vīrieši žaketēs un ar kaklasaitēm, kas noraudzījās manī caur vienādu spoguļbriļļu tumšajiem stikliem, divas vienādas melnas mašīnas ar aizvilktiem aizkariem pie sānu un aizmugures logiem (ar vienu no tām mēs ar Jūdžinu kaut kur ilgi braucām) es joprojām turpināju klusēt. Vienbrīd Jūdžins nolaida gaismu necaurlaidīgo melno stiklu, kas šā komfortablā, riteņotā cietuma pasažierus nošķīra no šofera, un kaut ko viņam īsi pateica, taču viņa vārdu jēgu es neuztvēru. Toties šajā īsajā mirklī caur plato priekšējo stiklu es ieraudzīju pelēku, glītām baltām līnijām svītrotu šosejas lenti, kas mirguļoja neparasti spilgtos, ziemai neraksturīgos saules staros, un gigantisku reklāmas vairogu ceļmalā, ko visā pilnībā aizņēma varens puisietis smieklīgā, uz vienas auss piešķiebtā baltā cepurītē, kurš visiem autobraucējiem uzsmaidīja, mirdzinādams žilbinoši baltus, nevainojami nospodrināta porcelāna klozetpoda krāsas zobus. Sapratis, ka man tā arī nav izdevies izlasīt uzrakstu uz vairoga, Jūdžins pasmaidīja un atkal pacēla stiklu, norobežojot mani no ārpasaules.

-    Trenējies angļu mēlē?

-    Kas tur bija rakstīts? — tie bija mani pirmie vārdi kopš izlidošanas no Beļģijas.

-      "Gribi redzēt visu pasauli stājies jūras kājniekos", Jūdžins atbildēja.

-    Laba doma, es nomurmināju.

-    Tev tiešām patika?

-    Tikai to vairogu vajadzēja uzstādīt citur! Ne šajā pilsētā.

-    Kurā tad?

-    Maskavā.

-    Maskavā?

-    Kā tad. Un tā puiša vietā uzzīmēt mani.

-     Tādā gadījumā Pentagons tev par godu sarīkotu pieņemšanu, Jūdžins pasmaidīja. Esmu pārliecināts, ka jūras kājnieku vervēšanā piedāvājums tūdaļ pārsniegtu pieprasījumu.

-     Tieši otrādi, sparīgi papurināju galvu un piepeši sajutu, ka slāpstu. Rekrūšu daudzums krasi samazinātos, mīļais. Jo arī tekstu vajadzētu drusciņ parediģēt.

-    Kas tev nepatīk? Jūdžins paraustīja plecus. Standartveida teksts, turklāt ļoti patiess: "Gribi redzēt visu pasauli stājies jūras kājniekos." īsti amerikāniskā garā.

-    Bet vajadzētu rakstīt: "Gribi redzēt visu pasauli stājies KGB!" Tad būtu īsti krieviskā garā.

-    Vai tad tu toreiz varēji zināt… Jūdžins izpurināja no paciņas kārtējo cigareti.

-         Un tu domā, ka tas puisis jocīgajā cepurītē, ar žestu norādīju atpakaļ, zina, kas viņu sagaida? Tev šķiet, ka par iespēju skatīt visu pasauli viņam vēlāk nevajadzēs samaksāt ar savu žilbinošo smaidu?

-    Pievēršamies ideoloģijai?

-    Un ko tu piedāvā? Pievērsties seksam?

-    Vai tu varētu?

-    Bet tu? pārtvēru viņa domīgo, skumjo skatienu un, redzēdama, kā viņš noraugās gaismu necaurlaidīgajā stiklā, rūgti pasmaidīju. Šajā brīdī es sev likos neiedomājami veca un garīgi iztukšota. Labi, dārgais, atliksim to uz kādu citu reizi. Tu taču esi darbā…

Pēc pāris stundām Jūdžins uz nenoteiktu laiku un man nezināmos un pilnīgi nepieņemamos nolūkos atstāja mani gluži vienu visnotaļ pieklājīgās pieczvaigžņu viesnīcas "Marriot" 4417.numurā desmit minūšu brauciena attālumā no Ņujorkas Dž.F.Kenedija starptautiskās lidostas. Labi zinādama, ka izsmeļošas atbildes uz saviem jautājumiem tik un tā nesaņemšu, es viņam neko nejautāju, tikai ar pēdējiem spēkiem centos nodemonstrēt sev neraksturīgu padevību vārā savienojumā ar veselo saprātu (kā mana vecmāmiņa pa mātes līniju mēdza atkārtot manam ideoloģiskajās diskusijās nepiekāpīgajam tētiņam komunistam: "Ja reiz jūs esat tik gudrs, Vasilij, kāpēc tad esat tik nabags?"). Taču Jūdžins un to es sajutu ar visām ādas porām bija man dziļi pateicīgs par šo iejūtīgo savaldību, kas droši vien spētu atvēsināt pat svelmīgā saulē.

Tobrīd man nez kāpēc neizgāja no prāta Volodja Kičurins, mūsu sporta nodaļas vadītājs pa pusei nodzēries, pa pusei cīņai pret kaut ko grūti nosakāmu nodevies nenosakāma vecuma vīrišķis bez sievas un virtuves piederumiem. Viņš no sirds ticēja, ka tad, ja netiks regulāri ziņots, kurš svarcēlājs uzspiedis tik un tik kilogramus, neviens mūsu bezgala dedzīgo un drosmīgo komjaunatnes avīzi nelasīs. Volodjam bija treji mīļi teicieni: "kuņas pakaļa", "vo, zārka nagla!" un "cūgcvang". Pirmo viņš lietoja saskarsmē ar darba biedriem (izņemot redaktoru un avīzes atbildīgo sekretāru, kurus vispār nekā neuzrunāja, jo atzina tos par zemākām, viņa ievērības necienīgām būtnēm), ar otro reaģēja uz ikvienu uzmanības apliecinājumu savai personai, sākot no cigaretes piedāvājuma redakcijas palievenī līdz pat godam nopelnītajai žurnālistu savienības balvai "Zelta spalva" par spoži uzrakstītu sporta eseju, bet trešo lika lietā tikai algas dienās, kad, pārskaitīdams saņurcītās trīs un piecrubļu naudas zīmes, atgāja no aizrestotā redakcijas kases dzota, kura ambrazūrā kā ērmīgi fotoelementi spīgoja mūžam neapmierinātās, nebeidzamu aizdomu pret visu un visiem pārņemtās ar resnu, galvvidū kronim līdzīgi uzspraustu bizi bruņotās un ļoti sarežģītu, viņas hormonālajai nepietiekamībai atbilstošu problēmu māktās četrdesmittrīsgadīgas jaunuves kasieres

Lidočkas zaļās acis.

*

Reiz, atvainojusies par savu atpalicību, es Volodjam apjautājos, ko nozīmē "cūgcvang", uz ko sporta nodaļas vadītājs pārsteigts iepleta savas pļēgurošanas un neizgulēšanās dēļ allaž apsarkušās acis: "Nu, kuņas pakaļa! Tu nu gan laid, Valentīna Vasiļjevna! To tak pat zīdaiņi zina: tas ir šaha termins "gājiena spaids", kas nozīmē, ka nav iespējams izdarīt jēdzīgu gājienu.

-    Tātad nav izejas, vai tā? turpināju taujāt.

-   Tu nu gan esi stulba, Maļceva, kaut ari avīzē pārzini kultūru! Kičurins vīpsnāja un pieprasīja cigareti kā avansu par gaidāmo apgaismojošo lekciju. Izeja ir vienmēr tā mūs institūtā mācīja marksisma un ļeņinisma klasiķi. Bet kad ir tā, ka, lai ko tu teiktu, lai ko darītu, lai uz kuru pusi grieztos visur sūdi biezā slāni, tad nu patiešām ir cūgcvangs!… Praktiski, Maļceva, tas ir tas pats, kas "pizģec", tikai ar mīnus zīmi…

Man ir cieša pārliecība, ka šņabis un cinisms Kičurinā ir nobendējuši dižu pedagogu.

Ceru, ka tagad jūs saprotat, ko izjutu, kad Jūdžins, tāpat kā toreiz Amsterdamā, mani pamatīgi noinstruējis drošības ievērošanas jautājumos, kuros galvenā prasība bija nekad un nekādos apstākļos neatstāt numuru, norādījis uz visādiem labumiem piestūķēto ledusskapi, uz tādu pavisam eksotisku parādību kā mikroviļņu krāsns, uz neiedomājamiem Brazīlijas kafijas krājumiem, vairākiem desmitiem cigarešu "Benson & Hedges" bloku un šobrīd pilnīgi lieko telefonu (pusčukstus tiku informēta, ka tas ir atslēgts un nekādā gadījumā zvanīšanai nav izmantojams) un ieteicis neplēst strēmelēs aizkarus, nevienu nesaukt palīgā un nemēģināt uzlauzt durvis, nošmīkstināja mani kaut kur pusceļā starp ausi un kaklu un nozuda.

Vārdu sakot pilnīgs cūgcvangs!

Man nebija aizliegts vienīgi apjūsmot patiesi vareno skatu, kas no četrpadsmitā stāva augstumiem pavērās uz Džona Ficdžeralda Kenedija starptautisko lidostu.

-    Kurš cietums Amerikā skaitās visdrošākais? es Jūdžinam apjautājos, pirms viņš nozuda pirmo reizi.

-    Ko tu tur taisies ieslodzīt?

-    Tu gribi teikt, ka tāda cietuma nemaz nav?

-    Singsings, viņš automātiski atbildēja, iegrimis domās par ko citu.

-    Vai tad sieviešu nodaļas tur nav?

>

-    Domāju, ka ir.

-    Kāpēc tad neveda tūliņ uz turieni?

-    Ko tad?

-    Mani, mīļais! Lūdzu, paskaidro: kāpēc tad, kad tu tēlo truliķi, tev ir tik gudra sejas izteiksme? Tev to speciāli mācīja vai tā ir iedzimta īpašība?

-    Domāju, ka tā ir dabas dāvana, Jūdžins pieticīgi pasmaidīja. Nu, bet ja runājam par Singsingu tev tur nebūtu ērti.

-    Vismaz nebūtu jārūpējas par siltu ēdienu.

-    Tev ir mikroviļņu krāsns.

-    Es to redzu pirmo reizi mūžā un tāpēc no tās baidos. Tā man izraisa asociācijas ar ciklotronu Serpuhovas kodolcentrā.

-   Nebaidies, es tev parādīšu, kā ar to apieties. Esi mierīga, meitenīt: Hirosima ar Nagasaki neatkārtosies. Jo sevišķi tagad, kad Padomju Savienība ar tevi vairs nevar rēķināties.

-    Labāk parādi, kā apieties ar tevi. Citādi man sāk likties, ka esmu aizmirsusi, kur tev iemontēta ieslēgšanas poga…

-    Tu te nepaliksi ilgi, Veļa. Es apsolu.

-   Man nez kāpēc šķiet tāpat, es pamāju, piegāju pie loga un lietišķi nopētīju apkaimi. Varbūt nepaies ne stunda…

-    Kālab tad tā?

-    Bet kur tev, mīlulīt, ir garantijas, ka drosmīgs padomju snaiperis ar kultūras un dailes atašeja diplomātisko pasi kabatā tur, tai pretējā ēkā, jau nav pielādējis šauteni ar optisko tēmēkli un pašlaik nemērķē man tieši pierē?

-    Pirmkārt, visus krievu snaiperus, drošs paliek drošs, mēs turam vismaz desmit kilometru distancē no tavas viesnīcas. Un, otrkārt, viņam tik un tā nekas nesanāks… Jūdžins pienāca man no mugurpuses un saudzīgi, it kā tikko būtu mani izcēlis no kastes ar uzrakstu: "Uzmanīgi! Plīstošs!", apskāva ap pleciem.

-    Manis dēļ viņi negrib lodi tērēt?

-    Nē, to vini nežēlotu!

-    A, saprotu: KGB iznīkuši Vorošilova strēlnieki?…

Jau to pateikusi, iekodu mēlē: varēju gandrīz droši apgalvot, ka Jūdžins šajā mirklī iedomājās to pašu, ko es nelaimīgo Bredslija villu Buenosairesā un piecus CIP puišus, kurus kā paipalas apšāva Vitjiks un ar dzelzs dibenu un vadoņa uzacīm apveltītais Andrejs.

-   Diemžēl, nē. Un, pēc visa spriežot, tik drīz neiznīks … viņš ciešāk pievilka mani sev klāt. Vienkārši caur šo logu tevi neviens neieraudzīs,Veļa. No ārpuses tas ir necaurskatāms. Kā spogulis. To izdomājuši zviedri. Tu redzi visu, tevi neredz neviens…

-    Un vai tad mūsu spiegi nekādu pretlīdzekli nav izgudrojuši? es neliekuļoti brīnījos. Tad nu gan padomju zinātne ir ierūsējusi!

-     Nezinu, kā jūsējie, Jūdžins norūca sev zem deguna, bet mūsējie pagaidām patiesi neko nav izdomājuši.

-     Nebēdājies nu tik ļoti, mīļais, es atrūcu, ar pakausi sajuzdama viņa siltās krūtis. Gan izdomās, kur šie liksies?! Iesaistīs kādus pārdesmit zinātniskās pētniecības institūtus, paņems labi kārtigi priekšā, noteiks konkrētus termiņus un izdomās. Tiem taču tik un tā ne velna nav ko darīt…

Pirmajās savas vientulības dienās es stundām stāvēju pie šā "vienvirziena" loga svešajā, man pilnīgi nepazīstamajā pasaulē, ar skaudību vērodama cilvēku, mašīnu, autokāru un milzīgo, košsarkano lidmašīnu gigantiskā skudru pūžņa ne uz mirkli nenorimstošo dīvaino ņudzināšanos… Skaņas līdz manām ausīm nenonāca, stikli aizsargāja ne vien no svešām acīm, bet ari no nezināmo zviedru izgudrotājuprāt nevajadzīgām skaņām. Lai kaut kā ieskaņotu, atdzīvinātu un sev tuvinātu šo mēmo dokumentālo filmu par aizlidojošām un atlidojošām lidmašīnām, es visā skaļumā ieslēdzu televizoru, atradu kādu mūzikas kanālu un centos piemeklēt melodiju, kas vislabāk atbilda loga ainavu ritmam un krāsu gammai. Attālums līdz lidostai bija diezgan pieklājīgs, saskatīt pasažieru sejas bija neiespējami, bet binokli vai kādu citu optisku ierīci Jūdžins man nebija atstājis. Tāpēc pirmās trīs dienas es stundām nostāvēju pie loga, iztēlodamās, ka sagaidītāju pūlī, kas steidzās uz šiem modernajiem, ar pandusiem un viaduktiem sadalītajiem stikla un betona kubiem, ir mana mamma, mana nenogremdējamā draudzene un mūsu redakcijas dežurante Ņusjas tante… Un visas viņas ir te, otrā pasaules malā, tikai viena

iemesla manis dēl.

>

Bet naktī es redzēju drausmīgu sapni. It kā mani pa selektoru būtu izsaucis mūsu redaktors: dzirdu klausulē viņa ironisko balsi, saprotu, ka tas ir neiespējami, ka viņš vairs nav starp dzīvajiem, bet tik un tā es, kā spārnos, drāžos uz pazīstamo, bezgala mīļo kabinetu un ieraugu, ka aiz redaktora galda sēž padzīvojis vīrietis jocīgā pelēkā frencī ar kušķainām ūsām un sagandētos smēķētāja zobos iespraustu pīpi. Viņa seja man ir mokoši pazīstama, taču esmu aizmirsusi viņa vārdu, jūtu tikai milzīgu, pārcilvēcisku spēku, ko izstaro viņa kuslais, vecišķais stāvs. Bet viņš blenž manī caur pieri, un viņa skatiens ir tik blēdīgs un viltīgs, it kā viņš zinātu kaut ko tādu, ko nezinu es.

-    Tas nav jūsu kabinets, es sašutusi saku. Ar kādām tiesībām jūs te sēžat tā cilvēka vietā, kuram ja ne šodien, tad rīt jāatgriežas?

-   Mirušie atgriežas tikai sliktos sapņos, biedrene Maļceva, ūsainais vīrietis klusi atbild un sniedz man pīpi. Dzīvē viss notiek citādi. Un tas ir brīnišķīgi, biedrene Maļceva! Tāpēc ka nav cilvēka, nav problēmas. Uzsmēķēt negribat? Ļoti laba tabaka, plūkta un žāvēta pēc īpašas receptes speciāli man…

Mani māc riebums, taču nez kāpēc nespēju, neuzdrīkstos atteikties, es paņemu no viņa ļoti mazajām, gandrīz vai bērna rokām pīpi, pielieku to pie lūpām un sajūtu sāļu garšu. Es ievelku dūmu, taču nekas nenotiek nikotīns plaušās nenonāk, ir tikai šī dīvainā garša uz lūpām…

-   Ejiet atpakaļ, biedrene Maļceva, vēl aizvien tikpat klusi vīrietis pavēl. Un ne par ko neraizējieties es jūs sagaidīšu lidostā.

-    Kādā lidostā, biedri?! Es nekur netaisos lidot. Man ar autoru manuskriptiem pilnas divas galda atvilktnes…

-   Bet tas, ka jūs nemitīgi domājat par darbu, ir labi, biedrene Maļceva. Tas ir pareizi.

-Jūsu pīpei ir tik dīvaina garša… Asins garša…

-Jūsu lūpai arī… Aijaijaijai…

Atvērusi acis, es ar rādītājpirkstu pārvilku pār apakšlūpu. Pirksts bija asinīs, lūpa sakosta. Un tad es sapratu, ka pa "vienvirziena" logu vairs neskatīšos.

Kur tu esi, Volodja Kičurin? Kāpēc es tev, tādam viszinīgam un ciniskam, nevaru pateikt, ka visi tavi nožēlojamie prātojumi nav ne pušplēsta graša vērti ? Un tikai tagad es varu izskaidrot, kas ir īsts cūgcvangs?…

2.nodaļa

Lenglija (Virdžīnija). CIP galvenā mītne ASV.

1978. gada februāris.

-    Labi nostrādāts! CIP direktors saudzīgi nolika uz sava milzīgā, gandrīz vai beisbola laukuma izmēru galda plānu, zaļu mapīti un vieglītēm to pastūma uz viņam pretī sēdošā Volša pusi. Būtu dzīvs Daless, viņš ar šādu dokumentu izraustu no valsts kases pāris miljardus dolāru. Ne mazāk!

-    Tā kā šobrīd šajā kabinetā nesēž Alans Daless, bet gan jūs, ser, ar to nav ko rēķināties? Es jūs pareizi sapratu?

-Jūs mani pareizi sapratāt,Volš.

-    Kas jums šajā analīzē nepatika?

-    Tās kategoriskums.

-         Ser, ziņojums uzrakstīts, pamatojoties vismaz uz sešsimt pilnīgi slepeniem, stratēģiskiem dokumentiem. Iesaistīju darbā firmas vadošos analītiķus. Puiši strādāja bez brīvdienām kā vergi plantācijās.

-    Izsakiet viņiem manā vārdā pateicību.

-    Un ko lai es izsaku sev?

-   Volš, veco zēn, manuprāt, šim dokumentam kāds laiciņš jānostāvas.

-Jūs domājat, ka vēl ir par agru?

-    Un kā jūs domājat?

-    Vai atceraties valsts departamenta ziņojumu, ko jums nosūtīja prezidents?

-    Atceros. Bet tik un tā nesaprotu, kāpēc tagad vajadzētu forsēt notikumus?

-   Mēģināšu paskaidrot, Volšs norūca, izņemdams no žaketes krūškabatas cigāru plastmasas patronā. Brežņevs vairs nav dzīvotājs…

-    Man gan nupat pieņemamajā istabā viens puisis pačukstēja, ka Brežņeva kungs vēl aizvien esot dzīvs, CIP direktors pasmaidīja. Vismaz pirms piecpadsmit minūtēm vēl bija.

-    Bet informācija par viņa slimībām? ignorēdams sava priekšnieka vieglo ironiju, Volšs neatlaidās.

-    Parastās vecu ļaužu problēmas… uztvēris Volša jautājošo skatienu, direktors pamāja un piebīdīja viņam tuvāk smago keramikas pelnutrauku. Paaugstināts spiediens, ateroskleroze, zināmas runas grūtības… Tā sakot, baumas par viņa drīzo nāvi ir stipri pārspīlētas.

-    Brežnevs turas tikai uz tabletēm.

»

-     Ziniet, Volš, es arī, direktors pavīpsnāja. Mēs ar Brežņeva kungu esam vienaudži. Bet mūsu vecumā bez miega zālēm un caurejas līdzekļiem grūti iztikt.

-    Vai jūs ziņojumā izlasījāt ārstu slēdzienu?

-      Vienīgais ārstu slēdziens, kuram var simtprocentīgi ticēt, ir apliecinājums, ka pacients miris. Iespējams, ka viņiem taisnība, bet varbūt viņi maldās. Taču neaizmirstiet, Volš, ka Brežņevs atrodas vismodrākajā neskaitāmu padomju profesoru un medicīnas zinātnu kandidātu uzraudzībā. Brežņeva

> >

politiskā imidža izveidošanā ieguldīti tik vājprātīgi spēki un līdzekļi, ka, ticiet man,Volš, tik vienkārši viņi to uz viņpasauli nepalaidīs. Viņi to izspiedīs kā citronu līdz pēdējam pilienam. Un tikai pēc tam… Tāpēc šobrīd es gandrīz droši gribētu teikt, ka gadus piecus sešus šis godājamais džentlmenis vēl nodzīvos. Un tāpēc vai ir vērts tā forsēt notikumus, Volš?

-    Vārdu sakot, jūs neticat tādai notikumu attīstībai, šoreiz Volšs vairs nejautāja, bet secināja.

-     Saprotiet taču, Volš, ka nav manos spēkos izsaukt uz savu kabinetu Dievu to kungu un saņemt no viņa izsmeļošu atbildi uz jautājumu, kas notiks Kremlī pēc četriem gadiem! direktors paraustīja plecus. Mēs varam tikai minēt…

-    Ser, vai atceraties, kurš pirmais atnesa Kenedijam Kubā uzstādīto krievu raķešu iekārtu fotogrāfijas?

-    Roberts Maknamara, direktors atrūca.

-    Dalesa vīri ierakstīja visu toreizējo sarunu. Jūs, ser, to droši vien daudzkārt esat lasījis.

-    Esat atradis vēl kādu ierakstu?

-    Nē, es tikai laiku pa laikam atgriežos pie šis sarunas, jo vēlos rast atbildi uz vienu jautājumu kāpēc toreiz, kad Kenedijs bija devis Maknamaram pavēli uzbnikt krievu raķešu iekārtām Kubā, viņš pašā pēdējā brīdī savu rīkojumu atcēla?

-     Jūs neesat pietiekami uzmanīgi noklausījies ierakstu, Volš, CIP direktors sarauca pieri. Tur ir atbilde. Kenedijs jautāja Maknamaram, vai krievi ir spējīgi dot atbildes triecienu un, saņēmis apstiprinošu atbildi, atcēla savu pavēli. Prezidents vienkārši nobijās, Volš. Džonam Kenedijam bija bail ielaisties karā ar krieviem, viņš uzskatīja, ka nav tiesīgs pakļaut nāciju kodolkara briesmām.

-      T-jā, Volšs ļoti uzmanīgi tuvināja cigāru pelnutraukam un viņam izdevās pelēko pelnu stabiņu nostādīt vertikāli. Arī es tā domāju. Kamēr man beidzot pielēca, ka Džei Ef Kei baidījās ne jau no kara.

-    No kā tad viņš baidījās?

-    No Hruščova politiskā kraha. Saprotat, ser? Toreizējās politiskās vadības nomaiņa Krievijā mums būtu daudz nopietnāka mēroga katastrofa nekā lokāls karš ar Kastro un viņa padomju draugiem. Kaut vai kodolkarš! Kenedijs ārkārtīgi baidījās, ka PSRS pie varas varētu atgriezties staļinieši. Patiesībā viņš baidījās no trešā pasaules kara, kura izcelšanos vairs

neviens un nekā neierobežotu un kuru šie fanātiķi noteikti

>

izraisītu.

-    Diez vai nu tā bija, Volš! Kāda gan, pie velna, tur starpība? Sešdesmit ceturtajā gadā plikpauri taču tik un tā nometa. Un tad? Vai tāpēc sākās trešais pasaules karš?

-    Faktiski ar savu lēmumu Kenedijs vinnēja piecus gadus, cigāru nopakšķinājis, Volšs lēnīgi iebilda. Veselus piecus gadus, ser! Pa to laiku Hruščova politiskās reformas jau bija iesakņojušās tik dziļi, bet padomju tauta tai agrāk liegtās demokrātiskās brīvības izbaudījusi tādā mērā, ka pilnīgas staļiniskās kārtības restaurācijas ideja vairs neiedvesmoja pat komunistiskos fanātiķus. Prezidents ieguva laiku, ser…

-   Kurp jūs stūrējat, Volš? Kas te īsti notiek, velns parāvis?! Cik dīvaina saruna!…

-    Ser, mēs ar krieviem risinām nopietnas sarunas stratēģiskā bruņojuma jautājumos…

-Jā, es šorīt par to lasīju "Wall Street Journal" numurā, CIP direktors atburkšķēja, demonstratīvi atgaiņādamies no zilganpelēkajiem cigāra dūmu mākoņiem.

-     Mums ir jāzina, ar ko būs darīšana tuvākajos septiņos astoņos gados. Volša gludi skūtā seja pamazām pārklājās sārtiem plankumiem. Ir jāzina ari, vai Brežņevs būs spējīgs šos jautājumus risināt patstāvīgi un cik reāla ir kādas personas vai personu ietekme uz viņu, bet, ja ir, kā ietekme būs izšķirīgā un kas tuvākajā nākotnē ņems virsvadību. No tā ir atkarīga mūsu stratēģija sarunās ar krieviem raķešu bruņojuma jautājumos. Pretējā gadījumā, ser, dzīve abpus okeānam izvērtīsies par nebeidzamu pirmās kodolraķešu triecienu apmaiņas gaidīšanu. Cik saprotu, bos, runa ir par lielo politiku, tātad par ļoti lielu naudu. Man negribētos, lai par prezidenta galvenajiem padomdevējiem šajā jomā izrādītos veiklie zēni no valsts departamenta, un nevis mūsu firma, ser. Jo vairāk tāpēc, ka viņi jau sen cenšas spēlēt mūsu laukuma pusē, kaut tas, starp citu, nāk par ļaunu viņu tiešajiem pienākumiem…

Direktors vērīgi paraudzījās uz Volšu un iegrima domās.

CIP operatīvās pārvaldes šefa vārdos bija sava jēga. Valsts departaments, kura darbība vairākos sevišķi svarīgos ārpolitikas jautājumos robežojās ar CIP ārzemju rezidentūru darbību, kļuva jo dienas, jo aktīvāka. Pastāvēja arī politiskas nianses līdz prezidenta vēlēšanām bija palikuši divi gadi…

-    Ser, mēs redzam visai samudžinātu un pretrunīgu ainu, Volšs uzmeta direktoram īsu skatienu, viņš juta, ka sarunas ievirze mainījusies. Mums jāizdara pareizā izvēle, turklāt nekavējoties. Tuvākajos pāris gados Brežņevs vairs nebūs spējīgs pilnībā kontrolēt situāciju. To ļoti labi saprot Maskavā, taču diemžēl nenovērtē Vašingtonā. Jautājums par viņa politisko pēcteci mums ir ārkārtīgi svarīgs stratēģisks uzdevums.

-     Kāpēc jūs ierosināt visus trumpjus likt tieši uz Andropovu? ļoti klusi apjautājās CIP direktors. Jo ienaidnieks gudrāks, jo grūtāk viņu savaldīt. Un viņš, šis kungs, ir gudrs, kaut velns viņu būtu rāvis. Vai ar visām tām nepatikšanām, ko viņš mums pēdējos desmit gados sagādājis, jums vēl nepietiek?

-    Daudzu iemeslu dēļ, ser…

Volšs beidzot nodzēsa savu cigāru un tukšo plastmasas čaulīti iebāza žaketes krūškabatā. Direktors zināja, ka ārsti Volšam kategoriski aizlieguši smēķēt, jo CIP operatīvās pārvaldes šefu mocīja stenokardijas lēkmes. Un tāpēc Volšs bija izdomājis viltīgu gājienu: viņš bija izdiedelējis tiesības izsmēķēt vienu cigāru dienā un kā savas godprātības pierādījumu izmantoja tukšo futrāli sak, tā ir mana dienas norma un pierādījums tam, ka es nemeloju. Kad un kā Volšs savu universālo plastmasas caurulīti pielādēja ar jaunu cigāru, visiem palika noslēpums.

-    Es klausos, Volš.

-    Galvenais arguments, kas liecina par labu šādai izvēlei, ir gandrīz visu pašreizējā Politbiroja locekļu nostāja, kuri gatavi uz daudz ko, es teiktu pat uz visu, lai tikai viņiem nevajadzētu pieredzēt bridi, kad Andropovs iesēdīsies Brežņeva krēslā. Turklāt, ser, Jurijs Andropovs ir pragmatiķis. Piekrītu: mūsu draugs viņš nekad nav bijis un diez vai par to kļūs. Taču, manuprāt, viņš ir vienīgais cilvēks Maskavā, ar kuru iespējams normāli risināt sarunas. Viņš ir spējīgs uz kompromisiem, lai sasniegtu savus mērķus, operē ar reālām, konkrētām kategorijām. Vārdu sakot, ser, viņš nav fanātiķis un nav no tiem aklības sistajiem komunistiem, kas zina tikai klaigāt un svēti tic viņiem priekšā uzrakstītajiem penterējumiem. Jebkurš cits Brežņeva pēcteča iespējamais variants piemēram, Grišins, Romanovs, Alijevs, Čerņenko mums būtu katastrofāls.

-    Kāpēc?

-     Viņi visi ir pārāk saistīti ar partijas nomenklatūru, ikviens no viņiem pa partijas kāpnēm ir virzījies augšup, kāda labvēļa stumts un bīdīts. Viņiem visiem ir savi parādi. Tāpēc, nonākušiem pašā augšā, viņiem vajadzēs apmaksāt vecos vekseļus. Šie vīri ir partijas aparāta, armijas un KGB ķīlnieki. Un, sēdēdami ar mums pie sarunu galda, labajā rokā viņi turēs Pārķēra pildspalvu ar solīdu zelta spalvu, bet kreisajā, zem galda paslēptajā, starpkontinentālo raķešu palaišanas tālvadības pulti. Viņu smadzenes, ser, ir iekārtotas visai dīvaini: jēdziens "manevrs" viņiem saistās tikai ar diviem priekšstatiem iekšpolitiskiem un militāriem manevriem. Ārpolitikā viņi operē ar staļinisko principu: "Visu frontei, visu uzvarai!" Tāpēc agri vai vēlu kāda galminieka roka pagaldē noteikti nospiedīs tās nolādētās pults pogu.

-     Un Andropovu viņi, jūsuprāt, nevarēs ietekmēt, tā jūs domājat,Volš?

-    Ser, šis cilvēks ir radījis pats sevi.

-    Kas par blēņām, Volš?! Andropovs tika izvirzīts Staļina laikos, viņš ir no tās pašas slakas.

-Jā, taču viņš kaut kādā neaptveramā veidā ir pamanījies ne tikai nepalikt par staļinistu, bet tieši uz šīs bāzes veidot savu politisko karjeru. Pievērsiet uzmanību viņa atestācijai viņš nav bļodlaiža, nemīl slaistīties galma aprindās, toties ir patstāvīgs, cenšas turēties ēnā, nav noskaņots uz brāļošanos… Oto Kūsinens, cilvēks, kas Andropovu palaida padomju priekšniecības orbītā, ir miris. Ja arī Andropova biogrāfijā ir kāds melnais plankums, Kūsinens to ir paņēmis sev līdzi kapā. Turklāt Andropovs un tas nu nepavisam nav raksturīgi Kremļa bordeļa iemītniekiem bauda objektīvu cieņu. Viņu nīst, no viņa bīstas, pret viņu vērpj intrigas, taču viņu ATZĪST, ser. Bet objektīva atzīšana šajās aprindās liecina par divām iespējām: teorētiski par drīzu uzkāpšanu tronī, bet praktiski par vēl drīzāku nāvi. No vecuma, nervu pārslodzes vai strauji progresējoša smadzeņu audzēja. Andropova kalibra vīriem tādi jēdzieni kā "pensija" vai "pelnita atpūta" vienkārši nepastāv. Viņi izpelnās vai nu varoņu zelta zvaigznes vai lodi pakausī. Trešā varianta nav.

-   Nu, Hruščovu taču nenovāca, direktors paraustīja plecus. Sēdēja vienā mierā vasarnīcā un pat memuārus rakstīja.

-   Hruščovs partijas ģenerālsekretāra amatu jau BIJA ieņēmis, bet Andropovs tikai gatavojas par to KĻŪT. Tā ir principiāla atšķirība, ser.

-    Ārprāts! direktors pavīpsnāja. Laimīgā kārtā neviens mūs nedzird,Volš. Jo kā gan es varētu izskaidrot, kāpēc ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktora kabinetā visā nopietnibā tiek apspriests plāns, kā komunistu tronī nosēdināt viņu KGB priekšsēdētāju?

-    Neesmu pārliecināts, ser, ka mūs nedzird, Volšs pasmaidīja. Mēs taču zinām, par ko Džons Ficdžeralds Kenedijs Ovālajā kabinetā runāja ar Robertu Maknamaru…

-    Saprotiet taču, Volš, es ienīstu šo cilvēku! Tāpat kā viņu ienīst ikviens saprātīgi domājošs amerikānis!

-    Standarti, ser! Volšs atkal pasmaidīja. Mūsu iemīļotie nacionālie standarti. Ja Andropovs ieņemtu, teiksim, Valsts plāna komitejas priekšsēdētāja vai veselības aizsardzības ministra posteni, jums un amerikāņu tautai būtu daudz mierīgāk ap sirdi, vai ne?

-      Cik vienkārši! pār CIP direktora lūpām pārslīdēja sarkastiska vīpsnā. Vai tiešām jums, Volš, šķiet, ka tādi apsvēpuši poda dibeni sēž tikai Kremlī? Un mūsu Kongresā to nav? Mani taču aiz krāgas izsviedīs, ja es tikai muti papletīšu…

-Vai tad es teicu, ka tas ir vienkārši? Volšs paraustīja plecus.

-    Labi, īsāk!

-    Andropovu var novākt dažu tuvāko mēnešu laikā, tīši ignorēdams parasti tik korektā CIP direktora emocionālo iestarpinājumu, Volšs turpināja. Iespējams, pat pāris nedēļu laikā. Secinājums: vai nu mēs mierigi, kā maestro Bernsteina koncertā Karnegi hallē, to tikai novērojam, vai arī speram enerģiskus soļus, lai nepieļautu, ka no Kremļa šaha dēļa nozūd Jurija Andropova figūra, un šajā nolūkā veicam noteiktus operatīvi taktiskus pasākumus. Tas jāizlemj jums, ser.

-    Volš, bet vai jūs nepārspīlējat to, ka viņš ir tik apdraudēts? Galu galā, aiz Andropova taču stāv Gromiko, un tā šajā pasjansā nebūt nav nesvarīgākā kārts.

-    Andrejs Gromiko tieši tāpēc arī ir pārdzīvojis visus savus saimniekus, ka ne reizi savā garajā mūžā politikā nav atļāvies nekādus krasus gājienus, ser. Viņš nemūžam nenostāsies Andropova pusē atklāti. Jo vairāk tad, ja sapratīs, ka situācija veidojas par labu citam pretendentam. Šis cilvēks ir strādājis gan Staļina, gan Berijas, gan Molotova, gan Hruščova laikos… Gromiko vecumdienās nekādā gadījumā nekļūs par kamikadzi. Pat ja viņš pēc izcelsmes būtu japānis. Bet viņš ir krievs. Tur nekas nav līdzams…

-    Cik nopietna ir informācija par Cvigunu un Ciņevu?

-    Tā nāk no visdrošākajiem avotiem. Viens no informatoriem, starp citu, ir mūsu cilvēks KGB trešajā galvenajā pārvaldē. Kaut arī, lielos vilcienos ņemot, neko īpaši jaunu viņi neziņo. Semjons Cviguns, kuru atbalsta Brežņevs, intrigas pret Andropovu vērpj gluži atklāti. Ciņevs, kā KGB militārās pretizlūkošanas šefs, ar Cvigunu ir vienā sasaitē un dara visu iepējamo, lai armijā pret Andropovu izraisītu negatīvu attieksmi. Rezultāts ir acimredzams: Andropovs armijā ir ārkārtīgi nepopulārs, un to visādi sekmē vēl viens Brežņeva draudziņš Ustinovs. Par to, ka šie ķīviņi mums izdevīgi, šaubu nav Valsts izlūkošanas pārvalde visādā veidā cenšas KGB pašaut kāju priekšā. Taču tā ir tikai taktiska priekšrocība, kaut kas līdzīgs Ziemassvētku atlaidēm. Svētki beigsies, un cenas celsies. Vārdu sakot, ja mēs tagad palaidīsim garām izdevību, rīt Kremlī parādīsies cilvēks, kurš pratīs ķildniekus apklusināt un koordinēt šo divu spēcīgāko specdienestu sadarbību. Bet tas mums būs ļoti nepatīkami, ser.

-    Ja pareizi saprotu, Brežņevs ar Valsts izlūkošanas pārvaldes un Valsts drošības komitejas darbības koordinēšanu vairs nenodarbosies?

-    Kāpēc lai viņš to darītu? Volšs samiedza acis. Viņam nav ne pieredzes, ne zināšanu, ne veselības, lai pats tam pievērstos. Pakļaut politisko un militāro izlūkošanu vienam cilvēkam būtu vislielākā muļķība, kas tūdaļ izraisītu jauna ļaundara tāda kā Lavrentijs Berija uzrašanos. Tāpēc Brežņevs pagaidām manevrē un nogaidoši vēro… Taču visus galus stingri tur savās rokās. Turklāt tas notiek uz vispārējas piekrišanas fona. Pat visnožēlojamākais provinciālas partijas apgabala komitejas sekretārs lieliski saprot: nebūs Brežņeva, nebūs arī viņa. Viss ir pārāk cieši saistīts, ser. Tā ir sistēma, ko Brežņevs un viņa tuvākie līdzgaitnieki ir veidojuši ilgāk nekā desmit gadus. Un šī sistēma palaidīs virspusē tikai tādu pašu cilvēku

kā Leonīds Brežņevs.

i

-    Kāpēc jūs domājat, ka tieši tagad viņiem radusies izdevība gāzt Andropovu?

-     Kopš 1967.gada, respektīvi, kopš brīža, kad Andropovs kļuva par KGB priekšsēdētāju, tāda izgāšanās vēl nav piedzīvota.

-    Dienvidamerika?

-   Jā gan, bos. Tāda mēroga operācijas sankcionē vienīgi Politbirojs. Un atbildibu par notikušo Politbirojs prasīs ne no viena cita kā no Andropova.

-    Cik man zināms, KGB centrālajā aparātā darbojas ļoti labi noregulēts mehānisms, kas nepieļauj svarīgas informācijas noplūdi. Spriežu par to pēc mūsu kantora pieredzes: noslēpt prezidentam un Kongresam liela mēroga izgāšanos kaut kur Gabonā mums varbūt arī neizdotos, taču nianses būtu zināmas tikai un vienīgi mums. Bet veids, kā jebkuru izgāšanos izsludināt par taktisku viltību, par apzināti kombinētu upuri jau ir taktikas un profesionālisma jautājums. Kurš gan, izņemot pašu Andropovu, Politbiroja locekļiem varētu izklāstīt Latīņamerikas notikumu patiesos mērogus un detaļas? Runa taču ir par slepeniem rēķiniem ārzemju bankās, konspiratīvajiem dzīvokļiem, nelegālu šifrētajiem ziņojumiem, sakariem ar ārzemju aģentūrām…

-     Ir kāds, kurš to varētu. Un tas ir Semjons Cviguns, Andropova pirmais vietnieks.

-Jūs esat par to pārliecināts, Volš?

-Jā, ser.

-     Andropovs viņam neļauj bāzt degunu savās darīšanās. Vai tad tā nav?

-    Cenšas neļaut, ser, Volšs uzsvēra vārdu "cenšas". Taču aiz Cviguna stāv Brežņevs. Un KGB centrālajā aparātā ir ne mazums augsta ranga līdzstrādnieku, kuriem tas kaut ko nozīmē.

-    Brežņevs aiz viņa stāvēja arī agrāk.

-    Nekad agrāk Andropovs nav tik slikti atsitis bumbu.

-     Atceros, pirms pāris mēnešiem jūs man stāstījāt par zināmu atsalumu viņu attiecībās? Kas tur bija?

-    Bija tā: tiekoties ar KGB vadību, Brežņevs demonstratīvi sarīkoja galvas mazgāšanu tieši Cvigunam. Turklāt kaut kādu nieku dēļ.

-    Un ko tas nozīmēja patiesībā?

-     Tie bija manevri, ser, klasiski viltīga politiķa manevri. Acīmredzot Cviguns toreiz kaut kādā ziņā bija pamatīgi sariebis Andropovam, tas to bija pateicis Brežņevam, bet ģenerālsekretārs nolēma situāciju izlīdzināt.

-    Kārtējā etīde?

-     Jā, ser. Turklāt etīde uz Kremļa kabineta asinssarkano paklāju fona. Patiesībā Brežņevs aiz Cviguna stāv kā klints. Jāteic, ser, ka Brežņevs, būdams tāda mēroga politiķis, ir apbrīnojami sentimentāls un savus vecos draugus nenodod nekad. Citiem vārdiem sakot, viņš vairāk atgādina Sicīlijas mafijas krusttēvu nekā padomju komunistu vadoni. Te vēl būtu jāpiebilst, ka tieši šo sakaru dēļ Brežņevs arī tik stingri turas. Un tāpēc tie viņam ļauj turēties. Brežņeva personiskā drauga un rada gabala reputācija labāk par jebkuru mūķīzeri atver Cvigunam praktiski visas atslēgas. Viņš noliks savam saimniekam uz galda visu, lai novāktu Andropovu.

-    Jautājums tiks izvirzīts Politbirojā, direktora vārdi, šķiet, vairs nebija adresēti Volšam.

-     Un Politbirojs tādu izdevību uz visiem laikiem novākt Andropovu garām nelaidīs. Viņi to apglabās, uzdancos uz viņa kapa, bet pēc tam visi kori nodziedās Internacionāli un izklīdīs pa mājām.

-    Bet Brežņevs?

-    Ko Brežņevs? Volšs pasmīkņāja. Kaut arī viņš simpatizē Andropovam, tik un tā atdos viņu suņiem. Šaubu nav.

-    Kāpēc nav?

-    Daudzu iemeslu dēļ, ser. Tā ir prognoze ar ļoti augstu ticamības pakāpi. Andropova nelaime, bos, ir tā, ka objektīvi viņš ir visticamākais un piemērotākais Brežņeva aizstājējs. Bet Brežņevs… Runa ir par psiholoģiju, ser. Redzēt spogulī sevi vai neko. Brežņevs strauji noveco, kļūst untumains, viegli aizkaitināms, stūrgalvīgs… PSKJP CK ģenerālsekretārs ir kļuvis par asprātīgāko anekdošu galveno varoni. Valsts smejas par Brežņevu, ser. Un to izmanto viņa svīta un līdzgaitnieki saprazdami, ka ģenerālsekretāra vieta kuru katru brīdi kļūs vakanta, tie steidz bruģēt ceļu savējiem. Bet Andropovs ir SAVPATNIS, ser! Vārdu sakot, pašlaik viņš ir viens un viņam nav, no kā gaidīt palīdzību tas būtu pārāk bīstami.

-    Un tomēr tas, ko jūs ierosināt, ir neprāts!

-    Kāpēc, ser?

-     Iemeslu ir vairāk, nekā vajag. Taču jums, Volš, es gribu izskaidrot tikai vienu: kā jūs to visu iztēlojaties tehniski? Ko tad mēs iesāksim, atklāsim pie CIP labdarības biedrības filiāli Jurija Andropova glābšanai no komunistiskās patvaļas?

-    Kāds tam sakars ar labdarību, ser? Volša sirmās uzacis strauji pašāvās augšup. Tas ir darījums.

-    Darījums?

-    Tieši tā, ser.

-    Ar ko? Ar viņu ? CIP direktora acis samiedzās. Ar PSKP CK Politbiroja locekli? Ar KGB priekšsēdētāju?

-Jā, ser, Volšs vienā mierā atbildēja. Mēs runājam par vienu un to pašu cilvēku par Juriju Andropovu.

-     Viņš neļaus sevi šantažēt, Volš, kā jūs to nesaprotat?! Tas nav tāda līmeņa cilvēks, un tie nav tādi motīvi …

-   Tā nebūs šantāža, ser! Volšs papurināja galvu, it kā atgaiņādams sava šefa iebildumus. Tas būs politisks darījums, kas izdevīgs abām pusēm. Ja šodien mēs Andropovam palīdzēsim noturēties virs ūdens vēl kādus pāris gadiņus, kamēr Brežņevs galīgi izkūkos prātu un tai trakomājas cienīgajā valstī zaudēs reālo varu, rīt mēs būsim tiesīgi sagaidīt, ka Kremlī nāk pie varas saprātīgi domājošs politiķis, ar kuru iespējams runāt ari citādi, ne tikai apmainoties ar pistoles spala belzieniem pa pakausi.

-    Bet ja nu viņš, ar mūsu palīdzību noturējies varas seglos, mums vēlāk parādīs pigu?

-     Neparādīs, ser. Runa jau nav par savstarpēju laipnību izteikšanu padomju vēstniecības rīkotā pieņemšanā par godu kārtējai oktobra revolūcijas gadadienai. Esiet bez raizēm, ser, mēs gādāsim, lai būtu tādas garantijas, ka Andropova kungam ne prātā nenāks mūsu laipnību atalgot ar melnu nepateicību.

-     Tātad Andropovam ir skaidri jāzina, ka par politisko varu savā valstī viņam jāpateicas amerikāņu izlūkdienestam?

-    Amerikas Savienotajām Valstīm, Volšs atturīgi izlaboja.

-    Els lāga nesaprotu šo niansi…

-    Tā ir acīmredzama, ser! Volšs piecēlās. Neesmu jau jums atnesis kādas svarīgas padomju militārpersonas vai ievērojama kodolfizika vervēšanas plānu, runa ir par stratēģisko ievirzi turpmākajiem gadiem. Sā plāna īstenošana sniegtu garantijas visas pasaules mērogā, tas ir zināms stabilitātes nodrošinājums, bez kura cilvēce vienkārši nespēj normāli funkcionēt, un tā ir arī cerība, ka reiz pienāks diena, kad abās pusēs kodolraķetes vairs nebūs uzstādītas kaujas gatavībā. Kāds no pieredzes bagātajiem stratēģiem ir teicis, ka kari sākas tad, kad slikti darbojušies izlūki. Neaizmirsīsim, ser, ka mums ir mazbērni…

-    Volš, vai jūs gadījumā netaisāties balotēties Kongresā kā Virdžīnijas štata kandidāts?

-       Lai jūs pārliecinātu, ser, esmu gatavs pat uz tādu neprātību, CIP operatīvās pārvaldes priekšnieks pasmaidīja.

-    Kā Andropovs par to visu uzzinās? Kas mums būs jāupurē? Kāda cena par šo plānu mums būs jāmaksā?

-   Tās jau ir operācijas taktikas detaļas, ser, un tās ir pilnībā izstrādātas. Taču vispirms tiksim skaidrībā par stratēģiju.

-    Jūs taču saprotat, Volš, ka man tas viss ir jāizskaidro prezidentam?

-    Es pat zinu, kad jūs to izdarīsiet.

-    Un kad tad?

-   Tūlīt pat, ser, un Volšs pamāja uz atsevišķi novietoto sarkano telefonu tiešajiem sakariem ar ASV prezidentu.

-    Viņš ir Kempdeividā, Volš! direktora balsī izskanēja pārmetums. ASV prezidentam kaut retumis tomēr ir tiesības atpūsties ģimenes lokā.

-   Padomājiet taču, ser, cik daudz grūtāks un sarežģītāks būtu jūsu uzdevums, ja prezidents ģimenes lokā atpūstos Filipīnās…

3. nodaļa

Maskava.Kremlis.PSKP CK ēka.

1978.gada februāris.

PSKP CK ģenerālsekretāra darba kabinetā Jurijs Andropovs iegāja tieši pulksten deviņos Brežņevs ar kūpošu cigareti, kas kā parasti bija iespiesta starp kreisās rokas vidējo un rādītājpirkstu, bija noliecies pār papīriem un ar sarkanu zīmuli kaut ko melanholiski svītroja vai pasvītroja.

Pat tad, ja Andropovs arī gribētu pievērst augstā priekšnieka uzmanību savai personai, tas nebūtu tik vienkārši izdarāms: milzīgā kabineta grīdu viscaur klāja biezs, atturīgos brūnganos toņos ieturēts turkmēņu paklājs, kurš kā sūklis noslāpēja visas skaņas. Kabinetā bija silti, taču ne smacīgi bez mazākā troksnīša darbojās divi milzīgi japāņu gaisa atsvaidzinātāji.

Iedams nedzirdamiem soļiem, Andropovs tuvojās galdam un apsēdās uz viena no abiem krēsliem, kuru atzveltnes rotāja kokgriezumi un kuri ietilpa mēbeļu garnitūrā, kas pērngad ar padomju kokmateriālu eksporta organizācijas "Soveksportļes" Somijas pārstāvniecības starpniecību bija speciāli iegādāta Brežņeva Kremļa kabinetam. Kaut gan jāteic, ka pēdējā laikā kabineta saimnieks biežāk mēdza strādāt vasarnīcā.

Andropovs perfekti pārzināja kluso kabinetspēļu nianses un traktējumus, šajā ziņā viņš bija īsts profesors, no kura varētu pamācīties vissmalkākie un rafinētākie Kremļa jezuītiskā protokola interpretātāji: arī tas, ka visuvarenais PSKP CK ģenerālsekretārs nelikās manām Politbiroja locekļa un KGB priekšsēdētāja ienākšanu, bija viens no šo spēļu elementiem. Patlaban ar savu raižpilno un lietišķi rosigo pozu Leonīds Iļjičs Brežņevs demonstrēja slēptu neapmierinātību, bet Andropovam, atbilstoši spēles noteikumiem, vajadzēja to saprast un nekādā gadījumā nesteidzināt notikumus, neuzdot nekādus jautājumus, pirmajam neuzsākt sarunu un nekādos apstākļos neatklāt, ka ir nobažījies. Dzelžaina pacietība un godbijīgi smalkjūtīga poza tas arī būtībā bija viss, kas pēc šīs idiotiskās, valstsvīru necienīgās spēles noteikumiem tika prasīts no tiem, kurus uzaicināja Brežņeva kabinetā.

Andropovs klusēdams vēroja pār dokumentiem nolīkušo ģenerālsekretāra varen kuplo matu ērkuli, kurā nemanīja ne mazākās plikpaurības pazīmes, un savādā, gurdā un atsvešinātā vienaldzībā domāja, ka viņš par šo cilvēku zina pilnīgi visu. Nekad saviem padotajiem Andropovs nebija izvirzījis konkrētu uzdevumu mērķtiecīgi vākt kompromitējošu informāciju, tā dēvēto "kompromatu", par komunistiskās partijas un padomju valsts galvu. Patiesībā jau arī nebija nekādas vajadzības tā rīkoties to nodrošināja pati KGB devītās pārvaldes jeb "devītnieka", kā pēc senas tradīcijas godināja augstāko partijas un valsts darbinieku apsardzi, darbības sistēma, kurā bija ietverta prasība ik dienas iesniegt sīku pārskatu par visu, kas noticis "pirmās personas" apsardzes laikā. Tādējādi rakstveidā uz papīra tika atspoguļota it visa Leonīda Brežņeva dzīve KATRA viņa diena, VISI tās notikumi, VISAS viņa gaitas… Tika fiksētas viņa sarunas, ēdienu nosaukumi, apēstā un izdzertā daudzums un precīzs līdz pēdējai sekundei laiks, ko Brežņevs veltījis jebkam, sākot no svarīgas sarunas ar Austrijas kancleru līdz neplānotam mazmājiņas apmeklējumam aizcietējumu dēļ, ar kuriem sirga PSKP CK ģenerālsekretārs.

Andropovs zināja visu to cilvēku vārdus, kuri slepeni informēja un konsultēja ģenerālsekretāru kādos noteiktos jautājumos, zināja valūtas rēķinu numurus Šveices un Luksemburgas bankās, uz kuriem pēc Brežņeva rīkojuma tika pārskaitītas visai prāvas partijas līdzekļu summas. Viņš bija lietas kursā arī par to, ka Brežņevam nav intīmu attiecību ar viņa laulāto draudzeni, un zināja kāpēc. Viņam bija zināmi arī ģenerālsekretāra trīs pastāvīgo mīļāko vārdi un ne tikai tāpēc, ka algu šīm dāmām maksāja pēc kādas KGB apakšnodaļas algu sarakstiem. Andropovs zināja, kā sauc palīgu, kura pienākums bija atvest sievietes (dažkārt trīs vienlaikus) uz ģenerālsekretāra guļamistabu, un viņam nebija apslēpts pat tas, cik laika Brežņevam vajadzīgs, lai tiktu līdz orgasmam, un kuru no tā sasniegšanas paņēmieniem viņš uzskata par vispatīkamāko. Andropovs zināja visu, ari to, cik speciālo tieši Brežņevam izgatavoto cigarešu "Novostj" ģenerālsekretārs izsmēķē virs viņam un viņa sievai "piestiprināto" Kremļa specpoliklīnikas dakteru noteiktās normas, cik šņabja viņš iztempj vienatnē, ko visbiežāk aicina sev līdzi medībās, kurus aktierus un māksliniekus vēlas redzēt savās dzimumdienu svinībās, kādas plates viņam patīk klausīties un kuram Maskavas "Spartaka" spēlētājam viņš izrāda vislielāko labvēlību…

Vēl Andropovs zināja milzum daudz visādu sīkumu, kuriem šķietami nebija nekādas praktiskas nozīmes, piemēram, to, ka savā Piemaskavas vasarnīcā ģenerālsekretārs mīl vienatnē klausīties plates ar Utjosova pirmskara ierakstiem; ka viņš ne acu galā necieš nekādu ne klasisko, ne moderno baletu un briesmīgi nervozē, ja pēc protokola prasībām ir spiests PSRS Lielā teātra ložā nodirnēt vairāk nekā trīs stundas; ka mīlestība pret Maskavas "Spartaku" ir vienīgā, toties spēcīgā kaislība, kas viņu saista ar Maskavas pilsētas komitejas pirmo sekretāru Viktoru Grišinu. Šo cilvēku Brežņevs labprāt patriektu ratā, bet ir spiests samierināties, jo Maskavas partijas organizācija ir pārāk stipra un saliedēta, lai no tās varētu izraut atzītu līderi…

Domādams par visām šīm duļķēm, Jurijs Andropovs nolādēja savu uzspiesto, dienesta pienākumu bargās specifikas diktēto pārliecīgo informētību par it visu, jo labi saprata, ka, neraugoties uz samērā labvēlīgo un parasti korekto attieksmi pret KGB priekšsēdētāju, Brežņevs viņam to nekad nepiedos, jo PSKP CK ģenerālsekretārs, PSRS Augstākās padomes prezidija priekšsēdētājs un Aizsardzības padomes priekšsēdētājs Leonīds Brežņevs savukārt, protams, saprata, ka Andropovs par viņu zina VISU. Un tāpēc ziņu ievākšanas jomā arī pats centās neatpalikt no cilvēka, kurš nepāprotami mērķēja uz viņa pēcteča lomu.

-    Par ko tad tā aizdomājāties, Jurij Vladimirovič?

Brežņeva sulīgais bass Andropovu zibenīgi atgrieza īstenībā. "Laikam kļūstu par vecu šādām idiotiskām ceremonijām," Jurijs Andropovs ironiski nodomāja, piepeši no visas tiesas atcerēdamies, ka ir jau sešdesmit vienu gadu vecs. Ieslīgt pārdomās ģenerālsekretāra kabinetā līdz šim nekas tāds viņam vēl nebija gadījies…

-Tāpat vien, Leonīd Iļjič, parastās ikdienišķās problēmas…

-    Uja, ūja, kur jūs tik kautrīgs!

-    Kādā ziņā, Leonīd Iļjič?

-Tādā, ka savas problēmas jūs saucat par ikdienišķām, Brežņevs nosmīnēja, noglauda matus un atzvila savā augstajā, melnajā krēslā. Man gan ziņo, ka jūsu kantorim, Jurij Vladimirovič, ir nevis ikdienišķas, bet globālas problēmas. Varbūt dalīsieties savos rūpestos arī ar partijas ģenerālsekretāru?

-    Kā jūs saprast, Leonīd Iļjič?

Andropovs bija rēķinājies, ka iespējama daļēja informācijas noplūde gan par notikumiem Zenēvā, gan par to, ka vismaz trīsdesmit viņa cilvēkus personas ar diplomātiskajām pasēm, var izraidīt no Latiņamerikas valstīm, tāpēc centās iegūt kaut nedaudz laika, lai noskaidrotu, cik daudz ģenerālsekretāram ir zināms. Vajadzēja tikt skaidrībā, cik ilgi viņš var manevrēt, izvairoties no atklātas sarunas.

-Jurij Vladimirovič, Brežņevs nokremšļojās un, atbalstījis plaukstā smago zodu, nomēroja Andropovu ar naidīgu skatienu. Cik saprotu, jūsu solītā varas maiņa Kolumbijā tiek atlikta? Vai ne?

-    Pagaidām atlikta, Leonīd Iļjič, Andropovs viņu klusi izlaboja. Jūs taču saprotat, ka tas viss nav tik vienkārši. Latīņamerikā mums stāv ceļā ļoti spēcīgs sāncensis.

-    Spēcīgs sāncensis mums tur bija arī agrāk, Brežņevs ar šķautņainā zīmuļa strupo galu uzsita pa galdu. Bet Kastro, vai re, valda kā valdījis.

-     Kuba, Leonīd Iļjič, ir mikroskopiska saliņa. Turpretī Kolumbijā milzu valsts. Tā ir būtiska atšķirība.

-    Paldies, ka atgādinājāt, Jurij Vladimirovič, ģenerālsekretāra basā bija saklausāma viņam neraksturīga dzēlība.

-    Atkārtoju: esam saskārušies ar zināmām problēmām, to atrisināšanai nepieciešams laiks, mums jāpārkārto spēki.

-    Un cik daudz laika jums vēl vajadzēs, biedri Andropov? Gadu? Divus? Desmit gadus? Brežņevs piepeši plati pasmaidīja kā kompleksu mākts skolotājs, kuram nule kā izdevies iesēdināt peļķē klases labāko skolēnu.

-      Patlaban neesmu gatavs atbildēt uz jūsu jautājumu, Leonīd Iļjič. Mani ļaudis pie tā strādā.

-    Nesmuki sanāk, Jurij Vladimirovič…. Brežņevs lēnām atrāva muguru no krēsla atzveltnes un ar visu auguma svaru uzgula rakstāmgaldam. Uz kā rēķina mēs norakstīsim gandrīz miljardu dolāru? Vai nu cik jūs tur pēdējos gados esat šai būšanai izsvieduši? Es runāju par naudu, ko esat izgāzuši saviem Latīņamerikas projektiem.

-    Šie projekti tika atbalstīti Politbiroja sēdē, Leonīd Iļjič, Andropovs klusi iebilda. Un, ja tas nepieciešams, varu iesniegt atskaiti par katru iztērēto kapeiku.

-     Piecus gadus, jau kopš tiem laikiem, kad nošāva Aljendi, jūs Politbirojā regulāri solāt, ka Dienvidamerikā tiks izveidota sociālistiska valsts, Brežņevs sarauca savas platās uzacis, līdz tās virsdegunē savienojās, un tas viņa seju vērta līdzīgu sastingušai vaska maskai, kādu Rietumu preses slejās padomju līderi bieži attēloja karikatūristi. Nav bijis neviena jūsu lūguma, Jurij Vladimirovič, kuru mūsu biedri neatbalstītu. Jūs zināt, ka valstij ir milzīgas ekonomiskas problēmas, taču mēs nekad neesam žēlojuši spēkus un līdzekļus sociālisma nodibināšanai mierīgā ceļā. Mūsu rokās, godājamais biedri Andropov, partija ir ielikusi kolosālu varu, resursus, cilvēkus un materiālās vērtības. Taču kā jūs ar tām rīkojaties?

-    Leonīd Iļjič, Andropova balss skanēja rāmi un pacietīgi, it kā šis cilvēks profesora acenēs nezinātu, pie kāda iznākuma var novest partijas ģenerālsekretāra dusmas. Lūdzu, paskaidrojiet, kas noticis? Kas tieši Politbiroja biedrus neapmierina?

-         Viņiem ir vajadzīgi rezultāti! Brežņevs cirta roku pret galdu. Un man ir vajadzīgi rezultāti, lai aizbāztu viņiem mutes. Piemēram, Suslovam, Mihailam Andrejevičam, jūsu sirsnīgajam draugam un labvēlim. Vai jūs to saprotat, dārgais Valsts drošības komitejas priekšsēdētāj?!

Iestājās nomācošs klusums. Taču Andropovs nepavisam negrasījās atbildēt un vēl jo vairāk taisnoties. Viņš tikai cieši noraudzījās uz ģenerālsekretāru ar savām blāvi zilajām acīm, kuru redzokļi, briļļu lēcu palielināti, likās nedabiski lieli, viņa skatiens šķita neizteiksmīgs, taču tas bija dīvaina iekšēja prasīguma piesātināts, it kā viņš sarunu biedram iedvestu, ka saruna tādos toņos ir ne tikai nepieņemama, bet gluži vienkārši neiespējama.

Tas bija Andropova īpašais, "firmas" skatiens, ko viņš lika lietā ārkārtīgi reti. Neviens no Politbiroja locekļiem, izņemot KGB priekšsēdētāju, nekad neatļautos tik cieši, ar gandrīz neslēptu pārmetumu un tikko jaušamu ironiju noraudzīties tieši acīs padomju valsts pirmajai personai, cilvēkam, kurš savās rokās bija koncentrējis tādu varu, par kādu Ņikita Hruščovs nevarēja ne sapņot.

Brežņevam pret KGB priekšsēdētāju bija sarežģītas, bieži vien pretrunīgas jūtas. No vienas puses, viņš Andropovu patiesi cienīja un ne mirkli nešaubījās, ka šim cilvēkam pietiek prāta un tālredzības, lai nepārsviestos ienaidnieka nometnē, nepievienotos kādai kabinetu koalīcijai vai, teiksim, nenostrādātu vēl lielāku muļķību un neuzsāktu pret viņu vērstu atklātu cīņu par varu. Taču Andropova autoritāte, kas no gada gadā kļuva aizvien jūtamāka, Brežņevu stipri vien biedēja. Vai gan tolaik, sešdesmito gadu beigās, kad, nerēķinādamies ar daudzu PSKP CK Politbiroja locekļu iebildumiem, viņš vienpersoniski izlēma un panāca, ka Andropovs no PSKP CK sekretāra posteņa tiek iecelts KGB priekšsēdētāja amatā, viņš varēja iedomāties, ka tieši šajā amatā visaugstākajā un tālab visbīstamākajā Lubjankas krēslā, Andropovs spēs uzņemt tādus apgriezienus?

Mihails Suslovs, partijas neaizstājamais un nelokāmais ideologs, "attīstītā sociālisma" koncepcijas autors, kurš daudzu un dažādu iemeslu dēļ ienīda Andropovu un kuram uz Brežņevu

bija vērā ņemama ietekme, jau 1974.gadā, ciemodamies pie ģenerālsekretāra Krimā, kur viņš atpūtās, sūdzējās:

Viņš nav mūsu cilvēks, Leonid Iļjič! Nudien, viņš nav mūsējais! Tipisks revizionists, es jums teikšu. Sirds viņam salta kā akmens, pilna aprēķina, viņam trūkst revolucionāras degsmes, dvēsele viņam auksta un bez kvēles. Vienvārdsakot ' j

pragmatiķis! Kur vēl tā mūžīgā pielabināšanās inteliģencei, visi tie demonstratīvie avangarda teātru apmeklējumi, visa tā, piedodiet, daiļliteratūra, ko viņš, starp citu, Kremļa grāmatnīcā gluži atklāti pasūta savai personiskajai bibliotēkai kā tik tur nav, Mandelštams, Bulgakovs, Nabokovs… Tas vēl nav viss, man ziņoja, ka viņš arī pats kricelējot dzejoļus. Kā jums tas patīk?! Un, kas ir pats bīstamākais, dārgais Leonīd Iļjič, dažs labs aparāta darbinieks cenšas viņam līdzināties, savā ziņā viņš mums tagad ir tāds kā jaunā vadības stila priekšvēstnesis…

Brežņevs klusēdams uzklausīja Suslova apsūdzību, kurš šausminādamies un savas garās rokas vicinādams, ilgi žēlojās, un saprotoši māja ar galvu, kaut jau toreiz ļoti labi apzinājās, ka konkrēti kaut ko uzsākt pret Andropovu nav viņa varā un ka izdevīgo brīdi, kad šo politisko figūru bez liekiem pūliņiem varēja aizbīdīt galveno notikumu aizkulisēs, viņš ir neglābjami nokavējis.

Brežņevs nevis vienkārši negribēja, viņš elementāri BAIDĪJĀS domāt par to, cik daudz par viņu zina Jurijs Andropovs un par ko šī informētība var pārvērsties, ja tā nonāks viņa REĀLO politisko ienaidnieku rokās. Politbiroja sēdēs Andropovs nekad ne ar mazāko mājienu nelika manīt, ka jel kādā mērā interesētos par valsts partijas dzīves iekšējām niansēm. Andropovs nekad nepiedalījās debatēs sakarā ar Krievijas lielāko apgabalu un novadu, kā arī savienoto republiku pirmo sekretāru iecelšanu, neizteica nekādas piezīmes un neuzdeva jautājumus, ar visu savu stāju viņš demonstrēja absolūtu lojalitāti un piekrišanu partijas nostājai un tās atzītā līdera taktikai, kas vienmēr bija katra ievērības cienīga norīkojuma pamatā. Tajā pašā laikā savā Lubjankas eparhijā šis cilvēks neielaida nevienu, pat PSKP CK ģenerālsekretāru ne. Jau kopš savas darbības pirmajām dienām Andropovs konsekventi lika visiem saprast, ka viņa vadītās Valsts drošības komitejas darbība ir SLĒGTA rakstura. Jebkurš ietekmīgo un savstarpējas izsekošanas gara apsēsto Politbiroja locekļu mēģinājums jebkādā veidā koriģēt vai pat kādā noteiktā gultnē ievirzīt KGB darbu allaž kā pret betona mūri atdūrās pret Andropova pretargumentiem, kuru pamatdoma bija šāda: KGB ir partijas apakšvienība, kas veic DELIKĀTA rakstura darbu. To teikdams, KGB priekšsēdētājs nekad neaizmirsa pamest izteiksmīgu skatienu Brežņeva virzienā…

"Delikāts" Anropova leksikā bija viens no visbiežāk lietotajiem vārdiem. Un ikreiz, jūtot sev pievērstu Andropova salto, CAURURBJOŠO skatienu, Brežņevs iekšēji sarāvās. Viņš taču labi apzinājās, ka lielākā daļa no PSKP CK ģenerālsekretāra aktivitātēm gan nekontrolētā manipulēšana ar kolosāliem partijas kases līdzekļiem, gan aiz Politbiroja locekļu mugurām piekoptā koķetēšana ar militāristiem, gan konfidenciālā, ar augsta ranga Kremļa amatpersonu starpniecību īstenotā valsts galvenajās pārvaldes struktūrās dinamiski ieplūstošo atklāti mafiozo veidojumu protežēšana patiešām ir delikāta, pat ļoti delikāta būšana.

…Brežņevs pirmais neizturēja ieilgušo pauzi. Ģenerālsekretāra skatiens nu jau bija krietni atmaidzis.

-     Tu man piedod, Jurij Vladimirovič, ka biju tik šerps, taču runa ir par ko ļoti nopietnu… Brežņevs neskatīdamies izvilka no paciņas kārtējo cigareti un, noklikšķinājis masīvās, zeltītās Ronsona šķiltavas, no kurām nekad nešķīrās (Andropovs zināja, ka tās viņam dāvinājis Kunajevs, kad tagadējais ģenerālsekretārs vēl strādāja Kazahstānā), un aizsmēķēja. Kā tu tagad biedriem to visu izskaidrosi?

-    Leonīd Iļjič, Andropovs vēl aizvien tikpat klusi un izlīdzinoši sacīja. Vispirms es jums šajā jautājumā šo to paskaidrošu. Redziet…

Un viņš sāka Brežņevam izklāstīt situāciju, kāda bija izveidojusies Kolumbijā ieplānotā apvērsuma priekšvakarā, tajā pašā laikā klusībā pūlēdamies izsecināt, cik PAMATOTS varētu būt šis dīvainais izsaukums uz Kremli un kādi varētu būt tā iemesli. Šo-paņēmienu sarunās ar priekšniecību Andropovs bija izstrādājis jau sen, vēl tajos laikos, kad tronis bija tukšs, kad Staļina vairs nebija, bet Hruščovs tikai gatavojās pakļaut sev valsti. Savulaik Oto Kūsinens šī Kremļa panoptikuma paradoksālā figūra, Helsingforsas universitātes absolvents un filozofijas maģistrs, kurš brīvi pārvaldīja vācu, zviedru, franču un somu valodu, ne bez humora viņam bija stāstījis, kas bieži vien pazudinājis pat rūdītākos partijas funkcionārus.

Saproti, dēliņ, teica Kūsinens, kurš līdz pat mūža galam tā ari pilnībā nepārkrievojās un netika vaļā (bet varbūt arī necentās tikt vaļā) no savas svepstošās somu izrunas. Pēkšņam, neplānotam izsaukumam uz galvas mazgāšanu pie augstas priekšniecības var būt tikai viens iemesls tas nozīmē, ka tikko ir saņemta kāda ļoti svarīga un bīstama informācija, kas vērsta tieši pret tevi. Iegaumē labi, viņš tolaik vēl jaunajam Andropovam lika pie sirds. Nakts vidū vai pašā rīta agrumā nekad tevi steidzami neizsauks tikai tāpēc, lai konsultētos, pazeminātu amatā, paziņotu par kāda amata kandidatūru vai pasniegtu valdības apbalvojumu. Tie visi ir rutīnas jautājumi, Staļina administratīvais aparāts gadu desmitos ir izslīpējis paņēmienus, kā par tiem paziņot. Bet rutīna ar steigu nav draugos. Un tāpēc tev jāizvirza sev uzdevums: runājot ar augsta ranga priekšnieku, ir jāmēģina novērtēt, cik patiesa un cik bīstama ir pret tevi vērstā informācija, turpat, uz līdzenas vietas jātiek par to skaidrībā un par katru cenu jācenšas atvairīt draudošās briesmas. Ja noskaidrosi izķepurosies. Nenoskaidrosi vari uzskatīt, ka tevis vairs nav. Atceros, piecdesmitajā gadā mani nakts vidū, kādos pulksten trijos, izsauca pie Staļina. Tu, Jura, netici visām tām pļāpām, ka Staļins bija maniaks vai stulbenis, kurš visus bez izņēmuma raustīja aiz aukliņām tikai tāpēc, ka sirga ar vajāšanas māniju un vienkārši organiski necieta, ka viņa padotie gul. Viņš, jūsu zināšanai, jaunais cilvēk, nemitīgi STRĀDĀJA. Un strādāja ne tikai ar papīriem (kaut ari to viņš darīja priekšzīmīgi, kā īsts kancelejas žurka), bet galvenokārt ar dzīvo materiālu, ar cilvēkiem. Neatkarīgi no tā, kādu posteni šie cilvēki ieņēma. Ja viņš izsauca pie sevis, tam bija kāds pamats, tātad viņš kaut ko gribēja noskaidrot personiski, bez aparāta starpniecibas.Viņam taču nemitīgi kaut ko ziņoja. Visi un par visu. Bet viņš, pamatojoties uz šo informāciju, izdarīja secinājumus. Savus personiskos secinājumus, kuros ne ar vienu nedalījās. Nu lūk, es tātad ieeju viņa Kremļa kabinetā. Staļins cieši aizpogātā frencī bez Varoņa zvaigznes sēž aiz rakstāmgalda un, man ienākot, galvu nepaceļ. Kabinetā valda puskrēsla, deg tikai lampa ar zaļu abažūru uz viņa galda. Gaidu, kad viņš mani pamanīs, pasauks. Bet Staļins izturas tā, it kā mani neredzētu izvelk no kabatas pīpi, neskatīdamies satausta sērkociņu kārbiņu, izvelk sērkociņu, uzrauj, tas neiedegas, nodziest. Vienreiz uzrauj nedeg. Rauj otrreiz nedeg, rauj trešo, ceturto un piekto reizi kā nekā, tā nekā. Jāteic, es visu sapratu jau pēc otrā sērkociņa. Staļinam bija fenomenāla atmiņa viņš no galvas atcerējās pulku un armijas daļu numurus, zināja vārdā un tēva vārdā nosaukt otršķirīgus galveno pārvalžu apakšnodaļu priekšniekus un provinces fabriku direktorus. Taču pēc kara viņš pamazām zaudēja asumu progresēja skleroze, viņš vairs nespēja strādāt tik jaudīgi kā agrāk. Bet to izrādīt un atzīt viņš negribēja. Staļins taču savus paligus, kaut vai to pašu Poskrebiševu, neizmantoja tā, kā to dara tagad kā konsultantus, padomniekus, izziņas materiālu piegādātājus -, viņš neaicināja palīgā enciklopēdistus. Tāpēc viņa domu gaita bija šāda: ja reiz sērkociņi slikti, tātad vainojams kokmateriāls. Kokmateriālus piegādā no Karēlijas. Bet Karēlijas APSR tas ir Oto Kūsinens. Tātad Kūsinens taisa sliktus sērkociņus, un tas var nozīmēt tikai vienu no diviem: vai nu viņš ir slikts darbi-

7

nieks vai arī, visticamāk, ir viņa, Staļina, personiskais ienaidnieks. Ja viņš uzticētos palīgiem, pajautātu, kas tad īsti šajā gigantiskajā valstī nodarbojas ar sērkociņu ražošanu. Taču Staļins nekad nenolaidās līdz tādai taujāšanai. Viņš zināja visu. Vismaz tauta tam svēti ticēja… Pie sestā sērkociņa, lai daudzmaz nomierinātos, es smagi nopūtos un teicu: "Josif Visarionovič, Karēlija gatavo kokmateriālus, bet sērkociņus tur neražo. To izgatavošana galvenokārt koncentrēta Baltkrievijā…" Viņš pacēla galvu un pasmaidīja: "Ā, tas esi tu, Oto! Labi, ka atnāci, man ir kāda doma tavā pusē jāceļ liels kombināts.

Valstij, biedri Kūsinen, ārkārtīgi vajadzīgs augstas kvalitātes papīrs…" It kā nekas nebūtu noticis, saproti?! Lai gan par to kombinātu viņš ar mani bija runājis jau pirms mēneša…

Andropovs turpināja stāstīt, un, redzot viņa mierīgo, pat vienaldzīgo sejas izteiksmi, nevarēja ne iedomāties, ka aiz šīs augstās, spēcīgi veidotās pieres drudžaini tiek apsvērti vissarežģītākie varianti. "Tātad Cviguns, atkal tas riebeklis!", Andropovs domāja, klāstīdams PSKP CK ģenerālsekretāram, kādas ir KGB pozīcijas Latīņamerikas centrālajā daļā. "Jautājums tikai, kā viņš uzzinājis par šo operāciju? Kāda informācija ir viņa rīcībā? Un kas to viņam izpaudis? Voroncovs? Karpeņa? Nē, ne jau viņi. Viņi to nedarītu, neietu jau paši savu galvu likt uz bluķa. Bet kurš tad?… Varbūt kaut kas nācis gaismā pa militārā izlūkdienesta līniju? Bet viņu rīcībā ir tikai informācijas kripatas, kopainu no tām neizveidot… Vai tiešām Gromiko? Kāda gan viņam būtu jēga tā rīkoties? Viņš taču to varēja izdarīt arī agrāk un ar lielāku efektu tobrīd, kad CIP ar viņa starpniecību mani centās ietekmēt. Nē, tas ir nereāli. Bet Brežņevs zina kaut ko SVARĪGU. Citādi viņš nebūtu tik nadzīgs. Kā gan Cviguns to uzodis? Un, galvenais, kas īsti tam nelietim ir zināms?…"

Jurij Vladimirovič, KGB priekšsēdētāja monologa no, slēgumā Brežņeva basā jautās izlīgums. Nu, bet kā tu man izskaidrosi šo te? un ģenerālsekretārs, tēlodams garu meklēšanu, brīdi rakņājās dokumentu žūksnī, tad izvilka divas kopā saspraustas, lieliem mašīnraksta burtiem apdrukātas lapas.

Andropovs paņēma pasniegtās lapas, taču uzreiz nelasīja, bet nolika tās sev priekšā uz galda. Tad viņš iebāza roku žaketes iekškabatā, izņēma savu zamša strēmeli un rūpīgi apslaucīja briļļu stiklus. Un tikai tad, kā visi tālredzīgi cilvēki, turēdams lapas nedaudz atstatu, sāka lasīt:

"PSKP CK ģenerālsekretāram b.L.I.Brežņevam. Personiski. Rakstīts vienā eksemplārā.

Spriežot pēc mūsu Brazīlijas un Argentīnas informācijas avotu datiem, kā arī pēc masu informācijas līdzekļu ziņojumiem, vairākās Latīņamerikas zemēs vietējie specdienesti ciešā sadarbībā ar ASV CIP atklājuši mēģinājumu izdarīt

valsts apvērsumu, ko ar aktīvu KGB līdzdalību organizējuši kreisie ekstrēmisdskie spēki. Visdrīzākajā laikā sagaidāms, ka no Kolumbijas, Argentīnas, Brazīlijas un Ekvadoras tiks izraidīti aptuveni trīsdesmit padomju diplomāti, kas apsūdzēti sadarbībā ar KGB."

Paraksta nebija.

Andropovs ar atbildi nesteidzās un vēlreiz jau uzmanīgāk pārlasīja dokumentu.

-    Kas to rakstījis, Leonid Iļjič?

-   Jurij Vladimirovič, Brežņevs plati pasmaidīja un noplātīja rokas. PSKP CK starptautiskā nodaļa vienmēr ir bijusi uzdevumu augstumos. Ko tad jūs gribat, lai mēs viņus par velti barojam?…

"Nu, protams," Andropovs klusībā nodomāja. "Un jo sevišķi tāpēc, ka to tavu starptautisko nodaļu konsultē mans pirmais vietnieks."

-    Un jums ir pamats ticēt, ka šī informācija ir objektīva? Andropovs savu jautājumu uzdeva ļoti lēnām, gandrīz pa zilbēm.

-     Vai tad tā nav objektīva? Brežņeva vientiesība šķita gandrīz vai neviltota, taču Andropovs zināja, ka tā ir tikai ierastā maska, kas sen jau bija kļuvusi par ģenerālsekretāra otro dabu. Kādreiz, sešdesmito gadu sākumā, tieši viņa ārējais naivums, šķietami vaļsirdīgā un vienkāršā maniere, kādā viņš mēdza izklāstīt savas domas, nospēlēja izšķirīgo lomu jaunajā, pēchruščova ēras pasjansā: Brežņevs, no kura neviens to nebija gaidījis, pamanījās izmantot daudz spēcīgāko sāncenšu savstarpējās pretrunas un nokļūt pašā varas virsotnē.

-    Cik man zināms, pēdējo gadu laikā neviens mūsu diplomāts no Latiņamerikas nav izraidīts.

-    Nu, bet tur taču skaidri rakstīts, Brežņevs pievilka ziņojumu sev tuvāk un, ar pirkstu sameklējis vajadzīgo vietu, lasīja: "Visdrīzākajā laikā…"

-    Leonīd Iļjič, Andropova biezās lūpas izliecās grimasē, ko grūti būtu nosaukt par smaidu. Nesen "New York Times" es pats personiski izlasīju, ka tuvāko trīs mēnešu laikā veselības stāvokļa dēļ jūs būšot spiests aiziet, bet ģenerālsekretāra posteni ieņemšot biedrs Grišins.

-    Ak tā gan?! Brežņevs pasmējās, taču viņa smieklos nebija parastās pašpārliecinātības. Vai tiešām Grišins?

-    Es jums to rakstu nekavējoties atsūtīšu, tiklīdz atgriezīšos darba vietā.

-     Un kā viņi to motivē? Kāpēc ne Suslovs? Ustinovs? Romanovs? Kāpēc ne tu, galu galā?…

-    Dievs vien zina, Leonīd Iļjič! Andropovs izteiksmīgi paraustīja plecus, it kā uzsvērdams, cik šī informācija ir nenozīmīga. Un vispār, vai nu mazums kādus pieņēmumus katrs izsaka! Tās ir pikantas baumas, kāpēc neizklaidēt lasītājus, pie reizes paceļot arī tirāžu?

-    Vai Grišins par to zina? Brežņevs nemierīgi sarosījās savā sēdeklī un pasniedzās pēc kārtējās cigaretes.

-    Grišins jau pats ir šis informācijas avots, Leonīd Iļjič, Andropovs tikai ar lūpām vien gurdi pasmaidīja. Trīs nedēļas pirms tā raksta parādīšanās viņš savā dienesta kabinetā Maskavas pilsētas komitejā pieņēma "New York Times speciālkorespondentu Maskavā Stīvenu Oldriču…

-   Varbūt man arī vajag uzaicināt to amerikāni, ģenerālsekretārs atkal neveikli iesmējās. Lai tas mūlāps pats savām acīm pārliecinās, ka pagaidām šai krēslā sēžu es, nevis biedrs Grišins, ko?

-    Es to nokārtošu, Leonīd Iļjič, Andropovs ar uzsvaru sacīja. Ar Oldriču satiksies un visu viņam paskaidros. Bet jūs labāk uzaiciniet šā ziņojuma autoru. Nebūtu par ļaunu darīt viņam zināmu, ka tikmēr, kamēr diplomāti nav izraidīti, tāda veida ziņojumu rakstīšana nav nekas cits kā nepārbaudītu baumu izplatīšana. Labākajā gadījumā to varētu nosaukt tā…

-    Labs ir! ģenerālsekretārs jau pavisam miermīlīgi noducināja un piecēlās. Piedod par traucējumu, Jurij Vladimirovič, Brežņevs sniedza viņam roku. Starp citu, gribēju tevi brīdināt, ka februāra beigās vai marta sākumā paredzēta Politbiroja sēde. Viens no jautājumiem KGB darbības apspriešana sociālisma celtniecības pašreizējā posmā. Atzīšos tev pavisam atklāti, es arī ceru, ka tās baumas par diplomātiem neapstiprināsies… Taču par Latiņameriku tiks runāts, šaubu nav.

Andropovs, samērā gurdi atbildējis uz Brežņeva enerģisko rokasspiedienu, devās uz izeju.

-Jā, vēl kas, Jurij Vladimirovič! Brežņevs smagajā kristāla pelnu traukā neskatīdamies nodzēsa līdz pat filtram nodegušo cigareti un ielūkojās Andropovam tieši acīs. Kā tad tur ir ar tiem diplomātiem?… Nu, ar tiem, kas strādā Latīņamerikā… Viņi tiešām ir tavi cilvēki?

Viņi ir MUSU cilvēki, godātais Leonīd Iļjič, KGB priekšsēdētājs caur zobiem novilka, un viņa acis auksti nozibsnīja. Mūsējie. Un tikai mūsējie!..

4.nodaļa

Ņujorka. Viesnīca "Marriot".

1978.gada februāris.

.. .Jūdžins parādījās tikai pēc divām dienām. Bez klauvēšanas (un kāpēc gan tas būtu jādara, ja ne "ienāciet", ne "nē, nedrīkst" tik un tā nebūtu nozīmes teikt) viņš atslēdza durvis, divreiz apgrieza atslēgu no iekšpuses un tikai tad uzlūkoja mani. Viņš bija novājējis, neskuvies, ģērbies apdilušā melnā mētelī, ar milzīgām saulesbrillēm uz deguna viņš izskatījās vientuļš un nonīcis, un no agrākās elegances vairs nebija ne miņas.

Noraudzīdamās uz šo man pilnīgi nepazīstamo Jūdžinu Spārku, es pavisam nelaikā atcerējos mūsu redakcijas dežuranti Ņusjas tanti. Kad redakcijas komjaunatnes dzīves nodaļas vadītāja ar tik atbildīgam darbam pavisam neatbilstošu uzvārdu Zaguļnaja tāpēc kuluāros saukta vienkārši par Draiskuli, kad šī vecmeita ar smailīšbraucēju dinastijas pārstāves bicepsiem un sērdienīgas purva odzes kašķīgo dabu ar savu zaporožecu piedzīvoja avāriju un šajā sakarībā redakcijas darbinieku bara un uz kliedzieniem saskrējušu autoru klātbūtnē krita ilgā un briesmīgā histērijā, mūsu apkopēja, sarkastiski smīkņādama, nāca klajā ar precizitātes un izteiksmīguma ziņā satriecošu komentāru: "Nu, ko jūs dīdaties, ko gribat? Vai tad neredzat, ka sievišķim smagais autiņš pakaļā iebraucis!? Tāpēc jau arī viņa brēc, kā jukusi…"

Man nebija ne mazāko šaubu, ka tikmēr, kamēr es nepierakstīta un bez tiesībām uz apdzīvojamo platību mitu laimes malā Amerikā, Jūdžinam, lietojot Ņusjas tantes leksiku, bija pamatīgi iebraukuši pakaļā. Un vēl mani māca riebīga nojauta, ka pati pret savu gribu kaut kā esmu saistīta ar šo pieaugušam un patstāvīgam vīrietim neiedomājami pazemojošo procedūru.

Zēlums uz pusēm ar mīlestību droši vien ir pretīgākais kokteilis, ar kādu sieviete, tiekoties ar mīļoto vīrieti, var sevi uzcienāt. Lai nu kā, bet tieši tādas bija manas izjūtas, noraugoties uz šo lielo, līdz nāvei pārgurušo un nomocīto cilvēku, uz MANU vīrieti, kurš šobrīd man atgādināja kaut ko vidēju starp taksometra šoferi, kam tikko nospēruši mašīnu ar visas nedēļas ieņēmumiem, un konsekventi nodzērušos namu pārvaldes atslēdznieku.

-    Sveika! viņš man uzsmaidīja un spēra diezgan nedrošu soli uz manu pusi.

-    Vai ieskrēji pie manis noskūties? Piespiedu sevi pasmaidīt un arī spēru soli viņam pretī. Vannas istabā ir karsts ūdens un skuveklis. Neliedz sev neko, mīļais…

-    Nepiktojies, Veļa.

-    Nepiktojies arī tu.

Piegāju viņam klāt un pieglaudu vaigu viņa asajam mētelim, kas viscaur bija piesūcies ar tabakas, mikluma un svešu ielu dvaku.

-    Kur tu tik ilgi biji?

-    Darbā.

-    Vai tu no kāda slēpies?

-Jāslēpjas ir tev.

-    Un tev?

-    Bet es cenšos rīkoties tā, lai tev tas labi izdotos.

-    Un taviem centieniem ir kādi rezultāti?

-    Tu vēl esi dzīva…

-    Patiešām, tas man kaut kā neienāca prātā.

-    Tev par to nav jādomā, Vela.Tā nav tava problēma.

-    Tā ir mana problēma, mīļais. Tā tikai kļuvusi par tavu.

-    Kāda starpība, kam tā problēma pieder, Jūdžins gurdi paraustīja plecus un ar pirkstu galiņiem pieskārās manam vaigam. Galvenais, ka tāda problēma pastāv, un ar to ir jātiek galā. Viss ir ļoti vienkārši, Veļa. Bet tu kā parasti visu sarežģī.

-    Vai tiešām? Saņēmu savam vaigam piekļauto Jūdžina plaukstu un cieši saspiedu.

-    Nestrīdies ar tiem, kas par tevi vecāki, padomju sieviete! Ko gan tev ir mācījuši tavā pionieru organizācijā?

-    Dzīves gudrību. Un ne vienu vien!

-    Dzīves gudrības māca dzīve.

-    Muļķīt, tā jau ari bija mūsu dzīve.

-    Kādas gudrības tad jums mācīja?

-    Vienmēr gatavs komunisma uzvarai!

-    Satriecoši! Pasaki vēl kaut ko tikpat gudru!

-    Mācīties, mācīties un vēlreiz mācīties!

-    Un ko tieši?

-    Zinātnisko komunismu, protams! Ko citu!

-Jauki! Varbūt atceries vēl kaut ko?

-    Kā nu ne! Dzīvot un cīnīties, kā novēlējis dižais Ļeņins un kā māca komunistiskā partija!

-    Un ar ko cīnīties, mīļumiņ?

-    Vai tiešām tu nesaproti?! Ar tādiem tipiem kā tu, mīļais. Tāpēc, ka ar mūsējiem, kā es to sapratu, kad nācu vecāka, ir gluži veltīgi cīnīties.

-    Tas nav taisnīgi! viņš iečukstēja man ausī.

-    Bet kāpēc tu to saki čukstus? es klusītēm apjautājos.

-    Cenšos radīt intīmu noskaņu.

-    Kā būtu, ja tu to darītu kādā intīmākā vietā, protams, iesaistot arī mani?

-    Nevaru, Veļa! Esmu darbā!

-    Tavs darbs ir būt kopā ar mani.

-    Tas nav darbs, mīļā. Tas ir liktenis.

-    Vai man ir daudz apsargu?

-Jā gan! viņš pamāja. Gandrīz kā Fortnoksā. Pēdējā laikā viņi visi to vien dara, kā risina kādas simpātiskas Ļeņina pionieru organizācijas audzēknes problēmas.

-Un tu?

-    Es ari, vairāk par visiem.

-     Vai tu manas problēmas risini kanalizācijas rensteles dibenā?

-    Ej nu ej, vai es tiešām tik slikti izskatos?

-    Ne jau slikti, dārgais. Tu izskaties pretīgi. Dīvaini, ka tevi vispār ielaida pieklājīgā viesnīcā.

-    Es izmantoju kravas liftu.

-Ja vīrietis izskatās nevīžīgi, tā ir pirmā pazīme, ka viņam nav piekrišanas pie sievietēm.

-    Pasaki man vēl kaut ko tikpat patīkamu.

-    Es tevi ļoti mīlu, Jūdžin!

-    Saki vēlreiz. Tikai lēnām.

-     Es tevi die-vi-nu. Es tevi pielūdzu! Es tevi apēstu ar visām pazolēm, ja tu tai savā renstelē būtu attapies ieiet dušā!

-    Vai tā ir taisnība?

-    Zvēru tev, visiem vadoņiem salutējot!

-    Neraugoties ne uz ko?

-    Tu tai grāvī negulēji viens?

-    Kā tu uzminēji, dārgā?

-    Tu biji man neuzticīgs?

-    Nē. Tas, ar ko es gulēju grāvī, bija vīrietis. Turklāt ļoti rupjš. Viņš vienā laidā prasti lamājās un teica, ka ienistot krievus.

-    Tad jau nu patiešām neraugoties ne uz ko…

-    Man jāiet, viņš saņēma manu roku un noskūpstīja uz delnas.

-    Es saprotu…

-    Man tiešām jāiet, Veļa…Tā vajag!

-    Partija teica: "Vajag!", komjaunatne atbildēja: "Būs!", es nomurmināju. Visur viens un tas pats…

-    Vai tu saproti, ka es nedrīkstēju te rādīties pat uz tām pāris minūtēm?

-    Kur nu man ar savu konspiratīvā darba pieredzi sacensties ar tādiem kā tu?!

-    Es drīz atgriezīšos, Veļa.

-    Vai "Trīs musketierus" esi lasījis?

-    Esmu.

-      Atceries, ko teica Atoss, kad d' Artanjans izvadīja kalponi Ketiju uz klosteri, un meitenei, ko pats bija pavedis, solīja, ka drīz ar viņu atkal tiksies?

-    Neatceros.

-    Viņš sacīja: "Dodu spēlmaņa zvērestu."

-    Bet es patiešām driz atgriezīšos.

-    Negaidi, ka es tev jautāšu: "Kad?".

-    Paldies.

-   Jūdžin, satvēru plaukstās viņa durstīgos vaigus un, pievilkusi šo nogurušo un bezgala mīļo seju cieši klāt savējai, ielūkojos viņam acīs. Atbildi man godīgi tikai uz vienu jautājumu: kur es atrodos? Kārtējā cietumā?

-     Bisties Dieva,Veļa! viņš paķēra mani klēpī un cieši piekļāva.

-    Laid vaļā, tev ir smagi.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Toreiz Prāgā Vitjiks teica, ka esmu pārbarota govs un viņam no pārpūles nez kas nolaižoties tā kā rokas, tā kā…

-    Tā kā?… Skaidrāk viņš neprecizēja?

-     Zini, es vairs neatceros, nomurmināju, juzdama, ka

neviļus nosarkstu.

>

-   Neatminos gan, ka tu man būtu stāstījusi, ka Mišins tevi nēsāja uz rokām.

-    Jūdžin! iespiedu degunu viņa asajos bārdas rugājos. Ir noticis kaut kas briesmīgs: tu esi kļuvis greizsirdīgs!

-    Man tādam nevajadzētu būt?

-     Kā pilnvērtīgam vīrietim tev noteikti jābūt greizsirdīgam. Bet tikai ne uz Vitjiku Mišinu.

-    Bet uz ko tad, mīļā?

-    Uz šo viesnīcas numuru… ar brīvās rokas plašu žestu norādīju uz savu ienīsto kameru ar visām tās komunālajām un citām ērtībām. Piedod, ka esmu tik vulgāra, bet visa šī būšana, un es vēlreiz pamāju, mani, prasti izsakoties, ir kārtīgi piedrāzusi. Vēl kāds brītiņš, un es apkaunojošā kārtā te kaut ko piedzemdēšu.

-    Tevi ierakstīs Ginesa rekordu grāmatā, Jūdžins pasmaidīja.

-    Mani no šejienes iznesīs ar kājām pa priekšu, dārgais.

-    Es labprāt mainītos ar tevi vietām, Veļa.

-    Kā tad, es pamāju. Uz vienu diennakti. Pēc tam tu sāktu gaudot.

-          Veļa, neesi nu tik snobiska! Viņš saudzīgi nostatīja mani uz kājām un ar kritisku skatienu lietišķi nopētīja manu kārtējo mājvietu ceļā ne uz kurieni. Tu atrodies greznā viesnīcā, kurā, starp citu, reizēm apmetas pat Aristotelis Onasis, pašas Džekijas draugs un mīļākais…

-    Bet tagad te ir apmetusies Veļa, Jūdžina Spārka draudzene un mīļākā. Kā tu domā, mīļais, ko par tādu kaimiņieni teiks Aristotelis Onasis? Turklāt es stipri šaubos, vai iepatikšos Džekijai…

-    Tātad tu man netici?

-    Zinu, ka man tev jātic. Un ja tu saki, ka atrodos greznā viesnīcā, nevis cietumā, tad tā arī ir. Un tas, ka manas istabas durvis atveramas rikai no ārpuses, bet logs ir cieši aizmetināts, nav nekas vairāk kā dzīves sīkums. Kāpēc vispār domāt par tādiem niekiem, ja pieaudzis un, kā pats apgalvo, manī iemīlējies vīrietis, mani pārliecina, ka viss kārtībā?…

-    Dieva dēļ, Veļa, netēlo muļķīti!

-    Tu pārvērtē manas aktrises dāvanas.

-    Tu taču saproti, kāpēc tas tiek darīts!

-    Bet vai tu saproti, ka šajā numurā es pamazām kļūstu par šizofrēniķi?

-    Kas tad tev te nepatīk?

-       Pajautā jebkuram ieslodzītajam, kas viņam nepatīk cietuma kamerā!

-Ja gribi zināt, katra diennakts, ko tu pavadi šai "cietuma kamerā", amerikāņu nodokļu maksātājiem izmaksā 270 dolārus. Tā, starp citu, nav nekāda mazā nauda.

-    Vai patiešām? Es ar interesi paskatījos uz Jūdžinu.

-Jā gan, -Jūdžins bija pati nopietnība. 270 dolāru un ne

centa mazāk!

-    Labi. Kad atgriezīšos mājās, no algas atmaksāšu. Pa daļām.

-     Vai esi dzirdējusi anekdoti par franču prostitūtu un padomju tūristu? Jūdžins ielaida visus piecus pirkstus savā matu ērkulī un pabružāja pakausi. Kad abi ieslēdzās viņas numurā, nelaimīgā sieviete sāka izmisīgi kliegt: "Nē! Nē! Tikai ne to!!"

-      Ko tad viņš gribēja, lika priekšā iestāties PSKP un samaksāt biedru naudu par gadu uz priekšu?

-     Nē, viņš gribēja par viņas profesionālajiem pakalpojumiem samaksāt padomju rubļos.

-    Tas jāsaprot kā mājiens, ka neesmu maksātspējīga?

-    Tu esi ļoti attapīga, dārgā.

-     Kaut jel tā būtu! Es, piemēram, nevaru saprast vai tiešām visās amerikāņu viesnīcās telefoniem ir tikai dekoratīva funkcija?

-    Tikai viesnīcās, kas domātas izredzētajiem.

-    Saki, vai varu atlīdzināt amerikāņu nodokļu maksātājiem viņu aizkustinošās rūpes par manu mūžīgo mieru? Tu vari viņus pārstāvēt, ja vēlies.

-    Ne tikai vari, tev tas noteikti jādara.

-    Bet ne tagad, vai ne?

-    Ne tagad, dārgā.

-    Un rīt arī ne?

-    Un rīt arī ne.

-   Jūdžin, vai tu tīšām mani provocē uzdot jautājumu: "Bet kad tad?"

Jutu, ka esmu tuvu histērijai, un, pūlēdamās atvairīt tik nožēlojamu skatu, cieši jo cieši samiedzu acis. Lai trīskārt nolādēta sieviešu daba, pēc kuras dīvainajām likumsakarībām asaras ir vai nu slēptas izspiešanas ierocis vai pilnīgas bezspēcības simbols.

-    Es tev atnesu pirms divām stundām notvertu un nule kā cieti novārītu omāru, Jūdžins pasmaidīja un no papīra tūtas izvilka lielu tīstokli, kura ietinamais papīrs sānos bija pamatīgi piesūcies ar taukiem.

-   Ko man ar to iesākt, mīļais? Es pat nezinu, kā ar to apieties.

-    Cilvēciski, protams, un nekā citādi.

-Ja cilvēciski, tad tas jālaiž atpakaļ okeānā.

-     Diemžēl, viņš jau ir cieti novārīts un nespēj novērtēt tavu cēlsirdību.

-    Ko tad lai es daru?

-    Apēd.

-    Apēst?

-   Nūja! Turklāt pēc iespējas drīzāk, kamēr viņš nav atdzisis.

-          Tas ir pārāk eksotiski un pārāk daudz vienai sievietei. Jo vairāk tāpēc, ka es vēl aizvien ilgojos nokristies svarā par desmit kilogramiem.

-    Tas ir domāts diviem, Veļa.

-    Mums abiem, mīļais?!

-    Protams!

-    Tad velc nost mēteli, un apēdīsim to nabaga posmkāji, kas ne pie kā nav vainīgs, abi kopā.

-    Nevaru, Veļa. Man laiks doties projām. Bet tu ēd viņu un domā…

-    Par ko gan lai es domāju, Jūdžin?

-    Par to, ka mēs abi sēžam skaistā un omulīgā restorānā. Spēlē klusa mūzika, tev mugurā ir tā pati melnā kleita, kas toreiz, kad mēs pirmo reizi devāmies uz restorānu. Atceries, Buenosairesā?…

-    Tu izturies kā sadists.

-    Es izturos kā mazohists.

-    Ej projām.

-    Es mīlu tevi!

-    Ej projām, Jūdžin. Un pievāc sev līdzi to spīļaino monstru! Man liekas, ja to iztīšu, ieraudzīšu savu autoportretu.

-    Tu izskaties daudz pievilcīgāka.

-    Tas tādēļ, ka vēl neesmu iemesta verdošā ūdeni! Neesmu vēl cieti novārīta! Vismaz pagaidām!…

Tad viņš aizgāja.

Aizgāja, lai uz īsu mirkli parādītos vēl divreiz visu šo vienpadsmit dienu laikā, lai atnestu kādu dāvaniņu vai kāda cita tikpat muļķīga un nenozīmīga iemesla dēļ. Un ar katru reizi viņa izturēšanās man aizvien vairāk un vairāk atgādināja ielaistas šizofrēnijas upuriem domātas elitāras un respektablas klīnikas profesionālā konsultanta iztapīgi laipnās manieres, kurš dienesta pienākumu dēļ ir spiests kaut retumis tikties ar sevišķi smagi slimu, praktiski bezcerīgu pacienti, ko viņš pacieš vienīgi tāpēc, ka savulaik gaužām neapdomīgi devis Hipokrata zvērestu.

Proti, ar mani.

Pēc tādiem atklājumiem man parasti radās karsta vēlēšanās nekavējoties mesties dušā, palaist visspēcīgāko ūdensstrūklu, no kuras sāk krampjaini dārdēt un rīstīties hromētās caurules, un skaļi raudāt unisonā ar šo miniatūro Niagāru, kurā septiņdesmit procenti bija ūdens, bet trīsdesmit manu asaru.

Nu, protams, ka es visu sapratu.

Visu!

Gan to, ka biju izvilkta no visdziļākajiem mēsliem, gan to, ka manis dēļ ar dzīvību bija riskējuši desmitiem cilvēku, sapratu arī to, ka pēc visa, kas noticis, man jau rīta agrumā vajadzētu nevis tīrīt zobus vai, rokas atmetušai, gulēt augšpēdus un stīvi blenzt griestos, bet gan istabas kaktā ar skubu ierīkot stacionāru svētnīcu, iededzināt svecīti, un, ceļos nokritušai, pateikties Radītājam par šo prātam neaptveramo, neticamo izglābšanos… Taču vainpilnā izteiksme, kas bija izlasāma šā labsirdīgā, gudrā un skaistā vīrieša acīs, kura dēļ biju gatava uz visu un kuru ak, šausmas! es pamazām sāku ienīst, mani sadistiskā veidā, lēnām un mokoši, galēja nost. Jutu, ka gluži nepelnīti, prasti un kašķīgi, kā vētrainajos ķīviņos, stāvot rindā pēc deficītās poļu kosmētikas, esmu gatava vainot Jūdžinu visās savās nelaimēs. Viņa rūpīgi slēptais, un tāpēc vēl jo skaidrāk saskatāmais vainpilnais maigums mani kaitināja. Toreiz man likās, ka tas vairs nepavisam nav tas patiesi mīlošā vīrieša maigums, kas veldzēja manu dvēseli visu to briesmīgo pārbaudījumu brīžos, kas mums bija jāizcieš. Tagad tas bija pavisam citādi viņa attieksmē jautās kaut kas bezcerīgs, samocīts, it kā mēs atrastos briesmīgas, nenovēršamas katastrofas priekšā… Iespējams, ka tobrīd, no mutuļojoša notikumu krātera tik spēji nonākušai kapa klusumā un mājas arestā, man tā tikai likās. Var jau būt, ka es patiešām biju pārāk aizkaitināta un iebiedēta un man bija nepieciešama ilgstoša un stacionāra nervu ārstēšana ar superaktīvām psihoterapijas metodēm pilnīgas izolētības apstākļos… Lai nu kā, bet es nespēju sevi pārvarēt un ar šausmām jutu, ka vēl mazliet, pavisam nedaudz, un visa šī dvēseli iznīcinošā nenoteiktība, viss šis man tik svešais, naidīgu ķildīgumu izraisošais viesnīcas komforts, šī trulā, Die's vien zina, kāda gudrinieka sankcionētā bezdarbība un spīvais aizkaitinājums, kas, pamazām krājies, nu jau pārpildīja mani līdz malām, pēkšņi izlauzīsies, lai gāztos pār viņa bez vainas vainīgo galvu.

Tad nu tas patiešām būs pilnīgs cūgcvangs.

…Kad viņš atnāca pēdējo reizi, pa televizoru skatījos kādu raidījumu un pat galvu nepagriezu, lai uzlūkotu cilvēku, kurš vēl nesen manī bija izraisījis tik vētrainas emocijas.

-    Vai slikti jūties? viņa vārdos bija saklausāmas neviltotas raizes par manu veselību.

-    Slikti jūties tu, es atteicu, nenovērsdama skatienu no ekrāna. Es, kā parasti, jūtos riebīgi.

-    Nu jau vairs nebūs ilgi… Viņš nepienāca man klāt, bet palika stāvam pie durvīm, acīmredzot mēģinādams novērtēt manu pašreizējo noskaņojumu un negribēdams situāciju vēl vairāk saasināt.

-    Vai ieskrēji, lai man pavēstītu šo satriecošo jaunumu?

-    Ieskrēju, lai tevi redzētu, Veļa.

-    Tev ir atļauja? Vai pavēle?

-     Man ir dziļa iekšēja nepieciešamība, viņa balss bija neskanīga un viņš runāja nopietni, bez mazākās ironijas.

-      Es neesmu nekāda platoniskās mīlestības priesteriene, Jūdžin, es tikpat klusi atbildēju, joprojām turpinādama vērties ekrānā un uztverdama tikai krāsainu attēlu ņirboņu. Bet tu esi klejojošs romantiķis ar Bodlēru pauniņā. Mēs abi, mīļais, esam darbā, un katrs tavs apmeklējums ir vai nu desmit minūtes ilga tikšanās cietumā vai ražošanas apspriede, kurā jāziņo par paveikto darbu. Pastāsti man, kā tu mani apsargā, un es tev pastāstīšu, kā es tāda, apsargāta, jūtos, tas arī viss dienaskārtība izsmelta! Laiks traukties katram savās gaitās!

-    Paskaties uz mani, Veļa.

Pagriezu galvu un neviļus sarāvos. Likās, manu sirdi satver kāda nežēlīga roka un spēji sažņaudz. Jūdžins joprojām stāvēja godbijīgā attālumā, smaidīdams nožēlojamu, samocītu smaidu, kas vairāk iederētos, tiekoties bijušajiem lauleņiem, kad tiem vēl stāv priekšā kopdzīvē iekrātās mantas dalīšana.

-    Es negribu tevi zaudēt, viņš klusi sacīja.

-    Arī es negribu tevi zaudēt.

-    Tad dari kaut ko!

-    Ko es varu izdarīt?

-    Pasmaidi. Pasaki kaut ko labu. Dod man zīmi, ka es vēl aizvien tev kaut ko nozīmēju, kaut nedaudz…

-    Es nevaru, mīļais. Esmu garīgi iztukšota. Un tā ir taisnība. Es negribu tevi mocīt, es mīlu tevi, taču viss iznāk ačgārni, nekas nav tā, kā tam vajadzētu būt.

-    Par ko tu domāji pirms manas atnākšanas?

-    Par tevi. Man pēkšņi likās, ka zinu, kāpēc tu mani iemitināji pie lidostas.

-    Un kāpēc, mīļā?

-   Lai tev nebūtu jābendē nervi Ņujorkas ielu sastrēgumos, un tu mani laikus varētu iesēdināt lidmašīnā.

-    Par ko tu runā, mīļā? Kādā lidmašīnā?

-   Manējā! Cik saprotu, tad, neraugoties uz auksto karu un globālajiem, kā var spriest pēc tavas ilgās prombūtnes un zibenīgajām vizītēm, izbēgušās pilsones Maļcevas meklējumiem, lidmašīnu reisi no Ņujorkas uz Maskavu vēl nav pārtraukti? Tās vēl aizvien lido? Tikai nesaki man, ka es maldos, labi?! Man logā rāda vienu un to pašu filmu par lidostu. Lidmašīnu tur ir vairāk nekā mušu mēslu čupā.

-    Tu mani biedē, Veļa.

-   Tu mani ari, Jūdžin! Vai tiešām to deviņu dienu laikā, kamēr es nedaru neko citu, kā vien noēdu jūsu nodokļu maksātāju naudu, Padomju Savienība vēl nav pieteikusi karu Amerikai?

-    Padomju Savienība ir pieteikusi karu tev, Veļa.

-    Tu gribi teikt, ka mani joprojām meklē?

-     Nē, tevi šai viesnīcā iemitināja tikai tāpēc, lai praksē pierādītu kapitālisma pārākumu pār sociālismu, Jūdžins atspēlējās, un viņa seja tajā pašā mirklī atkal kļuva tāla un sveša. Tās slepenās rokas īpašnieks, kura tikko bija žņaugusi manu sirdi, acīmredzot bija nolēmis vēlreiz atgādināt par sevi un tagad to darīja ar divkāršu sparu.

-    Jūdžin, piedod man! Izkāpu no gultas, metos viņam klāt un, tikai ar grūtībām aizsniegusi spuraino cekulu, piekļāvu viņa galvu sev pie krūtīm. Es saprotu, ka no manas puses tā ir melna nepateicība, bet es vairs tā nespēju! Izved mani no šejienes kaut uz īsu mirklīti! Es tevi lūdzu, mans mīļais, mans dārgais, nokāpsim lejā, izdzersim tasīti kafijas kaut kur cilvēkos, vienkārši brītiņu pastaigāsim… Tu nevari pat iedomāties, kā tas ir es taču esmu aizmirsusi, kā skan cilvēku balsis, kā viņi staigā, kā un par ko viņi smejas?! Vai tu kaut reizi esi iedomājies, ka es tagad runāju tikai pati ar sevi? Vai tev ir kaut mazākā nojausma, mans dārgais atpestitāj, ka viss šis suņa murgs būtu smags pārbaudījums pat tiem, kuriem nav ne kripatas smadzeņu un nervu?! Kad komplektēja pacientus šai trakomājai, kur gultasvieta maksā 270 dolārus, es vēl nebiju psihopāte, bet normāls, vesels cilvēks. Kāpēc jūs mani tā sodījāt un likāt risināt visas šīs bezgalīgās sarunas pašai ar sevi? Tici man, mīļais: ar tādu sarunu biedreni kā es nav vajadzīgas pat piecas minūtes, lai ar mierīgu sirdi sāktu ziepēt virvi un meklēt kādu stingrāku āķi!

-    Pacieties, manu dārgumiņ, viņš maigi noglauda man galvu, kā to mēdza darīt tikai mana mamma. Tu taču esi tik daudz pārcietusi, tik daudz izturējusi. Vēl mazlietiņ…

-    Vēl mazlietiņ… un tad?

-    Veļa, tas ir viss, ko varu tev pateikt.

-    Nevaru taču visu mūžu slaucīties viesnīcas dvieļos!

-     Palūgšu savai mātei, un viņa tev atsūtīs mājas dvieļus, bez monogrammām…

Pamazām biju pieradusi pie vientulības. Ne jau pie tās, par kuru godīgas sievietes savām tuvākajām draudzenēm mēdz žēloties virtuvē_pie tējas tases. Šī bija īsta, reāla vientulība pilnīgā IZOLĒTIBĀ, kad nav ne mazākās iespējas šajā lāstā dalīties ar otru, tikpat nelaimīgu būtni. Nezinu, vai kādam ir ienākusi prātā doma uzrakstīt brošūru ar praktiskiem padomiem tiem, kuri nenoteiktu laiku spiesti pavadīt pilnīgā izolācijā. Izplūdis, nekonkrēts laiks tas, nudien, ir briesmīgākais, kas var piemeklēt holēriska temperamenta cilvēku. Pat kriminālnoziedznieki skaidri zina, kad beigsies viņu ieslodzījuma

termiņš un kurā tieši dienā vini tiks brīvībā. Es nudien ar

> »

baudu būtu palasījusies grāmatu par to, kā šo laiku nosist. Bet tā kā, izņemot Bībeli angļu valodā, man nebija pie rokas nekā, ar ko aizpildīt no jebkādiem pienākumiem un izpriecām brīvo laiku, ko man tik dāsni bija atvēlējuši likumiem paklausīgie amerikāņu nodokļu maksātāji, lai galīgi nenojūgtos, es veselas vienpadsmit dienas kaut ko nemitīgi gremoju, lāga pat nemanīdama ēdiena garšu, un, neko nesaprazdama, truli blenzu televizora ekrānā, pat neizkāpdama no savas cietās un manā nožēlojamajā situācijā neattaisnoti platās gultas, kas savā stērķelētajā un sterilajā klēpī acīmredzot vēl nekad nebija uzņēmusi tik drausmīgu guļavu un tiklības iemiesojumu.

Tā nu es tur gulēju un domāju.

Domāju, domāju, domāju…

Brīžiem par visu reizē, līdz no visādu prātojumu, atmiņu un priekšnojautu drumslām man galvā sagriezās tik haotisks virpulis, ka to varētu salīdzināt vienīgi ar vārds vārdā stenografētiem attiecību noskaidrošanas un savstarpējo rēķinu kārtošanas pierakstiem trakomājas agresīvo šizofrēniķu palātā. Tiesa, retumis man uznāca arī apskaidrības mirkļi galvenokārt naktīs, kad nezināms spēks kā ar tvirtu tērauda atsperi uzrāva mani gultā sēdus. Kāds brīdis pagāja, kamēr atcerējos, kas es vispār esmu, kur atrodos un kā esmu te nonākusi. Tad iestājās brīdis, kad beidzot spēju daudzmaz koncentrēties vai, kā bērnībā mani mudināja vecmāmiņa Sofija Ābramovna, domāt ar galvu, bet tās bija drūmas pārdomas; nežēlīgā skaidrībā es novērtēju situāciju, kādā biju iekūlusies īsi pirms priekškara krišanas. Tā kā tajos nedaudzajos mēnešos, aizvadītos ciešos kontaktos ar PSRS Ministru padomes Valsts drošības komiteju, mani skolotāji, lai ko teiktu viņu kapitālistiskie oponenti, bija ne vien nežēligi, bet arī pieredzējuši vīri un viņu sniegtajām dzīves mācībām piemita satriecoša spēja ieurbties tieši smadzenēs un, domājams, arī aknās tikpat cieši un asi kā visā dziļumā iedzītām naglām, nepilnvērtības kompleksus es vairs neizjutu un biju pat iemācījusies ar vēsu galvu tam nu gan mana nabaga māmulīte nemūžam neticētu! izanalizēt ne vien to, kāda rakstura ir visi tie mēsli, kas kā no šindermucas man tik negaidīti bija uzgāzušies uz galvas, bet arī to, kādas varētu būt šīs ķēpas nenovēršamās sekas, kas mani gaidīja tuvākajā nākotnē.

Diez vai ir vērts sīkāk aprakstīt manu nogurdinošo nakts eksekūciju argumentus un atziņas. Pat koncentrētā, no visa liekā atsijātā veidā tur samanāma vairs tikai vāra, gandrīz nesaklausāma agonijā iznīkstošas loģikas elpa un nekas cits tas arī nebija, kā vien nobriedušas sievietes intuīcijas, mīlestības, māņticības un patoloģisku baiļu izraisīta refleksija. Toties secinājums, pie kura finālā es vienmēr nonācu, diemžēl bija skaidrāks par skaidru, turklāt vēl piedevām aizvainojoši triviāls: lai cik nepatīkami man būtu to atzīt, es nevarēju nesaprast, ka vismaz šobrīd es NEVTENAM NEESMU VAJADZĪGA!

Ne-vie-nam!

Un neviens visā plašajā pasaulē, izņemot manu māti un Jūdžinu Spārku, kurš no negaiditās, viņam uzgulušās rūpju nastas bija galīgi zaudējis galvu, nebija ieinteresēts, lai divdesmit deviņus gadus vecā žurnāliste Valentīna Vasiļjevna Maļceva bezpartejiska, neprecējusies, ar svītriņām arī ailēs "bērni" un "sodāmība", toties ar pozitīvu atbildi ailē "vai bijusi ārzemēs" (jā, bijusi gan un ne vienreiz vien, bet ne jau pēc savas gribas!) -, kura samērā šaurajā, toties ļoti ietekmīgajā un agresīvajā vairāku Rietumvalstu specdienestu pārstāvju lokā neglābjami sakompromitējusies kā visā pasaulē ienīstā KGB aģente, līdz mūža galam nekaunīgā kārtā šķērdētu viņai ideoloģiski pilnīgi svešo amerikāņu nodokļu maksātāju sūri grūti pelnītos centus viesnīcas "Marriot" komfortablajā numurā, savā rijīgumā negausīgi noplicinot diženās lielvalsts nacionālo ekonomiku.

Vissatriecošākais bija tas, ka starp maniem tautiešiem no spiegu aprindām, kuri pūlējās mani uzost un sadzīt rokā tikpat maniakāli un neatlaidīgi kā metāllūžņu vākšanas jaunie entuziasti, un viņu amerikāņu kolēģiem, kuri bija mani iespundējuši komfortablas viesnīcas numurā, patiesībā nebija nekādas principiālas atšķirības: ja pirmie mani pa malu malām meklēja tikai tāpēc, lai bez kavēšanās un liekām klapatām ar sprieduma nolasīšanas un pēdējā vārda došanas ceremonijām nolaistu no kājām, otrie rūpīgi slēpa, lai noslēgumā izdarītu to pašu, tikai civilizētākā veidā. Nu gluži kā tajā saimniecisku un taupīgu radioklausītāju iecienītajā pārraidē, kas sākas ar gaužām biedinošiem vārdiem: "Ja jūsu drēbju pakaramais ir salūzis, nesteidzieties to izmest tas jums vēl ilgi kalpos jaunā veidolā…"

Kādā veidolā mani gatavojās izmantot tie, kuri maksāja par manu viesnīcas numuru, varēju tikai minēt, un variantu netrūka.

Varēt varēju, taču negribēju.

Jo es pārāk labi sapratu, ka nekad nesagaidīšu pārraidi, kurā diktors miljoniem klausītāju lielajai auditorijai mīlīgā balsī paziņos, ka salūzušais un nu vairs patiešām galīgi nekam nederīgais drēbju pakaramais pēc otrreizējas izmantošanas, lai cik žēl, šoreiz tiešām būs vien jāmet laukā…

Jāteic, ka manām vientulīgajām nakts analīzēm un diskusijām pašai ar sevi bija vēl kāds, pavisam baiss iznākums: kādā brīdī, visā skaidrībā sapratusi, cik bezperspektīva un jau iepriekš nolemta neveiksmei ir mana ieilgusi cīņa par izdzīvošanu, iztēlojos ainu, kas pēc tam mani vajāja ar sevišķi neatlaidīgu un tāpēc jo biedējošāku uzstājību. Tas ir skats, ko redzu vēl šodien mana numura greznā, silti rožainos toņos ieturētā vannasistaba, dzeltenīga plastmasas kārbiņa uz platā, matētā plaukta zem spoguļa ar dažiem spīdīgiem žilešu "Vilkinson" asmenīšiem, un manu asiņu straumīte, karstā ūdens strūklas izpludināta, kas interjeram pieskaņotā tonī plūst un plūst pa izlietnes graciozajiem apaļumiem…

Cūgcvangs, un vairāk nekas!

5.nodaļa

Kempdeivida. ASV prezidenta rezidence.

1978.gada februāris.

ASV prezidents Džeimss Ērls Kārters CIP direktoru pieņēma smēķējamajā istabā, kas atradās līdzās viņa guļamistabai elegantās Kempdeividas rezidences otrajā stāvā pa senam paradumam to gan sauca par vasaras rezidenci, taču īstenībā visi Baltā nama saimnieki apartamentus izmantoja augu gadu.

Neviens, ari pats Kārters, izņemot, protams, dažus Kempdeividas drošības dienesta darbiniekus (šis dienests darbojās nevis CIP, un pat ne FIB, bet gan finansu ministrijas pakļautībā), tā arī lāga nezināja, kas tad īsti ietilpst šajā ēku, pazemes komunikāciju un palīgbūvju kompleksā, kurš bija nocietināts vismaz tikpat rūpīgi kā stratēģisko kodolpētījumu centrs. Rezidence, kuras arhitektūrā pompozitāte veiksmīgi savienojās ar ārkārtīgu vienkāršību, bija celta un tehniski pilnveidota tajos nedrošajos laikos, kad pieauga "draudi no Austrumiem", tāpēc tā bija izveidota kā nepieejams stratēģiskais komandpunkts, ko vismaz divu jūdžu rādiusā ietvēra simtiem atklātu un slēptu elektroniskās kontroles un izsekošanas posteņu. Nemanītam iekļūt Kempdeividas teritorijā bija neiespējami. Vasarnīcas tiešā tuvumā izvietotais ASV gaisa karaspēka speciālais aviācijas pulks un divas pretgaisa aizsardzības bāzes pilnībā kontrolēja gaisa telpu. Un arī tas vēl nebija viss: ja rastos nepieciešamība, attālākās pieejas ASV prezidenta rezidencei divu minūšu laikā bloķētu trīs jūras kājnieku bataljoni un speciāls motorizēto strēlnieku pulks, kura sastāvā, kaut arī Pentagona normatīvos tas nebija paredzēts, bija pat taktisko raķešu "zeme-zeme" divizions. Ne velti svarīgākās slepenās tikšanās ar ārvalstu vadītājiem vai to pilnvarotajiem pārstāvjiem Amerikas prezidenti, paklausīgi ievērojot drošības ekspertu ieteikumus, rīkoja tieši šajā rezidencē cietoksni tālu projām no ļaužu pūļiem un transporta sablīvējumiem, un tikai tas, kurš te bija iekļuvis, pa īstam spēja novērtēt teicienu "kā aiz akmens mūriem"…

Džimijam Kārteram, gaišmatainajam un zilacainajam piecdesmit četrus gadus vecajam vīrietim, kuram nebija ne grama liekā svara, savādā kārtā piemita gan impulsīva potenciālas kinozvaigznes pievilcība, gan neuzkrītoša, taču konsekventa atturība, kādu ASV 39. prezidents bija izstrādājis, dienot ASV jūras spēkos. Savu izskata un rakstura nesaderību pārliecinātais dienvidnieks, Džordžijā dzimušais prezidents meistarīgi prata izmantot. Viņa šķietamā atsaucība un sirsnīgā atklātība, platais žilbinošais smaids un nobrieduša vīrieša pievilcība apbūra ikvienu, kurš kaut uz mirkli izpelnījās prezidenta ievērību. Un tikai retais nojauta, ka Džeimss Erls Kārters, kas bija guvis triumfālu uzvaru pagājušā gada prezidenta vēlēšanās, vārda pilnā nozīmē savaldzinot visu Ameriku, darbā bija ļoti ass un lakonisks, ārkārtīgi prasīgs pret padotajiem un necieta ne mazāko familiaritāti. Vispārpieņemtajām amerikāņu politiskās elites pārstāvju uzvedības normām atbilstošos holivudiski žilbinošos smaidus, draudzīgo uzplikšķināšanu pa plecu un šaurā līdzstrādnieku pulkā rīkotās saviesīgās ballītes, kurās vīrieši pie viskija glāzes atļaujas novilkt žaketes vai pat uzrotīt partikulāro gaišzilo pletkreldu piedurknes, Kārters uztvēra kā specifisku dekorāciju, bet aiz tās slēpās viņa patiesā daba. Darbā un tuvu cilvēku vidū Kārters bija sauss pedants, emocionāli ļoti atturīgs cilvēks, kurš itin nemaz neprata un arī citiem neļāva justies brīvi, atslābināties vai ar kādu īstajā brīdī un īstajā vietā pateiktu joku izkliedēt pārāk saspringtu gaisotni. Visi, kas strādāja tiešā saskarē ar prezidentu, teica apmēram vienu un to pašu: "Ar viņu ir NEINTERESANTI." Ja Amerika piepeši ieraudzitu sava prezidenta patieso seju un dzirdētu šādu Kārtera tuvāko līdzstrādnieku vērtējumu, tas tajā pašā mirklī viņam izvērstos par politiskās nāves spriedumu: šajā valstī prezidenta ārējais veidols, viņa sabiedriskums, pievilcība, spēja atrast kopīgu valodu ar cilvēkiem izsenis vērtēta daudz augstāk nekā analītisks prāts, plašas zināšanas un māka gudri izlemt sarežģītus jautājumus. Taču Amerika pazina CITĀDU Džeimsu Erlu Kārteru, un tāpēc, atšķirībā no Baltā nama administratīvā aparāta darbiniekiem, viņa ienākšanu Ovālajā kabinetā nepavisam neuzskatīja par nejaušību. ,

Te nu jāpiebilst, ka CIP direktors, kas, iekārtojies smēķējamās istabas platajā ādas krēslā, vēroja, kā prezidents, kurš, neraugoties uz svētdienas vakara vēlo stundu un tikšanās neoficiālo raksturu, bija ģērbies tradicionālajā melnajā uzvalkā un gaišzilā kreklā ar tumšzilu, sīkiem baltiem punktiņiem izraibinātu kaklasaiti, rūpīgi norausta krekla aproces, šajā ziņā bija citos ieskatos: šobrīd Džeimss Ērls Kārters visās milzīgajās Amerikas Savienotajās Valstīs bija vienīgais politiķis, kas varbūt spētu izprast un novērtēt viņa priekšlikumu. Direktoram bija pilnīgs pamats tā domāt, jo, nostrādājis ar Kārteru ciešā kontaktā jau gandrīz divus gadus, viņš bija sapratis, ka pirmo reizi pēc Eranklina Delano Rūzvelta Ovālajā kabinetā saimnieko ļoti smalks un pieredzējis STRATĒĢIS ar nepārprotamu vēlmi risināt globālas, pasaules līmeņa problēmas.

Tikko nokļuvis valsts varas piramīdas galotnē, Kārters tūdaļ ar pilnu krūti pievērsās ASV un Padomju Savienības militāro domstarpību risināšanai un nodevās reālas stratēģiskā bruņojuma ierobežošanas koncepcijas meklējumiem, citiem vārdiem sakot, ķērās pie jautājuma, ko vairākums analītiķu un ekspertu atzina par visbezcerīgāko. Tik acīmredzama vadības kuģa sānsvere Austrumu virzienā nepalika nepamanīta. Prese sākumā piesardzīgi, pēc tam aizvien drošāk un drošāk sāka prezidenta virzienā raidit dzēlīgas šautras, pārmetot, ka viņš pārāk aizrāvies ar ārpolitiskām problēmām, atstājot novārtā iekšpolitiskās. Kārters par atbildi žilbinoši smaidīja, brīfingos bārstīja palīgu sagatavotas asprātības un viņam raksturīgajā dzelžainajā konsekvencē turpināja sākto ceļu.

Tradicionāli bija pieņemts, ka CIP direktors, ja vien viņš nav prezidenta tuvs draugs vai arī viņa komandas loceklis prezidenta vēlēšanu kampaņā, nekad pēc savas iniciatīvas neiejaucās iekšpolitiskajās problēmās un jo vairāk jautājumos, kas skar prezidenta prestiža stiprināšanu Amerikā. Jau vēlāk, redzot, cik strauji krītas Džimija Kārtera popularitāte vēlētāju vidū, CIP direktors nāca uz domām, ka prezidentam acīmredzot vienkārši trūkst politiskās intuīcijas un viņš neapjauš, kādi lēmumi varētu celt viņa prestižu valstī. Un tikai ar laiku viņš saprata, ka Džeimss Erls Kārters ir daudz sarežģītāka un pretrunīgāka personība, nekā viņš to bija iedomājies.

Kādā no sarunām, kuras gaitā CIP direktors it kā garāmejot, neko īpaši neuzsvērdams, ieminējās, ka Kārtera lēmums samazināt asignējumus municipālajām vajadzībām var izraisīt visneprognozējamākās sekas pēc trim gadiem gaidāmajās prezidenta vēlēšanās, Kārters tikai flegmātiski paraustīja plecus, uzšņāpa bloknotā dažus skaitļu stabiņus, un tad saudzīgi, it kā tikko būtu uzrakstījis čeku par milzu summu, sniedza izplēsto lapiņu CIP direktoram.

"Te ir aprēķini," prezidents paskaidroja. "Otrajā ailē norādīts, kādām konkrētām vajadzībām tiks izmantoti ietaupītie 72 miljoni dolāru. Bet trešajā ailē redzams, kādu ekonomisko efektu dos šie pārkārtojumi… Nu, bet attiecībā uz vēlēšanām…" prezidents rūpīgi nolika automātisko Pelikāna pildspalvu atpakaļ speciālajā paliktnī. "Prezidenti, mans draugs, nāk un iet, bet Amerika paliek…"

Šajā brīdī direktors skaidri saprata divas lietas: pirmkārt, šo cilvēku nekādā gadījumā neievēlēs atkārtoti, un, otrkārt, Džimijs Kārters principā ir spējīgs uz NEORDINĀRU RĪCĪBU. Un to var tikai cilvēks, kurš nemēdz ik pa brīdim pārbaudīt iesildītā krēsla drošību. Rets, praktiski izmirstošs profesionāla politiķa tips.

-      Klausos jūs, Kārtera balss bija sausa un nespodra. Kaut kas atgadījies?

-    Prezidenta kungs, direktors noklakšķināja sava diplomātportfeļa ciparu slēdžus, izņēma no tā papīra lapu un rūpīgi to nolika uz smēķējamā galdiņa stikla virsmas. Lūdzu, izlasiet šo…

Kārters nesteidzīgi pacēla roku, izvilka no žaketes krūškabatas vecmodīgu bruņurupuča kaula futrāli, izņēma no tā brilles metāla ietvarā ar neparasti šaurām lēcām, uzsprauda tās uz sava paplatā deguna un tikai tad paņēma dokumentu.

CIP direktors automātiski ieskatījās savā Roleksā sievas dāvanā sudrabkāzās. Viņš zināja, ka, tāpat kā Kenedijs, Džimijs Kārters ir apmeklējis ātrlasīšanas kursus un tāpēc viegli tiek galā ar milzīgajām dokumentu un ziņojumu kaudzēm, ko viņam ik dienas nākas izlasīt. Un CIP direktoru pēkšņi pārņēma bērnišķīga nožēla, ka šīs fantastiskās, iracionālās un gluži kā klaburčūsku kamols nāvīgi bīstamās idejas izklāstu, kura sacerēšanai viņš pirms izlidošanas uz Kempdeividu bija ziedojis trīs stundas, prezidents izlasīs vienā mirkli. Taču viņa pulksteņa sekunžu rādītājs jau bija apriņķojis pirmo apli un sāka otru, bet prezidents vēl aizvien lasīja. Direktors izbrīnījies pacēla acis un pēkšņi saprata, ka Kārters jau nez kuro reizi PĀRLASA uzrakstīto.

Pauze kļuva nomācoša.

-    Atzīstos, jūs mani samulsinājāt, vēl aizvien turēdams papīra lapu rokās, prezidents beidzot ierunājās un pēc balss bija grūti noteikt viņa attieksmi pret izlasīto.

-    Un kas tieši jūs mulsina, prezidenta kungs?

-   Tas, ka šajā plānā parādās nepārprotams avantūrisms, kas jums, cik man zināms, nepavisam nav raksturīgs. Vai arī, prezidents izlaboja, nebija raksturīgs.

-    Atzīstos jums godīgi, prezidenta kungs, direktors pasmaidīja, arī mana pirmā reakcija, iepazīstoties ar šo plānu, bija apmēram tādi pati…

-    Tātad, jūsuprāt, es maldos?Kārters aši noprasīja.

-    Tā es neteicu, prezidenta kungs, CIP direktors klusi atbildēja.

-    Šodien ir svētdiena, tātad brīvdiena, ser, Džimijs Kārters savam apmeklētājam atgādināja. Turklāt ir jau vēls, rīt agri gan man, gan jums jābūt darbā. Tāpēc lūgšu jūs pārāk stingri neievērot etiķeti. Jūs taču nebūtu šurp braucis, ja šo priekšlikumu uzskatītu par… nekorektu, nosauksim to tā.

-    Els to uzskatu par pietiekami korektu, prezidenta kungs, direktors nešaubīgi atbildēja. Turklāt tik ļoti, ka atļāvos lūgt jums šo tikšanos.

-    Tādā gadījumā paskaidrojiet, kādā ziņā es maldos?

-   Atļaujiet, prezidenta kungs, uz jautājumu atbildēt ar jautājumu: ko tieši jūs uzskatāt par avantūru?

-Jebkādu manipulēšanu ar ASV nacionālajām interesēm, ne mirkli nevilcinādamies, kā atbildēdams uz sen un reizi par visām izlemtu jautājumu, Kārters noskaldīja.

-    Pēc satura vai formas, prezidenta kungs?

Kartera skatiens asi, kā ar zobena cirtienu skāra sarunu biedru, tad, pieri saraucis, viņš mirkli apdomājās un beidzot, balsi nepaceldams, noprasīja:

-Jums šķiet, ka vienpadsmitā vakara stunda ir piemērotākais brīdis filozofiskām diskusijām?

-    Runa ir tikai par šā jautājuma praktiskajiem aspektiem, prezidenta kungs, direktors steigšus atbildēja. Es jums pilnībā piekrītu: zināmi avantūrisma elementi plānā tiešām ir. Taču galvenokārt tikai no formas viedokļa proti, vērtējot to, kas mums būtu jāpaveic, izmantojot konkrētos apstākļus un savus informācijas kanālus, darbojoties neafišēti un SLEPENI, izmantojot mūsu sakarus, materiālos līdzekļus un tehniskās iespējas, lai nosēdinātu padomju komunistu tronī ASV vēlamu politiķi. Toties pēc satura, manuprāt, viss ir labākajā kārtībā: tāda uzdevuma paveikšana pilnībā atbilst Savienoto Valstu nacionālajām interesēm. No savas puses piebildīšu augstākajām nacionālajām interesēm. Atļaujiet jums vaicāt, prezidenta kungs: vai piekrītat šā kopsavilkuma galvenajam postulātam?

-   Jurijs Andropovs ģenerālsekretāra postenī?

CIP direktors pamāja.

-    Piekrītu, mirkli padomājis, Kārters atbildēja.

-     Vai jūs kā persona, kas atbildīga par ASV ārpolitisko kursu un kurai ir saskare ar pašreizējo Kremļa vadibu, piekrītat, ka Andropova nākšana pie varas Krievijā varētu veicināt vispārēju starptautiskā saspīlējuma samazināšanos un sekmēt divpusējo attiecību stabilizāciju, sagatavojot augsni ļoti iespējamai tuvināšanās perspektīvai nākotnē?

-Jā, tā varētu teikt, Džimijs Kārters pēc īsas vilcināšanās atbildēja.

-    Kur gan tādā gadījumā, prezidenta kungs, jūs saskatāt manipulēšanu ar ASV nacionālajām interesēm?

-    Un kas notiks tad, ja Brežņevam par to nāks zināms?prezidenta seja sadrūma. Vai pieļaujat arī tādu notikumu attīstību, ser? Vai saprotat, kādas tam varētu būt sekas?

-    Arī par to ir domāts, prezidenta kungs. Piedodiet, taču es nesaskatu neko neiespējamu pašā jautājuma nostādnē. Mēs taču sev neizvirzām mērķi NEKAVĒJOTIES gāzt sociālistisko iekārtu Padomju Savienībā vai izsludināt šajā valstī privātīpašumu uz ražošanas līdzekļiem. Runa ir tikai par kārtējo galma apvērsumu, par politisku intrigu, bet nosliece uz tām, kā jums zināms, krieviem ir asinīs. Ja sanāks labi, ja nesanāks, ko lai dara, nav lemts. Savā ziņā lielajā politikā ir vērts būt fatālistam.

-    ASV saistība ar šo, kā jums labpatīk izteikties, gabna apvērsumu mūsu attiecības ar krieviem atsviedīs četrdesmit septītā gada līmenī… un Kārters pamāja uz sarkano telefona aparātu tiešajiem sakariem ar Kremli. Iespējams, ka par kodoluzbrukumu mani pat nebrīdinās. Vismaz pa šo telefonu ne. Tādas spēlītes, ser, es neesmu radis spēlēt. Par likmēm nemaz nerunājot…

-   Prezidenta kungs, oficiāli šajā operācijā netiks iesaistīts neviens ASV pilsonis, neviena amatpersona, neviens amerikāņu diplomāts. Gadījumā, ja mūsu plāns kaut kādu iemeslu dēļ izgāzīsies, Brežņeva kungs un viņa tuvākie līdzgaitnieki neiegūs nevienu pierādījumu, nevienu oficiālu faktu, ka šai akcijai varētu būt kāds sakars ar Savienotajām Valstīm. Ar to arī šis plāns izceļas, prezidenta kungs, tur jau tā sāls, ka visu GRAUJOŠO darbību veiks citu valstu pilsoņi…

-… kuri pratināšanā tūdaļ atzīsies, ka darbojušies ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes uzdevumā, Džimijs Kārters drūmi pārtrauca CIP direktora tirādi.

-     Atzīties viņi var, kādos grēkos vien grib, prezidenta kungs, direktora balss ieskanējās nedaudz augstākos toņos.

-     Principiāli ir tikai tas, kādus PIERĀDĪJUMUS viņi var sniegt. Teikt jau var nezin ko…

-    Bet jums taču būs vajadzīga palīdzība! Kārters iebilda.

-       Būs jāiesaista Valsts departaments, vēstniecības, dažādi ierēdņi, militārpersonas… Ko jūs man cenšaties iestāstīt, ser? Ka nedaudzi jūsu cilvēki var panākt, lai pie varas nāktu politiķis, kurš praktiski jau ir iedzīts stūrī un norakstīts?

-      Tie nedaudzie cilvēki, kuri var panākt, lai Andropovs tiktu pie varas, esam mēs, prezidenta kungs, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, CIP direktors atbildēja. Tikai mums ir reālas iespējas tāda mēroga akcijai. Turklāt pagaidām jau runa ir vienīgi par to, lai neļautu šo figūru noslaucīt no šaha galdiņa. Jautājums par Andropova nākšanu pie varas var atrisināties tikai tuvāko trīs četru gadu laikā. Toties palīdzība patiešām ir nepieciešama. Un tā ir OFICIĀLA palīdzība, prezidenta kungs. Šī iecere ir kā šarāde katram burtam sava noteikta vieta, bet pēc atsevišķiem elementiem nav iespējams noteikt, kāda frāze noslēgumā tiks izveidota. Šī shēma ir simtiem reižu aprobēta, prezidenta kungs, tā ir katras slepenas operācijas pamatu pamats, kuras efektivitāte ir jo augstāka, jo mazāk cilvēku zina par gala mērķi…

-    Bet Āndropovs pats? klusi ievaicājās prezidents. Piekritu, viņš tiešām ir gudrs politiķis, taču viņš ir ari KGB šefs, tātad cilvēks, kura rokās koncentrēta milzīga vara. Vai jūs nebaidāties, ser, ka viņš jūsu plānu pavērsīs sev par labu? Izmantos jūsu operācijas slepenos mehānismus, lai PATSTĀVĪGI izkļūtu no strupceļa un tādējādi atgūtu zaudētās pozīcijas?

-    Tāda iespējamība pastāv, prezidenta kungs, direktors pamāja. Taču tikai teorētiski. Proti, tādā gadījumā, ja šim kungam ir kaut neliela laika rezerve. Bet tādas rezerves Andropovam nav. Un amizanti, prezidenta kungs, ka ceitnotu Andropovam esam radījuši mēs, bet to izmantot grasās viņa tiešie politiskie pretinieki Kremlī…

-     Jūs tātad gribat sacīt, ka gadījumā, ja Andropovs uz visiem laikiem nozudīs no Kremļa pasjansa, tas būs… mūsu nopelns?

-     Tā nu tas ir, prezidenta kungs, direktors sakārtoja kaklasaiti. Diemžēl esmu spiests to atzīt. Tā mūsu darbā bieži gadās: spēkus nežēlojot, tu dari visu iespējamo, lai noliktu pretinieku uz lāpstiņām, bet, kad viņš ir jau par mata tiesu no nāves, sāc domāt, kur viņš tev labāk noderētu šai saulē

vai viņsaulē?

»

-    Un jūs domājat, ka situācija joprojām ir kontrolējama?

-    Es CERU, ka tā, prezidenta kungs. Mēs uzskatām, ka Andropova pilnīga sakāve notiks tad, kad no četrām Latīņamerikas valstīm tiks izraidīti divdesmit septiņi padomju diplomāti, kas darbojušies KGB labā. Konkrētie deportācijas termiņi ir atkarīgi no jums…

-    Tātad, Džimijs Kārters pētoši uzlūkoja sarunu biedru, ja mēs nolemsim, ka mums vajadzētu… kā lai to delikātāk pasaka… saglabāt Andropova kunga politiskās perspektīvas, diplomāti netiks izraidīti?

-    Pilnīgi pareizi, prezidenta kungs.

-    Nu, bet tas taču…

-      Tā ir tikai formalitāte, CIP direktors pasmaidīja. Mēs zinām, kuri tie ir, un Andropovam savukārt ir zināms, ka mēs to zinām. Viņu karjera praktiski ir beigusies. Šīs kļūmes rezultātā KGB vadībai Jurijam Andropova kungam vai cilvēkam, kurš nāks viņa vietā, būs nepieciešami vismaz trīs gadi, lai no jauna izveidotu un nostiprinātu savas rezidentūras tajā reģionā. Profesionālā aspektā tā ir neapstrīdama sakāve. Kungi no Dzeržinska laukuma sen nebija piedzīvojuši tik smagu nokautu. Ja mēs viņa zeļļus no Latīņamerikas neizraidīsim OFICIĀLI, Andropovs tos atsauks pats, tiesa, ne uzreiz, bet pakāpeniski, ievērojot spēles noteikumus. Galu galā kadru rotācija ārējā izlūkdienestā ir visparastākā procedūra, un tur nu grūti kaut kam piesieties.

-   Hm, skan pārliecinoši, Kārters nomurmināja un lēnām noņēma brilles. Sakiet, vai Andropovam ir izredzes patstāvīgi, bez mūsu palīdzības, izkļūt no šīs cilpas?

-     Nedomāju vis, prezidenta kungs, direktors enerģiski papurināja galvu. Dažas minūtes pirms kāpšanas helikopterā, lai lidotu šurp, es saņēmu ziņojumu no mūsu Maskavas avota: šorīt agri no rīta Andropovu uz savu Kremļa kabinetu izsauca Brežņevs. Saruna notika aci pret aci un ilga apmēram četrdesmit minūtes. No Kremļa Andropovs devās uz Lubjanku. Esmu cieši pārliecināts, prezidenta kungs, ka mūsu pašreizējai sarunai ir vistiešākais sakars ar šārīta sarunu Kremlī. Andropovu spiež pie sienas, un tagad tur acīmredzot ar nepacietību gaida, kad sāksies diplomātu izraidīšana. Viņa dienas ir skaitītas.

-    Brežņevs nevar vien sagaidīt, kad tiks vaļā no KGB šefa? pirmo reizi visas sarunas laikā Kārters pasmaidīja.

-    Nekad nav bijis viegli izprast šā cilvēka motīvus, pasmaidīja arī CIP direktors. Jums tas ir zināms labāk nekā man, prezidenta kungs. Vārdu sakot, Andropovs nonācis milzīgā laika trūkumā. Un tagad viss ir mūsu rokās. Pareizāk sakot, jūsu rokās, prezidenta kungs.

-   Tad sāciet! Kartera seja izskatījās tik drūma, it kā viņš tikko būtu pieņēmis lēmumu doties uz slimnīcu, kur viņam gaidāma sarežģīta operācija. Rīt no rīta es ar vienu otru aprunāšos. Nepieciešamo palīdzību jūs saņemsiet. Kā ar finansēšanu?

-     Domāju, ka iekļausimies budžeta robežās, prezidenta kungs.

-    Es gribētu būt lietas kursā par visu, līdz pat sīkākajām niansēm.

-    Pats par sevi saprotams, prezidenta kungs.

-    Cik daudzas amatpersonas par to ir informētas?

-    Izņemot jūs un mani, prezidenta kungs, vēl tikai viens cilvēks. MANĒJAIS, CIP direktors ar uzsvaru teica.

-    Starp citu, kas ir šīs akcijas idejas autors?

-     Prezidenta kungs, tā netika apspriesta CIP operatīvās darbības vadītāju kolektīva paplašinātā sēdē.

-     Kur tad tā tika apspriesta? Kārters paņēma ziņojumu, žigli pārlaida tam skatienu pa diagonāli un nolika atpakaļ uz galda.

-     Tas ir operatīvās pārvaldes šefa Henrija Volša priekšlikums. Viņš ar to ieradās tieši pie manis. Bet es savukārt pie jums, prezidenta kungs.

-    Tātad JUSU cilvēks ir viņš?

-Jā, prezidenta kungs.

-    Volšs? Džimijs Kārters sarauca augsto pieri. Vai tas ir tas pats brigādes ģenerālis, kurš septiņdesmit trešajā gadā uzstājās senāta komisijas sēdē par aizsardzības jautājumiem?

-Jā, prezidenta kungs.

-    Un kopš kura laika viņš ir CIP?

-     Kopš firmas dibināšanas, prezidenta kungs. Tolaik tur bija vairāki jauni virsnieki, ko Daless bija pārvilinājis no Donovana. Henrijs Volšs ir viens no viņiem.

-    Cik gadu viņam tagad?

-    Rit sešdesmit sestais, prezidenta kungs.

-    Un kā ar veselību?

-     Normāli, cik jau nu tādā vecumā tas vispār iespējams, CIP direktors izvairīgi atbildēja, pūlēdamies saprast, kurp stūrē prezidents.

-    Tātad pensiju viņš jau ir nopelnījis, vai ne?

-Viņš ir nopelnījis daudz vairāk, prezidenta kungs, CIP direktors klusi atbildēja. Tuvākajā laikā nevaru iedomāties nevienu REĀLU kandidatūru, kas spētu nomainīt Volšu CIP operatīvās pārvaldes šefa posteni.

-Jūs uzskatāt, ka viņu vajadzētu nomainīt?

-    Man likās…

-    Es tikai rēķinu, cik ilgi varētu turpināties jūsu…hm… šis pasākums un vai Henrijs Volša kungs spēs izturēt komandā līdz galam.

-    Esmu pārliecināts, ka spēs, direktors pasmaidīja. Statistika rāda, ka agrāk nomirst nevis smēķētāji, bet tie, kas

uzturas vinu tuvumā.

*

-   Volšs ir smēķētājs? Kārters piecēlās un sniedza sarunu biedram roku.

-   Nelabojams, prezidenta kungs! cēlās ari CIP direktors un stingri paspieda prezidenta karsto plaukstu.

-Jā, un vēl kas!… Kārters pamāja uz balto lapu. Cik eksemplāros pavairots šis dokuments?

-   Tas ir vienīgais eksemplārs, CIP direktors neizpratnē paraustīja plecus. Es to uzrakstīju ar savu rakstāmmašīnu savā kabinetā, prezidenta kungs.

-   Tātad šāda dokumenta vairs nav, Džimijs Kārters jau pavisam klusi nomurmināja, noklakšķināja masīvās šķiltavas un pielika oranžajai liesmas mēlītei baltās papīra lapas stūrīti. Nebija, nav un nebūs. Nekādu dokumentu, kas būtu saistīti ar šo lietu. Jūs mani sapratāt?

-Jā, prezidenta kungs!

-    Vai tagad, nakts laikā, gribat atgriezties Vašingtonā? Varbūt lidosiet rīt no rīta kopā ar mani?

-      Pateicos, prezidenta kungs! CIP direktors viegli palocīja galvu. Apsolīju dzīves biedrenei, ka sagaidīšu viņu pēc teātra.

-    Cikos beidzas izrāde?

-    Vienos.

-    Tad jau paspēsiet.

-    Paspēšu, prezidenta kungs. Debesīs, laimīgā kārtā, sastrēgumu vēl nav…

6.nodaļa

Izraēla. Mossada bāze Nagarijā.

1978.gada februāris.

-   Jūs tomēr esat īsts krievs, Dovs pasmaidīja.

-   Un jūs visu šo laiku manā ģenealoģiskajā kokā meklējāt jūdu saknes? Mišins paraustija plecus un pasmīnēja. Gudri gan! Vai tiešām pie jums strādā tādi zīdaiņi, kas nezina, ka manā kantori, jo sevišķi operatīvajā darbā, nevienu ar adu asinīm nelaiž pat tuvumā?

-         Els domāju ko citu, Dovs atteica. Tikai īsts krievs spēj sarīkot pilnīgu pašiznicināšanos, ja to nav paveicis viņa ienaidnieks. Mūsu ārsti, godājamais biedri KGB apakšpulkvedi, tevi vārda tiešā nozīmē no jauna salika kopā no rezerves detaļām. Un liec aiz auss,Viktor, pat tavā izdaudzinātajā Kremļa slimnīcā uz kaut ko tādu nav spējīgs neviens profesors. Tevi, Viktor, atsauca atpakaļ no viņpasaules…

-    Es viņiem to nelūdzu.

>

-    Neesi nu tik nepateicīgs!

-    Lai dzīvo lielā un nedalāmā Izraēla vispasaules cionisma balsts! Mišins noskaldīja.

-    Liec mierā Izraēlu! Labāk paskaidro, kāpēc tu izsmēķē trīs paciņas cigarešu dienā? Tu esi maniaks, Viktor?

-    Organisms prasa, mans ebreju brāli.

-    Tavs organisms prasa pilnīgu mieru un stipru barību.

-    Man labāk zināms, ko prasa mans organisms! Mišins atrūca.

-    Laimīgi tie labticīgie, izraēlietis nomurmināja.

-   Vai zini, Dov, ar ko mūsu profesijas pārstāvji atšķiras no ārstiem ar universitātes diplomiem?

-    Zinu: ne ar ko neriskēdami, viņi privātpraksē nopelna daudz vairāk nekā mēs…

-    Jūsējie varbūt. Bet tikai ne padomju ārsti, Mišins pasmaidīja un dziļi ievilka dūmu. Redzi, mūs pirms konkrēta uzdevuma veikšanas māca skaidri formulēt mērķi un novērtēt se-

»

kas. Bet ārsti tūdaļ metas glābt pacientu, ne mirkli neprātodami, vai tas kādam vajadzīgs. Un galvenokārt pašam pacientam.

-    Tu gribi teikt, ka tiem, kuri, riskēdami ar dzīvību, čehu pretizlūkošanas dienesta zeļļiem no degunpriekšas izvilka to mazumiņu, kas no tevis vairs bija atlicis, vispirms šajā jautājumā vajadzēja apspriesties ar tevi?

-     Nesaprotu, kāpēc jūs mani vispār izvilkāt no Prāgas, Dov? Vitjiks noskurinājās, it kā gara acīm skatītu ainu, kad sieva viņu pieķērusi laulības gultā ar mīļāko. Tu taču esi profesionālis un labi saproti: es līdu tieši cilpā un APZINĀTI biju sagatavojies tādam finālam, saproti? Un man likās, ka arī jūs tas apmierina. Lūdzu, paskaidro, kāpēc vispār bija vajadzīgs tas vesterns ar bļaustīšanos un šaudīšanos?

-   Vai KGB operācijās piesegšanas paņēmienus neizmanto?

-    Liec taču mierā to nelaimīgo KGB! Mišins eksplodēja. Es no viņiem biju aizlaidies un viņi dzina man pēdas, tu taču zini!

-    Zinu, izraēlietis pamāja.

-Tiešām? Vai esi kādreiz mēģinājis aiziet no savas firmas?

-    Vai es izskatos pēc idiota? Dovs pasmaidīja.

-    Bet ja nu tavējie sadomātu tevi norakstīt, ko tad?

-   Nu, ir vairāki veidi… Dovs mirkli padomāja. Ielaistu sev lodi mutē…

-    Bet man, dulburim, sākumā tas neienāca prātā, saproti? No nāves es nebaidos, man tikai sanāca dusmas: sak, kā nu es tā, kā tāds stulbs auns pats savām kājām maršēšu uz kautuvi?…

-    Un tu nolēmi doties brīvā peldējumā?

-    Kā redzi! Mišins pamāja. Toreiz man tāda doma likās vilinoša. Pāris nedēļu biju kā apdullis, aizmirsis, ar ko man darīšana. Man bija sakari, zināmi līdzekļi, un kur tad vēl skurbinošā brīvības, pilnīgas neatkarības sajūta… Bet arī tas nebija galvenais. Gan jau ar savējiem es kaut kā būtu ticis galā… Taču tad iesaistījāties jūs, brāļi līkdeguņi, un tūdaļ likāt man saprast, ka manas intīmās attiecības ar dzimto kantori jums nav nekāds noslēpums. Un tikai tad es sapratu, ka paspēlēšu jebkurā gadījumā. Cik tad ilgi var bēgt uz nekurieni? Man apnika!…

-    Un tu nolēmi Prāgā uzvest fināla ainu, Dovs skanīgi paklakšķināja mēli. Ļoti romantiski!

-    Vai nu ļoti vai ne visai tā ir mana darīšana! Vitjiks sabozās. Galvenais, ka savu mērķi es sasniedzu: jūsu cilvēku izpestīju, saviem kolēģiem uz atvadām ieriebu un savas sešas lodes vēderā kā Lubjankas šautuvē no dzimtā Kalašņikova godam nopelnīju. Ar tādu dzelzs devu organismā ilgi nedzīvo, tā apgalvo statistika. Ja nu tomēr vēl nebūtu atstiepis kājas dabiskā ceļā, gan jau mīļie draudziņi no bijušās darba vietas būtu gādājuši, lai ātrāk tieku pie tēviem. Tad kāda velna pēc es jums, ietiepīgajiem līkdeguņiem, esmu vajadzīgs?

-    Tu izpildīji MŪSU uzdevumu, Mišin.

-    Nemuldies nu! Es izpildīju SAVU uzdevumu» vai tu saproti?! Tai krogā man kārtojami pašam savi rēķini!…

-   Bet tik un tā, izraēlietis neatlaidās, tu darbojies mūsu labā.

-    Nu, un ko tālāk?! Es taču jūs nepiekrāpu. Visu izdarīju gods godam pēc labākās sirdsapziņas. Ko jums vēl vajag? Tu taču pats saproti: mana pateicība jums nav vairāk vajadzīga kā stopsignāls zaķim uz pakaļas, par ebreju es nepārtaisīšos pat tad, ja man piedraudēs ar kastrāciju, bet strādāt jūsu labā, es ij gribēdams nevarētu, kas nav lemts, tas nav lemts…

-   Interesanti gan, Dovs pasmīnēja. Un kāpēc tu esi par to tik pārliecināts?

-    Vai zini, kur es biju septiņdesmit trešajā gadā?

-   Zinu, Dovs smaidīja. Es par tevi zinu visu. 1973.gadā tu biji Kairā. Izlūkdienesta virsnieks padomju vēstniecībā.

-    Un vai zini, ko es tur darīju?

-     Es jau tev teicu: es par tevi zinu visu, Viktor. Netērē velti laiku biogrāfijas klāstīšanai.

-    Tad kāpēc visa šī jezga un kaulēšanās?

-    Tu neatbildēji uz manu jautājumu… Dovs piecēlās un atvēra mazu lodziņu pārvietojamā namiņa-vagoniņa sienā, lai izvēdinātu tabakas dūmus.

-    Kā tu domā, Dov, vai KGB noticētu Izraēlas politiskā izlūkdienesta darbonim, kurš kaut kādu apsvērumu dēļ sadomātu pārsviesties viņu pusē?

-    Varbūt ticētu, varbūt ne! Dovs izteiksmīgi paraustīja plecus. Ja viņš, teiksim, atzītos, ka ir precējies ar krievieti, ļoti iespējams, ka noticētu.

-    Toties jūsējie gan ne mirkli nešaubītos, tūdaļ pieņemtu štatā, ievestu algas sarakstos, ieskaitītu apgādē, izsniegtu dienesta ieroci un nosēdinātu aiz rakstāmgalda Tuvējo Austrumu operatīvajā nodaļā?

-    To nu varbūt gluži ne, izraēlietis iesmējās.

-   Nu, redz, nu, un ne tikai tāpēc, ka visi krievi, kā zināms, ir pārliecināti antisemīti. Tāpat izturētos arī pret ķīnieti, francūzi, vācieti…

-    Iespējams.

-    Bet projām tomēr nedzītu, vai tā, Dov? Lai atlīdzinātu par to, ka šis ārzemju aģents ir godīgi cīnījies pret naidīgu specdienestu un rikai viņam vien zināmu iemeslu dēļ aizraidījis uz viņpasauli gandrīz desmit savu dārgo tautiešu?

-    Šo aģentu mēģinātu kaut kā izmantot….

-     Tavu gudru žīda galviņu! Mišins tā aizsvilās, ka pat pietrūkās gultā sēdus. Un arī mani jūs mēģināsiet kaut kā IZMANTOT vai, runājot skaidru valodu, APJAT, vai nu tev tas vārds patīk vai nepatīk.

-    Bet…

-    Zinu, ko tu gribi sacīt, Dov, Mišins aizsmēķēja kārtējo cigareti. To, ka jūs mani jau esat pamatīgi IZDRATĒJUŠI Holandē, Polijā, Cehoslovākijā… Taču tā ir tikai ilūzija, dārgais ebreju kolēģi. Tas notika tāpēc, ka es GRIBĒJU, lai mani IZDR…, pardon, IZMANTO, man šajā ziņā bija savi apsvērumi, un jūsu plānošanas daļai ar to nav ne mazākā sakara, lai kā tā gribētu sev glaimot…

-    Un nu vairs tu negribi?

-    Tev taisnība, Mišins pamāja. Nu es vairs negribu. Un tas nenotiks, jo es vairs neko nedarīšu. Bet tagad parēķini, Dov, ar savu tirgoņa galviņu vai bija vērts mani no turienes stibīt ārā? Kāpēc tas bija vajadzīgs? Lai es mocītos vainas kompleksos pret jums un nepilnvērtibas kompleksos pret sevi?

-    Bet ja nu tas būtu jādara TAVAS valsts labā, Viktor?

-     Dov! Mišins saviebās. Es zinu, ka profesionālajiem izlūkiem nav apvienotās starptautiskās arodbiedrības, kas varētu aizstāvēt viņu tiesības. Un tomēr pastāv nerakstīts profesionāļu likums nekādos apstākļos nežvankstēt par ideoloģiju! Un neizmantot to kā diskusijas paņēmienu. Pirmo reizi es tev piedodu, un arī tikai tāpēc, ka šis likums, iespējams, vēl nav pārtulkots ivritā….

-     Tā nav ideoloģija, Viktor! Dovs joprojām saglabāja mieru un vēroja Mišinu ar neslēptu interesi.

-Tā ir ideoloģija, Dov! Mišins sašutumā nospļāvās. Zinu, zinu, tu tūliņ mani sāksi pārliecināt, ka Padomju Savienība ir ļaunuma iemiesojums, ka tās nelaimīgā tauta vaid zem komunistu spaidiem, ka tai vajadzīga brīvība, demokrātija un laime. Tikai, lūdzu, neaizmirsti, ka es arī esmu komunists, turklāt ar stāžu.

-    Nu, un tad? izraēlietis smīkņāja. Ko tas pierāda vai atspēko? Arī mans tēvs ir komunists.

-   Tiešām?Mišins nespēja noslēpt pārsteigumu. Kā tevi ar tādu biogrāfiju tur Mossadā?

-    Tur mani, ne jau tēvu.

-    Un ko tad tēvs? Sēž ķurķī?

-    Nē, Dovs iesmējās. Pasniedz politoloģiju Jeruzalemes universitātē. Viņš, starp citu, ir profesors.

-    Tad nu gan tev ir jocīga ģimenīte.

-    Ģimene kā ģimene.

-    Paklau, par ko īsti mēs runājam?

-      Sākām ar to, ka pieminējām pārmērīgas smēķēšanas kaitīgumu pēcoperācijas periodā, Dovs flegmātiski atgādināja. Pēc tam mazliet novirzījāmies…

-    Zini ko, es mazliet samiegojos, Mišins izlikās žāvājamies un atlaidās spilvenos. Vai tu neiebildīsi, Dov, ja es

drusciņ nosnaudīšos?

»

-     Pat neraugoties uz dienā izsmēķētajām trim paciņām cigarešu, tu esi nevainojamā formā, Dovs pasmaidīja. Vismaz tik labā, lai tev neuznāktu pēkšņas miegainības lēkmes.

-     Tu pinies pretrunās, draudziņ, Mišins noburkšķēja, kārtodams segu. Nupat tu teici, ka ar savu smēķēšanu es iznīcinu dižo ebreju ķirurgu titāniskos pūliņus, nu tu atkal apgalvo, ka esmu nevainojamā formā…

-    Biju norūpējies par tavu dvēseli, Viktor, nevis par miesu.

-     Sala skaidri un gaiši, kāpēc esi ieradies? Ar diviem nikniem dūres bliezieniem Mišins uzčubināja spilvenu un ierīkojās ērtāk. Vai tiešām pēc manas dvēseles?

-    Atnācu noteikt diagnozi, Dovs bija pati laipnība. Ja vēlies precīzāk mani PILNVAROJA noteikt tev diagnozi.

-    Bojā ejai nolemtajiem ir tikai viena diagnoze, Mišins atrūca.

-    Tie, kuri patiešām nolemti bojā ejai, ļoti reti runā par savu nolemtību, izraēlietis iebilda. Viņi mēdz apcerēt visrožainākos nākotnes nodomus.

-    Ne tikai rožainus, bet arī aizkustinošus, Vitjiks gurdi piebalsoja. Piemēram, kā pēc abu kāju amputācijas viņi uzstādīs rekordu simt metru distancē.

-    Nikotīns tevi dara žultainu.

-    Ko tu no manis gribi?

-    Tu esi vajadzīgs, Viktor.

-    Kam tad?

-     To es tev pateikšu mazliet vēlāk. Bet pagaidām paskaidrošu, KĀDĀ VEIDĀ tu esi vajadzīgs.

-    Un kādā veidā tad es esmu vajadzīgs?

-      Vislabākajā. Ar izārstētu ķermeni, veselu dvēseli un nevainojamā psiholoģiskajā formā. Man gribētos, Viktor, lai tu saprastu: šī saruna ir ļod, ļoti svarīga. Un sevišķi principiāla nozīme ir tam, kā tu uz to reaģēsi…

-    Tā kā labi pazīstu šos paņēmienus, varu teikt, ka tavs uzdevums nav no vieglajiem, Dov: no vienas puses, tu nekādā gadījumā man neatklāsi jūsu patiesos nodomus, bet, no otras puses, darīsi visu, lai mani iesaistītu kādā šaubīgā pasākumā, kā garantiju pievācot manu lēnprātīgo grēcinieka dvēseli? Vai ne?

-   Zini, es mazliet ieskatījos dosjē, ko tavai personai veltījis CIP, nu, tā, ar vienu aci, pēdējā lappusē….

-    Ebrejs un ar vienu aci pēdējā lappusē?Mišins pasmējās. Par ko tu mani, draudziņ, turi?

-    Nu, labi, labi, es redzēju visu dosjē, Dovs pasmaidīja.

-     Un savu dosjē jūs par mani veidojāt pēc amerikāņu pirmavota?

-   Viktor, Dovs pārmetoši nogrozīja galvu. Mēs taču ar amerikāņiem esam sabiedrotie. Bet sabiedrotajiem raksturīgi, ka BRĪVPRĀTĪGI tie ar kaut ko dalās vienīgi ārkārtējos gadījumos, kad citas izejas vairs nav. Tie bija amerikāņi, kas savu dosjē veidoja, pamatojoties uz mūsējo.

-    Un ko labu tu izlasīji amerikāņu variantā?

-      Rezumē. Pēdējo rindiņu, kurā viņi, tas nu objektīvi jāatzīst, izrādījušies redzīgāki par mums. Vai zini, kas tur bija rakstīts?

-    Kā es to varu zināt! Mišins paraustīja plecus.

-    "Gudrs zvērs."

-    Kas, kas?

-     Tur bija rakstīts: "Gudrs zvērs.", izraēlietis klusi atkārtoja.

-    Un tev šķiet, ka tas domāts kā kompliments?Mišina acis bija satumsušas.

-    Man šķiet, ka tā ir taisnība, Viktor.

-    Pat ja tā būtu, Dov. Un tālāk?

-    Viņi grib ar tevi tikties.

-    Ko? Mišina skatiens spēji atdzīvojās. Amerikāņi?

-Jā. Tevi pieprasa CIP, viņi lūdz tevi pārsūtāt. Uz zināmu

laiku.

-     Cik vienkārši, Mišins sev zem deguna nomurmināja. Kā bandroli ar pavārgrāmatu par ebreju nacionālo virtuvi.

-    Tik vienkārši jau nu ne, kā tu iedomājies, bet pieprasīt viņi ir pieprasījuši.

-    Tevi tas pārsteidz, Dov?

-    Un tevi ne, Viktor? -Nē.

-    Nemaz?

-   Pirms mēneša es būtu teicis, ka tas mani biedē. Taču tagad man ir vienalga, Mišins paraustīja plecus. Kāda gan starpība, ar ko tērzēt par dzīves jēgu, jo sevišķi tad, ja tās vispār nav?…

-Ja nu mēs mēģinātu iztikt bez filozofēšanas, Viktor? izraēlietis sarauca pieri. Kā tev liekas, kāpēc viņiem uzradusies tāda vajadzība pēc tevis?

-Ja bez filozofēšanas, Dov, tad ej taču tu dirst! Mišins noskaitās. Kas tad es jums te esmu, Lenglijas eksperts, vai? Varbūt viņiem nomainījusies priekšniecība, un jaunais šefs grib ar mani nokārtot Buenosairesas rēķinus…

-     Nē, Dovs papurināja galvu. Šefs ir tas pats, bet izrēķināties ar tevi par savu vīru līķiem viņiem ir bijusi izdevība vismaz reizes piecas, turklāt iztiekot bez visām šīm sabiedroto spēlītēm. Tur ir kaut kas cits…

-    Iespējams, ka esmu viņiem vajadzīgs kā liecinieks…

-       Izlūkdienesta un jo sevišķi padomju izlūkdienesta virsnieks kā liecinieks var uzstāties tikai tuva drauga kāzās, Dovs cieti noteica. Un arī tikai ar svešu vārdu un masku uz sejas. Visos pārējos gadījumos mūsu profesijas pārstāvji var liecināt vienīgi no viņpasaules…

-          Tad ir tikai viens variants, Mišins ar abām rokām sabužināja savu salmukrāsas matu kodaļu un noglauda to atpakaļ. Jūsu vecākie brāļuki ar saviem datoriem būs izplānojuši kārtējo neģēlību pret maniem karsti miļotajiem tautiešiem un tagad meklē piemērotus izpildītājus…

-    Pieņemsim, ka tev taisnība un ir tieši tā. Bet ko tu pats par to visu domā, tu, personiski?

-    Ko gan man vajadzētu domāt? Mišins ar pētošu skatienu nomēroja sarunu biedru. Man šķiet, mēs nupat apspriedām šo problēmu. Man nepatīk, ja mani izmanto par tarānu, turklāt vēl pret savējiem.

-Tu taču teici, ka Lubjankas šeņld tev kārtojami savi rēķini…

-    Krievu savstarpējie rēķini vienmēr ir ļoti sarežģīti, Dov, Mišins domīgi sacīja. Loģika viņiem ir kā prezervatīvs, par ko visi ir dzirdējuši, bet praktiski neviens nelieto. Viņiem viss atkarīgs no spēja impulsa, kādas nenoteiktas dziņas vai dvēseles noskaņojuma. Tieši tādā stāvoklī viņi atgrūž tuvus draugus un spiež pie krūts ļaunākos ienaidniekus. Pamet mīļoto sievieti un līdz sirmam vecumam dala laulības gultu ar darba dunā aptrulušu kokonu attīšanas fabrikas spolētāju. Dziļā sirsnībā aizdod komunālā dzīvokļa kaimiņam pēdējo červoncu, bet pēc tam raksta par viņu "kļauzu" uz partijas komiteju… Vārdu sakot, nemaz nepūlies to saprast, vecīt, tik un tā tev nekas nesanāks.

-    Kā zini, Viktor… izraēlietis atmeta ar roku. Pieraugi tikai, ka nekļūdies!

-    Esmu tāds pats izlūkdienesta apakšpulkvedis, kā tu, Dov. Tāpēc nemāci man alfabētu!

-   Ivrits gan tev būs jāiemācās. Jo par to tev ir tikpat vāja izpratne kā man par krievu savstarpējām attiecībām un to kārtošanu.

-    Tu runā nopietni?

-    Atbildi man tikai uz vienu jautājumu. Dovs piebīdīja ķeblīti tuvāk gultai. Tikai godīgi. No tavas atbildes ir atkarīgs, cik lietderīga būs mūsu tālākā saruna.

-    Es jau teicu pašā sākumā: ebrejs es neesmu!

-     Viktor, mums nav laika jokot. Amerikāņi ir kā mazi bērni: līdzko viņi kaut ko sakārojuši, tūlīt sāk aizgūtnēm brēkt kā zīdaiņi un kā rūdīti sadisti izdara psiholoģisku spiedienu.

Mēs neesam augstdzimuši angļi, Viktor, mums nekad nav bijis koloniju un nav nekādu nopelnu Amerikas kontinenta apgūšanā. Mēs esam tikai spāņu nomadu un Eiropas miestiņu ebreju pēcteči, tāpēc ne vienmēr spējam vecākajam brālim ieskaidrot, ka pieklājīgā sabiedrībā tā neuzvedas…

-    Ko tu gribēji jautāt, Dov?

-    Tu gribi dzīvot?

-    Vai es gribu dzīvot? Tu domā pilnvērtīgu dzīvi?

-     Es nejautāju kādu dzīvi, es jautāju: vai gribi dzīvot? Principā.

-    Principā gribu.

-     Brīnišķīgi, Viktor! Dovs strauji pielēca kājās un saberzēja rokas. Tādā gadījumā klausies uzmanīgi. Tev ir pilnīga taisnība: Mossads ir pārāk SLĒGTA tipa izlūkdienests, lai savā darbā izmantotu ārvalstu specdienestu aģentus. Pat bijušos. Un pat tādus profesionāļus kā tu, Viktor. Tas nozīmē, ka pēc izveseļošanās tu saņemtu Izraēlas pasi, mainītu vārdu, izskatu, nodarbošanos, saņemtu nelielu, taču vientuļam vīrietim pilnīgi pietiekamu pensiju un uz laiku laikiem bez izbraukšanas tiesībām paliktu dzīvot Svētajā zemē un triju pasaules reliģiju krustpunktā…

-     Cik jauki! Viktors nomurmināja un pie iepriekšējās cigaretes izsmēķa aizdedzināja jaunu cigareti. No laimes jāapčurājas, kā teiktu kāda mana paziņa.

-    Piekritu, Dovs pamāja un enerģiski sāka vēcināt rokas, atgaiņādams biezo tabakas dūmu mutuli. Diez kas jau nav, sevišķi pārliecinātam ateistam un vēl tādam, kuram, kā tu izteicies, nav ne pilītes žīdu asiņu. Un tomēr tā būtu dzīve. Dzīve,» kurā nebūtu jābaidās, ka tevi ar optisko šauteni nokniebs krūmos noslēpies snaiperis vai bārā noindēs kāda padomju Mata Hari, kas uzdosies par godīgu Izraēlas kalpotāju. Pie mums tādi numuri, vismaz pagaidām, neiet cauri. Un mēs ar tevi, apakšpulkvedi Viktor Mišin, būtu kvitā par tavu līdzdalību Prāgas operācijā, kaut arī es neņemos dot tev garantijas, ka tuvāko piecu septiņu gadu laikā mūsu ļaudis tevi nepaturētu acīs. Ļoti taktiski, neuzbāzīgi, tikai un vienīgi tavas drošības labā. Vai tu man tici, Viktor?

-    Pagaidām jā.

-    Labi! Bet te nu notikumu gaitā iesaistās amerikāņi un ar ļoti augstas priekšniecības starpniecību, starp citu ne vairs pa mūsu līniju -, steidzami pieprasa sūtīt tevi pāri okeānam. Nu, protams, viņi nenolaižas tik zemu, lai sniegtu paskaidrojumus, kāpēc tu piepeši tādā skubā viņiem esi vajadzīgs. Tev droši vien ir zināms, ka mums ar viņiem no laika gala pastāv ļoti sarežģītas attiecības. Ja paklausās viņos, tad iznāk, ka Izraēla tikai tāpēc vēl nav pagaisusi no pasaules politiskās kaites, ka lenča laikā tā nolēmuši Vašingtonā…

-    Un vai tad patiesībā tā arī nav? Mišins pasmaidīja.

-     Vašingtonā patiešām tā ir nolēmuši, Dova skatiens piepeši satumsa. Bet tikai tad, kad bija sapratuši divas patiesības: pirmkārt, to, ka Izraēla ļoti labi iztiks arī bez amerikāņiem, un, otrkārt, ka Amerika savukārt nekādi nespēj iztikt bez Tuvo Austrumu naftas. Un tagad man ir jautājums: ko šādā situācijā vajadzētu darīt mums? Ne jau mūsu valdības galvam, kuram tu neesi nekas vairāk kā abstrakta figūra, un ne ārlietu ministram, kuram vispār nav nekādas daļas par mūsu problēmām, bet mums Mossadam? Tā nu tiešām ir problēma, jo tāpat vienkārši tevi atdot mums nav tiesību…

-    Kāpēc tad ne?

-    Tāpēc, ka neviens nezina, kur, kad, kādā veidā un pret ko tevi var izmantot amerikāņi. Un, galvenais, neviens mums nevar garantēt, ka uzdevums, ko tev dos Lenglijā, nekaitēs kaut vai tikai netieši Izraēlas drošībai. Tā nu tas ir, veco zēn, grozi, kā gribi.

-     Dov, tie taču tikai pieņēmumi, Mišins klusi iebilda. Bīsties sava ebreju Dieva!

-   Tie nav nekādi pieņēmumi, bet mūsu darba dzelžainākie principi, izraēlietis negaidīti asi atcirta. Bet ārējais izlūkdienests, kas pārkāpj pats savus principus, ar laiku pārvēršas par tādu pašu bardaku kā jūsējais.

-    Ai, kā tu nemīli KGB, Dov, Mišins smīnēdams tēloja dziļu nožēlu.

-    Nemīlu gan, izraēlietis atzinās.

-          Labi, Mišins pamāja. Taču arī neizdot mani jūs nevarat, vai ne? Neraugoties uz visu jūsu nacionālo ambiciozitāti. Komandiera pavēle padotajam ir likums.

-    Nevaram, Dovs piekrita, un, paspēris dažus soļus, pievēra logu vagoniņā bija kļuvis vēsi. Un tāpēc mums atliek tikai divas izejas:_vai nu pirms došanās pāri okeānam tu tiešām kļūsti par MUSEJO ar visām no tā izrietošajām saistībām un sekām, vai arī…

-… vai arī "bijušā KGB apakšpulkveža Viktora Mišina, tā paša Mišina, kuram Lubjankā aizmuguriski piespriests nāves sods nošaujot, ievainojumi izrādījās tik smagi, ka asins zuduma un vairāku operāciju novājinātais nabaga spiega organisms kapitulēja", Mišins skumji pasmaidīja. "Viņa mirstīgās atliekas ir kremētas un, ievērojot augšminētā Mišina neebrejisko izcelsmi, guldītas zemē kādā arābu kapsētā, kas atrodas Izraēlas pagaidām vēl noturētajā teritorijā".

-       Formulējumu var koriģēt, taču pamatdoma izteikta precīzi, Dovs visā nopietnībā pamāja ar galvu.

-    Padomā tik, cik strauji mūsu saruna ņēma intīmu virzienu, Mišins nomurmināja.

-    Man vajadzīga atbilde.

-    Vai varu mazliet padomāt? Vitjiks apjautājās.

-    Bet tikai mazliet, norunāts? Dovs atkal smaidīja. Minūtes desmit, kamēr tu ģērbsies, bet es izvēdināšu telpu.

-    Mēs kaut kur brauksim?

-    Katrā ziņā un neatkarīgi no tava lēmuma.

-    Un kāds būs galamērķis?…

-    Tas gan ir atkarīgs no tava lēmuma…

Ar neuzkrītošu peļu krāsas autiņu viņi brauca diezgan ilgi, gandrīz stundu. Garais, kalsnais un, neraugoties uz salīdzinoši jaunajiem gadiem, pilnīgi sirmais Dovs (Mišins klusībā lēsa, ka viņam nevarētu būt vairāk par kādiem trīsdesmit pieciem gadiem) grozīja stūri un nepiespiesti spriedelēja par krievu virtuves neapstrīdamajām priekšrocībām.

-    Vai esi kādreiz dzīvojis Krievijā? Mišins, savās domās iegrimis, izklaidīgi apjautājās.

-    Nekad. Mana māte ir no Pinskas, tēvs no Vroclavas, bet mani viņi laida pasaulē jau šeit. Tiesa, toreiz manu dzimteni nesauca par Izraēlu, bet par Palestinu. Bet pie krievu valodas un krievu virtuves vecāki mani radināja no mazotnes. Māte līdz pat mūža galam vārīja tādu boršču, ka mēli varēja norīt! Un reizēm man liekas, ka es no tavas zemes tā arī neesmu aizbraucis.

-    Vai tu kaut reizi esi bijis Krievijā?

-    Kā tev šķiet?

i

-    Domāju, ka esi. Un ne vienreiz vien.

-    Ar manu akcentu? izraēlieša izbrīns likās neviltots.

-    Nu, pirmkārt, tevi mierīgi varētu noturēt par baltieti.

-    Un otrkārt?

-    Bet otrkārt, vērdamies pa logu, Mišins izklaidīgi atbildēja, neskaties tik bieži padomju filmas, Dov. Tu pieļauj to pašu kļūdu, ko mūsu aktieri, tēlodami ārzemniekus.

, Kādu tad?

-     Saproti, daļu vārdu viņi izrunā ar drausmīgu akcentu, bet daļu, turklāt vissarežģītākos, piemēram, komunistiskā partija ieklausies vien, cik baigi tas skan krieviski: "komuņisķičeskaja parķija"! vai, teiksim, ortodoksālais marksisms, skaidrāk par skaidru, bez mazākā akcenta. Tāpat kā tu, Dov…

Sirmais izraēliešu izlūkdienesta apakšpulkvedis pasmīnēja un nogrozīja galvu.

-    Kas tad nu, apvainojies vai?

-    Viss kārtībā, Viktor. Paldies par padomu.

-    Nav par ko, Mišins paraustīja plecus. Varbūt kādreiz atmaksāsi ar to pašu…

-    Telaviva klāt, Viktor! Esam gandrīz atbraukuši…

Lai gan bija jau satumsis, dzeltenīgu spuldžu apgaismotās pilsētas ielas likās nedabiski baltas, it kā izbalsinātas ar krītu, gājējus tikpat kā nemanīja.

-    Kāpēc tik maz cilvēku? Mišins apjautājās. Vēl nav ne deviņi vakarā…

y

-    Visi jau izklīduši pa mājām. Izraēla ļoti agri ceļas un agri iet' gulēt… Dovs ieslēdza kreiso pagrieziena rādītāju un pašķielēja sānskata spogulī. Piekusuši un atpūšas. Šodien taču ir parasta darba diena, nav nekādi svētki… Viņš lēnām nobremzēja pie skaista divstāvu nama un izslēdza aizdedzi. Tā, Viktor, esam atbraukuši…

-    Un bez kādiem piedzīvojumiem, Mišins pamāja.

-    Vai tad tu gaidīji piedzīvojumus?

-     Ņemot vērā pavadītāju daudzumu nē, Vitjiks pasmaidīja un ar gluži profesionālu interesi apjautājās: Cik mašīnu tad mūs pavadīja?

-    Cik tu saskaitīji, apakšpulkvedi?

-   Divas aizmugurē, lendroveru un opeli, un vienu priekšā tumšzilu sešdesmit devītā gada izlaiduma forda markas mustangu.

Dovs pagriezās pret Mišinu un negaidīti pasmaidīja.

-    Tu esi labā formā, Viktor.

-Jā, bet tikai kādiem nolūkiem? Mišins atteica.

-    Lai atbildētu uz manu priekšlikumu.

-    Es piekrītu.

-Tad kāp ārā, kolēģi, tevi jau ar nepacietību gaida…

7.nodaļa

Budapešta.

Ungārijas Sociālistiskās strādnieku partijas ēka.

1978.gada marts.

Atilam Horvatam, Ungārijas Sociālistiskās strādnieku partijas CK administratīvo orgānu daļas vadītājam bija četrdesmit piektā dzimšanas diena. Taču no skata šim melnmatim ar seno romiešu senatora stāju, ērgļa degunu, skaudri zilām acīm un eleganti apgrieztiem vienmēr nevainojami sakārtotiem kupliem matiem, kuros vēl nemanīja nevienu sirmu pavedienu, varēja dot vismaz desmit gadus mazāk. USSR CK gaiteņos, kur cits par citu vienmēr zināja visu, Horvātā straujais augšupceļš pa partijas karjeras kāpnēm un, galvenokārt, postenis, ko viņš ieņēma pēdējos divus gadus, būdams prokuratūras, tiesu, policijas un drošības orgānu kurators, tika uzskatīts kaut arī par saprotamu, tomēr savdabīgu nomenklatūras fenomenu. Līdz trīsdesmit piecu gadu vecumam Atilam Horvatam nebija ne mazāko priekšstatu par partijas darbu, jo viņš darbojās jomā, kurai ar tautas likteņu izlemšanu nebija nekā kopīga, proti sportā. Deviņpadsmit gadu vecumā Atila kļuva par pasaules vicečempionu modernajā pieccīņā, vēlāk izcīnīja olimpisko medaļu, vairākkārt ieguva pasaules kausu un pēc tik spožiem panākumiem tika uzskatīts gandrīz vai par Ungārijas nacionālo varoni.

Stalts, izskatīgs, panākumu lutināts, materiāli nodrošināts, daiļu pielūdzēju un dievinātāju pūļa ielenkts, Atila tomēr nemainīgi palika tikpat vienkāršs, sirsnīgs un krietns puisis, kāds viņš bija, kad no tālas provinces, kur bija uzaudzis bez tēva palikušā piecu bērnu ģimenē, liktenis viņam bija lēmis nonākt spožajā, skaistajā un nepieejamajā Budapeštā. Neraugoties uz pasaules līmeņa sporta slavu, bezgala jūsmīgām atsauksmēm presē un nebeidzamiem ceļojumiem uz viseksotiskākajiem planētas nostūriem, Atilas Horvātā vārds ne reizes netika minēts skandālu hronikās vai policijas protokolos. Atšķirībā no vairākuma savu kolēģu, Horvāts ignorēja alkoholu, nesmēķēja, nemēģināja ievest "kreiso preci" un nerīkoja kautiņus restorānos, bet klusi un mierīgi viens pats mitinājās pieticīgā divistabu dzīvoklītī Peštā, ko valdība viņam bija uzdāvinājusi par izciliem panākumiem sportā, brauca ar vienkāršu divdurvju tatru tādu pašu valdības dāvanu, un bija īsts godprātības un cilvēciskas vienkāršības paraugs. Par viņa personisko dzīvi bija zināms vienīgi tas, ka, apprecējies deviņpadsmit gadu vecumā tūlīt pēc tam, kad bija guvis pirmos nozīmīgos panākumus starptautiskajā sporta arēnā, viņš drīz vien izšķīrās un labprātāk uzturējās vienatnē nekā trokšņainās ballītēs vienaudžu kompānijās. Zinātāji apgalvoja, ka laiku pa laikam Atilas vecpuiša miteklī tomēr uzrodoties pa kādai sievietei, taču ilgi viņas tur nepalika.

Atilas sporta mūžs izvērtās ne tikai ļoti veiksmīgs, bet arī samērā ilgs: no profesionālā sporta viņš aizgāja trīsdesmit gadu vecumā, būdams slavas zenītā, kaut arī, pēc speciālistu vienprātīga atzinuma, būtu varējis veiksmīgi startēt vēl pāris gadus. Viņam tūdaļ piedāvāja Ungārijas modernās pieccīņas izlases komandas galvenā trenera posteni, un Atila drīz vien pierādīja, ka arī šis darbs viņam ir pa spēkam viņa audzēkņi vienmēr uzvarēja visās nozīmīgākajās sacensībās, komanda kļuva ari par olimpisko uzvarētāju, sagādājot mazajai Ungārijai pasaules sporta lielvalsts slavu.

Atilas trīsdesmit piektajā dzimšanas dienā viņam piezvanīja no Ungārijas SSP un paziņoja, ka ar viņu vēlas runāt CK ģenerālsekretārs biedrs Jānošs Kādārs. Sākumā Atila nodomāja, ka sakarā ar dzimšanas dienu darba biedri viņu nolēmuši izjokot, un vienkārši nolika klausuli. Taču tūlīt zvanīja vēlreiz, un tā pati balss, pasūkstījusies par sliktajiem telefona sakariem, paziņoja, ka tiek izsūtīta mašīna un tieši pēc pusstundas biedram Atilam Horvatam jānokāpj lejā pie savas mājas parādes durvīm.

Tikai tad viņš saprata, ka tā nav nekāda muļķošanās.

Saruna ar Jānošu Kādāru maza auguma vīru ar platiem cīkstoņa pleciem un bakurētu izvagotu seju bija neilga, taču neaizmirstama. Ģenerālsekretārs Atilam atzinās, ka vienmēr esot bijis dedzīgs viņa pielūdzējs, ar sajūsmu vērojis Horvātā spožās uzvaras modernajā pieccīņā, un piedāvāja viņam pāriet darbā uz USSR CK par instruktoru.

Horvāts, kurš no sākta gala izcēlās ar lielu neatkarību jautājumos, kas skāra viņu personiski, visuvarenajam un atriebīgajam USSR ģenerālsekretāram diezgan drosmīgi iebilda, ka partijas darbu nepazīst un tas viņam arī nepatīk, tāpēc grūti iedomāties, ka viņš varētu sēsties partijas funkcionāra krēslā.

Lai cik divaini, Kādārs Atilas iebildumus uztvēra saprotoši.

-Jūs maldāties, bet tas ir dabiski, dārgais biedri Horvat, ģenerālsekretārs toreiz sacīja, dziļi, gluži kā pēdējo reizi mūžā ievilkdams stiprās "Košuti" markas cigaretes dūmu. Partijas darba īstā būtība ja to neuztver kā ārišķību vai privilēģiju iegūšanas veidu, ir māka atrast kopīgu valodu ar cilvēkiem un attiecīgi tos ietekmēt. Bet jums, dārgais Atila, tas izdodas lieliski…

Kad Horvāts izgāja no ģenerālsekretāra kabineta, viņam turpat pieņemamajā istabā izsniedza USSP CK vispārējās nodaļas instruktora apliecību.

Vēlāk atklājās, ka Kādārs ir bijis izcils psihologs. Negaidīto Horvātā iecelšanu šajā amatā toreiz daudzi uzskatīja par ģenerālsekretāra untumu, jo nevienam nebija noslēpums, ka viņš jūsmo par sportu un slaveniem sportistiem. Taču Atila Horvāts, kurš necieta tukšvārdību un kuram piemita spēja ieklausīties arī citos, ideāli iekļāvās sava jaunā darba visai sarežģītajā stilā, un, tēlaini izsakoties, strauji traucās kalnup. Sava nozīme viņa izaugsmē neapšaubāmi bija arī tam, ka sarunu biedru cieņu viņš spēja iemantot jau tad, kad neko ievērības cienīgu vēl nebija pateicis, un arī ar to, ka nekad neielaidās aizmuguriskā attiecību kārtošanā. Desmit gadi kopš toreizējās sarunas ar Kādāru Atilam Horvatam aizritēja, visai dinamiski mainot vadošus amatus. Ungārijas SSP CK viņam kļuva par tādu kā savdabīgu bāzi, no kurienes viņu periodiski pārcēla te uz iekšlietu, te ārlietu ministriju, kur viņš bija atbildīgs par ārpolitiskā dienesta sakariem ar CK starptautisko nodaļu, neizpalika arī darbs pretizlūkošanas orgānos… Taču ikreiz viņš atkal atgriezās Centrālkomitejā, turklāt no reizes uz reizi, kaut nedaudz, tomēr aizvien nozīmīgākā postenī. Par administratīvo orgānu šefu viņš bija iecelts pirms diviem gadiem, un tagad gandrīz neviens vairs nešaubījās, ka jau visdrīzākajā nākotnē Atila Horvāts ieņems partijas CK orgsekretāra posteni…

Viņu cienīja un apskauda, viņa viedokli uzklausīja un centās ar viņu nebojāt attiecības, bet, ievērojot Horvātā korekto raksturu, kas gadu gaitā tā arī nebija mainījies, nekādas lielās pūles tas neprasīja. Un nevienam nemūžam nebūtu varējis ienākt prātā, ka šis respektablais skaistulis, kuram nepavisam nepiemita kundziskas manieres, kurās tik ātri iedzīvojās ikviens, kam kaut neilgu laiku izdevās paturēt rokās reālas varas stūri, šis ārēji tik pieticīgais cilvēks, kurš allaž izpelnijās paša Jānoša Kādāra labvēlību un ar kuru viņš lepojās, patiesībā ir dziļi konspirējies CIP aģents, ko amerikāņu izlūkdienests bez sevišķiem pūliņiem bija savervējis jau viņa spožo sporta uzvaru laikos…

Tūkstoš deviņi simti piecdesmit astotajā gadā, kad divdesmitpiecus gadus jaunais Atila, būdams jau sporta slavas zenītā, Ungārijas izlases sastāvā aizlidoja uz pasaules čempionātu Filadelfijā, vēlu vakarā viņš nemanīts izlavījās no viesnīcas, un, aizkļuvis līdz tuvākajam policijas iecirknim, dežurējošajam policistam paziņoja, ka vēlas palikt ASV un lūdz politisko patvērumu. Laimīgā kārtā "kruķis" policijas iecirknī atdienēja līdz pensijai atlikušos gadus, bet agrāk bija darbojies FIB un spēja situāciju pareizi novērtēt. Palūdzis izskatīgo ungāru nedaudz pagaidīt, viņš sazinājās ar kādu no saviem senajiem paziņām Vašingtonā.

-    Luis, es šo puisi pazīstu. Tas ir Horvāts, slavenais ungāru pieccīņnieks. Tā kā šeit nekādas provokācijas nevar būt, viņš paziņam teica.

Pēc stundas Luiss Preskots, FIB emigrācijas dienesta šefs, ar helikopteru ieradās Filadelfijā un ieraudzīja Horvātu bezrūpīgi atdusamies uz policijas dežūrtelpas cietā sola.

Preskots saudzīgi sapurināja puisi aiz pleca, un Atila tūdaļ atvēra acis.

-    Vai jūs esat Atila Horvāts? -Jā.

-    Vai runājat angliski?

-    Mazliet.

-    Vai kāds zina, ka esat šeit?

-    Neviens.

-    Vai nešaubīgi esat izlēmis palikt Štatos? -Jā.

-    Vai varat minēt iemeslu?

-    Piecdesmit sestajā gadā nogalināja manu tēvu…

-    No jūsu puses tā ir atriebība?

-    No manas puses tas ir naids!…

Preskots uz brīdi iegrima pārdomās.

-   Vai varat man palīdzēt?Horvatam nepavisam nepatika šis tips gaišajā putekļu mētelī ar jocīgu, pakausī atstumtu cepuri galvā. Vai arī man jāgriežas kaut kur augstāk?

-    Varu. Bet lai to izdarītu, man nepieciešams laiks.

-    Nu, tā nav liela bēda! Horvāts atvieglots atzvēlās pret policijas sola atzveltni, kuru līdz spīdumam bija nopulējušas ne vienas vien likumpārkāpēju paaudzes muguras. Tagad es vairs nekur nesteidzos…

-    Kur jūs esat apmeties?

-    Viesnīcā "Holiday Inn".

-    Vai numurā jūs esat viens vai ar kādu kopā?

-    Viens.

-    Vai varat nemanīts atgriezties savā numurā? Tā, lai jūsu biedri neuzzinātu, ka esat atstājis viesnīcu?

-     Principā jā… Atila izbrīnījies pavērās Preskotā. Bet kāpēc?

-    Es taču jums jau teicu: man vajadzīgs laiks. Tā nebūt nav tik vienkārša procedūra, jaunais cilvēk…

-    Bet parīt mēs aizlidojam! Atila piecēlās un tikai tagad Preskots ieraudzīja, ka jaunais ungārs ir vismaz galvas tiesu par viņu garāks. Kad gan vēl man radīsies tāda izdevība?!

-Jūs par kaut ko tur aizdomās?

-    Nekādās aizdomās neviens mani netur! Atila aizsvilās.

-    Es vienkārši nespēju vairs dzīvot šajā valstī, nespēju paciest šos melus, negribu būt līdzās cilvēkiem, kuri ar tanku kāpur-

kēdēm samala manu tēvu!…

i

-     Labi, paļaujieties uz mani, Luiss Preskots uzlika roku Atilam uz pleca. Es visu nokārtošu…

No rīta pasaules čempionāta dalībnieki pulcējās pilsētas botāniskajā dārzā, kur bija ierīkota modernās pieccīņas pēdējās disciplīnas vieglatlētikas krosa distance. Kad līdz startam bija palikusi nepilna stunda un Horvāts sāka iesildīties, pie viņa pienāca ungāru izlases komandas ārsts.

-    Kā jūties?

-    Normāli. Vai kas noticis?

-    Tev būs jāiziet dopinga pārbaude.

-    Kāpēc tad tā? Atila brīnījās.

-     Organizācijas komiteja nosauca piecu sportistu vārdus no dažādām komandām, to skaitā arī tavējo. Pēc izlozes…

Horvāts sadrūma.

-     Par ko tu uztraucies, Atila? ārsts bija nesaprašanā.

-    Tev nav nekāda pamata raizēties. Tu esi neapstrīdams čempionāta līderis un tīrs kā stikliņš, to es tev varu apgalvot kā ārsts, kas atbildīgs par izlases komandu…

Dopinga pārbaude notika atsevišķā flīģelī, savienotā ar galveno ēku, kur bija izvietota Filadelfijas botāniskā dārza administrācija. Kad Atila iegāja nelielajā istabiņā, baltā virssvārcī ģērbies plikpaurains pusmūža vīrietis, kas sēdēja aiz galda, jautājoši pacēla galvu.

-    Vai Atila Horvātā kungs?

-Jā, tas esmu es.

-    Apsēdieties, plikpauris laipni pamāja uz krēslu, taču, redzēdams, ka Atila vēl aizvienu stāv pie durvīm, klusi piebilda. Man par jums stāstīja Luiss Preskots …

Vēlāk, atceroties šo zibenīgo savervēšanu un argumentus, ar kādiem plikpaurainajam "ārstam" izdevās viņu atrunāt no nodoma tūliņ palikt Štatos un loģiski izskaidrot, ka daudz lielāku labumu, atriebjot arī tēva nāvi, Atila spēs dot tad, ja vēl kādu laiku paliks Ungārijā kā tās pilsonis un patiess Amerikas draugs, Horvāts bieži sev jautāja: kāpēc gan amerikāņi viņam toreiz noticēja? Kāpēc viņiem neradās ne mazākās aizdomas, ka viņš varētu sadarboties ar Ungārijas izlūkdienestu, kas tāpat kā visu citu sociālistisko valstu specdienesti bija cieši saistīts ar KGB? Atila bija gudrs puisis un ļoti labi saprata, ka visbīstamākais ir pats galvenais jautājums, ko amerikāņi nekādi nevarēja apiet, un, proti, kāpēc gan Ungārijas varas iestādes vienā mierā laiž uz ārzemēm dumpinieka un tautas ienaidnieka dēlu? Vēlāk CIP pārliecinājās, ka Atila Horvāts nav melojis, stāstot, ka 1955.gadā viņa tēvs šķīries no mātes, jo acīmredzot jau tolaik sapratis, cik bīstamā pasākumā gatavojas iesaistīties, un nav gribējis, lai viņa rīcība kaut kādā veidā skartu sievas un piecu bērnu likteņus. Ģūla Horvāts mira īstā varoņa nāvē zem padomju tanka T-34 kāpurķēdēm, kad dārdošajā mašīnā mēģināja iemest "Molotova kokteili" pudeli ar degmaisījumu. Gūlu Horvātu vispirms sašāva ar ložmetēja kārtu, bet pēc tam vēl dzivo dumpinieku ar tanka kāpurķēžu dzelžainajiem triecieniem ieblietēja Budapeštas asfaltā. Līķi identificēt bija neiespējami, bet vienīgais dokuments, ko atrada pie Atilas tēva, bija viltota valsts bibliotēkas lasītāja karte, izrakstīta uz izdomāta Ģērģes Nilaši vārda. Līķu bija daudz, nevienam negribējās ar tiem noņemties, un Ģūlas Horvātā mirstīgās atliekas kopā ar vairākiem simtiem viņa cīņu biedru, pretošanās kustības dalībnieku, steigšus sameta ārpus pilsētas izraktā kopīgā kapā un apbēra ar zemi.

Par sava vira likteni Atilas māte pēc dažiem mēnešiem uzzināja no viņa drauga, kurš rikai brīnumainā kārtā bija izglābies un pēc dumpja apspiešanas slēpās ar svešu vārdu, gaidīdams izdevīgu brīdi, lai pārkļūtu robežai un uz visiem laikiem atstātu Ungāriju. Šis cilvēks drauga atraitnei deva padomu nepiesaukt nelaimi saviem bērniem un nevienam nestāstīt, kas patiesībā bija noticis ar Ģūlu Horvātu. Māte turēja vārdu, drausmo noslēpumu uzticēdama tikai savam vecākajam dēlam Atilam.

Amerikāņi toreiz gluži vienkārši riskēja, uz vārda noticot Atilas baisajam stāstam. Un izrādījās vinnētāji. "Molotovs" tieši ar šādu vārdu Atila tika ievests CIP aģentu sarakstos, un jauniegūtais segvārds slavenajam sportistam kļuva par mūžīgu atgādinājumu tam, kādos apstākļos gājis bojā viņa tēvs, ar laiku izvērtās par vienu no visaktīvākajiem un drošākajiem informācijas avotiem Austrumbloka valstis. Bet pēc tam, kad Atila sāka strādāt Ungārijas SSP CK un taisīja tur spīdošu karjeru, viņa šifrētie ziņojumi Lenglijā nonāca tiešā ceļā pie CIP direktora tik svarīgi bija slepenie fakti, ko "Molotovs" piegādāja amerikāņu izlūkdienestam.

Ar sakarnieka starpniecību 1972.gadā "Molotovam" tika nodota ziņa, ka Centrālās izlūkošanas pārvaldes vadība ir norūpējusies, ka tās svarīgākais aģents varētu iekrist, tāpēc vairs neuzstāj, lai viņš arī turpmāk strādātu Budapeštā, un ir gatava organizēt speciālu "koridoru", tādējādi dodot Atilam iespēju izbraukt uz Štatiem, kur viņam piešķirs ASV pilsonību un viņš saņems vismaz piecsimt tūkstošus dolāru, kas noguldīti viņa rēķinā par divpadsmit gadus ilgo konspiratīvo darbību Lenglijas labā. Taču par lielu pārsteigumu amerikāņiem Atila Horvāts atteicās.

"Uzskatu, ka tieši tagad man paveras neierobežotas iespējas visaktīvāk cīnīties ar Kādāra komunistisko režīmu," viņš šifrētajā ziņojumā rakstīja. "Strādājot Centrālkomitejā, man ir brīvi pieejama slepena informācija, un ne tikai Ungārijā, bet arī visās citās Austrumbloka valstīs, ieskaitot Padomju Savienību. Neaizmirstiet, ka esmu ungārs, savas zemes patriots, tāpēc ar jūsu atbalstu esmu gatavs strādāt tik ilgi, cik vien tas būs vajadzīgs, un, ja būs nepieciešams, upurēt arī dzīvību savas dzimtenes laba. Par manā rēķinā ieskaitīto naudu paldies, taču man nekas nav vajadzīgs. Kad pienāks laiks, paziņošu jums, kā šo summu izmantot. Molotovs."

Pēc tāda ziņojuma saņemšanas Atilu Horvātu Lenglijā sāka lolot kā acuraugu. CIP viņa pakalpojumus izmantoja tikai ārkārtējos gadījumos un tikai pēc augstākās vadības rīkojuma, darot visu, kas vien iespējams, lai garantētu šā zelta vērtā aģenta drošību, kurš izlūkdienestā strādāja tikai un vienīgi idejas dēļ, bet tas šajā darbā bija ārkārtīgi rets gadījums. Gadu gaitā bija izstrādājies noteikts "Molotova" konspiratīvās darbības princips, kas pilnīgi apmierināja CIP: slepeno informāciju viņš nepiegādāja regulārā plūsmā, ziņojot par visu bez izšķirības, bet reizi septiņos astoņos mēnešos sniedza sistematizētas un koncentrētas stratēģiskās ziņas vai arī brīdināja par iespējamiem ārkārtējiem notikumiem. Tā, piemēram, par gaidāmo krievu iebrukumu Cehoslovākijā 1968.gadā "Molotovs" Lengliju informēja astoņas stundas pirms tam, kad šī ofensīva tika oficiāli akceptēta padomju Politbiroja sēdē. "Molotovs" ziņoja ne vien par vispārējo stāvokli, kadru izmaiņām, slepeniem lēmumiem un dažādām pretrunām komunistisko un strādnieku partiju un to vadītāju attiecībās, bet arī regulāri informēja CIP par padomju vidējās un tālās darbības raķešu pārdislocēšanu sociālistiskās nometnes valstis, kā arī par visiem jauno ieroču veidiem, ko periodiski pārvietoja uz "pasaules sociālisma nometnes" rietumu robežām. CIP eksperti labi apzinājās, ka tāda mēroga un tik slepenu informāciju viņi ir saņēmuši vienīgi no Oļega Peņkovska līdz 1962 .gadam.

Torīt, kad Atilam Horvatam apritēja četrdesmit pieci gadi, viņu pamodināja telefona zvans.

-     Vai Segedas dzīvoklis?klausulē atskanēja spiedzīga sievietes balss.

-Jūs kļūdījāties, Atila atbildēja.

-    Vai, piedodiet! Trešo reizi uzgriežu nepareizu numuru…

Pēc stundas Atila Horvāts jau bija sporta biedrības "Fērencvaroš" šautuvē, kur divas trīs reizes mēnesī viņš pa vecam paradumam vingrinājās šaušanā ar mazkalibra pistoli. Pārģērbies un nodevis sava skapīša atslēgu vecajam saimniecības pārzinim, kurš te strādāja vēl kopš Atilas sporta slavas laikiem, viņš devās uz savu iecienīto boksu trešo kreisajā pusē, uzlika galvā beisbola cepuri ar garu nagu, ielika pistolē aptveri un uzlika austiņas. Simt metru attālumā pretējā šautuves galā parādījās mazs, melns mērķis ar koncentriskiem baltiem apļiem. Atila ieņēma pagājušā gadsimta duelanta pozu puspagriezienā pret mērķi, aizlika kreiso roku aiz muguras, lēni pacēla pistoli un sāka šaut, zibenīgi raidot lodes citu pēc citas. Ja šajā brīdī kāds nezinātājs novērotu, kā Atila Horvāts šauj, viņš droši vien teiktu, ka šis vēl aizvien spēcīgais, kaut arī miesās nedaudz piebriedušais adēts, kurš vārda tiešā nozīmē bija kā saaudzis ar sporta ieroci, ir maksimāli sakoncentrējies, tāpēc ari lodes cita pēc citas precīzi sagulst "desmitniekā". Un vērotājs nebūtu kļūdījies. Jo šajā brīdī visa Atilas Horvātā uzmanība patiesi bija maksimāli sakoncentrēta. Tikai ne jau uz mērķi, bet gan uz vīrieša balsi, kas USSP CK administratīvo orgānu daļas vadītājam austiņās klusi, bet ļoti skaidri izklāstīja viņa kārtējo uzdevumu. Bet šaut automātiski, precīzi trāpot mērķī, Atila bija iemācījies jau tad, kad viņu vēl nesauca par Molotovu…

Torīt tūlīt pēc šautuves Horvāts iegriezās Centrālkomitejā, saņēma no padotajiem dāvanā greznu medību bisi, atturīgi pateicās biedriem par viņu uzmanības apliecinājumu, palūdza sekretāram bez ārkārtējas vajadzības viņu netraucēt un nosēdēja savā dienesta kabinetā līdz vēlam vakaram. Viņa sekretārs bija jauns un ļoti godkārīgs ieliktenis, kādas augstas amatpersonas attāls radinieks, kurš svēti ticēja, ka ceļš uz varas virsotnēm ved caur bezierunu paklausību tiešā priekšnieka rīkojumiem. Tāpēc Atilas kabinetā neienāca neviens apmeklētājs un neatskanēja neviens telefona zvans. Pret vakaru, ar nesalasāmiem ķeburiem izraibinājis pārdesmit rakstāmpapīra lapas, Atila nocēla dzeltenā, tiešā savienojuma telefona aparāta klausuli. Jau nākamajā mirklī tā atdzīvojās.

-   Jā! pēc Jānoša Kādāra toņa bija jūtams, ka zvans viņu atrāvis no kaut kā svarīga.

-    Labvakar. Te Horvāts…

-     Ā, Atila! USSR CK ģenerālsekretāra balss nedaudz atmaiga. Apsveicu tevi dzimšanas dienā. Nu nemaz ar nav laika, velns būtu rāvis tās nebeidzamās darīšanas. Bet nekas, dāvanu tu vēl dabūsi…

-    Man nepieciešams ar jums aprunāties.

-    Kaut kas svarīgs?

-    Citādi es jūs netraucētu…

-    Steidzami?

-    Principā, jā.

-    Līdz rītam nevar pagaidīt? Man te biedri…

-     Esmu Centrālkomitejā, Horvāts klusi sacīja. Varu pagaidīt…

-    Vai tiešām tik steidzami?

-Jā, biedri Kādār.

-    Labi. Lai būtu tieši pēc stundas…

Tieši pēc stundas Atilam no Kādāra pieņemamās istabas paziņoja, ka ģenerālsekretārs viņu gaida.

Ar izsmalcinātu gaumi iekārtotajā Kādāra kabinetā Horvāts pazina katru stūrīti. Plašā telpa bija stipri piesmēķēta, un kaut ari pelnu trauki uz ģenerālsekretāra rakstāmgalda un tam perpendikulāri pievienotā pulētā ozolkoka apmeklētāju galdiņa bija ideāli tīri, likās, ka gaisā vēl virmo ne tikai dārgas tabakas smarža, bet ari nesen notikušās sarunas spriedze.

-      Tu nu gan esi dīvains cilvēks, Atila, uzaicinājis Horvātu apsēsties, Kādārs klusi ieteicās. Tev taču šodien dzimšanas diena. Cik tad paliek, četrdesmit pieci, vai ne?

Atila klusēdams pamāja.

-    Apaļa jubileja, tik ievērojams notikums. Bet tu vēl pulksten desmitos vakarā nīksti darbā…

-    Darba ir vairāk nekā laika, biedri Kādār.

-     Darbi, darbi… ģenerālsekretārs sev zem deguna noburkšķēja, tad pasniedzās, paņēma no neliela blakusgaldiņa aizsāktu izmeklētas markas tokajieša pudeli un salēja vīnu kristāla pokālos. Iedzersim, biedri Horvat, uz tavu veselību. Tā tev tikai liekas dzelžaina, taču patiesībā laiks ir mūsu ienaidnieks un gan jau drīz vien arī tu par to pārliecināsies. Esi sveiks! Kādārs vienā paņēmienā iztukšoja dzintarainā dzēriena glāzi.

Horvāts nodzēra tikai malciņu un uzmanīgi nolika pokālu uz galda.

-     Kas noticis? Kādārs pa laucinieku modei ar delnas virspusi noslaucīja muti un cieši pavērās Atilā.

-     Gandrīz ar simt procentu pārliecību varu apgalvot, ka Molnārs gatavo pret jums sazvērestību, biedri Kādār….

-Tātad tā ir taisnība… Kādāra sejai pārslīdēja nicīga grimase, atklājot sadzeltējušus nelabojama smēķētāja zobus. Ak tu draņķis!

-    Man ir triju viņa telefona sarunu pieraksti ar Suslovu, Horvāts mierīgi turpināja. Turklāt ir zināms, ka daži mūsu organizācijas daļas darbinieki, būdami komandējumā Maskavā, Suslova palīgam ir nodevuši konfidenciālu informāciju, kas saistīta tieši ar jums, biedri Kādār. Konkrēti šajos ziņojumos ietverta kritika par vairākiem jūsu izdarītajiem kadru pārkārtojumiem, nosodīts arī janvāra plēnumā pieņemtais lēmums par daļēju apkalpošanas sfēras privatizāciju…

-     Tu pareizi darīji, ka tūlīt nāci pie manis, Kādārs neskanīgi atsaucās. Ko tu tagad ierosini, Atila?

-     Es par to domāju visu dienu, biedri Kādār… Atila runāja lēnām, rūpīgi izraudzīdamies vārdus un vērdamies ģenerālsekretāram tieši acīs. Piespiest Molnāru pie sienas jūs nevarat. Vismaz atklāti ne viņa attiecības ar Kremli ir pārāk ciešas…

-    Tu runā par Suslovu?

-    Ne tikai. Molnāram nepārprotami simpatizē arī Boriss Ponomarjovs, PSKP CK sekretārs.

-    Ko tad iesākt, Atila? Sēdēt ar klēpī saliktām rokām un gaidīt, kamēr tas intrigants pilnīgi sašķels partiju frakciju grupējumos?

-   Man ienāca prātā, biedri Kādār, ka visoptimālākais paņēmiens, kā atrisināt šo problēmu, ir izdarīt to ar svešām rokām…

-    Kādā veidā?Kādārs ar milzīgu interesei paskatījās uz savu protežē.

-    Doma ir šāda, biedri Kādār: kā būtu, ja jūs izmantotu savus personiskos sakarus ar Andropovu? Cik man zināms, viņš pret jums vienmēr izturējies ar simpātijām.

-   Ar Andropovu?Kādāra vaigs nedaudz atplauka. Jā, bet…

-Ja viņam izskaidrotu pretrunu būtību, viņš noteikti nostātos jūsu pusē, biedri Kādār. Un, ļoti iespējams, izmantotu savas Kremļa sviras, lai Molnāru noliktu pie vietas. Galvenais, lai viņu neatstādinātu mēs paši šeit, Budapeštā, un lai tas neizskatītos pēc jūsu personiskās atriebības…

-    Tādas lietas nav risināmas pa telefonu, Atila.

-   Zināms, ka ne, biedri Kādār! Horvāts piebalsoja. Jums nepieciešams tikties ar Andropovu aci pret aci. Turklāt ir taču ari dokumenti, kas uzrādāmi tikai tiekoties.

-    Kur? Maskavā?

-    Domāju, ka jūsu ierašanās Maskavā un jo vairāk tikšanās ar Andropovu, ko noslēpt tik un tā neizdotos, tūlīt atklātu visas kārtis. Manuprāt, būtu daudz dabiskāk, ja Andropovs atbrauktu uz Budapeštu. Visiem zināms, ka Andropovam ir sevišķi siltas jūtas pret Ungāriju un ka viņam šeit patīk atpūsties. Sena mīlestība! Horvātā acis tumši iezibējās.

-    Bet tagad taču nav vasara, Atila, Kādārs pavīpsnāja, tad atkal sarauca šauro pieri. Un arī Andropovam Maskavā kaut kā vajadzēs izskaidrot, kāpēc viņš tik pēkšņi izlido uz Ungāriju. Atpūsties? Nav īstais bridis. Darīšanās? Tūdaļ uzpeldēs jautājums: kādās?

-    Bet ja nu jūs atļauju šādai vizītei palūgtu Brežņevam? Horvāts, mirkli pavilcinājies, ierosināja. Kā iemeslu varat minēt problēmas, kas radušās mūsu specdienestu darbā. Pieņemsim, ka jūs esat neapmierināts ar Palu Fārkaši, mūsu pretizlūkošanas dienesta šefu, un vēlaties, lai uz Ungāriju tiktu atsūtīts kāds atbildīgs KGB darbinieks, kurš sniegtu brālīgu palīdzību un kādu brīdi pastrādātu kopā ar viņu, konsultējot un uzvirzot uz pareizā ceļa.

-    Ko tas dotu? Kādārs paraustīja plecus. No Maskavas tūliņ adidotu kāds KGB ģenerālis. Un ko es ar viņu iesāktu?

-    Saskaņā ar protokolu tāda veida jautājumos ar sociālistiskas valsts pirmo sekretāru var tikties tikai PSKP CK Politbiroja loceklis. Bet tur ir tikai viens cilvēks, kas kompetents šādos jautājumos, un tas ir Jurijs Andropovs. Man šķiet, biedri Kādār, ka diez vai Brežņevs jūsu lūgumā saskatīs kaut ko aizdomīgu. Turklāt Andropovs jums nepieciešams augstākais uz vienu dienu, ne ilgāk. Viņš var atlidot no rīta un vakarā jau doties atpakaļ uz Maskavu. Ar vienu dienu pilnīgi pietiks, lai viņam visu izskaidrotu, parādītu dokumentus un pat ieturētu pusdienas šaurā lokā…

-     Tev laikam taisnība, Atila, Kādārs pamāja un pasniedzās pēc sarkanā tiešo sakaru telefona ar Kremli.

-Jūs gribat zvanīt tūlīt? Horvāts klusi apjautājas.

-   Kālab vilcināties? Kādārs nikni iesprauslājās. Jo ātrāk tikšu vaļā no tā intriganta, jo labāk. Un vēl kas, ģenerālsekretārs piespieda klausuli ar plecu pie auss un uzgrieza četrus ciparus, es nepavisam neesmu pārliecināts, ka Molnārs jau nav paveicis kaut ko tādu, kas tavam jaukajam plānam var pārvilkt treknu svītru, Atila. Ka tik mēs nenokavējam…

-     Labvakar! Ungārijas SSP ģenerālsekretārs krieviski runāja gluži labi, tikai ar stipru akcentu. Zvana Jānošs Kādārs. Es gribētu runāt ar biedru Brežņevu…

Pēc dažiem mirkļiem Atila skaidri saklausīja, kā klausulē iedūcās Brežņeva bass.

-   Es arī jūs sveicinu, dārgais Leonīd IļjičL. Kādāra tonis bija ārkārtīgi sirsnīgs, taču sejā joprojām bija sastingusi nicīgā izteiksme. Paldies… Nu, protams… Mums radusies kāda neskaidrība… Kā, lūdzu?… Nē, nekas briesmīgs, taču jautājums ir steidzams sakarā ar drošības problēmām… Ne tikai… Būtu nepieciešams padoms. Jā… Nu, protams… Es būtu jums ļoti pateicīgs, Leonīd Iļjič… Jā, ar vienu dienu pilnīgi pietiks. Pateicos, Leonīd Iļjič… Jā, bet vasarā es ceru jūs ieraudzīt Budapeštā… Labi, norunāts! Novēlu arī jums labu nakti!

-   Viņš pats piedāvāja atsūtīt Andropovu, Kādārs izdvesa. Viss norit pārāk gludi, vai tev tā neliekas?

-    Kad viņš atlido, biedri Kādār?

-    Parit no rīta. Sagatavojies, Atila, labi rūpīgi…

8.nodaļa

Ņujorka. Viesnīca "Marriot".

1978.gada februāris.

Kā jau bieži bija noticis, radikālas pārmaiņas manā dzīvē sakās ar to, ka man pietrūka pacietības.

Tobrid, kad es visā nopietnībā apcerēju atbildi uz jautājumu, cik operatīvi darbojas Ņujorkas ugunsdzēsēji un vai tie pagūtu izglābt viesnīcas "Marriot" iemītnieci no ugunsgrēka, ko šī iemītniece bezcerības lēkmē pati ari būtu izraisījusi, aizdedzinot savu numuru, atskanēja man jau labi zināmā atslēgas skrapstoņa, ko biju iepazinusi Jūdžina pēkšņajos, tatāru mongoļu stilā ieturētajos iebrukumos. Jāteic, ka ugunsgrēka plānu biju apsvērusi aktīvai radošai darbībai vispiemērotākajā pozā guļot uz vēdera nesaklātā gultā, ar biksītēm kājās, toties bez krūštura, lai nekas neko nespiestu un netraucētu brīvu domas lidojumu. Tikusi skaidrībā par palodzē iebūvētā gaisa kondicionētājā vadības sistēmu, biju noregulējusi temperatūru uz plus 20 grādiem un centos atkausēt sava pieczvaigžņu cietuma radīto drūmo stingumu. Tāpēc manu reakciju uz tik pēkšņu ielaušanos manā skarbajā vientulībā labi sapratis ikviena normāla sieviete: ne mirkli nedomādama par to, kas cenšas iekļūt manā numurā mīļotais vīrietis ar ziediem vai algots slepkava ar pistoli -, es vispirms iespiedzos, tad ar abām rokām aizsedzu krūtis un ieldupu vannas istabā, kur, trīcēdama pie visām miesām, nespēkā atslīgu pret vēsajām durvīm un saspicēju ausis.

Vēlreiz saklausīju skrapstoņu, šoreiz jau no iekšpuses, tad kāds spēra dažus nedrošus soļus un klusi pasauca:

-    Ei! Vai te kāds ir?

Es sastingu: tā bija vīrieša balss, taču runātājs nebija Jūdžins. Tiesa, nebija arī ne mazāko dzimto krievisko intonāciju pazīmju, bet tas, gluži dabiski, mani satrauca vēl vairāk.

-    Maļcevas jaunkundz?! Kur jūs esat?

-  Jā, es jūs klausos, pūlēdamās nesacelt lieku troksni, es divreiz pagriezu iekšējo aizbīdni, taču nekādu drošības sajūtu tas man nedeva.

-      Kur tad īsu jūs esat, vannas istabā vai? svešinieks apjautājās.

-    Un kas jums daļas? es atcirtu. Kāpēc jūs te ielauzāties?! Jums nav kur nomazgāties, vai?

-      Es atbraucu pēc jums, jaunkundz, balss miermīlīgi atsaucās, svešinieks acīmredzot nebija noskaņots ielaisties ķīviņos. Neuztraucieties, jaunkundz, es pagaidīšu, kamēr nokārtosieties un tamlīdzīgi…

-    Vai patiešām?!

-Jūs man neticat, jaunkundz?

-     Kā jūs, cienītais, sauc? uzrāvusi smago frotē rītakleitu ar viesnīcas emblēmu, turpināju šo bezjēdzīgo pratināšanu, kaut gan skaidri apzinājos: ja svešinieks ar pieglainūgo balsi man nākamajā mirkli teiks, ka ir Amerikas Savienoto Valstu prezidents, es, pirmkārt, viņam tik un tā neticēšu, un, otrkārt, no laba prāta un ar savām kājām vannas istabu neatstāšu. Nākamajā mirklī aptvēru, ka nosaukt svešinieku par "cienīto" ir vairāk nekā muļķīgi. Tikpat muļķīgi kā seksuālo maniaku, kas ieradies tevi izvarot, uzrunāt vārdā un tēva vārdā. Stulbums, un vairāk nekas!…

-    Lūdzu, neuztraucieties, Maļcevas jaunkundz…

Noslēpumainā balss ar mani sazinājās puslīdz pieklājīgā

franču valodā, un tās īpašnieks nevarēja būt diez cik jauns cilvēks tas arī bija viss un reizē nekas, ko varēju secināt. "Kas tas tāds par pavecu vīrieti? Kāpēc nav atnācis Jūdžins? Kāpēc neviens mani nebrīdināja? Lai gan kas mani būtu varējis brīdināt, ja ne Jūdžins? Viņš zina, ka protu franciski. Nu, un tad? To jau tagad zina viss Dzeržinska laukums. Ieskaitot komandējumos atbraukušos, kas "Bērnu pasaulē" stāv rindā pēc kokvilnas zeķbiksēm. Kas ir šis cilvēks, tur, aiz durvim? Un kas vispār notiek?" visi šie jautājumi manā galvā uzspindza daudz ātrāk, nekā paguvu tos noformulēt.

-    Un kāpēc tad man būtu jāuztraucas? pūlēdamās noslēpt balss saišu pretīgo vibrāciju, es apjautājos, automātiski sasiedama peldmēteļa jostu trijos jūrnieku mezglos, acīmredzot šajā zemapziņas diktētajā kustībā ar psihiatriskās slimnīcas pastāvīgās apmeklētājas neizskaidrojamo loģiku saskatīdama kādu personiskās drošības garantiju. Man, starp citu, te, izlietnē nolikts Kalašņikova automāts, te viņš guļ… (Ak kungs, kāpēc gan tieši izlietnē un nevis klozetpodā, uz dvieļu pakaramā vai tieši bidē?)…

-    Piedodiet, kas jums guļ izlietnē? balss aiz durvīm nesaprašanā pārjautāja.

-    Kalašņikova automāts! es draudīgi atkliedzu. Nelūgtā viesa neizpratne man likās augstākajā mērā tēlota. Nu, tāds šaujamais, vai zināt! Automātiskais! Ar stobru, laidi un…

-    Es saprotu, ko jūs cenšaties apraksdt, Maļcevas jaunkundz…

-    Un vēl man ir ari trīs magazīnas… Zināt, tādas kārbas…. Un pāris granātu… Es nezinu, kā tieši tās sauc, nu, tādas rievaini grubuļainas. Kā ruberoīds, ja zināt, ko es ar to domāju… Visus šos negantos murgus centos izrunāt ļoti skaidri un saprotami, kā logopēds vājdzirdīgu debiliķu kursos. Tā kā jāuztraucas, cienītais, ir jums…

-    Tas būs kāds pārpratums, balss bija zaudējusi sākotnējo mieru. Es jums visu paskaidrošu, jaunkundz…

-     Ziniet ko… Centos savas balss tembrā ietvert konfidenciālas, pat intīmas intonācijas. Pēdējo mēnešu laikā esmu ļoti sanervozējusies. Daudz visādu ceļojumu, nejaušu paziņu, negaidītu tikšanos… Nervi, zināt, galīgi sabeigti… Saprotu, ka tas droši vien izskatās ļoti muļķīgi. Jebkura sieviete, kas sevi ciena, redzēdama, ka viņas numurā, slēdzot durvis ar savu atslēgu, neaicināts ienāk nepazīstams vīrietis, steigtos pie spoguļa sasukāt matus un nokrāsoties, lai atstātu uz viņu vislabāko iespaidu… Taču es nez kāpēc turu rokās automātu un ticiet man, cienītais, tas notiek pilnīgi pret manu gribu esmu pat noņēmusi drošinātāju. Jūs, iespējams, to nezināt, bet viesnīca, kurā dzīvoju, ir ļoti klusa un solīda. Jūs taču saprotat, cienītais, ka Aristotelis Onasis kaut kādā blakšu caurumā nelīdīs! Ar viņa iespējām, pats saprotat! Un tāpēc man negribētos sacelt lieku troksni, man jādomā par savu reputāciju. Mans priekšlikums, cienītais, būtu šāds: atliksim mūsu tikšanos uz piemērotāku brīdi. Jo vairāk tāpēc, ka šobrīd es tai nepavisam neesmu gatava ne fiziski, ne morāli…

Maļcevas jaunkundz, vecišķā balss piepeši sāka bērt kā

pupas. Mani sauc Steimackis. Luka Steimackis. Esmu ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes līdzstrādnieks. Jūdžins Spārka kungs, ko jūs pietiekami labi pazīstat, ir mans kolēģis un savā ziņā pat skolnieks. Tiesa gan, tie laiki sen pagājuši. Es runāju par viņa mācekļa gadiem. Pašlaik Jūdžins ir nosūtīts speciālā uzdevumā uz ārzemēm. Viņam bija jāizlido ļoti steidzami, tikai tāpēc te ierados es un nevis viņš, kā līdz šim. Jums nav ne mazākā iemesla no manis baidīties, ticiet man. Esmu jūsu draugs un CIP operatīvās grupas dalībnieks, kura rūpējas par jūsu drošību. Šobrīd man ir dots uzdevums jūs nekavējoties aizvest pie kāda kunga…

-     Pie kāda vēl kunga?! Mans sašutums bija zibenīgs un gluži reflektīvs. Patiesībā es pat lāga neieklausījos nelūgtā viesa juceklīgajos paskaidrojumos. Tobrīd man interesēja tikai divi jautājumi: pirmkārt, vai kaut kādā veidā ir iespējams izkļūt no vannas istabas pa šauro, šaujamlūkai līdzigo lodziņu, kas izgāja uz ārsienas četrpadsmito stāvu, un, otrkārt, ar kādu priekšmetu es pašrocīgi varētu radit skaņu, kas Steimacki pārliecinātu, ka, zaudējusi pacietību, es uzvelku jau tā leģendārā, bet manā gadījumā vēl arī mistificētā Kalašņikova automāta aizslēgu. Izņemot Spārka kungu, nevienu citu es Amerikā nepazīstu. Un arī nevēlos pazīt. Redziet, cienītais, sava mūža lielāko daļu esmu aizvadījusi katoļu klosteri, bet tur, ja neesat par to informēts, nekādi kungi…

-Jūs ar šo cilvēku pirms trim mēnešiem tikāties Buenosairesā, svešais vēl aizvien tikpat steidzīgi vēstīja.

-    Un kā jūs to zināt?

-Jūdžins man pateica.

-   Tas ir mūsu personiskais noslēpums. Viņš nevarēja jums to atklāt.

-    Un tomēr tā ir, jaunkundz.

-    Labi. Kas man šīs tikšanās laikā bija mugurā?

-    Par tādiem sīkumiem nebija runas.

-    Aprakstiet cilvēku, pie kura jums mani jāaizved! es pieprasīju bargi kā tekstilfabrikas sieviešu kopmītnes komendante. Tikai izsakieties uzmanīgi, Steimacka kungs: viens aplams vārds, mazākā neprecizitāte jūsu aprakstā un…

-     Zinu, zinu, jūs atklāsiet uz mani uguni no Kalašņikova automāta, Steimackis atburkšķēja. Nomētāsiet ar granātām… Nu tad klausieties, cienītā, tas, kurš mani pēc jums atsūtīja, ir virietis, kam jau pāri sešdesmit gadiem, neliela auguma, sirms, runā aizsmakušā basā un bieži smēķē smirdīgus cigārus. Lai gan attiecībā uz to, vai tie smird vai smaržo, es, iespējams, maldos. Redziet, Maļcevas jaunkundz, esmu principiāls nikotīna pretinieks…

-    Steimacka kungs, bet vai jūs zināt, kas esmu es?

Saprotams, ka es neticēju nevienam viņa vārdam. Starp citu, būtu vajadzīga pirmspensijas vecuma lauku miliča reaģētspēja, lai šādi aprakstītajā vecīgajā vīrā, kas kūpina smirdīgus cigārus, nesazīmētu Jūdžina šefu Henriju Volšu. Tajā pašā laikā man nebija ne mazāko garantiju, ka šie pikantie sikumi nav zināmi pat sargzaldātam pie Lubjankas ieejas. No otras puses, man ļoti negribējās, lai Steimackis saprot, ka viņam nav izdevies mani apmuļķot, un, Dies' pasarg', no diplomātiskām sarunām nepāriet pie forsētām agresīvām darbībām. Un tāpēc es fanātiski kā Ļeņina stipendiāte pavasara sesijas izšķirīgajā posmā centos mūsu idiotisko sarunu starp slēgtām durvīm ievirzīt saviesīgākā gultnē.

-Jā, cienītā, es zinu, kas jūs esat.

-    Vai esat precējies?

-    Debestiņ, kāpēc tas jums jāzina?

-    Steimacka kungs, vai esat precējies?

-    M-jā.

-Ja tā, tad iztēlojieties uz mirklīti, ka manā vietā, šeit, šai vannas istabā, ir jūsu sieva.

Steimackis kaut ko ātri nomurmināja latīniski. Uztvēru tikai "Jēzus Kristus" un "Svētā dievmāte Marija".

-Jūs kaut ko teicāt, cienītais?

-    Nē, es tikai iztēlojos šo ainu, jaunkundz.

-    Man nez kāpēc liekas, ka jūsu sieva, Steimacka kungs, ir gudra sieviete.

-    Iespējams, jaunkundz, Steimackis negribīgi piekrita.

-      Tātad, būdama manā vietā, viņa noteikti uzdotu sev jautājumu: "Bet ko gan tādu ir pateicis šis svešais vīrietis, kas te ieradies ne lūgts, ne saukts, ko nevarētu zināt arī speciāli iesūtīts KGB aģents?"

-    Es saprotu jūsu šaubīšanos, Maļcevas jaunkundz.

-Ja saprotat, tad, lūdzu, atvainojiet, ka nevaru jūs pieņemt kā godīgai meitenei pieklājas man ļoti žēl, bet ciemiņus negaidīju. Uz redzēšanos, Steimacka kungs!..

-    Vienu mirklīti! Steimacka kunga balsī ieskanējās spiedzīgi toņi, un es tūdaļ sapratu, ka mūsu draudzīgās sarunas saviesīgā daļa strauji tuvojas noslēguma akordiem. Man jūs rekomendēja kā gudru sievieti…

-      Jūs nespējat ne iedomāties, Steimacka kungs, cik priekšzīmīgi darbojas KGB dezinformācijas nodaļa. Viņi…

-   Nepārtrauciet mani, velns parāvis! nelūgtais viesis piepeši man uzrēca. Jūs tarkšķat bez apstājas, muldat visādas bezjēdzības un jums trūkst elementāras cieņas pret vecāku cilvēku!

Redzot, ka mierīgās sarunas nonākušas galīgā strupceļā, sapratu, ka man vairs nav ko zaudēt, un nolēmu netupēt pasīvās aizsardzības pozīcijās, bet, tempu nezaudējot, pāriet izšķirošā pretuzbrukumā.

-    Ar kādām tiesībām jūs uz mani bļaujat, cienītais?! Kas jums to atļāvis? Kas tās galu galā ir par cūcībām, ko?!

-    Esmu par jums divdesmit trīs gadus vecāks! Steimackis nerimās, spriežot pēc sāpīgās reakcijas, viņš bija viegli ievainojams un gadu nasta acīmredzot bija viņa vārīgākā vieta. Izturieties taču ar cieņu pret pieaugušu cilvēku, kurš, starp citu, tikai pilda savus dienesta pienākumus, esiet tik laipna un uzklausiet mani līdz galam!

-    Piedodiet, onkulīt, muļķa dirselei, es krieviski nomurmināju, reflektīvi pūlēdamās sasiet sava pirtsmēteļa jostu ceturtajā mezglā.

-    Ko jūs teicāt?

-    Es jums atvainojos savas mātes dzimtajā valodā.

-    Okei! Nelūgtā viesa tonis nedaudz atmaiga, taču joprojām saglabāja grūti audzināmās klases audzinātāja intonācijas. Ja es būtu tas, par ko jūs mani turat, jūs vairs nebūtu starp dzīvajiem, jaunkundz. Es būtu uzlauzis tās stulbās durvis un noslīcinājis jūs vannā. Un nebūtu pieļāvis nekādas kretīniskas sarunas par manu laulāto draudzeni, kurai jūs te piedēvējat nezin ko. Un to visu es nostrādātu tik klusu, ka Onaša kungs, kuru jūs pieminējāt, par to visu neko neuzzinātu. Tāpat kā šīs sasodītās viesnīcas apdauzītā administrācija. Un, Jēzus vārdā, beidziet man draudēt ar automātu. Jums tur vannas istabā, izņemot zobu birsti un higiēniskos tamponus, nekā nav…

-    Nekļūstiet nu rupjš, cienītais! atkal nonākusi refleksu varā, es vāri protestēju. Labi sapratu, ka neatvērto durvju sarunu raundu esmu bezcerīgi zaudējusi, bet pēc japāņu samuraju apkaunoto sievu parauga, noslēgumā vēl centos nezaudēt seju. Galu galā esmu sieviete, nevis pirts paksis, kuru apčurā katrs, kam nav slinkums!..

Šoreiz Steimackis ilgi klusēja. Acīmredzot centās sagremot tikko dzirdēto nacionālo patiesību.

-    Lūdzu piedošanu, jaunkundz, viņš beidzot izlīgstošā tonī ierunājās. Jūs tiešām mani izvedāt no pacietības…

Iestājās drūms klusums. Sapratu, ka pulveri esmu izšāvusi un laiks izkārt baltu karogu. Sirds dziļumos jutu, ka Steimackis, vai nu kas viņš bija, nemelo. Un ja arī melo, ko gan es varētu iesākt? Tēlot to "Trīs sivēntiņu" varoni, kurš bija sev uzcēlis salmu mājiņu? Nolēmusi tomēr nepadoties uzreiz, bet pamazām un ar cieņu, atsāku pārtraukto starpdurvju dialogu.

-     Nu, labi, jūsu kompetence sieviešu… hm…higiēnisko problēmu jautājumos liecina, ka esat civilizēts cilvēks.

-    Lai slavēts Jēzus!

-    Taču kur gan ir sacīts, ka civilizēts cilvēks nevar strādāt KGB? Viņiem taču arī ir laulātās draudzenes, un daudzas no viņām jau sen pārgājušas no vates uz tamponiem. Un turklāt…

-Jaunkundz, jūs ņirgājaties par mani?!

-    Vai gribat pierādīt man savu lojalitāti, cienītais?

-   Vai man ir kāda cita izeja? spriežot pēc vārda un uzvārda, mans apmeklētājs bija itāliešu cilmes, taču savu pēdējo jautājumu viņš izdvesa tik neatdarināmā ebreju intonācijā, kas darītu godu manai nelaiķa vecmāmiņai Faņai Abramovnai.

-   Tad izejiet, lūdzu, no mana numura. Dodiet man desmit minūtes laika. Es saģērbšos, uzkrāsošos un būšu jūsu rīcībā.

-          Un tas būtu viss?! Steimackis iesaucās tik atviegloti gaviļainā balsī, it kā būtu gaidījis, ka likšu viņam labi mudigi aizšaut uz tām nelaimīgajām "ārzemēm", kurp tik pēkšņi aizsūtīts mans vienīgais acuraugs, un kā garantiju un parlamentārieti atvest šurp Jūdžinu.

-   Tas ir viss! es svinīgi apstiprināju. Jūsu laime, cienītais, ka esmu tik maigas un uzticīgas dabas sieviete.

-     Kā tad! Maigas. Ar tādu raksturu vajag čūskaudzētavā strādāt! ciemiņš šņāca. Pie jaunavīgām odzēm un kobrām vecmeitām!..

Kad aiz Steimacka noklaudzēja durvis, nogaidīju vēl minūti, tad iznācu no vannas istabas, ātri apģērbos, lielā steigā mazliet uzkrāsojos, un kā visas padomju sievietes, kas šāda veida procedūras veic milzīgā laika trūkumā un ar devīzi "Gan jau darbā nokrāsošos līdz galam!", ar cigareti roka atkritu krēslā un sāku gaidīt. Lai kas arī šis cilvēks bija (kaut gan tad, kad mans neaicinātais ciemiņš tik pārliecinoši bija pierādījis, cik nedroši no inženiertehniskā viedokļa ir mani aizsardzības bastioni un cik viegli ielaužamas vannas istabas durvis, man sāka likties, ka Steimackis patiešām varētu būt tas, par ko uzdodas), man tik un tā nebija izvēles. Lai cik dīvaini, bet vai nu tāpēc, ka pirmo reizi šajās divās neiedomājami garajās nedēļās biju apģērbusies "iziešanai", vai arī tāpēc, ka tik vardarbīgi uzspiestajā attīstītā kapitālisma ķīlnieces apnicīgajā lomā jebkādas pārmaiņas spēja mani iepriecināt, garastāvoklis man bija kietni vien uzlabojies.

-    Visi krievi ir ārkārtīgi aizdomīgi, nevienam neuzticas, Steimackis pārmetoši novilka, kā vairums viņa kolēģu klusi un nedzirdami atkal uzradies numurā. Šī pārvietošanās spēja (ak, Dievs, vai gan tikai tā?!) man tā ari palika neatklāts noslēpums.

Mirkli vilcinājusies, es beidzot uzlūkoju jau pierastās vecīgās balss īpašnieku. Steimackis tiešām izskatijās daudz vecāks par mani no skata viņam varēja dot gadus sešdesmit, ne mazāk. Parasts vīrietis, ne tievs, ne resns, ar neizteiksmīgu, jau nedaudz grumbotu seju, atpakaļ sasukātiem sirmiem matiem, saprotošām tumšām acīm un kā Pajaco mazliet uz augšu izliektiem plāno lūpu kaktiņiem, turklāt vēl ar uzrautu vologdieša degunu, kas šajā sejā likās pavisam neiederīgs, it kā

Radītājs to būtu pieķepējis pašā pēdējā brīdī, tā arī neatradis savā konstruktorā "Izgatavo pats!" šim nolūkam piemērotu detaļu. Vārdu sakot, vīrietis kā vīrietis, nekā sevišķa. Mana nenogremdējamā draudzene, kura ikvienu vīrieškārtas pārstāvi, neatkarībā no tā vecuma, pārliecības un sociālā statusa uztvēra kā potenciālu dzīves līdzgaitnieku, par tādiem vīriešiem allaž teica vienu un to pašu: "Pie šitā ģīmja neatveldzēties! Sausums!"

-    Jums nav taisnība, Steimacka kungs! es pieceldamās iebildu. Pasaulē nav paļāvīgākas tautas par krieviem. Varbūt tāpēc viņus nemitīgi piemāna.

-    Vai esat gatava, jaunkundz? bija redzams, ka Steimackis nevēlas ar mani ielaisties diskusijā pār nacionāliem jautājumiem, tādējādi vēlreiz apliecinot, ka nav padomju izcelsmes.

-Jūs nevarat ne iedomāties, cik gatava es esmu!

-      Uzlieciet šīs te, Steiinackis man pastiepa milzīgas tumšās brilles, kas droši vien aizsegtu vismaz pusi sejas.

-     Nu, protams, es nomurmināju, uzsprauzdama tās uz deguna. Kā uzlikšu, tā tūliņ kļūšu pilnīgi nepazīstama. Sieviete tumšās brillēs ziemas vidū sevišķi dabiski saplūst ar pūli. Kā man tas pašai neienāca prātā!..

-Jūs ironizējat?mans pavadonis atskatījās.

-       Dieva dēļ, Steimacka kungs! apveltīju viņu ar liekuļotu, starojošu smaidu. Ja nu arī drusciņ ironizēju, tad tikai un vienīgi pati par sevi. Tā, starp citu, arī ir viena no raksturīgākajām krievu nacionālajām iezīmēm. Zināt, man ir tāda sajūta, it kā mani vienā klasē būtu atstājuši uz otru gadu un vēlreiz liktu mācīties jau apgūto vielu.

-Jūs runājat par tumšajām brillēm?

-    Ari par tumšajām brillēm.

-    Ja jūs šo vielu būtu apguvusi, kā pienākas, jūs nebūtu atstājuši uz otru gadu, Steimackis caur zobiem novilka, pierādīdams, ka par loģikas trūkumu viņam nav pamata žēloties.

-     Tiesa gan, es pamāju. Uzreiz jūtams, ka jūs dziļi izprotat otrgadnieku psiholoģiju.

-       Bet tagad sekojiet man! Steimacka možais tonis liecināja, ka šļaugano depresiju, ko acīmredzot bija izraisījusi nogurdinošā viedokļu apmaiņa manā numurā, viņš ir pārvarējis un beidzot nonācis dabiskajā stihijā.

-    Ak, šī komanda! Sen nedzirdētie, sirdij mīļie vārdi, es nopurpināju un paklausīgi sāku vilkties nopakaļ Jūdžina darbaudzinātājam.

Lejā no mana četrpadsmitā stāva mēs devāmies apmēram tādā pašā vīzē, kādā es gandrīz divas nedēļas biju nodzīvojusi šai greznajā un pretīgajā viesnīcā. Un, proti, nevis kā normāli cilvēki, kas atbraukuši uz Ņujorku pāris dieniņas paviesoties un apmeklēt kādas teātra izrādes pirmizrādi Brodvejā, bet gan kā bandīti recidīvisti, kas tikko aplaupījuši bagāta iemītnieka apartamentus un noslēpuši liecinieces veļas pārzines liķi drēbju skapī. Mēs pārvietojāmies pa kaut kādiem gaitenišiem, virzījāmies pa ne visai sakoptiem kāpņu nogabaliem, braucām ar kravas liftiem, kurus higiēnisku apsvērumu dēļ atteiktos izmantot pat cementa maisi, ja tiem būtu dotas runas dāvanas un konstitucionālas balsstiesibas.

…Mašīna, kas mūs gaidīja pusapgaismotajā pazemes garāžā, bija milzīgi liela un neticami gara. Vismaz kādus desmit metrus, ja ne vairāk. Ieraugot šo melni lakoto un sudrabaini mirdzošo brīnumu, man uzreiz kļuva skaidrs, ka neatrodos Maslovkā un nebraukšu uz dzimtās komjaunatnes avīzes redakciju. Steimackis pakalpīgi atvēra mašīnas durvis un ielaida mani salonā, kas bija varbūt tikai nedaudz mazāks par mūsu redakcijas zālīti, kur mēs uzņēmām sevišķi godājamus viesus. Apsēdies man līdzās, viņš pasniedzās uz durvju pusi, nospieda sarkanu pogu un tūlīt kādu četru metru atstatumā, lēnām un klusi šņākdama kā piekususi čūska no faķīra groza, augšup sāka līst melna, necaurredzama stikla siena.

-    Izolējat? es konstatēju.

-    Izolēju, mans konvojētājs pamāja.

-    Steimacka kungs, ko gan mūsu brauciena laikā man neklātos redzēt: Ņujorkas ielu plānojumu vai mūsu šofera pinkaino pakausi?

-    Tādi ir noteikumi, jaunkundz. Jūs esat ārzemniece, kas nokļuvusi Štatos…nu, kā to lai pasaka… ne gluži parastā ceļā.

-          Vai tiešām jūs visā nopietnībā domājat, ka varu kādreiz atgriezties Maskavā un Lubjankā izstāstīt, ka viesnīcas "Marriot" numuros pēc pulksten divpadsmitiem naktī neatslēdz karsto ūdeni?

Mans pavadonis nopūtās.

-    Maļcevas jaunkundz, esmu tikai izpildītājs, nekas vairāk. Parasts ierēdnis, kas veic ikdienišķus pienākumus departamentā, par kuru raksta un izsakās daudz pārspīlētāk nekā tas pelnījis. Man ir uzdots jūs sveiku un veselu nogādāt norādītajā adresē. Mans vārds ir Luka Benedikto Steimackis, līdz pensijai man atlikuši trīs mēneši, septiņas dienas un septiņpadsmit ar pusi stundas. Un es zvēru pie svētās jaunavas Marijas, ka izpildīšu šo pienākumu, lai nezaudētu godīgi nopelnīto pensiju, kas ļaus man aiziet pelnītā atpūtā un uz

visiem laikiem norobežoties no cilvēku muļķības.

> »

-    Un jūs šo plānu uzskatāt par reālu?

-    Ko tad? Ka aiziešu pensijā?

-    Nē, es runāju par pašizolēšanos no cilvēku muļķības.

-     Un kāpēc gan ne? mans konvojētājs neizpratnē paraustīja plecus.

-Jūs esat ideālists, Luka Steimacka kungs, es klusi sacīju.

-    Vai tiešām?! Steimackis mani apveltīja ar dīvainu skatienu. Tā izlepuši vīrieši noraugās uz svešiem zīdaiņiem, kurus negaidīta likteņa untuma dēļ viņi ir spiesti nomazgāt un pārtīt.

-Jā gan. Tā diena, kad jums tiešām izdosies norobežoties no cilvēku muļķības, tiks iekalta jūsu kapakmenī kā miršanas datums. Dzīves laikā, cik man zināms, tas vēl nevienam nav izdevies…

Steimackis jau atvēra muti, lai man iebilstu, taču tad acīmredzot pārdomāja, pastiepa roku un izbīdīja priekšējā sēdekļa aizmugurē iemontētu ietilpīgu bāru ar pudelēm un kristāla glāzēm.

-    Vai vēlaties padzerties, jaunkundz? -Nē.

-    Bet iedzert?

-    Ne tik.

Jūs vispār nedzerat? Steimackis mani vēroja ar neslēptu interesi.

-    Ne piles, es pamāju. Baidos nodzerties. Pats saprotat pie mana dzīvesveida…

-    Varbūt esat izsalkusi?

-    Jūs neteicāt, ka viens no pārvietošanas priekšnoteikumiem šai suņu vedamajā kastē ir mana dzīvsvara regulēšana.

-   Jūdžins jūs tā arī aprakstīja, Steimackis ne no šā, ne no tā nomurmināja un nopūtās.

-    Kā "tā"? tūliņ kļuvu pati uzmanība.

-    Viņš teica, ka jūs, jaunkundz esot anomāla sieviete.

-    Vai esat pārliecināts, ka pareizi viņu sapratāt? pagriezos, lai ne tikai dzirdētu, bet arī redzētu runātāju. Mana sievišķā būtība, kas, likās, bija iegrimusi dziļā letarģijā, pēkšņi pamodās un atvēra acis. Varbūt viņš teica "amorāla sieviete"?

-Jaunkundz, Steimackis ledainā tonī atsaucās, vērdamies necaurskatāmajā melnajā stiklā tā, it kā redzētu tam cauri. Nezinu, ar ko jums iepriekš nācies saskarties, taču es esmu beidzis Kornelas universitāti, ja šīs mācību iestādes nosaukums jums kaut ko izsaka…

-   Kā jums šķiet, Steimacka kungs, vai tas ir kompliments? pēc zināmas vilcināšanās es ievaicājos, iegrimusi diezgan sāpīgās pārdomās.

-    Tas, ka esmu mācījies Kornelas universitātē?

-    Tas, ka viņš mani nosauca par anomālu sievieti.

-     Ā… Steimackis saprotoši pamāja, pasniedzās pie bāra, iešļāca platā, biezā glāzē nedaudz viskija, piepildīja glāzi līdz pat augšai ar ledu un tad ar garšu iemalkoja savu tipiski amerikānisko dzērienu. Es parasti uzticos nevis vārdiem, bet gan tonim, kādā tie pateikti. Vai sejas izteiksmei. Tas nāk ar gadiem, zināt. Un, redziet, Jūdžins, tā teikdams, izskatījās… kā lai to precīzāk pasaka… It kā atraisījies… Saprotat, kā es to domāju?

-    Kā nu nesapratīšu! es pamāju. Es pat nojaušu, no kā viņš bija atraisījies…

-      Baidos, ka jūs mani nepareizi sapratāt, jaunkundz, Steimackis piesardzīgi sacīja, un viņa lūpu kaktiņi, gluži kā huzāra ūsas, uzrāvās vēl augstāk.

-    Tāpat kā visi vīrieši, es žultaini atcirtu, jūs stipri vien pārvērtējat savu iedabu. Tā nav tik sarežģīta, kā jums liekas, un daudzskaldniba, cienītais, ir ģeometrisks jēdziens, kam ar vīrieša smadzeņu podu nav idn nekā kopēja. Ticiet manai personiskajai pieredzei.

-    Šķiet, es būšu kaut ko aplam pateicis, Steimackis zem sava Vologdas deguna noburkšķēja.

-    Par to nu gan neraizējieties! es drūmi izmetu. Jūs dk maz runājat, ka pat teorētiski jums nav jābaidās, ka varētu kaut ko izgvelzt aplam. Vēl pēdējais jautājums, Steimacka kungs, un tad es jums vairs neuzmākšos: varbūt pateiksiet man, naivai meitenei, kurp mēs braucam?

-    Ceļš būs tāls, jaunkundz.

-    Tāls?

-    Tāls, Steimackis flegmātiski apstiprināja.

-    Cik tāls? Kā līdz Nebraskai?

-     Ne gluži, mans pavadonis nomurmināja. Mēs, jūsu zināšanai, dodamies uz Vašingtonu.

-     Steimacka kungs, piedodiet manu tumsonību, bet todien, kad mums skolā mācīja ASV ģeogrāfiju, slimoju ar cūciņām… Vašingtona, uz kuru jūs mani vedat, ir tā pati, kur… nu, jūs jau saprotat?…

-    Tā pati, jaunkundz, Steimackis pamāja. Kolumbijas federālais apgabals.

-    Izskatās, ka pēc divu nedēļu ilga ieslodzījuma mani nolēmuši iepazīstināt ar Ameriku? Nez', ko tas varētu nozīmēt?

-     Drīzāk gan otrādi, piesardzīgi, šķiet, katru vārdu nu jau kā monētu vispirms uzlikdams uz zoba, Luka Steimackis atbildēja un sniedza man lielu sviestmaizi ar šķiņķi un salātiem. Amerika nolēmusi tuvāk iepazīties ar jums.

-    Kod, kurā pirkstā gribi… smagi nopūtusies, es krieviski nosūrojos un iecirtu zobus man tik laipni dāvātajā sviestmaizē.

-       Nav pietiekami garšīga? Steimackis norūpējies apvaicājās.

-    Sakiet man, Steimacka kungs…

-    Viena jautājuma vietā, Maļcevas jaunkundz, jūs esat jau uzdevusi piecus.

-    Četrus, es precizēju. Apsolu jums, ka šis ir pēdējais.

-    Nu, kas tad vēl?

-Taisnību sakot, tas pat nav jautājums. Es gribētu ar jums dalīties sliktās nojautās.

-    Vai jūs vienmēr esat tik devīga?

-     Redziet, nepievērsdama uzmanību viņa vecišķajam humoram, es atbildēju. Man kļuva ļoti neomulīgi pēc jūsu dīvainās frāzes: "Iepazīties tuvāk.".

-    Kas tad jūs tā satrauc?

-    Tur, kur esmu dzimusi un augusi, tādā vārdkopā tiek ietverta visnotaļ konkrēta jēga.

-    Un kāda tad?

-   Zināt ko, es labāk vispirms apēdīšu savu sviestmaizi, es skābi pasmaidīju. Negribas bojāt apetīti…

9. nodaļa

Maskava. Dzeržinska laukums. KGB ēka.

1978.gada februāris.

Iekāpis mašīnā, Andropovs nekavējoties satvēra paneli iemontētā valdības iekšējo sakaru telefona klausuli un uzgrieza trīs ciparus. Jau pēc pirmā garā signāla klausule tika pacelta.

-    Ģenerālis Voroncovs. Runājiet.

-Jūlij Aleksandrovič, pēc desmit minūtēm, manā kabinetā…

Un nolika klausuli.

Tikai tagad, adaidies pret sava bruņu automobiļa mīksto atzveltni, Andropovs visā pilnībā izjuta, cik ļoti viņu nogurdinājusi saruna ar ģenerālsekretāru, tā bija iztukšojusi visas viņa spēku rezerves. " Šakālis, " KGB priekšsēdētājs, acis aizvēris, domāja. " Visi viņi ir šakāļi. Veci, viltīgi un pretīgi šakāļi. Ak, kungs, ar ko gan man ir jāsadarbojas?! Tie tak vairs nav cilvēki… Vai tiešām šoreiz viņiem no visas tiesas izdosies mani piespiest pie sienas?…"

Rūpīgi novietojis uz pleciņiem un pakāris mēteli, Andropovs nospieda selektora pogu.

-    Stipru tēju ar citronu. Vai Voroncovs jau ir šeit?

-    Tieši tā.

-    Un kafiju. Lai nāk iekšā…

•

KGB pirmās galvenās pārvaldes priekšnieks Jūlijs Aleksandrovičs Voroncovs, kā vienmēr, izskatījās spirgts, atpūdes un pašpārliecināts, taču ar mēru, lai nekairinātu priekšniecību. "Tā tik ir skola," Andropovs nodomāja, vērodams, kā piecdesmit trīs gadus vecais izlūkdienesta kadru virsnieks, kurš līdz savai četrdesmit piektajai dzimšanas dienai galvenokārt bija strādājis ārzemēs un Krievijā pavadījis rikai atvaļinājumus, nesteidzīgi un ar cieņu šķērso milzīgo kabinetu un apsēžas viņam pretī. "CK aparāta darbiniekiem ir citāda gaita. Viņi citādi izturas. Viņi arī domā citādi, maitas gabali tādi, it kā uzvedības noteikumus viņiem skolā būtu mācījuši kopā ar trigonometriju…" Andropovam ienāca prātā, ka viens no viņa nedaudzajiem jaunības draugiem, vēl no Ļitvinova laiku profesionālajiem diplomātiem, ar kuru viņš savulaik bija kopā strādājis Ungārijā, nesen bija ieminējies: "Tā jaunā audze Kremļa gaiteņos mani vienkārši satriec. Visi vienā ģīmī: vienādos uzvalkos, vienādās šlipsēs, pat mati viņiem kā pie viena friziera cirpti. Zini, Jura, man tā vien rādās, ka pat gulēt viņi liekas nevis pidžamā, bet tumšzilā uzvalkā, un plaukstas vietā zem gludenajiem vaigiem pabāž biezu mapi ar uzrakstu "Ziņojumi". Lai tik, Dieva dēļ, nezaudētu formu…"

Pieņemšanas istabas dežurējošais virsnieks klusi ienesa paplāti un tikpat klusi nozuda.

Andropovs pievilka sev tuvāk plāno kristāla glāzi masīvā sudraba glāžturī un dzesinot uzmanīgi papūta svilinoši karsto šķidrumu.

-    Labrīt, Jurij Vladimirovič, Voroncovs atgādināja par savu klātbūtni.

-    Rīts kā jau rīts, drīzāk slikts nekā labs, KGB priekšsēdētājs atburkšķēja un nolika glāzi uz paplātes. Es tikko no Kremļa…

-     Es jau tā nopratu, Voroncovs pamāja un savukārt papūta karsto kafiju. Aizdomīgi ātri mums piestāda rēķinu, vai jums tā nešķiet?

-     Nevis mums, Jūlij Aleksandrovič, Andropovs klusi izlaboja un saviebies atstūma glāžturi. Bet man.

-    Vai tas maina lietas būtību?

-     It kā jūs nesaprastu! Andropovs pavīpsnāja. Vai ar Cvigunu pēdējās dienās esat tikušies?

-     Nē, Jurij Vladimirovič. Turklāt viņš vakar izlidoja uz

Celabinsku.

>

-    Kaut kas steidzams?

-   Cik man zināms, priekšsēdētāja pirmais vietnieks nolēmis pats personiski iepazīties ar to disidentu lietu.

-    Nu, protams, Andropovs pamāja. Vienmēr pirmajās rindās, vienmēr kaujas posteni…

-    Domājat, ka viņš?

-    Kurš gan vēl cits?

-    Ko gan viņš varēja zināt, Jurij Vladimirovič? Voroncovs sadrūma. Visus dokumentus caurskatija tikai un vienigi manas pārvaldes cilvēki. Informācijas noplūde nav iespējama pat teorētiski…

-     Par to vēlāk, Andropovs viņu pārtrauca. To es pats noskaidrošu. Bet tagad ziņojiet, kādi jaunumi?

-    Pagaidām nekādi.

-    Kas notiek Latiņamerikā?

-    Gaidām, Jurij Vladimirovič.

-    Ko tad jūs gaidāt? Andropovs nepatikā saviebās. Kad mūsu cilvēkus ofciāli izsludinās par personām non grata?

-    Man likās, ka jebkura iniciatīva no mūsu puses situāciju var tikai pasliktināt.

-    Un jūs domājat, ka ir iespējama vēl sliktāka situācija?

-    Nu, teorētiski…

-    Kad tas var notikt?

-    Kuru katru brīdi, Jurij Vladimirovič, Voroncovs pārāk sen un pārāk labi pazina savu šefu, tāpēc zināja, ka tas necieš nekādu faktu "uzlabošanu" un no visiem saviem līdzstrādniekiem pieprasa tikai objektīvu informāciju. Nav izslēgts, ka tas jau notiek. Iespējams, tieši tagad, kamēr mēs te runājam.

-     To nedrīkst pieļaut, Jūlij Aleksandrovič, Andropova balss skanēja dobji. Ievērojot nupat notikušo sarunu, tas nekādā gadījumā nedrīkst notikt!

-    Saprotu, Jurij Vladimirovič…Voroncovs sēdēja, krēslā taisni izslējies, un bija redzams, ka viņš ir pati uzmanība. Tikai ko gan vairs var izdarīt?

-    Vai tiešām nav nevienas idejas? KGB priekšsēdētājs samiedza acis, tad atkal pievilka sev tuvāk tējas glāzi un, pārliecinājies, ka tā pietiekami atdzisusi, iedzēra mazu malciņu.

-    Nekā konstruktīva. Trešo diennakti lauzām galvu, Jurij Vladimirovič.

-    Un precedenti?

-    Atceros tikai divus gadījumus, kad argumentēts lēmums izraidīt diplomātu, kas pieķerts sakaros ar padomju izlūkdienestu, ir ticis atcelts.

-    Palūgšu konkrētāk.

-     Viens gadījums bija 1958.gadā, kad mūsu cilvēku, kas strādāja vēstniecības aizsegā VFR, Diseldorfa pieķēra brīdī, kad viņš nodeva attiecīgus dokumentus…

-    Un kā to notušēja?

-     Ar trešās personas starpniecību piespēlēja vāciešiem dokumentus ar spēcīgu "kompromatu" par viņu cilvēku Indonēzijā. Pieklājības pēc viņi nedaudz pakaulējās, bet tad piekāpās. Gan vienu, gan otru atsauca, taču bez lieka trokšņa presē. Bet otrs gadījums bija 1962.gadā Kanādā. Principā tā pati shēma…

-    Nu, un vai tad mums, Jūlij Aleksandrovič, nav nekā, ko kolumbiešiem piedāvāt?

-    Principā jau ir… Voroncovs mirkli sastomījās. Taču sākt ar viņiem kādas sarunas šobrid ir veltīgi, Jurij Vladimirovič, visi gali ir amerikāņu rokās. Maksātāji tur tagad ir viņi, un viņi arī atbild par visiem parādiem.

-    Kas tie konkrēti būtu par galiem? Lūdzu, precīzāk, Jūlij Aleksandrovič.

-    Koštas vaļsirdīga atzīšanās, ka viņu savervējis pats KGB priekšsēdētājs…

-     Pateikt jau var nez ko, Andropovs paraustīja plecus. Tie ir tikai tukši vārdi, kas neko nepierāda…

-    Košta ar šiem vārdiem parakstīja sev nāves spriedumu. Es runāju par politisku nāvi.

-    Tālāk! Andropovs paģērēja.

-    Viņu rīcībā ir rakstiska atzīšanās, ka Kolumbijas senatoru Koštu KGB gatavojās izmantot kā galveno figūru valsts apvērsuma organizēšanā, kura mērķis būtu panākt, lai Kolumbijā pie varas nāk kreisi radikālie elementi.

-    Kas vēl?

-    Kolumbijas parlamenta spīkera oficiāls paziņojums, viņam, starp citu, Košta arī atzinies.

-    Un tas būtu viss?

-    Nē, Jurij Vladmirovič, diemžēl, arī tas vēl nav viss. Vēl ir materiāli par Mišina, Haskina, Topoļeva un Maļcevas gaitām, tos apvienojot, iespējams aptuveni restaurēt iecerētā apvērsuma norisi… Tie ir iespaidīgi fakti, Jurij Vladimirovič, un tos būs grūti atspēkot…

-    Ko tad viņi gaida?

-    Piedodiet? Voroncovs uzmeta KGB priekšsēdētājam neizpratnes pilnu skatienu.

-     Es jums jautāju, Jūlij Aleksandrovič, ko amerikāņi vēl gaida? Kāpēc viņi nedod rīkojumu izraidīt mūsu diplomātus?

-    Nu…Voroncovs sev pavisam neraksturīgā stilā pa laucinieku modei ar pirkstu paskrubināja degungalu. Droši vien apsver visus "par"un "pret"…

-    Un ko tieši?

-    Nu, kaut vai skandāla mērogus. Tā nav joka lieta, Jurij Vladimirovič, viņiem jāapsver visas nianses, jākonsultējas ar valsts departamentu un militārajām instancēm, jārēķinās ar mūsu atbildes soļiem. Viņi taču saprot, ka arī mēs nesēdēsim, rokas klēpī salikuši. No malas tas, protams, gaužām atgādina bēdīgi slaveno viedokļu apmaiņu, kur galvenais arguments ir: "Pats esi muļķis! " Un taisnība parasti izrādās tam, kurš sāk pirmais. It īpaši tad, ja viņam patiešām ir taisnība. Un jo sevišķi mūsu arodā, Jurij Vladimirovič…

-      Lūdzu, konkrētāk, Andropovs dziļi pārliecās par galdu, gandrīz vai uzgula tam ar krūtīm. Jūs runājat par atbildes soļiem! Bet par kādiem?

-   Nezinu, Jurij Vladimirovič. Manuprāt, kaut ko uzsākt ir pilnīgi bezcerīgi…

-    Pareizi! Taču vini vilcinās… Tātad ir kaut kas tāds, no kā

> 7

viņi baidās? Un ko mēs, iespējams, neesam paredzējuši… Kā jūs domājat, Jūlij Aleksandrovič?

-   Kas tur ko domāt?! Voroncovs parausdja plecus. Šobrīd no PSRS par darbību, kas nav savienojama ar diplomātisko statusu, varam izraidīt ne vairāk kā divus amerikāņu diplomātus. Bet tas jau izskatītos kā izmisuma un nevarības žests… Nerunājot nemaz par to, ka tas ir galējs pasākums un diezin vai Gromiko piekritis tādai pliķu apmaiņai, jo sitiens taču trāpīs tieši viņam.

-    Starp citu, ja runājam par galējiem pasākumiem… Andropovs atzvēlās krēslā. Vai noskaidrojāt, kur ir Maļceva?

-    Visticamāk, ka Štatos.

-    Meklējat?

-    Devu rīkojumu meklējumus uz laiku pārtraukt.

-    Kāpēc? Andropova biezajām lūpām pārslīdēja nepatikas grimase. Un kāpēc man par to neko neteicāt?

-    Redziet, Jurij Vladimirovič, zinu to pēc savas pieredzes: tādās reizēs kāds brīdis ir jānogaida. Pašlaik amerikāņi, visticamāk, slēpj mūsu paziņu kādā konspiratīvajā dzīvoklī, līdz tiks skaidrībā, ko ar viņu iesākt tālāk. Viņas meklēšana prasītu pārāk daudz pūliņu. Tikpat labi es mūsu Amerikas rezidentūrai varētu likt sameklēt adatu siena kaudzē. Taču visi mūsējie ir lietas kursā, un pēc pāris nedēļām meklēšana tiks atsākta. Tāpēc domāju, ka agri vai vēlu mēs viņu dabūsim rokā.

-    Un ko Mišins?

-    Viņš ir Izraēlā.

-    Esat par to pārliecināts?

-    Pilnīgi. Ir vairākas netiešas liecības, Jurij Vladimirovič. Turklāt tas ir loģiski.

-    Kādā zinā?

»

-    Mossads ir vienīgais no Rietumu specdienestiem, kurš varētu pievērt acis uz praktiski pierādīto faktu, ka tas odzes izdzimums, ko izauklējām pie savas krūts, ir aizsūtījis uz viņpasauli piecus CIP vīrus. Viņiem tur ir savi rēķini…

-Jūs domājat, ka ebreji varētu izmantot Mišinu pret mums?

-    Tikai tādā gadījumā, ja nolems viņu upurēt. Bet diez vai tas notiks, Jurij Vladimirovič. Mišins ir pirmšķirīgs operatīvais darbinieks, par to mēs varējām pārliecināties uz savas ādas. Bet Mossada darbības ģeogrāfija aptver visu pasauli. Domāju, ka gadījumā, ja izraēlieši patiešām nolems viņu izmantot, agri vai vēlu viņš uzpeldēs kaut kur Eiropā vai Āfrikā. Un gan tad mēs pacentisiemies dabūt viņu rokā.

-   Viņš ir jānovāc, Jūlij Aleksandrovič. Tāpat ari Maļceva. Andropova sejas izteiksme mazliet izklaidīga, intensīvu domu pārņemta nepavisam nesaderēja ar tikko pasludināto nežēlīgo nāves spriedumu. Un runa nav tikai par nodevību. Viņi abi ir iejaukti tādās lietās, par kurām neviens neko nedrīkst zināt. Jo vairāk šajā konkrētajā situācijā…

-Jūs runājat par valsts noslēpumu, Jurij Vladimirovič?

-    Es runāju par mūsu kļūdām, Jūlij Aleksandrovič, Andropovs nomēroja Voroncovu ar smagu skatienu. Ne mirkli neaizmirstiet par šiem cilvēkiem. Ja viņu nebūs, mūs var tikai nomest no posteņiem, mēs zaudēsim tiesības izmantot valdības sanatorijas un tiesības ārstēties Kremļa slimnīcā, mums tiks liegta Vissavienības līmeņa personālā pensija. Bet ar viņiem…

-    Es jūs sapratu, Jurij Vladimirovič.

-Tad ir labi,-Andropovs pamāja. Atgriezīsimies pie mūsu problēmas… Varbūt mums vajadzētu Koštu apsveikt kādos svētkos?

-    Ko tas mums dos? Voroncovs vainīgi pasmaidīja. Viss jau ir dokumentēts un noguldīts vairāku specdienestu arhīvos. Turklāt vēl papildināts ar visai nopietnām Topoļeva liecībām. Nu, bet attiecībā uz senatora Koštas kunga… khm… priekšlaicīgo nāvi, tā šo situāciju padarītu pavisam bezcerīgu. Lai gan jau tagad ir tik bezcerīgi, ka bezcerigāk nemaz nevar būt.

-    Tā nu tas ir, Andropovs novilka. Tik tiešām sanāk šaurā bezizeja…

-Jurij Vladimirovič, bet kas gan tur tik briesmīgs? Labi, pieņemsim, ka viņi izraidīs trīsdesmit mūsu aģentus, kas tur darbojas diplomātiskajā aizsegā. Bet tā jau nebūs pirmā reize. Nu, sacels brēku, uzceps pāris protesta notas, kādus mēnešus attiecības būs saspīlētas… Pēc tam viss norimsies un noklusīs. Un mēs izveidosim jaunu tīklu…

-    Tikai ne vairs manā vadībā, Jūlij Aleksandrovič, Andropovs nomurmināja un vienā paņēmiena iztukšoja atdzisušās tējas glāzi. Un arī jums tas vairs nebūs lemts…

Voroncovs nodūra galvu.

-   Palieciet savā kabinetā, Jūlij Aleksandrovič, Andropovs pavēlēja. Lai jūs var nekavējoties atrast…

Kad Voroncovs bija aizgājis, Andropovs nospieda selektora pogu.

-    Klausos, Jurij Vladimirovič.

-    Vai pieņemamajā istabā tu esi viens?

-    Tieši tā!

-     Topoļevs. Astoņdesmit pirmā kamera. Pie manis. Ar manu liftu. Bez konvoja. Tikai tu un viņš. Steidzami!

Andropovs bija iedomājies, ka divās nedēļās, ko pēc atgriešanās no Šveices bijušais apakšpulkvedis un KGB priekšsēdētāja personiskais palīgs un konsultants Matvejs Topoļevs bija pavadījis KGB iekšējā cietuma vieninieku kamerā, viņš būs pārvērties līdz nepazīšanai. Taču, kad Topoļevs parādījās viņa kabinetā, Andropovs bija pārsteigts. No skata Topoļevs atstāja pavisam pieklājīgu iespaidu: gludi noskuvies, ģērbies tīrā un izgludinātā kreklā ar vaļēju apkaklīti un žaketē, kas labi piegulēja viņa atlētiskajam augumam… Vienīgi sejas izteiksme nepārprotami liecināja, ka Topoļevs tikai ar pūlēm valdās.

-    Labi izskatāties, apakšpulkvedi, Andropovs piespiesti pasmaidīja.

-    Es vairs neesmu apakšpulkvedis, Jurij Vladimirovič.

-     Tu JOPROJĀM esi apakšpulkvedis, Matvej. Un, ļoti iespējams, ka saņemsi kārtējo paaugstinājumu…

-Jūs gribat teikt, ka?..

-    Bet tikai tādā gadījumā, ja spēsi mani par kaut ko pārliecināt.

-Jūs taču zināt, Jurij Vladimirovič, ka es ne pie kā neesmu vainīgs…

-      Matvej, Andropovs saviebās. Netērē velti manu

laiku. Tici droši, nevaru adauties tukši izšķiest ne sekundi.

' > »

Runāsim tā, it kā nekas nebūtu mainījies. Es esmu KGB priekšsēdētājs, tu mans palīgs un uzticības persona dienesta jautājumos. Un runāsim mēs par cilvēku, kuru sauc Matvejs Topoļevs. Pareizāk sakot, par to, cik daudz vai maz es turp-v māk varu uz šo cilvēku paļauties. Vai piekriti?

Topoļevs klusēdams pamāja.

-    Ko tu par mani stāstīji amerikāņiem?

-    Neko tādu, kas varētu jums kaitēt, Jurij Vladimirovič!

-   Vai tiešām?

-Jūs man neticat?

-     Varbūt tu, Matvej, lai pārliecinātu mani, ka nemelo, pierādījumam esi paķēris līdzi savas nopratināšanas stenogrammas ar CIP direktora personisko parakstu un ASV prezidenta zīmogu?

-    Kāpēc jūs man neticat?

-    Un kāpēc man būtu tev jātic?

-    Tāpēc, ka jau gandrīz piecpadsmit gadus darbojos orgānos. Tāpēc, ka man ir tik daudz zināms, ka tad, ja es pa īstam palaistu mēli, daudz kas sabruktu kā kāršu namiņš…

-    Vai tevi pārbaudīja ar melu detektoru?

-Jā-

-    Un ka ar šļircēm? Vai arī ar tām tevi apstrādāja? -J-jā.

-    Tad tu tomēr būsi izgvelzis visu, ko zināji, Matvej Topoļev, Andropovs klusi noteica un, kā pieliekot izsaucēju teikuma beigās, ietrieca smalku sudraba augļu nazīti lielam Krimas ābolam pašā viducī. Bet zināt tu tiešām zināji daudz, tas nu diemžēl ir jāatzīst. Bet vai tu saproti, Matvej, kāda tagad ir pati galvenā un tiešām ļoti nopietnā problēma? Tā ir tāda, ka tavas vainas dēļ mēs visi esam spiesti sēdēt un pasīvi nogaidīt. Ne par vienu no mūsu divus vai pat trīs gadus gatavotajiem projektiem mēs pat domāt vairs nedrīkstam tu par tiem esi visu izklāstījis Lenglijā. Piekrītu: tu tā negribēji, tā sanāca. Taču ko gan tas maina? Tagad mēs varam tikai sākt NO JAUNA. Vai tu apjēdz, Matvej, ko nopietnam izlūkdienestam, kāds, tavai zināšanai, ir arī mūsējais, nozīmē sākt visu no gala? Vai tu maz spēj iedomāties, ko tas mums prasīs mums un mūsu biedriem ārzemēs, cik tas izmaksās mūsu valstij?

Topoļevs, galvu nodūris, klusēja.

-     Bet ne jau par to es gribēju ar tevi runāt… Ar precīzu kustību Andropovs sadalīja augli šķēlītēs un citu pēc citas sameta tās mutē, katru rūpīgi sakošļājot. Ir vēl kāds ļoti svarīgs jautājums. Svarīgs personiski man… Saki, Matvej, vai pie tevis kamerā bija iegriezies ģenerālis Cviguns?

-    Nē, Jurij Vladimirovič.

-    Bet ģenerālis Ciņevs?

-Jā, bija.

-Kad?

-    Aizvakar.

-    Par ko jūs runājāt?

Topoļevs ar abām rokām sabraucīja plānos matus.

-   Vai tiešām tas bija tik sen? Andropovs skumīgi pasmaidīja un pievarēja pēdējo ābola šķēlīti. Vai tas var būt, Matvej, ka tev, lai atcerētos sarunu ar KGB priekšsēdētāja pirmo vietnieku, ir nepieciešami tik grandiozi garīgi pūliņi? Turklāt, ja es pareizi saprotu, Ciņevs ir vienīgais KGB vadības pārstāvis, kas tevi apmeklējis mūsu cietumā, vai ne?

Topoļevs pamāja.

-    Nu, tad par ko viņš ar tevi runāja?

-    Saprotiet, Jurij Vladimirovič…

-   Matvej, Andropovs rūpīgi nosusināja lūpas linu salvetē un iemeta to papirgrozā zem galda. Vai nu tu saki VISU, vai ej atpakaļ uz kameru. Vai es savu domu izteicu pietiekami skaidri?

-    Pietiekami.

-       Atbildi tikai uz maniem jautājumiem, Matvej, Andropova balss kļuva cieta un asa. Tavi prātojumi man pagaidām nav vajadzīgi. Tagad tu neesi mans palīgs. Tu esi pakļauts izmeklēšanai.

-    Skaidrs, Jurij Vladimirovič.

-    Vai tu viņam pateici par Latinamerikas operāciju?

-Jā.

-    Izstāstīji visos sīkumos? -Nē.

-    Vai nosauci Koštas vārdu?

-    Vai pateici Cinevam, kā tieši mes vervējām Koštu?

-Jā-

-    Vai viņš tev jautaja, kam radās doma vervešanu sarīkot tieši Šeremetjevas lidostā?

-Jā, jautāja.

-    Un ko tu atbildēji?

-    Es teicu, ka tā bija jūsu ideja.

-    Tātad tu sameloji KGB priekšsēdētāja pirmajam vietniekam,Andropovs precizēja.

-     Bet tādu lēmumu patiešām pieņēmāt jūs, Jurij Vladimirovič…

-    Vai tu viņam pateici par Mišinu?

-    Tikai to, ka viņš bēguļo.

-Vai viņš jautāja, kādos apstākļos tevi sagūstīja amerikāni?

-Jā-

-     Un ko tu atbildēji? Lai gan ko es velti jautāju? Tu droši vien centies attaisnoties un visu attēlot tā, lai izgāšanās Volendamā izskatītos kā Centra rupja kļūda, vai nav tiesa?

-    Nekādos sīkumos es neielaidos, Matvejs nomurmināja un nosarka.

-Vārdu sakot, Matvej, tu Ciņevam izstāstīji praktiski visu, ko zināji.

-    Nē, Jurij Vladimirovič, es tikai atbildēju uz viņa jautājumiem.

-    Bet Ciņevs prot tos uzdot, gausi, it kā atgādinādams šo patiesību pats sev, Andropovs novilka.

-    Prot gan, Topoļevs drūmi piebalsoja.

-    Slikti, Matvej. Ļoti slikti… Andropova sejas izteiksme joprojām bija bezkaislīga, tikai acīs pazibēja savāds spīdums. Kāpēc tu to izdarīji?

-    Viņš man teica, ka esmu jau līķis, Topoļevs ātri nomurmināja, vairīdamies uzlūkot savu bijušo šefu. Ka esmu liecinieks, kuru jūs nekavējoties novāksiet, tiklīdz būsiet kārt īgi paņēmis priekšā un izvilcis visu, kas man zināms. Un tikai viņš var garantēt manu fizisko neaizskaramību. Tikai viņš ir manas drošības garants. Kā pretsvars, Jurij Vladimirovič… Viņa argumenti man likās loģiski. Un vai tad ne, Jurij Vladimirovič: VIŅIEM esmu nepieciešams kā dzīvs liecinieks, toties jums es vairs esmu tikai nostrādāts materiāls, kā izdedži, kas nevienam nav vajadzīgi, dzīvs atgādinājums par katastrofālu neveiksmju sēriju… Tas, ka tik daudz ko pateicu Ciņevam, ir drausmīgi, es to apzinos. Bet, no otras puses, arī mani taču var saprast! Kad biju iemests vieninieku kamerā, ar mani neviens nerunāja, es biju aizmirsts, Jurij Vladimirovič!

-    Tev taču ir zināms, kādas man ir attiecības ar Cvigunu un Ciņevu, vai nav tiesa?

-Jā, Jurij Vladimirovičļ

-    Un tev ir zināms, KADAS funkcijas šie divi tā sauktie ģenerāļi pilda KGB centrālajā aparātā?

-Jā, Jurij Vladimirovič, tas man ir zināms.

-   Tad kā gan tu, būdams cilvēks, kuram vajadzētu domāt ar galvu, analītiķis, kas piedalījies padomju ārējā izlūkdienesta stratēģisko operāciju izstrādāšanā, varēji uzķerties uz tik lētas makšķeres, ko?! Andropova lūpas sakniebās nicīgā grimasē. Vai tiešām tu nesaproti, Matvej: norisinās ciņa par augstāko varu valstī, cīņa, kas vērsta personiski pret mani. Un tevi, gļēvais zaļknābi, nožēlojamais muļķa šmurguli, šajos Kremļa iekšējos karos izdrātēja kā provinciālu prostitūtu par konfekšu kārbu un solījumu izgādāt Maskavas pierakstu…

-    Es cīnījos par savu dzīvību, Topoļevs mēģināja iebilst, taču viņa balsī nebija īstas pārliecības. Man vajadzēja kaut ko darīt…

-    Un kas tad tai tavai dzīvībai tā draudēja? Ko, Matvej? Skaties acīs, kad atbildi! Andropovs uzkliedza, taču tūlīt viņa balss atkal kļuva klusa un apvaldīta. Tu biji viens no tiem, ko mēs piedāvājām apmaiņai, ceru, ka to tu atceries? Un tevis, draņķa gabala dēļ, mēs palaidām uz brīvām kājām mūsu pusē tik retu putnu kā profesionālu Mossada aģentu, un vēl vienu cilvēku, kurš, starp citu, ne mazumu paveicis mūsu valsts labā, atdevām amerikāņiem tāpat vien, kā bezmaksas piedevu. Kaut tagad es domāju, ka daudz vienkāršāk un pareizāk būtu bijis gādāt, lai tu, Matvej, izkrīti no tās lidmašīnas, ko mēs speciāli tevis dēļ dzenājām uz Cīrihi un atpakaļ!

-Jā, bet mani divas nedēļas turēja vieninieku kamerā…

-    Un kur tad, pēc tavām domām, tevi vajadzēja turēt? Jo sevišķi pēc tam, kad tevi, kā mēslu kuli aizgādāja uz Lengliju, izvilka no tevis visu, ko vien tu zināji, un atdeva atpakaļ tikai tāpēc, ka mēs, tavi darba biedri, panācām tādu apmaiņu! Ko tad ar tevi vajadzēja darīt? Sūtīt uz sanatoriju? Uz somu pirti ar bērza pirtsslotām, šņabi un meitiešiem? Vai arī uz tavu piecistabu dzīvoklīti Kutuzova prospektā sievas un sievasmātes mīļā aprūpē?..

Ar elkoņiem atbalstījies pret ceļiem, Topoļevs sēdēja, galvu rokās sakampis, un tik tikko samanāmi šūpojās ar visu augumu.

-    Pārliecīgs adrenalīna daudzums asinīs ir pilnīgi neitralizējis, vienkārši iznīcinājis tavas smadzenes un spožo prātu, Topoļev, Andropovs runāja mierīgi, nu jau atkal bez mazākajām emocijām, it kā lasītu jau iepriekš uzrakstītu tekstu.

-     Tu esi gļēvulis, Matvej Topoļev, un, cietumā nonācis, tu izturējies kā visīstākā histēriķe. Domāju, ka pat KGB ēdnīcas trauku novācējām piemīt vairāk vīrišķības nekā tev. Ja dzīvnieciskas bailes nebūtu paralizējušas tavas izslavētās smadzeņu rievas, tu būtu apjēdzis, ka tavai dārgajai dzīvībai pēc atgriešanās Maskavā nekas nedraud. Ne-kas, Matvej! Jo pretējā gadījumā tevi būtu ierullējuši asfaltā turpat Ženēvā, līdzko amerikāni tevi nodeva mūsu rokās, un nebūtu ar lidinašīnu transportējuši uz Maskavu. Cietumā šim nepatīkot, vai redzējies, ko! Andropovs tik stipri iebelza ar dūri pa galdu, ka kristāla vāzē rūpīgi sakārtotās augļu piramīdas augšējais ābols ar dobju būkšķi noripoja uz pulētā galda un, mirkli pasvārstījies uz galda malas, klusi nokrita uz mīkstā paklāja.

-    Tu laikam biji cerējis uz apartamentiem lepnākajā viesnīcā, stulbais šinurguli?!

-    Piedodiet man, Jurij Vladimirovič…

Andropovs redzēja, ka apakšpulkveža garajās skropstās iemirdzas asaras.

-      Piedodiet, man likās, ka es vairs nevienam neesmu vajadzīgs, ka mani nolēmuši dzīvu aprakt tajā briesmigajā kamerā… Jums taisnība: es tiešām nobijos…

-    Man nav vajadzīga tava atvainošanās, Matvej. Nu ir par vēlu… Andropovs noņēma brilles un ar īkšķi un rādītājpirkstu sāka masēt virsdeguni. Ja tavas mutes palaišanas dēļ pie varas nāks VIŅI, un KGB priekšsēdētājs strupi pamāja milzīgā loga virzienā, aiz kura bija labi saskatāma Spasas torņa smaile, tu tiksi nekavējoties likvidēts…

-    Bet ja ne?! Topoļeva balss aizlūza, tā bija čērkstoša un aizsmakusi. Es atteikšos no savām liecībām, Jurij Vladimirovič! Teikšu, ka es to visu vienkārši izdomāju, ka ģenerālis Ciņevs mani izprovocēja, draudēdams ar fizisku izrēķināšanos, teikdams, ka mani nogalinās…

-    Kam tad tu to teiksi? Andropovs tuvredzīgām acīm pablenza uz savu bijušo palīgu. Viņiem, vai? Pirms nošaušanas?

-    Nu, bet…

-    Ak, man… Andropovs precizēja. Tad, ja es tomēr noturēšos šajā krēslā?..

Andropovs uzsprauda acenes uz sava gaļīgā deguna, un tajā pašā mirklī bifokālie stikli ļauni iezibējās.

-    Tikai man tas vairs nav vajadzīgs, Matvej. Ne tava atzīšanās, ne tava nožēla, nekas! Tavs fināls būs drausmīgs, Matvej Topoļev. Tāpēc, ka bailes, ko tu pārcietīsi vieninieku kamerā, paniskās šausmas, kas tev būs jāpārdzīvo nāves gaidās, tevi piebeigs ātrāk nekā lode pakausī, ko tu esi pelnījis pēc visiem profesionālā taisnīguma likumiem. Ardievu, Matvej Topoļev, tu man esi pretīgs…

Andropovs nospieda selektora pogu.

-   Aizvest arestēto uz kameru, KGB priekšsēdētājs strupi izmeta, cieši uzlūkodams civildrēbēs ģērbto dežurējošo virsnieku. Pa to pašu maršrutu, pa kuru atvedāt. Visas tikšanās ar arestēto tikai pēc manas personiskās atļaujas. Nekādu izņēmumu. Nevienam. Skaidrs?

-    Tieši tā! virsnieks pamāja.

-    Izpildiet!

"Tā, tas nu būtu viss..!" Andropovs nodomāja, atkal noņēma brilles, rūpīgi nolika tās sev priekšā uz galda un, acis pievēris, atslīga krēslā." Vēl tikai īss mirklis jānogaida, kamēr ienaidnieka (jā, kas tad īsti bija šis ienaidnieks savējie? svešie? vai viņi visi kopā?) celtais cirvis trāpīs manu kaklu. Bet varbūt nemaz nevajag gaidīt? Man taču vienmēr labāk par visiem citiem izdevies apsteigt notikumus. Tieši tāpēc jau arī cs šajā bardakā esmu izdzīvojis, ka pirmais spēju paredzēt, pirmais reaģēt, pirmais pieņemt lēmumus…"

Nedaudz atgrūdies ar kājām, Jurijs Andropovs ar visu krēslu pabrauca pa labi, pasniedzās pie sava varen plašā rakstāmgalda skapīša, atvilka otro atvilktni no augšas un izņēma tumšbrūno dienesta ieroča Makarova pistoles maksti. KGB priekšsēdētājs nekad nebija aizrāvies ar ieročiem, viņš nemīlēja medības un necieta šāvienu troksni… Bet pēc neaizmirstamajiem Ungārijas notikumiem, pēc tām nedaudzajām, viskarstākajām dienām, kad, miegā laizdamies, viņš zem spilvena aptaustīja automātiskās pistoles raupjo spalu, Andropova vēsā nepatika pret ieročiem pārauga sīvā naidā. Tāpēc viņa personālais Makarovs, par kuru tālā pagātnē, vēl 1967.gadā, Jurijs Andropovs bija parakstījies ieroču izsniegšanas sarakstā, gandrīz divpadsmit gadus bija nelietots nogulējis rakstāmgalda atvilktnē. Ilgus gadus Andropovs to bija uztvēris kā kaut ko pašsaprotamu. Jo pat teorētiski bija grūti iztēloties situāciju, kurā KGB priekšsēdētājam un PSKP CK Politbiroja loceklim varētu rasties REĀLA vajadzība pēc personiskā ieroča. Ja nu tikai vienā gadījumā…

Andropovs izņēma no maksts smago pistoli un nolika to uz absolūti tukšā bez nevienas papīra lapiņas rakstāmgalda pulētās virsmas. Tad nesteigdamies, gluži kā izbaudīdams katru savu kustību, uzlika brilles un uzmanīgi, it kā pirmo reizi mūžā būtu ieraudzījis īstu, šaušanai gatavu ieroci, sāka aplūkot tā pelēcīgi melno stobru, tumšbrūnā plastmasā iestrādāto spalu un graciozo, tērauda komatam līdzīgo mēlīti…

"Būšu pirmais no visiem saviem priekšgājējiem, kurš spēris tik pārdrošu soli," Andropovam pēkšņi ienāca prātā un šī doma lika pasmaidīt. "Nez kāpēc neviens cits to nav darījis? Neviens?! Vai tiešām es vienīgais esmu bijis tik slikts, tik aprobežots un neattapīgs, ka esmu nonācis situācijā, no kuras vairs nav nekādas cienīgākas izejas? Bet varbūt tiem citiem vienkārši pietrūka vīrišķības? Vai gan Jagoda nezināja, ka viņam vairs nav glābiņa, ka viņa nāves spriedums jau ir parakstīts? Un Ježovs? Un Abakumovs? Protams, ka zināja! Taču cerēja, ka varbūt tomēr viss vēl kaut kā nokārtosies! Bet ja nu patiesi… ja tiešām nokārtosies?.."

Ļoti lēnām, kā aklā, pusapjaustā cerībā, ka ierocis ir bojāts un nedarbosies, Andropovs noņēma drošinātāju, uzmanīgi pavilka uz savu pusi aizslēgu un ieraudzīja, kā dzeltena lode ar plakanu purngalu pazib pistoles metāla spraugā un veikli, kā maza viltiga pele iešmauc stobrā.

Ierocim nebija ne mazākās vainas, tas bija pilnīgā kārtībā. Tāpat kā it viss šā milzīgā un nomācošā kabineta sienās.

Saņēmis pistoli ar abām rokām, Andropovs pacēla stobru pieres augstumā, iebāza labās rokas pirkstu mēlītes līkumā un dziļi^ ievilka elpu.

Šajā mirklī īsi iedžinkstējās dešais telefons, kas Andropova kabinetu savienoja vienīgi ar PSKP CK ģenerālsekretāru…

10.nodaļa

Čeļabinska. PSKP apgabala komitejas viesu nams.

I978.gada marts.

Greznajā, sevišķi ievērojamiem viesiem domātajā divstāvu savrupnamā, kurā mēdza uzņemt "centra" pārstāvjus un kas ar savu sarežģīti izzāģēto jumta čukuru, izmargotajām logu apmalēm un augsto lieveni tikai no ārpuses atgādināja senlaicīgu bajārnamu, KGB priekšsēdētāja pirmais vietnieks ģenerālpulkvedis Semjons Kuzmičs Cviguns uzturējās lepnā vientuĪībā. No iekšpuses "objekts nr.7", kā apgabala komitejas vasarnīca bija nodēvēta šauram partijas nomenklatūras lokam paredzētajā, uz smalka somu krītpapira iespiestajā un safjānādā iesietajā speciālajā telefonsarakstā, bija gandrīz identiska Kopenhāgenas vai Lozannas respektablāko viesnīcu prezidenta apartamentu kopija. Čeļabinskas partijas vojevodas viesu pils bija iekārtota tik izaicinoši AGRESĪVA greznībā, ka pat Cvigunam, kurš jau sen bija pieradis pie visur valdošajām provinces partijas līderu kundziskuma izpausmēm, kļuva mazliet neomulīgi nomācošajā gaisotnē, kas dvesa no šīs pagrīdes noliktavas, piebāztas ar zviedru mēbelēm, japāņu elektroniku un retu un dārgu trauku kolekcijām. Seši spēcīgi brašuļi ar profesionālu slepkavu sejām, štatu sarakstos noformēti ka KGB apgabala pārvaldes darbinieki, pāros sadalīti un cits citu nomainīdami, augu diennakti apsargāja valsts vasarnīcu un tās kārtējo iemītnieku. Cviguns vienkārši nelikās viņus redzot, un ari paši miesassargi centās pēc iespējas retāk patrāpīties acis bargajam un nerunīgajam Lubjankas ģenerālim, kurš jau otro diennakti pēc kārtas atgriezās "objektā nr.7" nikns kā nebarots ķēdes suns.

…Tovakar, ap pulksten divpadsmitiem pārradies apgabala komitejas viesu namā, ģenerālis Cviguns, ģērbies vaļā atsistā maisveidīgā drapa mēteli ar dārgu Jakutijas sabuļādas cepuri galvā, speršus atspēra ārdurvis, un, virsdrēbes nenovilcis, ar skubu norāva kaklasaiti, ko necieta ne acu galā un ko ap savu izbijušā cīkstoņa vērša kaklu nekad nesavilka tik cieši, kā pienāktos, ielidināja kaktā kurpes un, iegāzies mīksti popētajā gaišbrūnajā klubkrēslā, kas bija nosēts spožām vara kniedēm, ar tālvadības pulti ieslēdza milzīgo japāņu televizoru. Maskava ierakstā rādija Brežņeva tikšanos ar Ļihačova autorūpnīcas strādniekiem. Kādu brīdi Cviguns truli blenza sava varenā aizbildņa un drauga uzačotajā un garajā zirga ģīmī, tā ari ne vārda nesaklausīdams, ko PSKP CK ģenerālsekretārs saka čaklajiem darbarūķiem, bet tad, kā atjēdzies, pagrāba modernā un neierastā taustiņu telefona klausuli.

Te Cviguns, ģenerālis sveiciena vietā ierēca klausulē. Steidzami savienojiet mani ar Maskavu, telefons 113-27-71. Gaidu…

Vēl aizvien tāpat mētelī, ģenerālis smagi piecēlās, piegāja pie greznās riekstkoka sekcijas, atvēra bāra paneli, izņēma no spoguļos mirdzošās zviedru mēbeles dzīlēm aizsāktu franču konjaka "Courvoisier" pudeli, kāri pieplaka tās melnajam nespodrajam kakliņam un, ieņēmis krietnu malku, viebdamies apslaucīja biezās lūpas ar delnas virspusi un nicīgi nospļāvās tieši uz mīkstā ķiniešu paklāja ar tajā ieaustajām tumšzilajam lilijām. Alkohola jautājumos Cviguns bija kvēls patriots un atzina tikai tēvzemes šņabi un konjaku. "Ak tu nolādētie stulbeņi, apdauzītie partijas priekšnieki, ka viņu māti!…" ģenerālis īgni nošķendējās, nikni norāva mēteli un nosvieda to uz dīvāna. "No labas dzīves galīgi sajēgu zaudējuši! Ne vairs kauna, ne goda, ja gatavi lakt šito smirdīgo odieri par nez cik rubļiem pudelē! Kā te derētu Ūsainais, pietiktu ar pāris nedēļām, vairāk nevajadzētu! Viņš gan tos visus vienā rāvienā noliktu pie vietas…"

īsi iedžinkstējās telefons.

-    Hallo, Maskava?

-    Klausos, klausulē atskanēja sievietes balss, un Cviguns tūdaļ pazina PSRS iekšlietu ministra Nikolaja Sčolokova efektīgo laulāto draudzeni.

-    Labvakar, te Semjons Kuzmičs… Nē, nē… no Ceļabinskas… Vai dzīvesbiedrs jau mājās?… Lai paņem klausuli…

-    Semjon Kuzmič, tas esi tu? balss klausulē bija augsta un skanīga, it kā runātājs būtu vēl gluži jauns cilvēks.

-    Sveiks, Kola… Cviguns ērtāk iekārtojās krēslā un salika kājas uz melni lakotā vjetnamiešu galdiņa bezdievīgi dārga roku darba darinājuma. Zem lakas kārtiņas noslēpumaini mirguļoja inkrustēta ainava risa novākšanas skats. Man ir daži jaunumi… Nē, ne pārāk… To es neesmu teicis… Vārdu sakot, mums nepieciešams pēc iespējas drīzāk satikties un aprunāties… Nē, nē, vienpadsmitos mani jau gaida saimnieks… Darīsim tā: mums te tagad pulkstenis rāda 23.35. Maskavā tātad ir 21.35. Ceļā man aizies vismaz piecas stundas, varbūt arī maķenīt vairāk. Vārdu sakot, pustrijos pēc jūsu laika esi man pretī "Vnukovo-2". Viens pats, bez šofera. Un bez tiem taviem skandālistiem ar zilajiem signāluguņiem, tie mums nav vajadzīgi… Nu, tad pagaidām!

Nolicis klausuli, Cviguns uzgrieza pieczīmju numuru.

-   Te ģenerālis Cviguns. Kur Rogačovs?.. Rogačov, tas esi tu? Man steidzami jāizlido uz Maskavu. Ko? Tā nu, puis, ir tava bēda! Paņem pirmā sekretāra lidmašīnu, man vienalga, ar ko lidot! Nu, re, cik labi! Izbraucu pēc desmit minūtēm…

Smagi uzsvempies no krēsla, Cviguns devās uz guļamistabu un pacēla tur novietotā melnā iekšējā telefona klausuli.

-    Pēc desmit minūtēm mašīnu un apsardzi. Es aizlidoju…

Pilnīgi tukšajā "IL-18", kas oficiāli bija reģistrēta kā visparastākā vietējā aviouzņēmuma pasažieru lidmašīna, bet īstenībā bija partijas Ceļabinskas apgabala komitejas pirmā sekretārā personiskais transportlīdzeklis, Semjons Cviguns vienatnē izdzēra pudeli "Sūtņu" degvīna, piekozdams četras gigantiskas sviestmaizes ar melnajiem ikriem, un drīz vien vairāk ieraduma nekā reālas vajadzības dēļ slinki piemiedza ar aci glītajai stjuartei, kas lidmašīnas bufetes nodalījuma pusatvilkto aizkaru spraugā acīgi uzpasēja vienīgo pasažieri.

Slaidā gaišmatainā meiča aeroflotes darbinieces tumšzilajā formas tērpā, kura piegulošais griezums tīkami akcentēja viņas tievo vidukli un augstās, kuplās krūtis, tūlīt pienāca pie ģenerāļa sēdekļa un nedaudz pieliecās.

-    Vai vēlaties vēl kaut ko, Semjon Kuzmič?

-     Pašlaik vēl ne, Cviguns nomurmināja un noglauda stjuartes jaunavīgi tvirto gurnu. Vēlāk. Nokusu pa garo dienu, brīsniņu jāatvelk elpa…

Tomēr miegs nenāca. Divu aizvadīto dienu notikumu un pamatīgās alkohola devas uzbudinātās smadzenes ietiepīgi pretojās un negribēja atslābināties. Nāca prātā visādi nevajadzīgi sīkumi, un Cviguns, kurš savu dzivi un karjeru gadiem ilgi bija centies veidot līdzīgu pirmsrevolūcijas laiku kurjervilcienam, kas nekad nenovirzījās no maršruta, visās stacijās pienāca un no tām atgāja stingri pēc saraksta un vienmēr laikus nonāca galapunktā, bažīgi sagrozījās platajā ādas krēslā.

"Eh, Kola, Kola!" Cviguns smagi nopūtās un uz mirkli pievēra smagos, iekaisušos plakstus. "Ko man ar tevi iesākt, negausīgais draugs?…"

Nikolajs Ščolokovs, kuru vārda pilnā nozīmē dievināja visa padomju milicija brašs, iznesīgs un jauneklīgs vīrs, gudrs un šāda ranga amatpersonai neparasti mūsdienīgs cilvēks, kurš viens no pirmajiem uzdrīkstējās parādīties Maskavas ielās spožā, melnā mersedesā un kuram, pateicoties saviem neizmērojami plašajiem sakariem varas augstākajos ešelonos, PSRS iekšlietu ministrijas autoritāti bija izdevies pacelt vēl neredzētos augstumos, KGB priekšsēdētāja vietniekam Semjonam Cvigunam bija ne tikai tuvs draugs. Ščolokovs Cvigunam izlīdzēja ļoti daudzos kutelīgos jautājumos, ar kuriem viņš pats daudzu un dažādu iemeslu dēļ nodarboties nevarēja un negribēja.

Ar Ščolokova starpniecību partijas varas elitei pašām varas virsotnēm tika sadalīta valūta, kolekciju dārglietas, ikonas^ dārgas senlietas, deficīta aparatūra, modernas drēbes… Šī unikālā, no "ēnu ekonomikas" ieplūstošo vērtību sadales sistēma nevainojami darbojās vairākus gadus un apmierināja visus Politbiroja locekļus un locekļu kandidātus, kuri šos labumus ieguva vai nu par velti vai par smiekligi zemām cenām. Savulaik Cviguns bija rūpīgi izplānojis un izstrādājis šo sistēmu. Viņš saprata, ka nepieciešams cilvēks, kurš uzņemtos šāda pasākuma stabilu īstenošanu, un tāpēc PSRS iekšlietu ministra krēslā iesēdināja Nikolaju Ščolokovu. Un drīz vien pārliecinājās, ka ir izvēlējies īsto cilvēku.

Pateicoties tam, ka viņa rīcībā bija tik spožs izpildītājs, Cviguns kaprīzajā un neaprēķināmajā cilvēcisko kaislību jūrā kā pieredzējis locis manevrēja starp ietekmīgiem ministriem un partijas līderiem, valsts komiteju priekšsēdētājiem un arodbiedrību bosiem, pamazām tiem visiem kļūdams ne vien par savu cilvēku, bet arī par augstsirdīgu labdari. Turklāt Cviguns nekad neaizmirsa par saviem "sirdsdraugiem" informēt Brežņevu, kurš savukārt dievināja pikantus sīkumus no savu padoto dzīves. Pie "Sūtņu" degvīna pudeles Semjona Cviguna sabiedrībā īsinādams vakarus savā vasarnīcā, milzīgās valsts uzačotais saimnieks stundām varēja klausīties sava pastāvīga pudeles brāļa ne bez humora pasniegtajos nostāstos par to, kā, piemēram, Kuzņecova servīze četrdesmit astoņām personām, kas konfiscēta, izdarot kratīšanu kāda liela mēroga spekulanta dzīvoklī, pārceļojusi uz Kiriļenko madāmas bufeti, kā senu ieroču kolekcija nonākusi pie kaislīgā retumu cienītāja Dmitrija Fjodoroviča Ustinova sienas paklāja vai kā par pilnīgi jaunu žiguli dāvanu savai astoņpadsmit gadus vecajai mīļākajai simboliskos 800 rubļus negribējis maksāt Maskavas pilsētas komitejas pirmais sekretārs Grišins, kurš apstulbušajam grāmatvedim centies pierādīt, ka viņam ir tiesības mašīnu dabūt par velti…

Ilgu laiku sistēma darbojās nevainojami. Cviguns bija apmierināts: pamazām, metru pa metram iekarodams tik ļoti kārotās neierobežotās varas plašumus, viņš Brežņeva paspārnē i/.vertās par tādu kā "pelēko kardinālu".

Pirmo plaisu tik labi noregulētajā sistēmā iecirta Jurijs

Andropovs. Vispirms jaunais KGB priekšsēdētājs panāca principiāli svarīgas izmaiņas pastāvošajos noteikumos, un tagad ar valūtas operāciju un sevišķi liela apmēra spekulāciju izmeklēšanu nodarbojās tikai valsts drošības orgāni. Tūliņ apjautis, cik viņam bīstamas jaunā KGB priekšsēdētāja juridiskās akcijas, Cviguns nolēma ļoti piesardzīgi, notikumus nesteidzinot, arī Andropovu iesaistīt šaurajā APK "Augstustāvošo patērētāju kluba" dalībnieku lokā. 1967.gada decembrī, kad tika atzīmēta valsts drošības orgānu piecdesmitā jubileja, viņš atļāvās visai nevainīgu žestu aizsūtīja Andropovam uz mājām kasti augstvērtīga konjaka, ko regulāri saņēma no Azerbaidžānas, kur savulaik bija vadījis republikas valsts drošības komiteju, bet vēlāk, kad Brežņevs viņu ataicināja uz Maskavu, ģenerālsekretāram ieteica Azerbaidžānas komunistiskās partijas CK pirmā sekretāra postenī iecelt Geidaru Alijevu, kurš sešdesmitajos gados bija strādājis KGB par Cviguna vietnieku.

Dāvana bija iecerēta kā klasiska "zonde". Cviguns intuitīvi juta, ka Jurijs Andropovs nav diez cik piemērota kandidatūra "AP kluba" brālībai un ka šis cilvēks krasi atšķiras no daudziem citiem, kas barojas pie "Kremļa siles". Tomēr viņš nezaudēja cerības. Cviguna sūtni, kas atgādāja konjaku, sagaidīja Andropova sieva Tatjana Fiļipovna. Uzklausījusi apsveikumus sakarā ar jubileju un apskatījusi "dāvanu", viņa parādīja ar pirkstu uz kasti, kas bija izpušķota'ar gaišzilām lentēm, un pateica:

Pasakiet, lūdzu, Semjonam Kuzmičam, ka Jurijam Vladimirovičam nebūs iespējams izmantot šo konjaku. Tāpēc vediet vien, cienītais, to kasti atpakaļ…

Un tad Cviguns saprata, ka ir iedzīvojies, iespējams, visbīstamākajā ienaidniekā. Būdams pieredzējis Kremļa intrigants, viņš negaidīja, kamēr viņu notrieks no kājām, bet pirmais mēģināja pāriet uzbrukumā. Taču visi Cviguna centieni neitralizēt sava tiešā priekšnieka aizvien pieaugošo ietekmi piedzīvoja sakāvi: Leonīds Brežņevs, vienīgais cilvēks, no kura viss bija atkarīgs un ar kura atbalstu Cviguns līdz šim bija varējis atrisināt jebkuru jautājumu, konsekventi atteicās privātās sarunās un saviesīgās pasēdēšanās pie klātiem galdiem apspriest jaunā KGB priekšsēdētāja rīcību. "Saproti tak tu,

Sena," Brežņevs savā dārdošajā basā ducināja, liedams Cviguna glāzē savu iecienīto "Sūtņu" degvīnu, "ka šito tu tādās lamatās nenoķersi, vai saproti?! Tas ir skaidrs kā stikliņš, ne tikai stiprs un slīpēts, bet arī tāda personība, kāda pie mūsu galdiem nav manīta. Ne viņš medāļus prasa, ne naudu zog, ne meitiešus aiz pakaļām ķersta… Vārdu sakot ne mums viņam līdzināties. Darbs mājas un atkal darbs. Tu, Seņa, labāk mēģini ar viņu iedraudzēties. Pacenties gan, tu tak to pieproti!"

Bet Andropovs pat neslēpa, ka neuzticas savam pirmajam vietniekam un pacieš viņa klātbūtni tikai tāpēc, ka ir spiests samierināties ar PSKP CK ģenerālsekretāra untumiem. Taču KGB centrālajā aparātā visi saprata, ka ilgi tā neturpināsies…

Cviguns bija pārliecināts, ka "Siņeļņikova lieta", kuras dēļ viņš bija lidojis uz Čeļabinsku, ar savu asmeni ir vērsta tieši pret viņu. Septiņdesmit septītā gada beigās uz Andropova galda bija nonācis slepens ziņojums par to, ka Viktors Siņeļņikovs, kāds Čeļabinskas apgabala iedzīvotājs, lielos daudzumos iepērk nenovērtējami dārgas senas ikonas un pārdod tās uz ārzemēm. Siņeļņikovs apgrozīja milzu līdzekļus, darbojās ar vērienu, neko daudz neslēpās un, dabiski, drīz vien nonāca milicijas uzmanības lokā. Kaut kas bija nogājis greizi, un Čeļabinskas operatīvie darbinieki tikai uz netiešu pierādījumu pamata no apgabala prokurora bija saņēmuši kratīšanas orderi. Vērtības, ko atrada Siņeļņikova vasarnīcā, satrieca pat daudzpieredzējušus speciālistus. Uz Urāliem steidzami izlidoja PSRS iekšlietu ministrijas sūtits sevišķi svarigu lietu izmeklētājs, kurš svētbildes rūpīgi novērtēja, veica aprakstīšanu, izvēlējās vērtīgākās no tām galvenokārt XV XVI gadsimta darinājumus un aizlidoja atpakaļ uz Maskavu. Un tad kāds no samērā augstu stāvošiem Čeļabinskas milicijas priekšniekiem, galvaspilsētas izmeklētāja izdarībās saskatījis neizprotamu ieinteresētību, ar īpašu ziņnesi nogādāja uz Lubjanku ziņojumu, kuram bija pievienoti izmeklēšanas materiāli un konfiskācijas protokola kopija.

Tā šī specifiskā "milicijas" lieta nonāca uz KGB priekšsēdētāja galda.

Kad Cviguns pa saviem kanāliem noskaidroja, cik bīstamu virzienu ņēmuši attiecīgie notikumi, bija jau .par vēlu iejaukties, un tas varēja slikti beigties: tobrīd pēc Andropova rīkojuma sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja dzīvoklī jau bija sarīkota pamatīga kratīšana, atrastas un konfiscētas ļoti vērtīgas ikonas. Patiesībā Dzeržinska laukuma izmeklētāji bija stipri vien pārsnieguši savas dienesta pilnvaras, bez prokurora sankcijas paši uz savu atbildību sarīkojot kratīšanu tik svarīgas PSRS Iekšlietu ministrijas amatpersonas mājoklī. Taču uzvarētājus, kā zināms, netiesā: kad izmeklētāju ar neapstrīdamiem faktiem piespieda pie sienas, viņš sniedza plašu liecību, turklāt vēl paziņoja, ka lielākā daļa kratīšanā konfiscēto ikonu bijusi domāta… iekšlietu ministram Nikolajam Ščolokovam. Andropovs, negribēdams riskēt ar tik svarīgu liecinieku, deva rīkojumu viņu ievietot KGB iekšējā cietumā, tādējādi pasargājot no "nelaimes gadījuma", ko šis cilvēks bija sev piespriedis, līdzko atvēra muti.

Un tā nu uz spēles bija likta ne tikai Nikolaja Ščolokova dienesta karjera, runa bija par viņa brīvību un, iespējams, pat dzīvību. Cviguns ļoti labi saprata, cik bīstamas sekas varētu būt PSRS Iekšlietu ministrijas šefa arestam un šīs lietas izmeklēšanai, tāpēc, aizbildinājies ar to, ka jānoskaidro, kāpēc Urālos aktivizējusies disidentu kustība, steigšus bija izlidojis uz Čeļabinsku, kur īstenibā nodarbojās tikai ar vienu problēmu centās noskaidrot, kurš no apgabala iekšlietu sistēmas darbiniekiem par svētbilžu lietu "nostučījis" Andropovam.

…Kad ģenerālis Cviguns, augstu uzslējis smagā drapa mēteļa apkakli, lai aizsargātos no griezīgi aukstā vēja, nedaudz pieliecies izgāja uz trapa ļodzīgās dūralumīnija platformas, kādu pārdesmit metru atstatumā no lidmašīnas viņš ieraudzīja melnu volgu ar Maskavas numuru. Volgas starmeši bija izslēgti, taču motors, spriežot pēc palsās migliņas, kas plūda no izpūtēja, darbojās. Stingri turēdamies pie trapa treliņiem un akurāti likdams kājas uz nedrošajiem pakāpieniem, Cviguns neatskatīdamies pamāja lidmašīnas apkalpei ar roku un, piegājis pie mašīnas, apsēdās līdzās tās vadītājam vēl salīdzinoši jaunam sausnējam vīrietim Kanādā šūdinātā ziemišķādas puskažokā ar dziļi uz pieres sastumtu raupja buklē auduma naģeni galvā. Nezinātājam šajā vīrā būtu ļoti grūti sazīmēt iekšlietu ministru Nikolaju Ščolokovu.

-    Vai viss kārtībā?

-    Braukuši, Cviguns pamāja un atpogāja mēteli.

Mašīna līgani uzņēma gaitu un jau mirkli vēlāk pagaisa no

valdības lidostas "Vnukovo-2" lidlauka.

-    Kurp brauksim? kad mašīna jau bija uz šosejas, Ščolokovs klusi apjautājās.

-    Kurp vēlies! Cviguns saviebās. Kas runājams, runājams tikai mašīnā. Pēc tam mani izsēdināsi kādā taksometru pieturā.

-    Ir jau stipri vēls…

-    Nekas. Noķeršu kādu privāto.

-    Nu, Seņa, noskaidroji, kurš tas vainīgais?

-    Noskaidroju… Cviguns ar piepūli pagriezās uz Ščolokova pusi. Vai tev nav kas dzerams?

-    Paskaties plauktiņā.

Cviguns noklakšķināja slēdzi, neskatīdamies parakņājās plauktiņa dzīlēs un izvilka no tā plakanu metāla blašķi ar uzskrūvējamu vāciņu.

-    Šņabis?

»

-    Konjaks, nenovērsdams skatienu no vāji apgaismotās šosejas, Ščolokovs atbildēja.

-    Franču? Cviguns nepatikā saviebās.

-    Armēņu. "Ahtamar". Derēs?

-    Būs vien jāiztiek!

Atskrūvējis vāciņu, Cviguns kāri pieplaka trauka kakliņam. Satecinājis sev rīklē visu blašķes saturu, Cviguns ar nožēlu to sakratīja, tad ar sauju noslaucīja muti.

-    Kurš tad ir tas Jūdass? Ščolokovs klusi apjautājās.

-    Prohorovs. Pilsētas milicijas priekšnieka vietnieks. Pazīsti?

-    Pazīstu. Tu ar viņu runāji, Seņa?

-    Tā tik vēl trūka?! Visparastākais kruķis, majors… Kas man tur ko runāt?

-    Un kā tev izdevās noskaidrot?

-    Labu cilvēku vēl pasaulē netrūkst.

-    Tu esi pārliecināts, ka tas ir tieši Prohorovs?

-    Esmu gan, Ķoļa.

-     Labs ir… Sčolokovs ar ziemišķādas pirkstaiņa apņemto roku apslaucīja aizsvīdušo priekšējo rūti. Jau rīt pat atrisināšu šo jautājumu…

-    Tikai ne Ceļabinskā, Kola, Cviguns atburkšķēja. Un ne rit. Lai viņu pēc kādām pāris dienām aizsūta komandējumā. Kaut kur uz austrumiem, pēc iespējas tālāk. Un lai viss būtu tīri un gods godam, sak, kāds uz to tavu Prohorovu tur greizu prātu. Pats zini, kurš…

-    Labi, Sčolokovs pamāja. -■ Un tas būtu viss?

-    Kaut nu tā būtu! Cviguns noelsās. Palicis vēl tas stulbais ampelmanis Sokolovskis!

-    Un tam nekā netiek klāt?

-      Klau, Kola, vai tik tevi pašu nevajag ietupināt mūsu ķurķī, lai tu neuzdotu tik idiotiskus jautājumus?! Cviguns pēkšņi pārskaitās.

-     Izmeklēšana jau pabeigta? nelikdamies ne zinis par ģenerāļa dusmu izvirdumu, Sčolokovs apjautājās.

-    Tu taču saproti, ka man par to tikpat kā neko nesaka, Cviguns atrūca. Pēc visa spriežot, drīz būs galā.

-    Kas ar to nodarbojas?

-     Vesela grupa izmeklētāju. Vecākais apakšpulkvedis Šumovs no piektās galvenās pārvaldes.

-    Varbūt tam var kaut kā piebraukt?

-    Tīras rokas, vēsa galva, karsta sirds! Cviguns igni citēja. Vārdu sakot gatavais mūlāps! Turklāt vēl Andropova kadrs. Uz nodevību diez vai būs piedabūjams! Prot taču tas briļļainais nelietis ar cilvēkiem manipulēt, tas nu reiz ir jāatzīst!

-    Ko iesākt, Seņa? Sčolokovs, pamanījis pāris kilometrus priekšā autoinspekcijas posteni, samazināja ātrumu lidz astoņdesmit kilometriem un, kaut gan šoseja bija tukša kā izslaucīta un tikai vairākus kilometrus aizmugurē kūņojās kāda vieglā automašīna, pārvietojās uz pirmo joslu. Sēdēt un gaidīt, kamēr viņi visu uzodīs un saņems mani ciet?

-    Vai tu vari man pateikt, apmēram par kādu summu tās sūda svētbildes ir, ko viņš tev tur atlika?

-    Ne jau tikai man, Seņa! Ščolokovs piesardzīgi izlaboja. Viena bija domāta Galočkai Brežņevai, vēl vienu ne jau šādu tādu, bet XIV gadsimtu, tavai zināšanai, kas nav un nevar būt nekāds sūds, kā tu izsakies, Seņečka, ļoti vēlējās sev Andrejs Platonovičs Kiriļenko. Vai man turpināt pasūtītāju sarakstu, vai pietiks?

-     Nepļepini nu kā mednis riestā, Kola! Cviguns saviebās. Nu, un cik tad tās maksā?

-      Naudā to vērtība nav izsakāma! Ščolokovs caur

zobiem nošnāca. »

-    Divus miljonus dolāru? Trīs?…

-      Simt trīsdesmit trīs! Ščolokovs, zaudējis pacietību, atcirta. Es tak tev saku, ka naudā tās nav vērtējamas. Vai ir vēl kāds jautājums, izņemot šņabi un konjaku, kurā tu, Semjon, daudzmaz orientējies? Ščolokovs ļāva dusmām vaļu.

-    Ir gan! Cviguns miermīlīgi pamāja. Krievijas PFSR kriminālkodekss! Ja valstij nodarīti zaudējumi par summu, kas pārsniedz pusmiljonu rubļu rubļu, Koļeņka, ne dolāru! augstākais soda mērs ir garantēts. Pie sienas un blaukt! Tiesa, pēdējā brīdī to var aizstāt ar piecpadsmit gadiņiem stingrā režīmā…

-     Zini, Seņa, vai nu tu esi par maz dzēris, vai par daudz gulējis! Ščolokovs viņu drūmi pārtrauca un pašķielēja sānskata spogulī. Vai redzi žiguli mums aiz muguras?

-    Un kas tad ir?

-    Tas jau no lidostas turas mums astē. Varbūt tavējais?

-    Manējie visi ir mājās, Kola.

-     Labs ir, Ščolokovs nopūtās un pasniedzās pēc mikrofona, iekārta garā, spirālē savītā vadā. Centrālais dispečers. Te pirmais…

-    Klausos jūs, pirmais, cauri atmosfēras traucējumu svilpoņai nočērkstēja balss membrānā.

-       Dimitrovas šoseja. Te no septiņpadsmitā kvadrāta. Nekavējoties aizšķērsojiet šoseju! Frontāla dokumentu pārbaude visu mašīnu šoferiem. Izpildiet. Sarunu beidzu…

-    Viņš ir jāgāž, Cviguns aizsmacis nosēcās. Kamēr viņš mums visiem nav kapu izracis…

-    Nu jau rit otrais gadu desmits, kopš tu, Seņa, taisies to darīt un nevari vien sataisīties. Biedrs Andropovs, kā rādās, tev nav pa zobam.

-    Vai tu saproti, ka, tikko izmeklēšana būs pabeigta, viņš dosies taisnā ceļā pie saimnieka?

-Tu labāk pasaki, ko darīt, lai tas nenotiktu?

-    Viens gājiens man ir padomā. Un ļoti nopietns gājiens, manam priekšniekam par to var noripot galva. Taču vēl ir jānogaida…

-    Cik ilgi?

-     Ta velis viņu zina! Cviguns trīs reizes pēc kārtas dārdoši nošķaudījās, tad apslaucījās kabatlakatā. Varbūt tikai kādu dienu, bet varbūt vēl pāris nedēļu.

-    Un viņu apsteigt nav iespējams?

-    Visu ceļu par to lauzu galvu…

-    Bet ja nu mēs viņu?… Pirmo reizi visas sarunas laikā Ščolokovs atrāva acis no šosejas un izteiksmīgi paskatījās uz Cvigunu.

-    Tu to domā nopietni? Cviguna pārsteigums bija neviltots.

-    Iesaki kaut ko labāku, Sena.

7 »

-    Kurš tad to darīs? Un kādā veidā?

-    To tu pasaki man, Seņa! Mani klienti, lai cik karstgalvīgi būdami, ir tikpat kā ar štempeli pierē, piekļūt apsargātiem objektiem viņiem nav ko sapņot. Nevaru tak es posteņa milici vai kādu Petrovkas izmeklētāju gatavot terora aktam… Bet jums tur, Lubjankā, visādu nelegālu ir pa pilnam, jums taču tur ir veselas nodaļas, nokomplektētas ar profesionāliem slepkavniekiem, visādas slepenas bāzes un vēl nez kas, gan jau tur noteikti ir kādi neapmierinātie, tādi, kas uz visu gatavi… Nu, vai man nav taisnība, Semjon Kuzmič?

-    Zini ko, mūsu kantorī man nav vairāk tiesību kā sargam, kam ir svilpe, bet nav šaujamā, es tur atbildu tikai par sargbūdu, kurā pats sēžu, juzdams pamazām uzkūsājam dusmas, Cviguns lēnām atbildēja. Vai tiešām tu, Koļeņka iedomājies, ka Andropovs neko nesaprot un viņam nav zināms mans kvēlākais sapnis ieraudzīt viņu Kolonnu zālē ar rokām uz krūtīm un Politbiroja vainagu pie kājām? Skaidrs, ka viņš to saprot, briļļainais nelietis! Un tāpēc tur mani pa gabalu no jebkura cilvēka, no jebkura objekta, no visa kā, kas, pēc priekšsēdētāja domām, man varētu kaut kā noderēt. Kamēr viņš ir dzīvs, Lubjankā es esmu ārpus spēles, Kola!..

-     Apdomā labi, Semjon Kuzmič… Ščolokova balss bija maiga un pieglaimīga, it kā viņš KGB priekšsēdētāja pirmo vietnieku pierunātu nešķirties no sievas. Uz Ļeņinu, kā tev zināms, arī šāva savējie. Vairākus atentātus pret Staļinu tāpat organizēja Lubjankas vīri. Beigu galā Berija taču viņu arī piebeidza. Un Hruščovu mēģināja nogalināt, un Brežņevu, cik man zināms, arī… Vai tiešām tavs priekšsēdētājs savās pozīcijās jūtas tik drošs, ka tu par tādām lietām neko pat dzirdēt negribi? Nu, padomā labi, Seņa! Vai tas nevarētu būt, teiksim, operativais darbinieks no kādas KGB provinces pārvaldes, kurš noskaities par to, ka nav ticis pie augstākas dienesta pakāpes? Bet varbūt kāds, kam nav iedots dzīvoklis, un tāpēc viņu pametusi mīļotā sieviete vai neārstējami saslimis vienīgais bērns… Variantus vienmēr var atrast, Seņa, vajag tikai tos sameklēt un rīkoties!..

-      Pat ja tev būtu taisnība, Koļeņka, tādas lietas prasa rūpīgu sagatavošanos, Cviguns gurdi iebilda. Bet tam vajadzīgs laiks, godātais biedri iekšlietu ministr. Laiks, kura mums nav! Tur, redz, tā vaina, mans dārgais draugs!

-    Tātad atrisinājuma nav?

-    Pagaidām nav! Cviguns biedinoši pakratīja savu resno rādītājpirkstu ar apgrauztu nagu, kā piedraudēdams kādam neredzamam ienaidniekam. Es saku pagaidām! Tā jau nav, ka man nekā nebūtu, ka es pie reizes nevarētu iecirst šim asti durvīs. Ir fakti, un ir dokumenti, visnotaļ interesanti papīrīši, un ir arī liecinieki, kas daudz var pasacīt. Bet redzi, Kola, tas ir tas pats, kas trumpas sist nav jēgas cirst galdā dūžus, kamēr vēl kārtis dala un pastāv cerība kaut ko piepirkt. Tikai pašās beigās, tikai īsi pirms pēdējā zvana…

-     Ko tu mierini, Seņa: mani vai sevi? Sčolokovs klusi noprasīja.

Mūs abus! Cviguns stūrgalvīgi sapurināja masīvo galvu. Un nevis mierinu, bet cenšos noskaņot uz pareizā viļņa. Mēs ar tevi, Kola, sen kopš rikšojam vienā aizjūgā. Tu zini, ka es draugus nelaimē nepametu. Un jo sevišķi tādus, no kuriem pats esmu atkarīgs. Tāpēc netrako, draugs: gan es kaut ko izdomāšu, tā jau nu nebūs, ka netiksim galā. Vienmēr taču kādu šķirbu var atrast! Galu galā mūsu saimnieks arī vēl ir pie dzīvības, un tas ir dadzis arī viņam acī, kas grauž tikpat sīvi un skaudīgi kā aizvien…

-   Ja Andropovs noliks viņam uz galda izmeklēšanas materiālus, viņš atdos mūs saplosīšanai, aci nesamirkšķinājis…

-    Nav teikts, ka atdos. Varbūt arī neatdos. Ja nu tomēr viņš to nedarīs uzreiz. Vispirms apdomāsies, vai nebūtu labāk mūs vispār novākt.

-    Nu, un kas tad tur par labumu?

-    Nu, tevi, Kola, tik vienkārši vis nenovāksi! Tu tak savā ministrijā sēdi kā cietoksnī, tev tur stroķu vairāk nekā Kantemiras divīzijā. Un tie tavi kruķi ir stulbi kā bambāļi, kamēr viņiem pieleks, ka ministrs ir blēdis, no tevis tur vairs nebūs ne smakas. Es arī neesmu nekāds rožābols, pats viņiem cepurē nekritīšu. Tātad mums būs gana laika, lai padomātu par atkāpšanos…

-    Par kādu atkāpšanos tu runā, Semjon Kuzmič?

-    Ai, ai, neizliecies nu, Koļeņka, nemēģini mani apmānīt. It kā es nezinātu, ka tev pār turku robežām sagatavots drošs koridorits! Bet pie rumāņu kordona pat noenkurots izbraukumu kuterītis. Augu diennakti stāv uz vakts. Katram gadījumam! Un saki man, biedri Sčolokov, vai Šveicē ir kaut viena banka, kurā tev nav atvērts slepens konts? Un pareizi vien ir: nevar tak tādu lērumu valūtas glabāt vienā kontā! Tur jau pat kaķim būtu jāsmejas!..

-    Nu, cik man zināms, Semjon Kuzmič, tu arī neesi sēdējis, rokas klēpī salicis, Ščolokovs, kuru nepavisam nepārsteidza KGB priekšsēdētāja pirmā vietnieka lielā informētība, sarkastiski pasmīnēja.

-    Kā savādāk, vai tad es par tevi dumjāks, vai? Cviguns izstaipījās tā, ka kauli vien nobrakšķēja, un plati nožāvājās. Tāpēc domā, Kola, domā, varbūt ienāks prātā kāda jēdzīga ideja. Un pieturi pie Novoslobodas tur es izkāpšu…

11. nodaļa

Vašingtona. Privātmāja piepilsētā.

1978.gada februāris.

… Kad izkāpām no mašīnas vispirms Steimackis, tad es, bija jau stipri satumsis. Tāpēc saskatīt, kur mani atvedusi melnā jahta ar sudrabaino apdari un gumijas riteņiem, bija diezgan grūti. Bija redzama tikai tuvākā apkārtne neliels iekšējais pagalmiņš aiz dzelzs žoga, kurš atdūrās pret pazemas divstāvu ēkas ķieģeļu mūri, noaugušu ar pusnobirušiem vīteņiem. Tā kā manā rīcībā bija tikai skopā informācija, ko bija izdevies izspiest no Lūkas Steimacka, kas ne uz kādām vaļsirdības izpausmēm nebija noskaņots, zināju tikai to, ka atrodos Vašingtonā. Man jau bija pietiekama pieredze un neba pirmo reizi saskāros ar profesionāliem spiegiem, tāpēc pilnīgi pieļāvu, ka tā varētu arī nebūt Vašingtona, bet kāda cita pilsēta.

Un varbūt pat ne pilsēta.

-   Ejiet mazu gabaliņu uz priekšu, man aiz muguras klusi ierunājās mans vecišķais ceļabiedrs bez piecām minūtēm pensionārs, tad pagriezieties pa labi un tur jūs ieraudzīsiet durvis. Zvanīt nevajag tās ir vaļā. Good luck, Maļcevas jaunkundzi..

-    Vai tad tieši pie durvīm piebraukt nevarēja? es neatskatīdamās kurnēju. Jeb vai tur, aiz stūra, uz CIP darbiniekiem atklaj uguni bez brīdināšanas?

-    Taisnais ceļš ne vienmēr ir īstākais!

-    Kaut kur es kaut ko tādu jau esmu lasījusi.

-Jūsu anomālijai, Maļcevas jaunkundz, ir dziļas sociālas saknes,Steimackis acīmredzot centās būt pieklājīgs.

-    Vai jūs savā Kornelas universitātē studējāt sovjetoloģiju?

-Jurisprudenci. Nu, ejiet taču!..

… Durvis tik tiešām bija, turklāt tieši tur, kur viedais Steimackis bija pareģojis pamatīgas koka durvis, spoži nolakotas un ar garu šaujamlūku šauru stikla lodziņu aprīkotas, kas gan acīmredzot šais cietokšņa vārtos bija iecirsts ne tik daudz drošības, cik estētisku apsvērumu dēļ. Ne vēsts no dzimtajām padomju "actiņām", kas no durvju iekšpuses aizklājamas ar metāla vāciņu un pa kurām mani tautieši, klusi kā pelītes, elpu aizturējuši un trijos līkumos sametušies, nopēta nelūgto viesi, kurš savukārt izliekas, ka neko no tā visa nemana un pūlas saglabāt pēc iespējas cienīgāku stāju. Velnišķīgi pazemojoša procedūra, ko radijusi maniakāla neuzticība citam pret citu!

Taču šajā mājā, uz kuru mani bija atvedis Luka Steimackis, spriežot pēc pusatvērtajām durvīm, pret mani izturējās ar sapratni un centās izrādīt lielu viesmīlību. Pievērusi aiz sevis durvis, redzēju, ka esmu nonākusi diezgan šaurā gaitenītī, pieblīvētā ar apavu kastēm, drēbju pakaramajiem un spoguļiem greznos bronzas ietvaros.

-   Vai te kāds ir? es franču valodā skaļi apjautājos un drošības pēc paliku stāvam.

-Jūs brīnišķīgi izskatāties, Maļcevas kundze! Volšs, pēkšņi izniris gaiteņa pretējā galā, franciski atbildēja, taču bija skaidri jūtams, ka viņam šajā valodā būtu nepieciešama intensīvāka prakse.

-    Tpu, tpu, kaut nu nenoskaustu! es krieviski nomurmināju un, izvilinājusi no savām dvēseles dzīlēm visai nožēlojamu pateicības smaidiņu, devos pretī namatēvam.

Viņš sniedza man roku, kas bija sausa un stingra kā dēlis.

-     Labvakar, Veļa, Volšs apveltīja mani ar zīmīgu skatienu un pasmaidīja. Vai drīkstu jūs tā saukt vai mums būs jāizdomā kāda cita uzruna?

-    Man patīk šis vārds.

-    Valentīna skan robustāk, vai ne?

-    Valentīna man nemitīgi atgādina, kā radās Veļa…

Viņš pasmīnēja, ļoti uzmanīgi paņēma mani zem rokas un

ieveda milzīgā hallē, kurā arī šoreiz bija neiztrūkstošais kamins un nepārredzams daudzums mīksto mēbeļu. Stūrī pie platā, bieziem aizkariem aizsegtā loga novietotās melnās klavieres, uz kurām bija izvietotas ierāmētas fotogrāfijas un svečturi, izskatījās tā, it kā būtu te ienestas aiz pārskatīšanās, sajaucot adreses.

-    Vai esat izsalkusi?

-   Jūs ielūdzāt mani pusdienās?

-    Vai tad jums to neteica?

-     Un vai tad vajadzēja teikt? Apsēdos uz varen platā dīvāna ar augsto atzveltni un noraustīju svārkus.

-    Nu, jūs taču neatbraucāt viena, vai ne?

-    Vai tiešām jūs nezināt, kā es atbraucu?

-   Zināt, kas man prātā: interesanti, kurš no mums pirmais pateiks teikumu, kas nebeigsies ar jautājuma zīmi?

-    Un kā jums šķiet?

-    Tātad tā nebūsiet jūs.

-    Piedodiet, es nomurmināju, turpinādama cīnīties ar brunču malu.

-    Vai jums garšo ravioli?

-    Es nezinu, kas tas ir?

-    Vai ticēsiet, ja apgalvošu, ka tas ir ļoti garšīgs?

-    Kaut kam taču man ir jātic.

-Jūs laikam gan esat ļoti sarūgtināta, Veļa?

-Jums taisnība, Volša kungs…

-    Sauciet mani par Henriju. Amerikā pat vecmāmuļas uzrunā vārdā.

-Jums taisnība, Henrij, esmu ļoti sarūgtināta. Varbūt pagaidām atliksim jūsu… ravioli un parunāsim par šo tematu?

-    Labāk tomēr vispirms paēdīsim pusdienas, bet darīšanām pievērsīsimies pēc tam.

-   Toreiz, Buenosairesā, jūs manu likteni izšķīrāt bez pusdienošanas.

-    Toreiz es jūs tikpat kā nepazinu.

-      Vai gribat teikt, ka ar kuru katru pie pusdiengalda nesēža ties?

-    ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes villā?! Volšs neviltotā sašutumā vismaz man tā likās paraustīja plecus. Nekad!

-    Es ļoti baidos no konspiratīvām villām, Henrij.

-    Tam ir iemesls!

-    Un ne tikai baidos!

-    Vai neiebildīsiet, ja pusdienas ieturēsim virtuvē?

-    Bet vai mēs nevarētu kaut kur aizbraukt? Uz kādu kafejnīcu vai restorānu? Redziet, es divas nedēļas esmu nosēdējusi slēgtā telpā…

-     Diemžēl pagaidām tas nav iespējams. Volšs uzsvēra vārdu "pagaidām".

-     Man ir viens jautājums, es automātiski, kā savulaik skolā, pacēlu roku. Vai ar Jūdžinu viss kārtībā?

-    Vislabākajā.

-    Vai es viņu redzēšu?

-    Zināms, ka redzēsiet.

-    Bet ne šodien?

-    Ne šodien.

-    Tātad tas, par ko jūs gribat ar mani runāt, uz viņu neattieksies?

-    Ziniet ko, Veļa, vispirms tomēr paēdīsim, Volšs, kā padodoties, pacēla rokas. Jūs esat jauna, gudra, pilna versmīgas enerģijas. Bet man, kā gados vecākam cilvēkam, nepieciešams laikus ieturēt kvalitatīvas maltītes, lai spētu turēt jums līdzi.

-    Un jūs gribat turēt man līdzi?

-    Tas man jādara! Volšs pasmaidīja. Tas ir mans darbs, Veļa. Un es vēl neilgojos doties pensijā.

-    Vai tad pensionāriem Amerikā tik maz maksā?

-    Pensionāriem Amerikā neļauj strādāt.

-    Un pusdienas jūs gatavojāt pats?

-      Labs jautājums! Ziniet, man ļoti patīk gatavot, un Volšs, kurš tā arī nebija apsēdies, aicinoši pamāja. Es piecēlos un paklausīgi sekoju namatēvam uz halles otru malu. Taču šodien gan es to nedarīju. Man tik ļoti gribējās atstāt uz jums labu iespaidu, ka uzaicināju pusdienās vēl vienu personu. Kādu, kurš savulaik man iemācīja pagatavot ravioli, picu, lazaņju un citus īstas itāliešu virtuves gardumus…

Sekodama Volšam, izgāju cauri samērā plašai telpai ar datoriem un grāmatplauktiem un nonācu žilbinoši baltā, operāciju zālei līdzīgā virtuvē. Vienīgais kontrasts šajā sterilajā baltumā bija melns galds bez galdauta, uz kura bija sakārtoti trauki un pokāli. Galda centrā dega resna svece, pārsegta ar stikla abažūru. Bet galda galā, tieši pretī durvīm, visai iederīga virtuves sterilitātē, sēdēja sieviete balta kā ābele.

-    Iepazīsties, Paulīna, Volšs nodūdoja, šī ir mūsu viešņa, Valentīna Maļcevas jaunkundze, par kuru es tik daudz tev esmu stāstījis.

Sieviete piecēlās, apgāja apkārt galdam un sniedza man roku.

-    Sveicināta, Vaļa!

-    Sveicināti, es atbildēju, apjauzdama tikai to, ka notiek kaut kas absurds, neticams. Pagāja vismaz sekunde, pirms aptvēru, ka sieviete ar mani runā krieviski.

Mans apjukums bija tik acīmredzams, ka Paulīna pasmaidīja un uzlika abas rokas man uz pleciem.

-    Kāpēc jūs tā brīnāties? Pēc tautības esmu krieviete. Tiesa, neesmu uzaugusi Krievijā, taču, pateicoties vecākiem, valodas prasmi neesmu zaudējusi. Kā redzat, viss ir ļoti vienkārši. Bet par to mēs vēl paspēsim parunāt…

-    Dāmas, lūdzu pie galda! Volšs aicināja. Citādi, lai savaldītu ēstgribu, es ķeršos pie cigāra, un tad nu patiešām labi iecerētās pusdienas mums visiem tiks sabojātas…

Pusdienas noritēja gandrīz pilnigā klusumā. Likās, ka Volšs un Paulīna ir pilnībā nodevušies tiešām ļoti garšīgi pagatavoto ēdienu nobaudīšanai. Klusēju arī es, jo jutos visai neomulīgi. Manas domas lidinājās tālu no lazaņjas un brīnišķīgā vieglā vīna, ko Volšs aizvien no jauna iepildīja manā glāzē. " Gan jau arī par to tu samaksāsi, Valentīna," es atsvešināti, it kā šīs pārdomas uz mani nemaz neattiektos, klusībā prātoju, ar dakšiņu bakstīdama gleznainos salātus. "Esmu izpelnījusies kārtējo attaisnojošo spriedumu un tagad tiks domāts tikai par to, kā mani maksimāli efektīvi izmantot. Kā toreiz teica Vitjiks? Nenostrādāts resurss? Jā gan! Esmu vēl līdz galam nenostrādāts resurss. Gluži kā pionieru nometnē: paēdāt, bērniņi? Nu, bet tagad visi marš, marš darba desantā! Palīdzēsim mūsu kolhozniekiem novākt bagāto ražu un sabērt to Dzimtenes apcirkņos! Jūdžina nav viņš te ir lieks. Ko viņi atkal izdomājuši? Ko viņiem šoreiz no manis vajag?"

Šīs klusās maltītes laikā man izdevās pamatīgi nopētīt Paulīnu. Grūti bija noteikt viņas vecumu. Visticamāk viņai varēja būt kādi sešdesmit pieci, varbūt septiņdesmit gadi. Jāteic, šādās niansēs varēja orientēties vienīgi sieviete. Viņas nedabiski gludā seja, kurā nemanīja nevienas krunciņas, viņas meitenīgi tīrā āda daiļrunīgi liecināja par to, ko attīstītā kapitālistiskā valstī iespēj sejas plastiskā ķirurģija. Paulīna bija pilnīgi sirma, taču tieši sirmums izcēla viņas jauneklīgo ārieni.

Efekts bija apbrīnojams, un es tikai vēlāk sapratu, kāpēc: uz balto matu fona sevišķu izteiksmību ieguva šīs sievietes acis melnas, deniņu virzienā mazliet ieslīpas ar skaudru, it kā caururbjošu un visu redzošu skatienu. Paulīna izstaroja skaidri sajūtamu enerģiju, bija grūti novērst no viņas acis, ikviens viņas bilstais vārds vai replika, ko viņa izteica mūsu pusdienošanas laikā, nepalika nepamanīts vai atstāts bez ievērības.

Pavisam nelaikā atcerējos savu neaizmirstamo draudzeni, kura vienmēr ļoti asi sajuta draudošās briesmas tas acīmredzot bija kāds sevišķs intuīcijas paveids. Jau iepriekš, vēl neatplēsusi aploksni, viņa skaidri zināja, vai vēstule būs patīkama vai skumdinās. Manu intīmo draugu redaktoru viņa necieta jau tad, kad mēs vēl pārdzīvojām skurbinošo savstarpējās aizraušanās periodu ar ziediem un spontāniem, neplānotiem tikšanās brīžiem bez nemitīgās lūrēšanas pulkstenī, uzmanot, cikos beidzas biroja sēde un laiks izklīst pa mājām. Viņas rezumē bija satriecošs: "Ar šito pie sāniem tev nav lemts pamosties!" Tā viņa reiz pavēstīja un trāpija kā ar pirkstu debesīs! Tikai kādu sīkumu mana pieredzes bagātā draudzene nebija paredzējusi, proti, to, ka viņam, nabadziņam, vairs nekad ne ar vienu nebūs lemts pamosties…

Piepeši iztēlojos savu draudzeni sēžam pie šā galda un kopā ar mani vērojam Paulīnu, nopētām viņu tā, kā spēj tikai sievietes dziļi un piekasīgi, no matu galiem līdz papēžiem, no lūpu krāsas toņa līdz sejas krēma niansei, līdz sīkākajai atskabargai vai mazā pirkstiņa aizlūzušajam nagam… Es tik ļoti iejutos pagātnē, ka gara acīm ieraudzīju savu draudzeni kā dzīvu satriecošā un tāpēc jo sāpīgākā skaidrībā: tur viņa sēdēja vienā apakšveļā, ļuļķēdama nodzisušu, pie augšlūpas pielipušu cigareti, un uz sava ļodzīgā galdiņa lika mūžīgo pasjansu. Es jau iepriekš zināju viņas briesmīgo spriedumu, viņas slikto priekšnojautu formulu, un ikreiz ar šermuļiem pakrūtē gaidīju, ka kuru katru mirkli viņa izspļaus cigareti, sajauks notaukotās kārtis, elegantā nevērībā saraustīs krekla noslīdējušo lencīti un pasludinās: "Glābjas, kas var! Bet, kas nevar, laižas dibenā!"

Tikai šī doma man jaucās pa galvu, jūtot, kā Paulīnas caururbjošais skatiens iespiežas man sirds dziļumos. "Šī sieviete ir ļoti bīstama, Valentīna. Ļoti, ļoti! Glābjas, kas var…"

Es jau iepriekš zināju visu šo scenāriju. Brīžiem man likās, ka esmu pietiekami nobriedusi, lai pati to uzrakstītu, iztiekot bez visiem šiem pieredzes bagātajiem konsultantiem smokingos un vateņos, bruņotiem gan ar zelta pildspalvām, gan automātiskajām pistolēm. Milzums sirsnības, iejūtības un uzmanības, nekādas psiholoģiskas uzmācības, nemanāma pāreja no vienas fāzes nākamajā. Un noslēgumā uzdevums. Formulējums. Mērķis. Labā scenārijā objektam nav paredzēta nekāda alternatīva. Vislabāk šī situācija raksturojuma ar frāzi, ko cietuma priekšnieks, atslēgas žvadzinādams, izmet arestantam: " Kur tad tu, sūdu brāli, spruksi, ka tavu māti?!"

Un tik tiešām: kur tu spruksi, ja nav kur sprukt!

-      … Jūs taču piekrītat, ka Paulīna ir izcila kulināre, Volšs, cigāru aizsmēķēdams, slavēja.

Tobrīd mēs jau sēdējām hallē, un mums katram bija nolikta priekšā tasīte stipras "Kapučino"kafijas.

-   Henrij, vai zināt, kāds ir galvenais jautājums, ko vienmēr izvirza visās Padomju Savienības partijas sapulcēs? es ievaicājos un, atļauju neprasīdama, paņēmu cigareti no paciņas, kas bija nomesta uz žurnālu galdiņa.

-    Nu, un kāds?

-    Sapulces vadītājs vienmēr apjautājas: "Balsosim par katru kandidātu atsevišķi vai par visu sarakstu?" Tā kā visiem jau iepriekš zināms, kas un kāpēc ir jāievēl, bet sapulces parasti ieilgst vairāku stundu garumā, cilvēki no vietām sāk dedzīgi saukt: "Pār visu sarakstu!" Kam tad negribas drīzāk tikt mājās…

-   Jūs pārvērtējat manas franču valodas zināšanas, Veļa, Volšs pasmaidīja un rūpīgi nobirdināja resno cigāra pelnu stabiņu gleznā tasītē, kas noteikti nebija domāta tādiem mērķiem. Esmu pārliecināts, ka tā bija kāda alegorija, tikai es to diemžēl nesapratu…

-     Es ierosinu, Henrij, netērēt laiku atsevišķu kandidātu apspriešanai, bet uzreiz balsot par visu sarakstu. Citiem vārdiem sakot pāriet pie lietas.

Volšs, it kā kaut ko vaicādams, uzmeta Paulīnai ļoti īsu, gandrīz nemanāmu skatienu un saņēma tikpat zibenīgu atbildes mājienu. Taču es jau biju tajā noskaņojumā, kad šķiet, ka visapkārt ir vieni vienīgi ienaidnieki, tāpēc visu pamanīju. Šī sirmā sieviete man nepatika aizvien vairāk un vairāk.

-    Labi, Veļa, Volšs pamāja un nodzēsa cigāru. Pāriesim pie lietas. Vispirms gribu jūs informēt par notikumiem, kas norisinājušies jūsu dzimtenē tikmēr, kamēr jūs, amerikāņu ārējā izlūkdienesta virsnieku siržu iekarotāja, sēdējāt viesnīcā.

Līdz urbjošām sāpēm slikti saplombētajā dzeroklī man Jūdžina priekšnieka tirādē gribējās iestarpināt pāris precizējoša rakstura piezīmes, taču es noturēju mēli aiz zobiem, jo sapratu, ka man pavērusies unikāla iespēja būt klāt brīdī, kad tiek lasīta Likteņa grāmata, turklāt vēl tieši tajā lappusē, kurā ierakstīts mans pieticīgais vārds.

-     Un tātad mūsu rīcībā ir izsmeļoša, no mūsu aģentūras saņemta informācija, ka jūsu prombūtne, Veļa, dzimtenē nav palikusi nepamanīta. Turklāt jūs meklē tieši šeit, Štatos, un domāju, ka agri vai vēlu arī atradīs, ja mēs kaut ko konkrētu neuzsāksim… Iespējami divi izvēles varianti, kā arī viens mūsu piedāvājums. Pirmais variants jūs varat izmantot tā saukto astoto valsts programmu, iegūt jaunu vārdu, jaunus dokumentus un, ievērojot jūsu gadījuma specifiku, jaunu seju, lai attiecīgi sāktu jaunu dzīvi. Tiesa, ne Amerikas Savienotajās Valstis,

bet kādā no Centrālās vai Latīnamerikas valstīm. Risks tikt at-

i

klātai, protams, pastāv arī šajā gadījumā, taču ticiet manai pieredzei tas nav liels. Un ievērojiet, Veļa, Volšs pacēla rādītājpirkstu, tādējādi laikam vēlēdamies sevišķi piesaistīt manu uzmanību, tiesības izmantot astoto programmu ASV valdība piešķir tikai ļoti retos gadījumos un tikai tādiem cilvēkiem, kuru konkrētā palīdzība ir bijusi ne vien ļoti noderīga Savienotajām Valstīm, bet attiecīgā persona ir ari riskējusi ar dzīvību.

Es klusēdama pamāju.

-    Otrs variants, vienā mierā, it kā runa nebūtu par manu dzīvību, bet mēs pārrunātu, kurp aizbraukt pamakšķerēt, Volšs turpināja, iespējams, ka gribat atgriezties Maskavā brīvprātīgi, pēc pašas vēlēšanās. Tādā gadījumā mēs mazgājam rokas nevainībā. Jums, Veļa, tiks dota iespēja izlidot uz dzimteni un tur pašai atrisināt savas problēmas. Pēc mūsu ekspertu domām, pat tad, ja to ļoti vēlētos, jūs nekādi nevarat kaitēt ASV nacionālās drošības interesēm, tāpēc droši varat ticēt, ka šis otrais variants nav taktiska viltība, bet pavisam godīgs priekšlikums, ko jūs pēc saviem ieskatiem varat vai nu izmantot vai noraidīt…

-    Es ticu, ka jūs sakāt taisnību, Henrij, es klusi atbildēju. Bet jūs taču ļoti labi saprotat, ka abi varianti ir pilnīgi nepieņemami. Man patīk mana seja un nepavisam negribas to mainīt. Tieši tāpat kā negribas pārsvītrot arī manu personisko dzīvi, pret kuru, izņemot pēdējos četrus mēnešus, man nav nekādu iebildumu…

-    Vēl jau pastāv arī piedāvājums, Volšs atgādināja.

-    Es jūs klausos.

-    Un ko jūs teiktu par tādu lēmumu, kas, no vienas puses, ļautu jums atgriezties mājās, bet, no otras puses,garantētu relatīvu drošību?

-     Bet tagad, Henrij, man šķiet, ka jūs pārvērtējat manu franču valodas prasmi, pūlēdamās pārvarēt balss drebēšanu, es atbildēju. Ko jūs saprotat ar vārdiem "reladvu drošību"?

-    Riska elementu.

-    Tātad man atkal nāksies riskēt?

-    Diemžēl.

-    Un ar ko?

-    Ar to pašu, Veļa, ar ko līdz šim ar galvu.

-    Un arī jūs tur esat ieinteresēts?

-Jūs runājat par savu galvu?

-    Nē, par jūsu priekšlikumu.

-    Saprotams, ka esmu ieinteresēts.

-    Jūs gribat atrisināt savas problēmas, pie reizes palīdzot arī man?

-    Ne gluži tā, bet principā pareizi. Tāda ir pamatdoma.

-     Es taču neesmu jums nekāda radiniece, vai ne Henrij? Neesmu arī ASV pilsone. Kāpēc man būtu jātic, ka jūs tiešām esat ieinteresēts atrisināt MANAS problēmas? Pat komplektā ar jūsējām?

-          Es jau arī neteicu, ka jums būtu jātic. Volšs paraustīja plecus. Es vienkārši domāju, ka jums nav citas izejas, kā vien mums ticēt.

-    Un kas man būs jādara?

-   To es nevaru teikt, Veļa, pirms nebūšu no jums saņēmis, pirmkārt, vārdos apliecinātu piekrišanu, un, otrkārt, jūsu pašrocīgo parakstu zem kāda dokumenta.

-    Un šis paraksts nozīmēs, ka piekrītu sadarboties ar CIP? -Jā.

-   Un ko es iegūšu? pēkšņi sajutu, ka roku un kāju pirkstgali man kļuvuši ledus auksti. Pēc padomju likumiem par spiegošanu ārvalsts labā draud nošaušana…

-     Vai piecpadsmit gadi cietumā, pirmo reizi sarunā iesaistījās arī Paulīna.

-   Tā, protams, ir plaša izvēle, es atcirtu, taču, pastāvot šādai alternatīvai, es labāk izvēlos pirmo.

-    Pagaidām mēs runājam tikai par principiālu vienošanos, Volšs smagi uzslējās kājās un nopurināja pelnus no savām maisveidīgajām pelēkajām biksēm. Turpretī jūs, Veļa, uzdodat visai konkrētus jautājumus. Lai mēs nenonāktu strupceļā, piedāvāju šādu mūsu iespējamās alianses koncepciju: jūs mūsu labā veicat kādu noteiktu darbu. Ja šis darbs izdosies veiksmīgi, jūs pilnībā tiekat atbrīvota no jebkādām saistībām ar… firmu, ko es šobrīd pārstāvu. Lai jums nebūtu ne mazāko šaubu, es, no savas puses, piedāvāju jums tik pārliecinošas garantijas, ka jūs droši varat man uzticēties. Darbs, par ko es runāju, ir ļoti nozīmīgs ne tikai mums: ja jūs to paveiksiet (esmu spiests to vēlreiz atkārtot!), jums būs iespēja atgriezties savā normālajā dzīvē un darboties tālāk, nenonākot nekādā konfliktā ar jūsu tautiešiem un baudot viņu labvēlību. Vārdu sakot pārsvītrot visu šo patiešām pārāk ieilgušo dēku.

-   Vārdu sakot, ij vilks paēdis, ij kaza dzīva, es sev zem deguna krieviski nopurpināju. Bet vai tā maz iespējams, Henrij?

-    Godīgi sakot nē, Volšs pavīpsnāja. Taču es jau jums teicu, Veļa: jūs esat laimīga sieviete jums tiešām neparasti veicas!

-Jūs to sakāt nopietni, Henrij?

-    Kā baznīcā svētdienas dievkalpojumā!

-          Atbildiet man uz vienu jautājumu, Henrij, mirkli apdomājusies, es sacīju. Tikai atbildiet godīgi. Vai arī neatbildiet nemaz.

-    Mēģināšu.

-    Jums taču nav ne mazāko šaubu, ka es piekritišu jūsu priekšlikumam?

-    Jums taisnība, Veļa, pirmo reizi mūsu sarunas laikā Volšs ielūkojās man deši acīs. Viņa skatiens bija valdonīgs, taču tas nebija bargs. Tā eksaminētājs mēdz uzlūkot spējīgu, bet slinku studentu. Es tiešām nešaubos, ka jūs piekritīsiet.

-    Un jūs man neteiksiet, kāpēc esat par to tik pārliecināts?

-    Ļauj man, Henrij, Paulīnas balss noskanēja ļoti sausi un apņēmīgi. Un Dieva dēļ, piedod man, draudziņ, ka runāšu krieviski, tu taču neiebilsti, es ceru?

-    Neaizmirsti, ka es šajā valodā zinu visus lamuvārdus, Volšs pasmaidīja.

-    Klausies mani uzmanīgi, Valentīna,sirmā, nenosakāmā vecuma sieviete rūpīgi noglauda pār augsto pieri pārkritušu matu cirtu un saknieba lūpas. Es strādāju CIP jau daudzus daudzus gadus. Tu vēl nebiji pat dzimusi, kad kolēģi, atzinuši mani par savējo, pārstāja manī saskatīt sievieti. Pēc Lenglijas nerakstītajiem likumiem, tas ir augstākais profesionālais novērtējums. Esmu psiholoģe pēc izglītības un arī mans dzīves veids ir tāds, ka nodarbojos tikai ar to un ne ar ko citu. Ne reizi mūžā neesmu airējusi rokā pistoli, un, ja uz manām rokām kādreiz ir bijis asins traips, tad tikai tāpēc, ka nemākulīgi rīkojusies manikire. Par tevi man zināms praktiski viss. Ja tu piekritīsi, šim uzdevumam tevi gatavošu tikai es un neviens cits. Zinu, par ko ir runa, un tāpēc tev saku: ja tu tiešām vēlies atgriezties mājās, Maskavā, un saglabāt dzīvi, kādu tu dzīvoji pirms saskaršanās ar Lubjanku, tad piekriti. Jo tā ir vienīgā, es teiktu pat vairāk tā ir unikāla izdevība. Ja tu neesi pārliecināta, ka tiešām gribi atgriezties, ja jūti, ka tavi nervi, tavs psiholoģiskais stāvoklis nav tāds, lai to izturētu, tad nevilcinoties atsakies, atsakies tūliņ pat! Jo ne jau tikai ar savu galvu vien tu riskē, tev var uzklupt tā, ka tu nožēlosi, ka vispār esi dzimusi. Un vēl kas, Valentīna. Lai kāds būtu tavs lēmums, jebkurā gadījumā tas skars vēl vienu cilvēku. Tu zini, par kuru es runāju. Šobrīd viņa dienesta izredzes nav no spožākajām. Viņš jau ir atstādināts no visiem daudzmaz svarīgākajiem uzdevumiem. Ceru, ka tu saproti, kāpēc. Neviens cilvēks nevienā pasaules izlūkdienestā nedrīkst adauties tādu rīcību, kādu adāvās vinš. Nestrīdos: viņš

ir cilvēks ar raksturu un vinš ir vīrietis, un kā īsts vīrietis vinš

> 7 >

tevi nekad nepametīs. Tu nevari izmantot otro variantu, tas ir bezjēdzīgs: kālab gan tev pašai labprātīgi kāpt lidmašīnā, lai pirmās klases ērtajā sēdeklī lidotu uz cietumu vai tiktu pielikta pie sienas? Ja tu izmantosi pirmo variantu astoto programmu -, es ne mirkli nešaubos: viņš nekavējoties iesniegs adūgumu un paliks kopā ar tevi tik ilgi, cik ilgi tu to spēsi izturēt. Taču tici manai pieredzei, Vaļa: neviens vīrietis, kurš zaudējis savu MŪZA DARBU, vēl nav darījis laimīgu nevienu sievieti pasaulē. Pat tik stipru un vīrišķīgu, kā tu ne, meitenīt…

-    Es zinu

-    Tad palīdzi sev un viņam. -Kā?

-     Tas jāizlemj tev pašai, Paulīna atslīga pret krēsla augsto atzveltni. Es tev pateicu pietiekami daudz.

-    Tātad, ja es piekritīšu jūsu priekšlikumam, tad…

-    Tas ir darbs, Vaļa, ik vārdu viņa izrunāja ļoti skaidri, kā hipnozes seansā. Tavs darbs. Lai kā viņš to vēlētos, noteikumus pārkāpt viņš tomēr nedrīkst. Viņš ir profesionāls izlūkdienesta virsnieks. Viens no labākajiem, starp citu. Bet visa šā notikuma dēļ viņš ir zaudējis pašsavaldīšanos un kļuvis par cilvēku, kura rīcību grūti paredzēt. Tu dosies uz vienu pasaules malu, viņš uz otru…

-   Es viņu ļoti mīlu, Paulīna, tikpat skaidri, gandrīz vai pa zilbēm es savai sirmajai sarunu biedrenei atgādināju.

-      Ir jau arī cita dzīve, Paulīna uzvilka gaisā kādu sarežģītu zīmi.

-    Es neticu reinkarnācijai, klusi nomurmināju.

-   Ar tādām muļķībām CIP nenodarbojas, Paulīna pirmo reizi pasmaidīja. Varbūt tev tomēr paveiksies, Vaļa. Un tad tu būsi brīvs, ne no viena neatkarīgs cilvēks…

-    Un jūs ticat, ka tas ir iespējams?

-          Bet kāpēc gan ne? Paulīna noplātīja rokas. Ja es tavu piedzīvojumu aprakstu būtu izlasījusi, izlaižot pēdējo lappusi, nudien, ne mirkli nevilcinādamās, būtu gatava derēt, liekot ķīlā visu savu naudu un akcijas bet es, Vaļa, starp citu, esmu ļoti skopa un piesardzīga! -, ka visu šo notikumu galvenā varone jau sen ir debesīs. Bet tu taču esi dzīva, Valendna! Un tev pat pietiek prāta, lai runātu nevis par savas ādas glābšanu, bet par mīlestību…

-   Tam nu gan ar prātu nav nekāda sakara! es klusi atteicu.

-    Vai tu tici liktenim?

-    Kā jebkura sieviete.

-    Tad izvēlies…

Jau tad, kad Volšs man vispārējos vilcienos bija izskaidrojis, par ko ir runa, es zināju, ka piekritīšu. Un arī viņi, protams, to zināja. Bet es klausījos, atbildēju un strīdējos tikai tāpēc, ka instinktīvi un naivi centos novilcināt visnepatīkamāko brīdi to, kad tiks nosaukta konkrētā cena, kāda man būs jāsamaksā par kārtējām bezmaksas brokastīm.

-   Mēs esam izrunājušās, Henrij, Paulīna angliski paziņoja.

-    Ļoti jauki! Volšs, kurš tā arī visu šo laiku, kamēr Paulīna mani apstrādāja, bija nostāvējis kājās, tagad atslīga krēslā un sameklēja jaunu cigāru. Es jūs klausos, Veļa.

Dīvaini, taču tobrīd es nespēju izdabūt pār lūpām šos divus vārdus: "Es piekrītu." Kaut kas man traucēja. Vai nu iedzimta nosliece uz pretim runāšanu, vai arī vienkārši triviālas bailes. Drausmīgās vienpadsmit dienas, ko biju aizvadījusi viesnīcā "Marriot", man piepeši sāka likties kā bezrūpīgs, liegs sapnis, kas pārtrūks visnepiemērotākajā brīdī, līdzko būšu izrunājusi šos divus nolādētos vārdus.

-Jūs kaut kas mulsina, Veļa? Volšs klusi apjautājās.

-   Tas atgādina loteriju. Ja vinnēšu iedzīvošos briesmīgās galvassāpēs, ja paspēlēšu tā arī vairs nekad neizjutīšu, ko tas nozīmē. Tik vienkārši: nav galvas, nav sāpju…

-    Domāju, ka jūs mazliet pārspīlējat, Volšs aizrādīja.

-    Pirms piekrītu, man ir divi noteikumi… es sapurināju galvu, atgaiņādama saldās atmiņas par plato gultu viesnīcā, kur, ka tagad izrādījās, biju pavadījusi bezrūpīgākās vienpadsmit dienas pēdējo četru mēnešu laikā. Ja man vajadzēs kādu nogalināt vai ari pret savu gribu likdes ar kādu gultā. Es jau iepriekš atsakos. Tas ir izslēgts.

-    Noteikumi pieņemti, Volšs pamāja. Vai vēl kas?

-    Tas ir viss.

Volšs piecēlās, pagāja pāris soļus līdz kamīnam, paņēma no tā marmora virsmas kādu papīra lapu, atgriezās pie žurnālu galdiņa un nolika to man priekšā.

-Jums tas jāparaksta, Veļa.

-    Atceros, ka toreiz, Buenosairesā, es jau parakstīju vienu papīru, es aizrādīju un centos iedziļināties tekstā, kas bija rakstīts krieviski. Jūs esat vēl lielāki birokrāti nekā krievi.

-Jūs glaimojat amerikāņiem, Veļa, Volšs pasmaidīja. Birokrātismā un baletā ar krieviem nav vērts konkurēt. Nu, izlasījāt?

-Jā-

-    Tātad talak aizstāvēties vairs nav vajadzīgs?

-    Nav gan…

-    Vai pamanījāt atšķirību starp dokumentu, ko parakstījāt pirms dažiem mēnešiem, un to, kas jums būs jāparaksta tagad?

-    Diemžēl jā.

-    Neviens cilvēks, Volšs brīdinoši pacēla rādītājpirkstu, atkārtoju, neviens cilvēks pasaulē nedrīkst zināt ne tikai to, ka jūs esat parakstījusi, bet pat to, ka esat redzējusi šādu dokumentu! Vai pievērsāt uzmanību augšējai rindiņai?

-Jā, Henrij.

-    Atkārtojiet skaļi, kas tur rakstīts, Volšs pavēlēja.

-    "Sastādīts vienā eksemplārā. Spēkā ir tikai oriģināls.", es neskanīgi lasīju. "Kopijas nav izmantojamas."

-    Ceru, ka jums ir skaidrs, kas šo dokumentu ir parakstījis?

-Jā. Tas ir jūsu prezidenta paraksts.

-    Pareizi, Volšs šajā brīdī izskatījās tik svinīgs, it kā grasītos man pasniegt ordeni. Elementāra loģika jums droši vien jau pateikusi priekšā, Veļa, ka nekad un nevienā instancē tāds dokuments nevar tikt vērsts pret jums. Pirmais paraksts ir pārāk nozīmīgs. Tātad kolīdz jūs būsiet veikusi savu uzdevumu, šis dokuments nekavējoties tiks iznīcināts. Tas pazudīs bez pēdām! Amerikas Savienotajām Valstīm nav nekādu pretenziju pret Valentīnu Maļcevu, bet Valentīnai Maļcevai, savukārt,

nav nekādu pretenziju pret Amerikas Savienotajām Valstim.

-Vai jums neliekas, Henrij, ka, parakstot tāda veida dokumentus, es kļūstu par pārāk svarīgu personu, lai vēlāk varētu dzīvot kā normāls cilvēks?

-    Izņemot prezidentu, šo dokumentu vēl ir lasījis rikai CIP direktors, Paulīna, kura ar jums strādās, un es atbildīgais par šo operāciju. Tātad tikmēr, kamēr jūs nesāksiet uz katra stūra klāstīt par saviem paziņām un nodarbošanos laikā no 1978.gada februāra līdz martam, jums draud rikai parastas ķibeles, kas piemeklē ikvienu cilvēku. Piemēram, iesnas.

-   Bet tagad paskaidrojiet, Volša kungs, kas man būs jādara šoreiz? Jākļūst par Suslova personisko referenti? Jāemigrē uz Izraēlu? Jānolaupa Luiss Korvalans? Jāizjauc Maskavas Olimpiskās spēles?

-Jums būs ļoti sarežģīts un ārkārtīgi bīstams uzdevums…

Es saspringu.

-Jums, Veļa, noteikti būs jāsatiekas un no sirds jāaprunājas ar jūsu krusttēvu.

-    Es neesmu kristīta, Henrij.

-   Nestāstiet nu, skajstulīt, Volša lūpas sakniebās, viņš bija pati nopietnība. Šis rituāls notika 1977.gada septembrī jums labi zināmajā ēkā Dzeržinska laukumā Maskavā. Un kristīja jūs cilvēks, kuru sauc Jurijs Vladimirovičs Andropovs…

Es ar šausmām jum, ka lēnām, un, no malas raugoties, droši vien ļoti smieklīgi, man atkaras žoklis. Es gribēju atbalstīt zodu ar plaukstu, taču rokas bija kļuvušas trīsreiz smagākas un kā betona kluči vairs nepakļāvās manu galvas smadzeņu pavēlēm…

12.nodaļa

Maskava Budapešta. Valdības lidosta "Vnukovo-H".

1978.gada marts.

-    Taisnību sakot, Jurij Vladimirovič, man šis brauciens lāga nepatīk… ģenerālis Jūlijs Voroncovs, ar elegantu melnu platmali galvā, ģērbies vaļējā melnā mētelī, zem kura vīdēja partijas funkcionāram visai neparasta, no partijas estētikas viedokļa gandrīz vai piedauzīga apģērba gabala smalka, ķiršsarkana kašmira svītera augstā apkakle, drīzāk atgādināja profesionālu kinoaktieri, kas dodas uz dienvidiem filmēties kārtējā grāvējā, nevis KGB pirmās galvenās pārvaldes priekšnieku. Kālab tāda steiga? Kas tad tur, Budapeštā, noticis, ka nepieciešama tieši jūsu klātbūtne?

Andropovs, kurš caur nevainojami nospodrinātajiem lidostas "deputātu" nodalījuma vitrāžas logiem izklaidīgi vēroja bezpersoniskos vīrus zilos kombinezonos, kas rosījās ap speciāli Politbiroja locekļiem un locekļu kandidātiem ekipēto "TU-134", ar ko viņam bija jālido uz Budapeštu, neatbildēja, tikai paraustīja plecus.

-    Varbūt es tomēr lidošu jums līdzi, Jurij Vladimirovič?

-    Nav vērts… Andropovs nedaudz pagriezās un atskatījās, tad sabīdīja brilles augstāk virsdegunē.. Ap kādiem desmitiem, vēlākais vienpadsmitiem vakarā es atgriezīšos. Un neaizmirstiet, Jūlij Aleksandrovič: mani interesē ģenerālis Cviguns. Neizlaidiet viņu ne mirkli no acīm! Par visām viņa gaitām, kontaktiem un sarunām ziņojiet man personiski…

-Jūs pieļaujat, ka viņš… Voroncovs sastomījās, meklēdams piemērotu vārdu.

-    Šis brauciens nebija ieplānots, Andropovs it kā garāmejot izmeta. Tātad, iespējams, kādam ir ļoti nepieciešams mani uz kādu laiku dabūt projām no Maskavas. Esmu visu pateicis.

-    Es jūs sapratu, Jurij Vladimirovič.

-    Ja būs iespējams, no Budapeštas piezvanīšu. Ja notiek kaut kas neparedzēts sameklējiet mani caur Kādāra sekretariātu. Esiet visu laiku savā kabinetā, Jūlij Aleksandrovič…

Voroncovs klusēdams pamāja un sastūma platmali dziļi uz acīm.

Jauneklīgs lidotājs, ģērbies civilās aviācijas gaisa flotes tumšzilajā šinelī ar karakula ausaini galvā pienāca pie Andropova un braši piešāva roku pie cepures.

-    Varam izlidot, biedri Andropov!

Pagriezies pret Voroncovu, Andropovs klusi atkārtoja: "Esiet visu laiku savā kabinetā" un neatvadījies sekoja pilotu komandierim uz lidmašīnu…

Tieši pēc trim stundām "TU-134" nolaidās Budapeštā. Dažu metru attālumā no trapa gaidi ja melns 220. mersedess ar tumšziliem aizkariem. Nedaudz atstatu no mersedesa bija izvietojušies trīs žiguļi ar apsardzi. Pie trapa KGB priekšsēdētāju sagaidīja Atila Horvāts.

-      Apsveicu ar veiksmīgu lidojumu, Jurij Vladimirovič! Atila sniedza augstajam viesim roku. Mani sauc Atila Horvāts. Esmu Ungārijas Sociālistiskās strādnieku partijas Centrālkomitejas administratīvo orgānu daļas vadītājs. Biedrs Jānošs Kādārs man uzdeva jūs sagaidīt…

Andropovs gan pastiepa roku, taču tikpat kā neatbildēja uz enerģisko rokasspiedienu un neslēptā nepatikā ar skatienu nomēroja varenā auguma atlētu ar partijas funkcionāram neparasti spilgtu, prātā paliekošu ārieni.

-Ja atmiņa mani neviļ, biedri Horvat, mēs agrāk neesam tikušies?

-    Tieši tā, biedri Andropov, ungārs pamāja.

-    Vai esat kādreiz mācījies Maskavā?

-    Nē, biedri Andropov.

-    Kā tad jūs tik labi protat krievu valodu?

-    Man bija pietiekami daudz laika to iemācīties, Horvāts atturīgi, atbilstoši etiķetei, pasmaidīja.

-    Kurp mēs tagad brauksim?

-    Uz jūsu rezidenci, biedri Andropov.

-    Kad tikšos ar biedru Kādāru?

-       Tiklīdz būsiet atpūties no ceļa, pabrokastojis un iepazinies ar dažiem dokumentiem.

Andropovs paskatijās rokas pulkstenī. Tas rādīja 10.05.

-    Kāda jums laika starpība ar Maskavu?

-    Stunda. Pašlaik ir 9.05.

-    Braucam!

… Sēdēdams līdzās šoferim, Atila ik pa brīdim neuzkrītoši ielūkojās mašīnas platajā spogulī, viņu māca dīvainas, savā ziņā pat pretrunīgas izjūtas. Savas dzimtenes patriotiem, kuri nekad nebija spējuši samierināties ar to, ka padomju "vecākais brālis" ir okupējis Ungāriju, šis padzīvojušais Kremļa augstmanis ar neveselīgi dzelteno, uzblīdušo seju, kas tagad viens pats bija ērti iezvilis respektablā, tikai ļoti augstu viesu pārvadāšanai izmantotā limuzīna aizmugures sēdekli, bija paša sātana iemiesojums, elles izdzimums, ļaunais dēmons, pēc kura ideāli noregulētā plāna Maskava noslīcināja asinīs 1956.gada bruņoto sacelšanos. Tāpēc Atilam Horvatam bija pilnīgs pamats Juriju Andropovu uzskatāt par sava tēva slepkavu. Taču, no otras puses, Adla jau pārāk sen kopš dzīvoja dubultdzīvi un bija pārāk cieši saaudzis ar nāvīgi bīstamo darbu amerikāņu izlūkdienesta labā, lai atļautos tādu greznību, kā gremdēšanās emocijās. Jo sevišķi tagad, kad cilvēks, kas, drūmi blenzdams vienā punktā, sēdēja viņam aiz muguras, tuvāko pāris stundu laikā ļaunas likteņa ironijas dēļ varēja atkal atkārtot to pašu, ko bija jau izdarījis pirms astoņpadsmit gadiem. Tikai šoreiz nevis ar vairākiem tūkstošiem romantisku ungāru patriotu, kuri bija ticējuši, ka viņu dumpīgais neprāts sasauks uz barikādēm visu ungāru tautu, bet gan tieši ar viņu, Atilu Horvātu.

Jo ilgāk viņš apsvēra veicamā uzdevuma detaļas, jo skaidrāk saprata, cik tas ir neizpildāms. Instrukcijas, ko viņam austiņās bija nodiktējis nezināmais sakarnieks, stipri vien pārsniedza iespējamā darbības lauka kaut arī plašās, taču tik un tā gaužām ierobežotās konkrētās iespējas. Ja Horvāts būtu profesionāls aģents, klasisks "kurmis", kas ilgus gadus speciāli gatavots noteiktiem darbības standartiem un izdzīvošanas paņēmieniem ekstremālos apstākļos, visticamāk, viņš būtu nācis pie atziņas, ka CIP priekšnieki, kaut kādu nezināmu, grūti iedomājamu iemeslu dēļ viņu vienkārši nolēmuši upurēt. Un savā zinā viņam būtu taisnība: tādus uzdevumus izvirza tikai

J 7

nāviniekiem, cilvēkiem, kuriem tādā mērā vairs nav ko zaudēt, ka viņi apzināti (vai arī pilnīgā neziņā) metas vispārdrošākajās avantūrās, kurās izredzes iegūt miljonu vai arī nosmakt karātavu cilpā ir aptuveni vienādas.

Taču Horvāts nebija profesionālis. Arī aģenta lauri viņu nevilināja lai cik augsti profesionālu vai patriotisku mērķu vārdā tas darbotos, Horvāts to vienmēr bija uzskatījis par necienīgu nodarbošanos. Savu sadarbību ar CIP viņš vērtēja no principiāli citām pozīcijām un amerikāņos saskatīja sabiedrotos savai personiskajai cīņai ar komunistiem gan savējiem, gan padomju. Un tāpēc, klusībā turpinādams analizēt šā bezprecedenta pasākuma riska pakāpi, Atila nedomāja par savu dzīvību inde, ko Horvāts jau daudzus gadus nēsāja līdzi, viņam garantēja nesāpīgu un zibenīgu pārcelšanos ēnu valstībā. Viņš centās dkt skaidrībā gluži par ko citu: cik svarīgam gan vajadzētu būt šā uzdevuma mērķim, ja tā vārdā amerikāņi nolēmuši riskēt ar savu labāko Austrumeiropas aģentu…

Viesu rezidence skandināvu stilā ieturēta sarkanu ķieģeļu četrstāvu ēka ar konferenču zāli un slēgtu piecdesmit metru peldbaseinu, vairākiem tenisa kortiem un spēcīgu autonomo apakšstaciju atradās no visām pusēm iežogotā plašā skuju koku meža nogabalā piecpadsmit kilometrus uz rietumiem no Budapeštas un bija uzcelta pirms nepilna gada pēc Jānoša Kādāra personiskā rīkojuma. Atgriezies no Sofijas, kur Todors Živkovs savu ungāru kolēģi bija uzņēmis lepnā viesu pilī un licis noprast, ka Brežņevs Bulgārijas galvaspilsētas apmeklējuma laikā bijis stāvā sajūsmā par tās drosmīgo arhitektūru un grezno iekārtojumu, Ungārijas SSP CK pirmais sekretārs jutās personiski aizvainots, ka Ungārijā nekā tāda vēl nav. Jaunceltais viesu nams, ko CK aparāta darbinieki klusībā zobgalīgi dēvēja par "šalē", tika uzcelts rekordlaikā trīsarpus mēnešos…

Tikmēr Andropovs, kā ar viņu notika vienmēr, kad viņš nonāca Ungārijā, saraustīti un fragmentāri, toties visā spilgtumā atcerējās piecdesmit sestā gada notikumus: nemiera pārņemto, gluži kā elektrizēto Budapeštu, apjukušo padomju vēstniecības personālu, demoristrantu pūļus ielās, savas nebeidzamās telefona sarunas ar Maskavu… Tolaik viņam tikko

j

bija apritējuši trīsdesmit deviņi gadi PSRS ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks vēl bija pavisam jauns, un, kaut ari bija guvis pamatīgu rūdījumu dzīves skolā, viņam trūka jelkādas diplomātiskā darba pieredzes. Iespējams, ka tieši tāpēc viņa daudzkārtējos brīdinājumus, ka notikumu attīstība Ungārijā ņem draudīgu virzienu un kontrole pār situāciju valstī ar katru dienu samazinās, Maskavā uztvēra diezgan neticīgi. Pat Hruščovs, kurš vairākus gadus bija strādājis ciešā kontaktā ar Andropovu un pazina viņa stiprās puses, nespēja noticēt, ka PSKP CK aparāta darbinieks, kaut ari tāds, kas darbojies sociālistisko valstu sektora vadītāja postenī, spētu tik smalki un ar tik dziļu izpratni orientēties sev pilnīgi jaunos apstākļos un izdarīt pareizus secinājumus. Tieši tad arī Hruščovs pieļāva savu pirmo lielo kļūdu, uzklausīdams nevis sava vēstnieka pārdomātos argumentus, bet gan toreizējā Ungārijas vadītāja Imres Nāģa apgalvojumus. Starp citu, tieši Nāģs pirmais saprata, cik bīstams ir Andropovs un steidzās panākt viņa atsaukšanu, nosūtot Hruščovam telegrammu, kurā padomju priekšniekam centās iestāstīt, ka situācija Ungārijā tiek kontrolēta, nekāds iekšējās kontrrevolūcijas uzliesmojums nedraud, bet padomju vēstnieks vienkārši ir sanervozējies.

Vēl briesmīgāku kļūdu jau otro pēc kārtas Hruščovs pieļāva pēc dažām nedēļām, paklausot Nāģa neadaidigajam lūgumam izvest no Budapeštas padomju karaspēku, lai" iedzīvotājus neizprovocētu uz kontrrevolucionāru, dumpīgu rīcību…"

Kad no Maskavas pieprasīja Andropova viedokli, viņš atbildēja vienā teikumā: "Tūlīt pēc karaspēka izvešanas sāksies bruņota sacelšanās…" >

Kad Andropovs atgriezās Maskavā, viņu tur sagaidīja atplestām rokām, paaugstināja amatā, viņš saņēma visus protokolā paredzētos pagodinājumus, ar ko Hruščovs pateicības jūtu uzplūdos nekad neskopojās. Taču Andropovs labi apzinājās, ko šie apbalvojumi vērti, un nevienam nestāstīja, cik sarežģītas un pretrunīgas jūtas plosījās viņa dvēselē, kad Hruščovs šaurā lokā, lādēdamies un smiedams savu lielo smējienu, bieži vien pieminēja cilvēku, kas bija pārcirtis ungāru dumpja mezglu, Anastasu Mikojanu. "Nē, jūs tikai padomājiet!" Hruščovs, pilnā kaklā irgodamies un klapēdams pa savām resnajām ciskām, klāstīja: "Anastass pieiet pie tā stulbeņa Rākoši, pabāž šim zem deguna papīru un uzbļauj: "Raksti, ka tavu māti! Raksti iesniegumu pēc paša vēlēšanās!…"" Tāds iesilušā Ņikitas atainojumā bija ungāru traģēdijas fināls. Un tikai Andropovs saprata, kāds farss ir ietverts muļķīgajā, partijniekiem raksturīgajā plātīgajā manierē izklāstītajā nostāstā. Ja viņš toreiz ar nenogremdējamo armēni būtu gribējis izspēlēt ļaunu joku, viņš Mikojanu būtu aizvedis nevis pie Rākoši, bet pie Kādāra. Anastasam Ivanovičam taču bija pilnīgi vienalga, kam nodot Maskavas instrukciju. Tas dk būtu humors, ja nule kā no cietuma izpestitais un Ungārijas sociālistiskajā tronī kronētais Jānošs Kādārs no visu padomju līderu uzticamā līdzgaitnieka augsti svaidītajām lūpām būtu izdzirdis: "Raksti, ka tavu māti!…"

Andropovs bija pārāk gudrs un tālredzīgs cilvēks, lai nešaubītos par vienkāršu patiesību: bez piecdesmit sestā gada Ungārijas notikumiem viņa politiskā karjera nekad nebūtu sasniegusi tādas virsotnes. Viņa loma to norisē bija tik neordināra un tajā pašā laikā tik acīmredzama, ka visus turpmākos gadus tā Andropovam noderēja par tādu kā aizsardzības apliecību, politisku indulgenci, kas viņu automātiski pasargāja no jebkādiem uzbrukumiem un nejaušībām. Kad sešdesmit ceturtajā gadā notika "klusais apvērsums", kas beidzās ar oficiālu Hruščova politisko apbērēšanu, Brežņevs, kurš konsekventi izrēķinājās ar visiem, ko uzskatīja par "Ņikitas Sergejeviča cilvēkiem", neaiztika vienīgi Juriju Andropovu. Lai cik dīvaini, taču šis, visiem tik negaidītā kārtā varas augstumos uzpeldējušā jaunkronētā partijas ģenerālsekretāra solis pat netika īpaši apspriests: pārāk iespaidīga bija nerunīgā, toties gudrā un neparasti vērīgā politiķa loma 1956.gada notikumos. Un ikreiz, atceroties to gadu notikumus, Andropovs uzdeva sev vienu un to pašu jautājumu: vai viņš būtu ticis cauri ar veselu ādu neprātīgajā cīņā par izdzīvošanu, kas tolaik norisinājās Kremlī, ja neaprēķināmais politiķa liktenis viņu savulaik nebūtu nosēdinājis vēstnieka krēslā Ungārijā? Un vienmēr uz šo jautājumu razdams tikai negatīvu atbildi, viņš tūdaļ uzdeva sev nākamo jautājumu: vai tad, ja būtu zinājis, ka liktenis pavērsīsies tieši tā, viņš būtu ar mieru to pašu ceļu nostaigāt vēlreiz? Atgriezties ļaužu pūļu ielenktajā padomju vēstniecības ēkā, tikai retumis uz īsu brīdi aizmirsties murgainā miegā, zem spilvena miklā rokā žņaudzot salto pistoles spalu, vest nebeidzamas sarunas ar visdažādākajiem cilvēkiem, kuri, atkarībā no politiskās kaulēšanās rezultātiem, bija gatavi vai nu apskaut vai ielaist lodi tieši pierē, naktīs doties slepenos braucienos pa nemiernieku lāpu blāzmas apgaismotajām ielām, riskējot kuru katru brīdi uzdurties bruņotai patruļai un nonākt satracināta pūļa varā, kas, visticamāk, viņu vienkārši saplosītu, jo tieši viņā toreiz cilvēki saskatīja visu padomju okupācijas šausmu un neatgriezeniskā posta iemiesojumu?

Jo tālāk laika upe Juriju Andropovu aiznesa no tā drūmā, sarkanām asinīm iekrāsotā krasta, jo skaidrāk viņš saprata: nē, nekad viņš nebūtu ar mieru atgriezties 1956.gadā. Nekad!…

Milzīgajā vestibilā, kas noslēdzās ar platām dižskābarža koka kāpnēm, kurām abās pusēs kā papildu drošinājums slējās tādas pašas divu liftu dižskābarža durvis, Andropovam, aiz kura, nedaudz atpaliekot, kā to prasīja protokols, nāca Atila Horvāts, tuvojās vidēja auguma plecīgs vīrietis, ģērbies atturīgā melnā uzvalkā un baltā kreklā ar neuzkrītošas krāsas kaklasaiti.

-    Biedri Andropov, Horvāts spēra soli uz priekšu. Ģūla pavadīs jūs augšā, uz jūsu istabu. Es jūs ar dokumentiem gaidīšu otrajā stāvā, bibliotēkā… Ja vēlaties, brokastis jums pasniegs numurā…

-    Nezaudēsim laiku, KGB priekšsēdētāja balss skanēja

klusi, it kā ārsts viņam būtu ieteicis saudzēt balss saites. Es

7 >

pabrokastoju lidmašīnā. Vairāk par piecpadsmit minūtēm man nav nepieciešams.

-    Ģūla jūs pavadīs uz bibliotēku, Horvāts pamāja.

-    Vai biedrs Kādārs ieradīsies šeit? Andropovs, jau iedams uz liftu, noprasīja.

-    Tūlīt, tiklīdz būsiet iepazinies ar dokumentiem. Pašlaik viņš ir Centrālkomitejā.

-    Labi.

Tieši pēc stundas ceturkšņa Jurijs Andropovs ienāca bibliotēkā plašā zālē, gar kuras trim sienām no grīdas līdz griestiem slējās gaiša, nepulēta koka grāmatplaukti. Kabineta ceturtā siena bija caurspīdīga tajā bija iebūvēta milzu izmēru viengabala stikla plāksne, caur kuru bija pārredzams gludi nopļauts mauriņš un atklājās ainava, kas atgādināja impresionistu gleznu, ielogotu tāda paša gaiša koka ietvarā, no kāda bija darināti grāmatplaukti. Kabineta centrā atradās apspriežu galds, telpas vienā stūrī bija novietots neliels rakstāmgalds ar ērtu krēslu aiz tā, bet otrā zems ādas dīvāns, divi klubkrēsli un žurnālu galdiņš. Bibliotēkas apmēri bija tik iespaidīgi, ka radās optiska ilūzija, it kā mēbeles šajā telpā būtu tikai uzzīmētas.

Kādu brīdi Andropovs neslēptā sajūsmā tīksminājās par bibliotēku, bet tad, atļauju neprasīdams, devās pie rakstāmgalda, ērti iekārtojās krēslā un jautājoši uzlūkoja Atilu.

-    Es klausos, biedri Horvat.

Atila nolika KGB priekšsēdētājam uz galda sarkanu mapi un apsēdās viņam pretī.

-   Vai tas man būtu jālasa jūsu klātbūtnē? Andropova lūpas nicīgi sakniebās. Varat būs brīvs, biedri Horvat. Kad beigšu strādāt, es jūs izsaukšu…

Pēdējo frāzi Andropovs izmeta, jau novērsis skatienu no Atilas. Mapi atvēris, viņš sāka lasīt pirmo lapu.

-    Mums nepieciešams aprunāties, Jurij Vladimirovič…

Horvāts pieķēra sevi, ka emocijas tomēr pilnībā nav izdevies apslāpēt balss nedaudz iedrebējās.

-    Ko? Andropovs pār brillēm palūkojās uz ungāru. Kas MUMS nepieciešams?

-    Tā ir ļoti svarīga saruna, biedri Andropov, klusi, taču ļoti skaidri sacīja Horvāts, izņemdams no aizmugures kabatas smagu pelnu krāsas pistoli un uzmanīgi, bez mazākā troksnīša nolikdams to sev priekšā. Baidos, biedri Andropov, jums nav citas izejas, kā mani uzklausīt…

-    Un tas ir vienīgais, no kā jūs baidāties? Andropova tonis ne par mata tiesu nebija mainījies, tikai acis aiz biezajiem briļļu stikliem bija kļuvušas pavisam bezkrāsainas.

-   Šobrīd, jā, Atila pamāja uz pistoli. Ieroča demonstrēšana ir apstākļu uzspiesta nepieciešamība. Starp mums valda protokola bezdibenis, un ar vārdiem vien, lai cik tie pārliecinoši, to pārvarēt nav iespējams.

-Jūs neatstājat fanātiķa iespaidu, Andropovs lēnām sacīja, nenovērsdams smago skatienu no Horvātā. Taču tas, ko jūs tagad darāt, ir neprāts. Ko jūs gribat?

-    Pateikt to, ko vēlas darīt jums zināmu mani draugi.

-    Es klausos.

Maniem draugiem ir zināms, ka esat nonācis kritiskā situācijā. Viņu spēkos ir panākt, lai jūs šo krīzi varētu pārvarēt, nekaitējot ne sev, ne savam stāvoklim, ne savai ievērojama padomju valsts darbinieka reputācijai. Runa ir par visnotaļ reālu, rūpīgi pārdomātu plānu, kas jums garantē pilnīgu drošību Kremlī un ir sankcionēts ļoti augstās instancēs. Man uzdots arī pateikt, ka mani draugi lūdz konfidenciālu tikšanos ar jums. Tas arī viss, biedri Andropov.

Atkal tikpat nedzirdami Atila paņēma no rakstāmgalda pistoli un ielika to bikšu aizmugures kabatā.

Bibliotēkā iestājās nomācošs klusums. Tikai tagad, pabeidzis sava uzdevuma pirmo daļu, Horvāts saprata, ka jūtas garīgi un fiziski iztukšots. Turpretī Andropovs, kurš vienmēr bija izcēlies ar spēju sekundes simtdaļā novērtēt galveno jebkurā situācijā, uzdeva sev tikai vienu jautājumu: ja tā ir provokācija, kas aiz tās stāv?

"Vai tiešām viņi ievilkuši šajā spēlē arī Kādām?"

Tikai īsu mirkli šis jautājums pazibēja Andropova apziņā, un tūlīt pat pagaisa citu KGB priekšsēdētāja domu gūzmā, kas cita aiz citas drūzmējās viņa prātā, kā parasti kritiskos brīžos, kad nācās nodoties pašaizsardzības meklējumiem. Intuitīvi Andropovs nojauta, ka tik primitīvā veidā mēģināt viņu piespiest pie sienas nebūtu prāta darbs. Un kāpēc gan tas būtu jādara, ja fakti, kas jau ir vai tuvākajās dienās būs viņu rīcībā, dod viņiem rokās visus trumpjus, lai aizvadītu viņu pensijā vai pat uz viņpasauli bez šādiem lētiem trikiem ar "kraupaino aitu" no Ungārijas SSP CK aparāta, viņa noslēpumainajiem draugiem un pēkšņo palīdzību nez no kurienes, kas negaidot tiek piedāvāta visgrūtākajā brīdī?

-   Vai jūs tiešām esat tik drosmīgs cilvēks, biedri Horvat, pār KGB priekšsēdētāja uzblīdušo seju pārslīdēja viegla ēna, ko tikpat labi varēja novērtēt kā riebuma grimasi vai neuzticības pilna smaida atblāzmu, vai arī tikai cenšaties par tādu izlikties?

-    Cenšos izlikties, Horvāts drūmi sacīja. Drosmīgs cilvēks bija mans tēvs, biedri Andropov. Taču viņš gāja bojā zem padomju tanka piecdesmit sestajā gadā…

-   Skaidrs, Andropovs nomurmināja. Vai varu jums uzdot dažus jautājumus?

-     Protams, Horvāts pamāja. Tikai es nevarēšu jums atbildēt. Vismaz uz tiem jautājumiem ne, kas saistiti ar man uzticēto uzdevumu.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es pats neko par to nezinu.

-    Nu, bet ja es teikšu, ka jūsu draugu piedāvājums ir tikai murgi un nekas vairāk? Ka man nav nekādu problēmu, un tātad nav ne mazākās vajadzības iesaistīties jelkādās sarunās vienalga ar ko? Ko tad jūs iesāksiet? Atkal izvilksiet savu pistoli un sāksiet šaut uz PSKP CK Politbiroja locekli?

-    Tādā gadījumā es aiziešu un došu jums iespēju izlasīt dokumentus, ko jums sagatavojis biedrs Jānošs Kādārs, Horvāts izskatījās nesatricināmi mierīgs. Starp citu, viņš šeit ieradīsies apmēram pēc pusotrām stundām.

-    Un ja nu es negaidīšu, kamēr viņš ierodas, bet pacelšu šā telefona klausuli un biedram Kādāram darīšu zināmu, ka viņa administratīvo orgānu daļas vadītājs ir ārzemju spiegs? Visticamāk amerikāņu aģents.

-Jā, tas ir iespējams,Horvāts vienā mierā atbildēja.

-    Kas ir iespējams? Ka jūs sadarbojaties ar CIP? Andropovs ātri noprasīja.

-    Es piekrītu, ka jūs tā varat izdarīt.

-    Un tad jūs nošaus.

-    Nē, pakārs, Atila precizēja.

-    Un jūs tas nebaida?

-   Jums ir pavisam maz laika, biedri Andropov, Horvāts sāka runāt ātrāk. Tieši jums, nevis man. Un tāpēc nezīlēsim, kāda būs mana nākotne par sevi es visu jau sen esmu izlēmis. Tas, nudien, ir dīvaini, ka jūs satrauc USSP CK ierindas līdzstrādnieka nākotne. Ja manu draugu priekšlikums jūs neinteresē, uzskatiet, ka šādas sarunas nav bijis. Bet ja nu tomēr tā nav, tad, lūdzu, nezaudējiet laiku, jo man vajadzēs jums vēl šo to darīt zināmu, kā arī noorganizēt tikšanos. Izlemiet, biedri Andropov!

KGB priekšsēdētājs nopūtās, izteiksmīgi paraudzījās uz ungāru un tad lēnām adaidās krēslā.

-          Uz redzēšanos, biedri Andropov, Horvāts piecēlās, sakārtoja moderni sasietās tumšzilās kaklasaites mezglu, atturīgi pamāja un devās uz durvīm.

Andropovs pusnolaistiem plakstiņiem noskatījās, kā attālinās Horvātā platā mugura, viņš saprata, ka galīga lēmuma pieņemšanai viņam atlikušas dažas sekundes. Šis ungārs varēja būt jebkas patriots, provokators vai spiegs, kura profesijā blefošana ir galvenais paņēmiens, bet tikpat labi tas varēja būt ari kāds truls ortodoksālis, kurš svēti tic komunisma uzvarai. Taču, lai kas viņš būtu, zināma loģika Horvātā vārdos nenoliedzami bija…

-    Kas viņi ir, jūsu draugi, Horvat? Andropova jautājums izskanēja ļoti klusi, gandrīz nedzirdami, taču Horvāts, kurš jau bija satvēris durvju izliekto rokturi, sastinga un atskatījās.

-    Vienkārši draugi. Vai ar to nepietiek?

-     Kā draugi, Horvat? Andropovs pacēla balsi. Kam viņi ir draugi?

-      Esmu radis viņiem uzticēties, un tāpēc esmu pārliecināts: šobrīd viņi ir arī jūsu draugi.

-    Nāciet atpakaļ! Andropovs valdonīgi pavēlēja.

Atila atgriezās pie rakstāmgalda un apsēdās.

-    Kāpēc man būtu jums jātic?

-    Nejautājiet to man, biedri Andropov. Ja neticat, ļaujiet man iet, un rīkojieties pēc saviem ieskatiem.

-    Kur viņi vēlas satikties?

-    Austrijā. Tur ir visdrošāk.

-    Kad?

-    Šonakt.

-    Vakarā man jāizlido uz Maskavu.

-   Nokārtosim tā, ka biedrs Kādārs pats jūs lūgs aizkavēties vēl uz vienu dienu. Maskavā tas neizraisīs aizdomas.

-    Un ko tālāk?

-   Tad es jūs naktī pārvedīšu pār Austrijas robežu, jūs satiksieties ar maniem draugiem, bet pēc tam mēs atgriezīsimies Budapeštā. Domāju, ka ap kādiem sešiem no rīta būsim atpakaļ.

-    Kam vēl ir zināms par jūsu nodomiem?

-    Izņemot manus draugus? Nevienam!

-    Vai jūs maz saprotat, ar ko es riskēju, ja piekrītu jūsu priekšlikumam?

-    Kādā ziņā, Jurij Vladimirovič?

-    Nakts laikā aizlavīdes no USSP viesu nama, kur uz katra kvadrātmetra ir pa sargam, nakts melnumā automašīnā ar viltotiem numuriem drāzdes uz nez kādu varen viltīgu koridoru pār Ungārijas un Austrijas robežu, droši vien neizpaliks arī viltod dokumenti un pielīmētas ūsas… Esmu tikai KGB priekšsēdētājs, biedri Horvat un nevis operatīvais supermens.

-    Esmu radis atbildēt par savu rīcību, Horvāts drūmi atteica. Vienmēr! Jūs NE AR KO neriskējat, biedri Andropov. Riskēju tikai es, atklājot jums visas kārtis.

-   Tātad tas ir iemesls, kura dēļ mani izsauca uz Budapeštu tikai iegansts maskēšanās nolūkā?

-     Iegansts ir reāls, un pēc stundas jūs par to pārliecināsieties, Horvāts sacīja. Biedrs Kādārs briesmīgi baidās no Gēzas Molnāra, Ungārijas SSP CK sekretāra ideoloģijas jautājumos, kuram Kremlī uzradušies ļoti spēcīgi aizbildņi, viņš bauda Kiriļenko labvēlību un rok pamatīgu bedri manam bosam. Tāpēc Kādārs nolēma griezties pēc palīdzības tieši pie jums…

-    Kāpēc tieši pie manis?

-Jūs viņam simpatizējot. Vismaz Kādārs tā apgalvo.

-    Ne jau es vienīgais Politbirojā viņam simpatizēju.

-    Taču tikai jūs periodiski apmeklējat Ungāriju, un vispār… labi orientējaties mūsu valstī.

-    Tā ir jūsu ideja?

-    Tā varētu teikt.

-    Vai sen to izplānojāt?

-    Tieši otrādi, viss tika darīts milzīgā laika trūkumā.

-    Vai esat strādājis pretizlūkošanas dienestā?

-    Biju šā dienesta kurators.

-    Un vai sen jūs… Andropovs saminstinājās. Vai sen jums ir kontakti ar jūsu draugiem?

-    Pietiekami sen, biedri Andropov, lai pārliecinātos, ka uz viņiem var paļauties, kā arī, lai saprastu kādu patiesību: mani draugi ar milzīgu cieņu izturas pret manu valsti un tās tautu. Citādi starp mums nebūtu varējušas izveidoties tādas attiecības, kadas ir izveidojušās.

-    Jūs taču šaubījāties par to, vai jūsu nodoms izdosies? Andropovs klusi apjautājās.

-    Es centos par to nedomāt.

-    Kādārs jums uzticas?

-    Cik jau nu tas iespējams mūsu čūskaudzētavā.

-    Tātad dokumenti, ko jūs man atnesāt?

-     Ir spēcīgs "kompromats" par Molnāru. Viņš, starp citu, patiešām ir reti sastopams nelietis, un jums, biedri Andropov, vajadzētu palīdzēt Kādāram. Vismaz tik daudz, lai jūsu komandējuma oficiālais mērķis Maskavā nevienam neizraisītu aizdomas. Tas, ko es jums tagad teicu, ir mans personiskais viedoklis, un ar misiju, ko man uzdevuši mani draugi, tam nav nekā kopēja.

-     Gludi gan, tas nu tiešām jāatzīst! Andropovs sev zem deguna nomurmināja.

-    Vai man piezvanīt biedram Kādāram?Horvāts pieceldamies jautāja. Vai arī jūs pats to izdarīsiet?

Andropovs pāršķirstīja sarkanajā mapē ieliktos dokumentus un cieši paskatījās uz Horvātu.

-        Zvaniet jūs. Un pasakiet viņam, ka dokumentu izlasīšanai man būs nepieciešama apmēram stunda…

-    Labi, Horvāts pamāja.

-    Un vēl viens jautājums… Andropovs noņēma brilles un samirkšķināja pusaklās acis. Kā būs ar mūsu sarunas ierakstu?.. Tas glabāsies pie jums, ja es pareizi saprotu?

-      Tādas sarunas neieraksta, biedri Andropov! Atilas skaistajā, kā ar lakoniskiem kalta cirtieniem veidotajā sejā parādījās skarba izteiksme. Es neesmu šantažists un tādus paņēmienus cenšos neizmantot. Ja no kāda kaut ko vēlies panākt, ietekmēt viņu ar kompromitējošiem materiāliem ir gaužām nožēlojami. Man labāk patīk apelēt pie cilvēka pārliecības un viņa spējas domāt loģiskās kategorijās.

-Jūs gribat man iestāstīt, ka šajā bibliotēkā nav skaņu ierakstu iekārtu? Andropovs pasmaidīja tikai ar lūpām vien.

-     Kāpēc nav! Zināms, ka ir. Šajā pašā rakstāmgaldā, aiz kura jūs pašlaik sēžat, kreisajā skapītī ir iemontēts stacionārs magnetofons ar automātisku uzlādēšanas un kasešu nomaiņas sistēmu, un ik pēc pāris dienām kasetes tiek izņemtas. Tas ir japāņu magnetofons, kas dod nevainojamu ieraksta kvalitāti un ir ieslēgts augu diennakti…

-    Tātad?..

-   Rakstāmgalda panelī, profesionāla ekskursiju vadītāja tonī Atila turpināja, ir iemontētas divas pogas zaļa un balta. Ar zaļo ieslēdz speciālu skaņas deformēšanas sistēmu. Baltā sniedz papildu drošinājumu to nospiežot, pilnībā tiek izdzēsts arī izkropļotais ieraksts. Bet tagad paskatieties uz paneli, biedri Andropov: abas pogas ir nospiestas, tātad ierīce darbojas…

-    Par to, cik es saprotu, parūpējāties jūs?

-     Pēdējās dienās man bija tik daudz rūpju, biedri Andropov, ka paveikt tādu sīkumu, un Horvāts pamāja uz rakstāmgaldu, bija tīrais baudījums…

13.nodaļa

Izraēla. Dzīvojamā māja Ziemejtelavivā.

I978.gada marts.

Uzkāpis nedaudzos pakāpienus līdz divstāvu namiņa lievenim, Dovs atgrūda ar baltu eļļas krāsu nokrāsotās metāla durvis un ieveda Mišinu plašā hallē, kuras patiesos apmērus vērta vizuāli šaurākus senlaicīgās mēbeles. Telpas iekārtojums bija ieturēts tumšbrūnos toņos, un viss, kas tajā atradās, bija izmeklēts ar ļoti labu gaumi. Ieskatījies vērīgāk, Mišins saprata, ka tā nav senlaicīga stila imitācija, bet katrs priekšmets ir oriģināls. Bija jūtams, ka te darbojies profesionāls dizainers, kas labi orientējas šāda veida retumos. Divi lēnkrēsli ar augstām, kokgriezumiem rotātām atzveltnēm un kāršu galdiņš pie loga, milzīgais elipsveida galds halles centrā, ap kuru bija sagrupēti tumši un solīdi beicēta ozolkoka krēsli, smags grīdas pulkstenis ar zeltītu ciparnīcu un puķaina Ķīnas vāze halles pretējā stūrī tie visi bija oriģināli, visticamāk jau pagājušajā gadsimtā no Eiropas ievesti priekšmeti.

-  Sēdies, Dovs pamāja pie kāršu galdiņa novietoto krēslu virzienā. Iekārtojies, kā ērtāk, un gaidi…

To teicis, izraēlietis aizgāja, bet Viktors paklausīgi devās pie loga un, apzinādamies, ka viņam ir darīšana ar ļoti seniem mākslas darbiem, piesardzīgi novietojās antīkajā sēdeklī. Dīvaini, taču trauslais veidojums, kas, liekas, sastāvēja tikai no tievām līstītēm un sarežģīti izlocītiem vijumiem, pat neiečīkstējās zem viņa auguma svara. "Acīmredzot arī restaurētāji nav taupījuši pūliņus," Mišins nodomāja un sāka raudzīties pa logu, kas izgāja uz nelielu, gludi apcirptu zālienu, kuru kā mūris ieskāva augsti eikalipti, kas laikam ar nodomu bija stādīti tā, lai neuzkrītoši apslēptu mājiņu no svešām, ziņkārīgām acīm…

-    Labvakar, Mišina kungs! kaut kur iesāņis atskanēja nedaudz piesmakusi balss, runātājs pie viņa vērsās angliski.

Mišins nodrebēja, aši piecēlās un pagriezās balss virzienā. Viņa priekšā stāvēja gadus 70 75 vecs vīrs ar savādi gludu seju, kurā nemanīja nevienas krunciņas, viņš bija ģērbies vecmodīgā pelēkā teniskreklā ar četrām uzšūtām kabatām. Viņa plānie, sirmie mati bija rūpīgi sasukāti atpakaļ un pieglausti olveida pakauša virzienā, acīmredzot tā cenšoties noslēpt jau stipri izteikto plikgalvību. Gan aizvēsturiskais teniskrekls, gan pildspalvas tureklis, kas gluži kā ordenis bija iekniebts krūškabatā, gan šā padzīvojušā vīra maniere samiegtām, vājredzīgām acīm nolūkoties sarunu biedrā, Mišinam atsauca atmiņā Otrā pasaules kara padomju veterānus, kuri ar visādām sūdzībām bieži ieradās KGB pieņemšanas telpās Dzeržinska bulvāri.

Drošā gaitā, ko nekādi nevarēja saukt par vecišķu, vīrietis šķērsoja halli un apsēdās krēslā Viktoram pretī.

-    Kādai valodai jūs dodat priekšroku, Mišina kungs?…

Laipns bija tikai vecā vīra tonis. Toties viņa skatiens no

reto, sirmo, pār mazajām, svārpstiem līdzīgajām nenoteiktas krāsas acīm zemu pārslīgušo uzacu apakšas, bija ass un dzēlīgs, it kā Mišins būtu pusaudzis, kas iegriezies šajā antīko mēbeļu salonā tikai tāpēc, lai no saimnieka dabūtu pamatīgu brāzienu par to, ka ar futbolbumbu izsitis logu…

-    Kādā vēlaties, tādā runāsim, hm… nezinu, kā jūs uzrunāt…

-    Gordons, vecais vīrs aši atbildēja. Sauciet mani par Gordonu. Lieku priekšā runāt vāciski.

-    Piekrītu, Mišins pamāja.

-    Vai vēlaties kaut ko iedzert? Kafiju, minerālūdeni?

-    Pateicos. Ne tagad.

-    Izraēlā ir daudz jādzer.

-    Es laikam vēl nebūšu paspējis te iejusties.

-    Gribēju iepazīties ar jums personiski.

-    Es tā ari sapratu, Gordona kungs.

-    Vai jūs apmierina tas, kā pret jums šeit, Izraēlā, izturējās?

-    Neapšaubāmi.

-    Spriežot pēc jūsu izskata, Mišina kungs, ārsti nav žēlojuši pūliņus, lai jūs adabtu… Gordons nejautāja, bet secināja.

-Jūtos pavisam labi, Vitjiks pamāja. Un esmu jums par to pateicīgs.

-    Esam kvitā, Gordons noknakšķināja sausos, mezglainos pirkstus. Jūs mums izdarījāt ļoti labu un profesionālu pakalpojumu Prāgā. Tas bija spoži paveikts darbs, Mišina kungs.

-    Pateicos.

-    Vai Dovs jums izskaidroja situāciju?

-Jā-

-    Tad netērēsim laiku un pāriesim pie lietas… Gordona ciešais skatiens joprojām tikpat asi urbās Mišinam sejā. Pirms šīs tikšanās es iepazinos ar jūsu dosjē, Mišina kungs. Nenoliegšu tas ir iespaidīgs. Bez tiem trim gadiem, kad jūs kā padomju izlūkdienesta rezidenta vietnieks darbojāties tikai Šveicē, jūs, veicot visai sarežģītus operatīvos uzdevumus, mainot izskatu un izmantojot safabricētus dokumentus, esat apgrozījies astoņpadsmit Eiropas, Āfrikas un Dienvidamerikas zemēs. Turklāt ne reizi neesat iekritis. Spožs, kaut arī grūti izskaidrojams dienesta nopelnu saraksts.

-    Kāpēc grūti izskaidrojams, Gordona kungs?

-     Vai tas nav skaidrs bez komentāriem? Gordons no visas tiesas bija pārsteigts.

-    Man tiešām tas ļoti interesē.

-    Bet lūdzu. Atšķirībā no citiem ārzemju izlūkdienestiem KGB ļoti intensīvi izmanto savus aģentus. To, ka nekļūdos, pierāda arī jūsu piemērs. No 1973. līdz 1977.gadam, tātad nepilnu piecu gadu laikā jūs esat sūtīts uzdevumos uz ārvalstīm divas līdz trīs reizes mēnesī. Turpretī vairākums citu specdienestu pret jūsu līmeņa aģentiem izturas daudz saudzīgāk, riskējot ar tiem ne biežāk kā reizi gadā. Un tas ir pareizi un saprātīgi. Kā liecina prakse, jums vajadzēja aplauzt kaklu jau kādā septiņdesmit ceturtajā septiņdesmit piektajā gadā.

-    Vai nu tik traki? Mišins atrūca.

-    Nevajag pretinieku novērtēt par zemu. Jo vairāk tāpēc, ka ārzemēs jums lika veikt visbīstamāko un nepateicīgāko darbu. Jūs, Mišina kungs, esat klasisks operatīvais darbinieks, lieliski sagatavots killers ar kolosālu pieredzi. Tāpēc tas, kas ar jums notika pagājušā gada beigās Buenosairesā, ir likumsakarīgs jūsu priekšnieku nepieļaujamās izšķērdības rezultāts, jau pati uzdevuma nostādne bija tāda, ka iekrišana bija gandrīz garantēta. Uzbrukums CIP konspiratīvajam dzīvoklim ir vai nu gājiens, ko atļaujas galējā izmisumā, vai grūti izskaidrojams huligānisms. Gan vienā, gan otrā gadījumā tā bija acīmredzama muļķība. Starp citu, un Gordons vecišķi pačāpstināja lūpas, krievi vienmēr ir centušies akcentēt masveidību. Un diemžēl, ne tikai sportā…

-    Bet vai jūs, Gordona kungs, aģenta darbu nevērtējat pēc gala rezultāta? Un vai to nedara arī amerikāņi?

-     Pēc rezultāta vērtē terorista fanātiķa darbu! šo frāzi Gordons pateica visskaidrākajā krievu valodā bez mazākā akcenta. Cik daudz viņš iznīcinājis, uzspridzinājis, izsitis no ierindas… Toties, ja runa ir par politiskā izlūkdienesta speciālistiem, viņš atkal pārgāja uz vācu valodu, tie izmaksā tik dārgi un to sagatavošana prasa tik daudz laika, ka nudien nav nekādas stratēģiskas jēgas upurēt savus cilvēkus, lai aizbāztu caurumus, kas radušies nemākulīgas operāciju plānošanas rezultātā…

Mišins klusībā nodomāja, ka šim vecajam sakārnim ar pirmsplūdu laiku pildspalvu kabatā ir pilnīga taisnība. Tajā pašā laikā viņam ļoti negribējās to atzīt un vēl ņemt par labu, ka viņam kā puņķainam zaļknābim nolasa īso kursu par metodiku, kādā strādāt ar speciālajiem aģentiem.

-   Vai jūs, Gordona kungs, gribat teikt, ka Mossada aģenti nekad neiekrīt? Ka jūsu izlūkdienests no saviem vīriem neizspiež visu, uz ko tie spējīgi? Ka Izraēlas izlūkdienesta disciplīna balstīta tikai uz augstākajiem humānisma principiem?

Kādu bridi Gordons klusēdams pētoši noraudzījās uz Mišinu. Tad izņēma no teniskrekla krūškabatas baltu mutautu, klusi un delikāti nošņauca degunu un skaidri, kā lekcijā, sacīja:

-   Tā ir ilga saruna, Mišina kungs. Atliksim to uz kādu citu reizi. Man nez kāpēc liekas, ka laika mums būs gana. Bet pagaidām atgriezīsimies pie mūsu sarunas temata. Ceru, ka jūs man piekritīsiet, ka izlūka nelegāla lomai jūs vairs nederat? Proti, ka šai ziņā jums vairs nav nekādu perspektīvu?

-    Nē, nenoliegšu, Mišins drūmi pamāja.

-    Un kāda ir jūsu attieksme pret šo faktu?

-    Es to uztveru ar dziļa gandarījuma jūtām, Mišins krieviski atcirta.

-    Ahā! Gordons saprotoši pamāja un pār viņa izbalojušām lūpām pārslīdēja nicīga vīpsnā. Tas laikam ir no jūsu partijas līdera leksikas?

-Jums taisnība.

-    Tukša frāze.

-Jums nepatīk Brežņevs?

-    Un jums, Mišina kungs?

-    Man grūti spriest, neesmu ar viņu personiski pazīstams.

-     Zināt, es arī ne, Gordons pamāja. Taču tas man neliedz būt par šo kungu savos ieskatos.

-    Gribētos tos uzklausīt, Mišins sadrūina aizvien vairāk un vairāk. Ticiet man, Gordona kungs, tā nav dīka ziņkāre.

-      Jūsu lidera personiskajām īpašībām nav nekādas nozīmes, jaunais cilvēk, Gordons drūmi novilka. Jūsu valsts sociāli politiskās sistēmas apstākļos jebkurš, pat ar izcilām prāta spējām apveltīts līderis jau no paša sākuma ir nolemts neveiksmei. Vina valdīšanas laiks un vara, kas viņam dota, ir pagaidu rakstura. Tā ir tikai šķietamība, ka viņš nekontrolēti valda pār masām. Patiesibā viņš ir to ķīlnieks. Pienāks diena, un šīs masas viņu iznīcinās.

-    Staļins, ja atmiņa mani neviļ, nomira bez citu palīdzības.

-    Par to vēl var strīdēties, Gordons pavīpsnāja. Tādi cilvēki kā Staļins dabiskā nāvē nemirst, ticiet man, vecam cilvēkam. Domāju, ka agri vai vēlu pienāks diena, kad šis tumšais notikums tiks izvilkts dienasgaismā. Kaut gan nav izslēgts, ka jums taisnība, jaunais cilvēk. Staļins laikam gan bija vienīgais XX gadsimta līderis, kurš zināja ILGLAICĪGAS varas noslēpumu. Ja ik dienas nogalina simt tūkstošus cilvēku, tad varbūt tiešām var mierīgi nomirt savā gultā. Ar milzīgu atvieglojumu varu sacīt, ka mana valsts no tādu monstru valdīšanas ir pasargāta mūsu ir pārāk maz…

-    Arī Hitlers nogalināja simtiem tūkstošus cilvēku dienā.

-    Hitlers nogalināja svešiniekus. Bet Staļins savējos. Tā ir būtiska atšķirība, Mišina kungs. Starp citu, mēs novirzījāmies no temata!

-     Piedodiet, Mišins sacīja. Ir tiešām interesanti uzklausīt jūsu viedokli

-    Tātad jūs piekrītat, ka jums kā profesionālam aģentam vairs nav nekādas praktiskas vērtības?

-Jā, piekrītu. Un man pret to nav nekādu iebildumu.

-    Ļoti jauki… Gordons acīmredzami atplauka, it kā tieši viņš un neviens cits pats savām rokām būtu pielicis punktu KGB apakšpulkveža Viktora Mišina izlūka karjerai. Kā jums šķiet, Mišina kungs, vai amerikāņi to saprot?

-    Domāju, ka pat labāk nekā ebreji, Vitjiks nomurmināja. -Ja vien tas principā iespējams.

-     Un tomēr viņi pieprasa jūs sev, Gordons turpināja.

-    Kāpēc gan tā? Kāpēc jūs viņiem esat vajadzīgs?

-    Dovs man to jau jautāja.

-     Es to nejautāju jums, Mišin, negaidīti nikni, pēkšņi aizmirsis lietot uzrunu "kungs", Gordons atcirta. Es šo jautājumu uzdodu pats sev. Un netieku vaļā no ļoti nepatīkamas sajūtas, ka šai CIP prasībā slēpjas kāda viltīga nianse, ko es nespēju atšifrēt. Domāju par to kopš agra rīta, un nekādi nespēju izdomāt, kas viņiem varētu būt aiz ādas…

-     Par niansēm jūs runājat tā, it kā par galveno jau būtu skaidrībā, Mišins pavīpsnāja.

-    Zināms, ka esmu, Gordons nicinoši paraustīja plecus.

-       Lenglijas prātvēderi perina kārtējo gājienu pret jūsu tautiešiem. Un viss būtu skaidrāks par skaidru, ja viņi nepieprasītu tieši jūs aģentu, kas zaudējis konspirāciju, cilvēku, kuram Lubjankā piespriests nāvessods un kurš tiek aktīvi meklēts pa visām pasaules malām. Jūs taču esat dzīvais mironis, Mišin!

-    Paldies par komplimentu, Vitjiks laipni pamāja.

-     Kāpēc gan CIP būtu vajadzīgs dzīvs mironis? nelikdamies ne zinis par Mišina repliku, Gordons turpināja skaļi prātot un kārtējo reizi nolcnakšķināja mezglainās, vecišķi sadēdējušās rokas.

-       Vai jūs joprojām turpināt sarunāties pats ar sevi, Gordona kungs, vai esat jau pārslēdzies uz divpusējiem sakariem?

-    Ko? vecais vīrs pacēla uzacis.

-     Es vienkārši baidos kļūt nepieklājīgs, Mišins paskaidroja, pūlēdamies apvaldīt augošās dusmas. Jūs kaut ko taujājat, uzdodat jautājumus, bet man nav skaidrs, vai tas ir monologs vai dialogs.

-    Tagad tas ir jautājums jums, Mišina kungs.

-     Nu… Vitjiks pakasīja degungalu. Dzīvam mironim, kā jums labpatīk izteikties, nav ko zaudēt. Varbūt kāds ir jānovāc un…

-     Un amerikāņi nevar atrast labāku atrisinājumu, kā lūgt palīdzību ebrejiem, vai tā? Gordons ar izsmieklu sacīja. Vai viņiem trūkst savu killeru, ka vajadzīgs tieši KGB apakšpulkvedis Viktors Mišins, kuru Eiropā pazīst katrs suns?

-     Varbūt tā ir vienkārši dezinformācija, kāds māņu gājiens? Vitjiks šaubīdamies minēja. Izmantot mani, lai…

-Kur?

-    Kā, lūdzu?

-    Kur viņi jūs taisās uztupināt zarā vai laktā, lai kaut kam piesaistītu vai no kaut kā novērstu uzmanību? Tagad Gordonam varēja dot visus astoņdesmit piecus gadus, viņš izturējās kā apsūnojis, kašķīgs un žultains pensionārs, kas jau gadiem ilgi vārguļo nespējnieku namā un kuram slinkā auklīte brokastīs nav atnesusi mīksti vārītu olu.

-    Debestiņ, visur kur! Mišins iesmējās. Lisabonā, Ķelnē, Venēcijā…

-    Un ko jūs tur simbolizēsiet, Mišina kungs, nolikts māņu piles lomā? Savu atdzimšanu profesionāla nelegāla ampluā, ko pārvervējis CIP? Vai Mossads? Vai tiešām jūsu draugi no Dzeržinska laukuma ir tik stulbi, lai noticētu, ka tagad jūs izlūdzaties grēku piedošanu mūku klusētāju klosteri? Lai gan Lubjankā neko citu no jums ari negaida, Mišin! Bet kādu gan māņu manevru jūs varētu pasākt? Izliksieties, ka gatavojat atentātu pret Villiju Brantu? Raksiet tuneli uz Vatikānu? Mēģināsiet savaldzināt un pavedināt uz kopdzīvi visu planētas komunistu mīluli Klaudiju Kardināli?… Nē, Mišina kungs, tā nav dezinformācija! Tas nav nekas cits kā vien "drek mid fefer"!

-    Sapratu, Vitjiks pamāja. Sūds ar pipariem!

-Jūs protat jidišu? Gordons spēji saausījās.

-    Tikai izsauksmes vārdu un lamuvārdu līmenī. Kādreiz bērnībā es Arbatā dzīvoju komunālajā dzīvoklī. Ja šī vieta jums kaut ko izsaka…

-    Un tur dzīvoja ebreji?

-    Kur gan viņi nedzīvo, Gordona kungs?

-Jūs nemīlat ebrejus, Mišin?

-    Vai man viņi būtu jāmīl?

-    Mēs atkal novirzījāmies… Gordons nopūtās un kā sadists kaulu lauzējs, skaļi krakšķinādams, saāķēja savus mezglainos pirkstus. Jūs viņiem esat vajadzīgs Maskavā, Mišin. Tikai Maskavā.

-    Līķa lomā? Mišins dzēlīgi apvaicājās.

-     Līka? Gordons uz mirkli iznira no savu nebeidzamo

»

pārdomu dzīlēm. Kāda līķa? Ko jūs gvelžat, Mišin?! Ja reiz jūs amerikāņiem esat vajadzīgs Maskavā, tātad viņi ir izdomājuši kādu aizsegu, kaut ko tādu, kas jums garantē vismaz uz operācijas laiku drošu jumtu un stabilu iespēju aktīvi rīkoties, lai izpildītu uzdevumu.

-     Līdz jumtam, Gordona kungs, vēl ir jātiek! Mišins aizrādīja. Vai tad jūs nesaprotat: tiklīdz ielidošu Maskavā, mani pieliks pie sienas turpat muitnīcā, kaut es rāpus mēģinātu tikt garām turniketa lodziņam?! Ja vien jau lidmašīnā nebūšu uzcienāts ar tēju, kam cukura vietā piebērts strihnīns.

Šķita, ka Gordons raugās Mišinam cauri, taču viņa drudžaini mirdzošo, svārpstiem līdzīgo acu izteiksme liecināja, ka vecais vīrs nemaz nedzird, ko Vitjiks saka. Lūpas kustinādams un savu augsto izcila domātājā un rūdīta intriganta pieri saraucis, viņš gremdējās pats savās domās.

-    Gordona kungs, Mišins klusi iejautājās, kas notiks, ja jūs tā ari neko neizdomāsiet?

-    Man vēl ir vesela diennakts, vecais vīrs attrauca, nozibinādams savus ideāli izslīpētos mākslīgos zobus, ar kuriem viņš acīmredzot ļoti lepojās. Gan jau izdomāšu!

-    Tātad man jālūdz Dievs, lai smadzenes jūs nepieviļ, Mišins nomurmināja.

-    Par ko jums jālūdz Dievs? Gordons noskaitās.

-    Par jūsu smadzenēm! Mišins, savukārt zaudējis pacietību, atcirta. Ja jums izdosies uzminēt jūsu aizokeāna sabiedroto viltīgo ieceri, man ar asinīm būs jāparakstās zem savervēšanas dokumenta, un tad jūs mani nekavējoties aiztransportēsiet uz Savienotajiem Štatiem. Bet ja ne, tad izdarīsiet ar mani to pašu, ko izdarīs mani kolēģi Maskavā, ja būšu tik aptaurēts, lai tur parādītos. Vai gan tādā gadījumā ir vērts tik fundamentāli lauzīt galvu, Gordona kungs? Atvainojiet par atklātību, taču pat tad, ja jūs kaut ko jēdzīgu izdomāsiet, runa tik un tā būs par MANU ādu. Bet es pats gribu izlemt, ko ar to iesākt…

-    Nav vērts, Mišina kungs, demonstrēt man savu milzīgo pārdrošību… Gordons augstprātīgi saknieba lūpas. Ticiet man uz vārda: lai jūs nemaldina tas, ka atrodaties šajā namā, šis nepavisam nav tas gadījums un es neesmu tas skatītājs, ko šādā veidā var ietekmēt! Tādus kā jūs, un ne tādus vien, esmu redzējis simtiem.

-   Ak tā gan? Uz jums tas neatstāj nekādu iespaidu? Vitjika acis pieplūda asinīm, un viņš neviļus paliecās uz priekšu. Jūs esat gudrākie pasaulē? Visviltigālde un visrafinētākie? Dieva izredzētā rase, kas tik ļoti noticējusi šīm metafiziskajām muļķībām, ka pat katru stulbību, ko izmuld kāds bakalejas vai prīmusu tirgonis, gatava atzīt par viedākās gudrības pērli?! Vai gribat, es jums tūlīt pateikšu, kas jūs īstenībā esat, Gordona kungs?

-    Kāpēc tā? Gordona izbrīns bija neviltots. Kālab jūs to darīsiet? Ceru, ka negribat mani apvainot no jūsu puses tā būtu necieņas izrādīšana cilvēkam, kas gadu ziņā varētu būt jums vismaz tēvs, ja ne vectēvs. Turklāt tāda rīcība būtu ārkārtīgi nepiesardzīga jūs taču zināt, kas es esmu! Nu, re, jau nedaudz nomierinājāties! Tātad tagad jūs mēģināsiet uzminēt, kādu posteni es Mossadā ieņemu, vai ne? Nekāda lielā gudrība tur gan nav vajadzīga. Skaidrs, ka mana vecuma cilvēks šajā organizācijā var veikt tikai vienu šefa vai priekšnieka funkciju. Starp citu, arī šajā gadījumā jums nav nekādu garantiju, ka es tiešām vadu Izraēlas ārējo izlūkdienestu. Varbūt esmu BIJUŠAIS galvenais boss, bet tagad visparastākais pensionārs, kurš pa vecam ieradumam šad tad konsultē priekšniecību kādos noteiktos jautājumos…

-     Sabiedrisko konsultantu jūs gan neatgādināt, Mišins drūmi konstatēja.

-    Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka esat pārāk nekaunīgs…

-     Gudrinieks! -Gordons lēnīgi pasmaidīja. Tik daudz prāta tev tomēr ir. Žēl gan, ka tā tev nepietika, lai apjēgtu ko citu, daudz svarīgāku KĀPĒC es gribēju tevi satikt, Viktor Mišin. Ceru, ka tu saproti, ka nenododos saviesīgam dzīvesveidam un nemēdzu īsināt vakarus bijušo padomju izlūkdienesta virsnieku sabiedrībā?

-    Ko jūs no manis gribat, Gordona kungs?

-      Klausies uzmanīgi, manu zēn, Gordons pievirzījās tuvāk kāršu galdiņam un negaidīti uzlika savu sažuvušo plaukstu Vitjika rokai. Tavs tētis un mamma vēl knapi bija sākuši skolas gaitas, kad es jau liku spridzekļus zem angļu autiņiem, tā sauktajiem "vilīšiem" un ne jau plastikāta mantiņas, kā tagad, bet paštaisītas tola bumbas, kas bija kā ar cirvi tēstas un kuru katru mirkli varēja eksplodēt tieši rokās. Reiz naktī ielavījies palestīniešu nometnē, likdams lietā tikai dunci, es pats savām rokām miegā piebeidzu gandrīz četrdesmit kaujiniekus, tādējādi atriebjot savus biedrus, kurus nedēļu pirms tam tieši tāpat zagšus un nakts melnumā bija nodūruši palestīnieši, kad divi sargzaldātiņi septiņpadsmitgadīgi puišeļi bija vienkārši aizmiguši. Es savu dzīvi jau esmu nodzīvojis, bet tu savējo vēl tikai sāc. Esmu iemācījies cienīt dzīves vērtību, turpretī tu ar to vēl tikai rotaļājies un tīksminādamies noraugies uz sevi no malas… Manā dzimtā visi ir ilgdzīvotāji, Viktor Mišina kungs. Mana vecmāmiņa pa mātes līniju nomira manās rokās, kad bija nodzīvojusi deviņdesmit četrus gadus, nomira no nenovēršama, triviāla vecuma, visādi citādi būdama absolūti vesela. Man tiešām ļoti žēl, ka tu neredzēji, kā viņa ar pēdējiem spēkiem kā pie salmiņa ķērās pie nožēlojamām dzīves atliekām, kā viņai gribējās kaut uz stundiņu, kaut uz minūti pagarināt savu eksistenci uz šīs grēcīgās zemes… Nekad nedari divas lietas, Mišin: nesvaidies ar naudu un nesvaidies ar savu dzīvību. Pirmajā gadījumā tevi ienīdīs draugi, otrajā gadījumā Dievs. Un vēl: pievaldi mēli, nerunā to, ko tu nezini. Mana tauta nekad nav sevišķi mīlēta, toties bēdas izbaudījusi vairāk par visiem. Uz manām rokām ir ne mazums asiņu, taču neaizsargātus cilvēkus es neesmu nogalinājis nekad. Kaut brīžiem ko tur liegties man ir ļoti gribējies to darīt. Taču tādos brīžos atcerējos, cik neaizsargāti bija mani brāļi un māsas, kad tos veda uz gāzes kamerām un karātavām, un es nolaidu savu roku. Tev nav jālūdz Dievs par manām smadzenēm gan es to, ko vajag, izdomāšu arī bez tavām lūgšanām, par to nešaubies! Bet ja es LŪGŠU tevi, tu dosies turp, kur tevi gaida, un izdarīsi to, ko no tevis prasīs. Bez draudiem. Un bez parakstiem un zvērestiem. Kā cilvēks…

-    Kāpēc jūs par to esat tik pārliecināts? Vitjiks aizturētās dusmās, kas nerimās, bet drīzāk pieņēmās spēkā, nočukstēja. Kas jums devis tiesības uzskatīt, ka es, jūsu ienaidnieks, padomju valsts drošības orgānu virsnieks, cilvēks, kurš devis zvērestu savai dzimtenei, tagad APZINĀTI sākšu tai kaitēt? Vai jūs maz esat pie pilna prāta, Gordona kungs?

-    Paskaties uz sevi spogulī, Mišin! Gordona balss skanēja maigi un mierinoši, it kā viņš Vitjiku hipnotizētu. Tu esi iekšēji salauzts. Tevi ir nodevuši, apmelojuši, neķītri izmantojuši…

-    Tā ir mana darīšana, Vitjiks drūmi atcirta. Mana un viņu. Un es pats ar savu karoti tos mēslus arī izstrēbšu un citiem nepiedāvāšu. Kas jums tur daļas?

-   Tu reizē gribi būt gan supermens, gan parasts cilvēks, Gordons turpināja, nepievērsdams uzmanību Mišina pēdējiem vārdiem. Tev ir vajadzīgas mājas, tev ir vajadzīga ģimene, tev ir nepieciešams, lai tevi cienītu un lai tevī būtu kaut kripatiņa mīlestības pret saviem tuvākajiem… Tu negribi būt zvērs, taču, tā kā tev ir atņemta jebkura cita iespēja, tu sev iestāsti, ka citāda dzīve tev nav lemta. Tu māni sevi, Mišin! Un gribi piemānīt mani. Esmu gatavs pieņemt jebkuru nostāju, taču NOSTĀJU, jaunais cilvēk, bet nevis puicisku ietiepību, nekādu diletantisku krievu ruleti. Ja dzīvība tev nav vajadzīga met to projām! Ielaid lodi sev pierē! Iebāz galvu cilpā un aizsper ķeblīti, velns tevi rāvis! Bet ja tu gribi dzīvot un, nezaudējot pašcieņu, nodarboties ar savu amatu, runā ar mani kā profesionālis! Neaizskarot manu pašcieņu tāda profesionāļa un vīrieša pašcieņu, kas politiskajā izlūkdienestā nostrādājis vairāk nekā piecdesmit gadus!

-Jūs lietojat ļoti dīvainus vervēšanas paņēmienus, Gordona kungs, pār Mišina lūpām pārslīdēja sarkastiska vīpsnā. Turklāt es pat neteiktu, ka tie ir vecmodīgi. Tie ļoti atgādina mūsu ideoloģiskos gājienus, tikai uzsvars netiek likts uz kolektīva uzdevumiem, bet gan konkrētās personības problēmām… Kas tas ir, Gordona kungs, cionisms ar cilvēcisku seju?

-      Man nav nekādas vajadzības tevi vervēt, Viktor… pirmo reizi visas šīs haotiskās, nervozās sarunas laikā Gordons viņu uzrunāja vārdā. Klasiskajā vervēšanā, kā tev droši vien zināms, ir paredzētas zināmas garantijas, lai savervētais, pirmkārt, nepiekrāptu tevi, tiklīdz būs izgājis no tavas mājas, un, otrkārt, nesāktu darboties pret tevi. Bet tu, Mišin, tik ilgi un auglīgi esi darbojies pret mums, ka tev diezin vai izdosies nodarīt mums vēl vairāk ļaunuma, nekā jau esi nodarījis. Tāpēc, piekrītot tavam braucienam pie mūsu aizokeāna sabiedrotajiem, es praktiski ne ar ko neriskēju…

-Jūs to izlēmāt tikai tagad, vai ne?

-Jā, vecais vīrs pamāja. Tieši tagad.

-    Taču jūs man neuzticaties?

-     Vai tiešām es izskatos pēc cilvēka, kas spējīgs uz tādu

muļķību?

> >

-    Kāpēc tad jūs tā izlēmāt?

-          Atzīstos tev godīgi, Viktor, Gordons rāmi salika sakrustotus pirkstus uz vēdera un pievēra acis. Es nemīlu amerikāņus. Nav vērts tev skaidrot, kāpēc man pret viņiem tāda attieksme, jo ne jau par to ir runa. Taču, lai cik viltīgi, izmanīgi un melīgi viņi būtu, vienu grēku es viņiem nekad neesmu varējis piedēvēt man nav pamata sacīt, ka viņi APZINĀTI censtos kaitēt manai tautai. Vai tu saproti, kurp es stūrēju, Viktor?

-    Ne visai.

-    Nav ne mazāko šaubu, ka operācijas mērķis ir Maskava. Tur pašlaik notiek interesantas lietas. Es jūtu: tur tagad iet ĻOTI raibi… bija skaidri redzams, ka Gordons kārtējo reizi ir aizmirsis reālo sarunu biedru un runā pats ar sevi. Un tas, ko viņi nolēmuši tur pasākt, ir kaut kas tāds, kas sniedzas ārpus taktiskas operācijas robežām. Tā ir kāda liela mēroga intriga, kāda stratēģiska iecere, ko tie izlepušie Lenglijas snobi nolēmuši īstenot ar tādu nelaiķu palīdzību kā tu, Viktor. Nebrīnīšos, ja tur figurēs vēl dažas mums zināmas personas…

Mišins kā noburts klausījās dīvainā večuka prātojumus, mēģinādams iztēloties, UZ KO spējīgas viņa smadzenes un kā ar šo vecmodīgajā teniskreklā ģērbto monstru saprotas viņa padotie.

-    Man jāzina viss! Gordona skatiens beidzot atkal atguva parasto izteiksmi un viņš cieši palūkojās Mišinā. Un tu man palīdzēsi!

-    Kāpēc? Mišins piepeši juta, ka šī saruna ir izsmēlusi visus viņa spēkus. Kāpēc man tas būtu jādara?

-    Tu pats sev esi izvēlējies vilka dzīvi, Gordons, katru vārdu uzsvērdams un nenolaizdams no Viktora smago skatienu, sacīja. Un tu arī esi visīstākais vilks cilvēka veidolā stiprs, rūdīts, viltīgs un nežēlīgs. Taču tici man, vecam vīram, reiz pienāks diena, kad tavas kājas zaudēs kādreizējo izturību, kad tavi ilkņi, ar kuriem tu tagad spēj ienaidnieku saplosīt gabalu gabalos, nodils, un tava intuīcija, kas līdz šim tevi nekad vēl nav pievīlusi, tava spēja perfekti uztvert draudošās briesmas, notrulināsies. Un tad tu meklēsi kādu mierīgu vietiņu, kādu alu, lai kaut nedaudz atvilktu elpu. Alu, kur tev netiktu klāt ienaidnieki, patvērumu, kur pulcējas citi tādi paši vilki, kas varbūt ari nepieņems tevi savā barā, taču nesāks plēst tavu kažoku, nemēģinās tevi aprit dzīvu, neizmantos tavu vecuma nespēku, jo arī viņiem agri vai vēlu draud tieši tāds pats liktenis. Tas ir augstākais, ko varu tev droši apsolīt, Viktor Mišin. Tādā gadījumā, protams, ja tu nevērsīsies pret manu valsti, nemēģināsi kaitēt manai tautai…

-    Un jūs domājat, ka tālab…

-Jā, Viktor! Gordona acis iezibējās. Tieši tālab tu izdarīsi visu, ko es tev lūgšu. Es neprasīšu tev ne parakstu, ne goda vārdu, neko, vai saproti? Bet tu to visu labi apdomāsi, apsvērsi visus plusus un mīnusus un, esmu par to drošs, izpildīsi manu lūgumu.

-    Un jūs tam tiešām ticat, Gordona kungs?

-    Par ticību runā tikai sinagogā. Un tikai tad, ja cilvēks sevi jau iepriekš pārliecinājis, ka VEĻAS ticēt. Turpretī izlūkdienestā vai nu zina, vai nezina. Es to zinu.

-    Kāds mans sens paziņa mēdza sacīt: "Netici matemātikai, tici elektrībai."

-   Cik izsmalcināta idioma, Gordons sarauca pieri. Katra, pat vismazizglītotākā krievu cilvēka sirdī piemājo potenciāls filozofs. Un ko jūsu paziņa ar to gribēja teikt, Mišina kungs?

-   To, ka divreiz divi ne vienmēr ir četri, Gordona kungs. Bet ar elektrisko strāvu ir tā, ka tad, ja rozetē iebāž divus pirkstus, trieciens ir garantēts.

-    Nav teikts, Gordons paraustīja plecus. Tikai tādā gadījumā, ja kāds nav iedomājies atslēgt mājai strāvu…

14.nodaļa

Maiami Bīča (Florida). Viesnīca "Marriot".

1978.gada februāris.

-   Man droši vien nav atļauts jautāt, cik ilgi mēs vēl gulēsim šajā peklē?..

-Ja jūs tiešām domātu, ka nav atļauts, jūs nejautātu.

-    Pardon!

-    Pacietieties vēl mazliet, Paulīna ar svētlaimīgu smaidu uz lūpām, acis neatvērusi, atbildēja.

Viņa gulēja man līdzās, adaidusies baltajā guļamkrēslā, uzlikusi milzīgas saulesbrilles un smieklīgu plastmasas deguna aizsegu, un tā turpinājās jau otro stundu. Taču, spriežot pēc visa, viņa netaisījās pārtraukt ieilgušās saules vannas. Viņas augumu, ko, ievērojot sirmās Paulīnas visnotaļ cienījamo vecumu, piesedza divas gandrīz vai nepieklājīgi šauras melna sintētiskā auduma strēmelītes, kas veikalā acīmredzot tika sauktas par peldkostīmu un maksāja drausmīgu naudu, klāja vienmērīgs un apskaužams gaišas šokolādes krāsas iedegums, un es nekādi nespēju saprast, kāpēc manai kārtējai locei pa spiegu kaislību un pārgudrību vētrainajām jūrām nepieciešams šis nogurdinošais nūdiskā mazohisma seanss uz stiklotās terases.

-    Vai jūs nebaidāties, Paulīna, ka tikmēr, kamēr mēs te, miesas izlaidušas, ņemam saules vannas, kādi pāris ne visai seksuāli noskaņoti tēvoči mūs ir jau rūpīgi nopētījuši kārtīgi nopodrinātā binoklī vai optiskā tēmēklī un noteikuši divus mērķus, kas jānošauj beigti un tiešā trāpījumā?

-    Nē. Nebaidos.

-    Kāpēc?

-    Daudzu un dažādu iemeslu dēļ. Un viens no tiem ir tāds, kura dēļ visiem pārējiem vairs nav nekādas nozīmes.

-    Un kāds tas ir?

-    Vai zināt, Vaļucīt, kur nav vērts pūlēties sievieti identificēt?

-    Morgā.

-    Nē, dārgā, pirtī. Vai pludmalē. Vai jebkurā citā vietā, kur sievietei nav mugurā drēbju un uz sejas kosmētikas.

-    Ak, jā, nu, protams! es nomurmināju. Te nu mēs redzam, kāds liktenis piemeklēja padomju audēju G., kad tai sakārojās izbaudīt tā sauktās brīvās pasaules saldo dzīvi. Nepilnu mēnesi ilgā uzturēšanās civilizētos apstākļos bija tik ļoti pārvērtusi viņas izskatu, ka viņu vairs nepazina pašas māte. Kaut ko tādu esmu jau lasījusi. Vai rakstījusi…

-    Atslābinieties, Vaļucīt, Paulīna nožūžoja. Visu rīta cēlienu mēs strādājām, tagad mums ir atpūta…

-Jums, Paulīna, ne man. Man jūsu atpūta ir visīstākā spīdzināšana, sadistiski izmantojot ultravioletos starus!

-Jūs vienkārši neprotat atslābināties un atpūsties.

-    Nav taisnība! Es vienkārši neciešu sviedru smaku!

-   Bet iztēlojieties, ka pēc tam jūs tos noskalosiet ar spēcīgu ūdens strūklu. Saule tā ir daba, Vaļucīt.

-    Kā tad! Un mēs visi esam tās dumjie, nesaprātīgie bērni!

-    Velti jūs ironizējat. Tieši dabā arī meklējams saprāts. Bet mēs izmantojam tikai tā druskas, turklāt vēl būdami ciešā pārliecībā, ka neko neesam tai parādā. Ar dabu jādzīvo harmonijā, Vaļucīt.

-     Un šo postulātu jūs arī demonstrējat ar savu nevainojamo augumu?

-     Atzīstieties, kopš mūsu iepazīšanās brīža jūs cenšaties uzminēt, cik īsti man varētu būt gadu? Paulīna, bez kādas loģiskas pārejas nodūdoja, joprojām saglabādama tikpat tīksmīgu sejas izteiksmi.

-    Kāpēc gan lai tas mani interesētu?

Nu, zināms, ka tāpat kā visi maskavieši, es neprātīgi mīlēju sauli un vienmēr sapņoju par Krimas pludmalēm. Taču, kad gāja uz beigām jau otrā stunda, ko sadistiskā azartā pavadījām uz mūsu smalkā numura slēgtās terases viesnīcā "Marriot" jau otrajā pēc kārtas, kurā tāpat kā pirmajā darbojās nez kādas sarežģītas apsildīšanas un gaisa mitrināšanas ierīces, izjutu milzīgu vēlēšanos sarauties sīka un maziņa, teiksim, pāris centimetru garumā un iešmaukt ar ledus gabaliņiem piebērtajā limonādes glāzē, ko ik pa brīdim liku pie sejas un citām ķermeņa dalām, lai nezaudētu samanu.

» > > ' y

-    Nu, pirmkārt, tāpēc, ka jūs esat sieviete…

-    Ak, cik jūs gan vērīga, Paulīna!

-    Un, otrkārt, kā jebkurai sievietei jums, neraugoties uz iedzimto dzēlīgumu, manā vecumā gribētos izskatīties tāpat. Nu, atzīstieties taču, ka man ir taisnība!

-   Tik ilgi es nenodzīvošu! iekodu mēlē, taču bija jau par vēlu, lai netaktisko izrunāšanos vērstu par nebijušu.

-   Gan nodzīvosiet, vēl aizvien tajā pašā tvīksmīgajā balsī, it kā viņai līdzās negulētu vis karstumā un bailēs svīstoša sieviete, bet gan kāds melnacains skaistulis no modes žurnāla vāka, Paulina nodūdoja. Noteikti nodzīvosiet. Ja būsiet prātiga un mācīsieties no citu kļūdām.

-    Man ir nopietnas problēmas ar pirmo "ja".

-    Nepārvērtējiet sevi ar otro arī.

-    Paulīna, vai tiešām jūs visā nopietnībā gribat iedzīt man galvā visas tās pārgudrības?

-    Vai esat kādreiz gribējusi būt vēstnieka sieva?

-    Vispirms es gribētu būt vienkārši sieva.

-     Ja jūs tiešām būtu to gribējusi, jūs noteikti arī būtu kļuvusi.

-    Vienkārši sieva? Vai vēstnieka sieva?

-    Vispirms vienkārši sieva. Bet pēc tam vēstnieka sieva.

-Jūs esat par to tik pārliecināta?

-    Paļaujieties uz manu pieredzi, Vaļucīt.

-    Patiešām, cik jums gadu, Paulīna?

-    Neteikšu!

-Jūs koķetējat? Ar mani?!

-      Redziet, Vaļucīt… Paulīna mainīja pozu, apvēlās uz vēdera un pagrieza uz manu pusi balto galvu ar briesmīgajām melnajām brillēm. Man ir svarīgi panākt, lai jūs man pilnīgi uzticētos. Tāpēc es nedrīkstu pieļaut, lai jūs mani uzskatītu par meli…

-    Kādā ziņā?

-    Nu, ja es jums pateikšu, ka man ir gandrīz septiņdesmit gadu, jūs taču tik un tā neticēsiet.

-       Tad uzrādiet dokumentus. Nu, teiksim, dzimšanas apliecību…

-    Ar dokumentiem parasti ari sākas galvenie meli.

-    Jūs esat ļoti ciniska, vai ne, Paulīna? šī sieviete, kuras galva bija sirma kā publiskās bibliotēkas komplektēšanas nodaļas vadītājai, bet augums vingrs kā nobriedušai najādai, krita man uz nerviem aizvien vairāk un vairāk. Salta, gudra, izglītota… Jūs gan laikam par sevi esat stāvā sajūsmā, vai nav tiesa?

-    Tas vecums man laimīgā kārtā jau sen ir garām.

-    Vai jums ir vīrs, Paulīna?

-    Bija. Un ne viens vien.

-    Cik vīriešu jums ir bijis?

-    Daudz, Vaļucīt.

-    Un bērni?

-    Ak, Dievs, cik jūs vēl esat jauna! Paulīna nopūtās.

-     Es taču jums nejautāju, kā tie rodas. Varu šo jautājumu formulēt arī citādi: vai jums ir bērni?

-    Vai iespējams saglabāt tādu augumu, laižot pasaulē kaut vienu bērnu?

-Jums ārkārtīgi patīk jūsu augums, vai ne?

-     Jā, Vaļucīt. Tas ir vienīgais dabas brīnums, ko varu vērot, kad vien vēlos un kur vien vēlos.

-    Vai jūs gadījumā nesirgstat ar narcismu?

-    Drīzāk gan ar nimfomāniju.

-    Un kā ar dvēseli, Paulīna?

-    Dvēsele lai paliek svētdienām. Dievnamam.

-Jūs tiešām ejat uz baznīcu?

-    Protams, ka eju.

-    Tātad jūs esat ticīga?

-    Es jau jums teicu, Vaļucīt: svētdienās.

-Jūs esat dīvaina sieviete, Paulīna.

-     Ikvienai sevi cienošai sievietei, kas savu galvu izmanto ne tikai ilgviļņu likšanai, ir jābūt mazliet dīvainai. Tas viņu dara pikantu. Vai jūs man nepiekrītat?

-    Kāpēc viņai jābūt pikantai? Kādā nolūkā?

-    Nekādā. Vienkārši jābūt, un viss. Vai ar to nepietiek?

-Ja kāds grib iemantot otra cilvēka uzticību, bet dara visu,

lai to atgrūstu, tas, jūsuprāt, ir pikanti?

-Jūs runājat par sevi?

-    Es runāju par jums.

-    Es jums nepatīku, Vaļucīt?

-Vai jūs tas pārsteidz?

-      Zināt, Paulīna atkal apvēlās uz muguras, cilvēka izcelsme un no tās izrietošie procesi ir ievērojama parādība, un tas ir arī visneaptveramākais noslēpums pasaulē. Neviens amerikānis nemūžam nesaprastu ne jūs, ne jūsu dvēseli, kur nu vēl tos dziļākos, zemapziņas motīvus, kas liek jums runāt un darīt to, ko jūs, Vaļucīt, runājat un darāt.

-   Toties jūs gan ar savu krievisko dvēseli visu saprotat?

-    Tur jau tā lieta, ka saprotu ļoti maz. Taču JŪTU gandrīz visu!

-    Vai jūsu dzimtā, Paulīna, ir tikai krievi vien?

-    Krieviete bija tikai mana māte. Turpretim tēvs ir cēlies no ļoti senas un bagātas vācu dzimtas. Viņa senči bija prūšu muižnieki attāli Fridriha Lielā radinieki.

-    Un tad jūs apgalvojat, ka jums piemīt ģenētiskas spējas sajust krievu dvēseli, kaut principā to nesaprotat? Vai tiešām tas jums palīdz darbā?

-    Ļoti palidz!

-    Man ir grūti to iztēloties.

-     Atgādināšu jums, Vaļa, ka esmu psiholoģe, un, ticiet man, ļoti laba psiholoģe, kurai piedevām vēl ir arī milzīga praktiskā pieredze. Manā profesijā gandrīz trīsdesmit CIP nostrādāti gadi tomēr kaut ko nozīmē!

-    Un tā kā CIP jūs nodarbojaties tikai ar krieviem… es iestarpināju.

-   Kurš gan var pateikt, ar ko viņš vispār nodarbojas! Jo vairāk tik… kā lai pasaka… nu, teiksim, tik specifiskā jomā! Paulīna bez mazākās piepūles guļamkrēslā atlieca taisni savu iedegušo augumu, tad piecēlās. Tavai zināšanai cilvēkiem, kas auguši un veidojušies Krievijā, vai, pareizāk sakot, tajā milzīgajā teritorijā, ko tagad sauc par Padomju Sociālistisko Republiku Savienību, piemīt pārsteidzoša, bet no Rietumu civilizācijas viedokļa vienkārši patoloģiska, es teiktu slimīga neatbilstība starp vārdiem un darbiem, starp formu, kādā tiek ietērptas domas, nodomi, iniciatīvas, un to konkrēto saturu…

-    Tātad pēc jūsu loģikas, Paulīna, būtu jāsecina, ka padomju sieviete, kad tā atzīstas vīrietim mīlestībā, patiesībā gaida bridi, kad viņš aizmigs, lai ielietu viņam rīklē etiķa esenci vai ar virtuves nazi pārgrieztu jūga vēnu?

-   Nepārspīlējiet, Vaļucīt, Paulīna mīļi pasmaidīja, paņēma no zemā stikla galdiņa higiēnisko salveti un saudzīgi, it kā skartu vistrauslāko porcelānu, apslaucīja nosvīdušo seju. Es runāju par cilvēka izturēšanos ekstremālā situācijā. Jūs taču, Vaļa, dzīvojat tiesiskas un morālas patvaļas zonā, autokrātiskas iekārtas apstākļos, kur jau pati sistēma izveidota tā, lai parasts cilvēks, personība, kurai nav nekādu nomenklatūras sakaru nodrošinātu garantiju, būtu pilnīgi neaizsargāta. Un tāpēc ekstremālos apstākļos jūs esat spiesti sevi aizstāvēt vienatnē. Vēl ļaunāk, jūs ļoti labi saprotat, ka šī cīņa ir LEMTA NEVEIKSMEI, jo jums pretī stāv spēcīga sistēma, kas vienmēr ir kaujas gatavībā. Un galu galā jūs ieejat sevī. Taču pat iekšējā cīņā pašam ar sevi jums tik un tā ir nosliece uz pašapmānu: labi apzinoties, ka vienu jūs noteikti sadragās, jūs sākat meklēt attaisnojumu SISTĒMAI, tādējādi cenšoties attaisnot savu dzīves veidu.

-     Nu, un tad? es paraustīju plecus, ilgodamās tikai pēc viena drīzāk beigt šo bezjēdzīgo sarunu un mesties zem dušas. Lai tik tālu aizdomātos, jūsuprāt, noteikti jābūt profesionālam psihologam un gandrīz trīsdesmit gadus jānostrādā CIP?

-Jūs nenoklausījāties mani līdz galam, Vaļucīt. Es sen jau neesmu lasījusi lekcijas universitātēs, jo nenodarbojos ar vispārinājumiem un teorētisko bāzi, bet gan tikai un vienīgi ar konkrēto darbu.

-    Šajā gadījumā ar mani?

-     Pareizi. Ar jums. Un man jābūt simtprocentīgi pārliecinātai, kā jūs rīkosieties katrā noteiktā situācijā. Man jābūt drošai, ka jūs nemetīsieties pie krūts SISTĒMAI cerībā sagaidīt no tās līdzjūtību, izpratni un piedošanu. Jūs pati esat sevi izsvītrojusi no gigantiskās paklausīgo padomju klosterbrāļu armijas. Tātad jums ir jāsaprot, ka tad, ja notikumi ies savu DABISKO ceļu, piedošanas jums nebūs. Nekad!

-Jūs to uzskatāt par iespējamu?

-    Ko tad? Paredzēt visu?

-Jā.

-    Tā konkrētā uzdevuma ietvaros, kas jums tiks uzticēts, neapšaubāmi. Saprotiet, Vaļucīt, šis ir tas gadījums, kad it viss ideāli sakrīt. Psiholoģijā tādus gadījumus apzīmē par "ideālo motivāciju". Proti, iecerētais pasākums ir vienlīdz izdevīgs gan pasūtītājam, gan izpildītājam. Rets gadījums, ticiet man…

-   Mēs jau par to runājām, Paulīna… arī es piecēlos. Tiesa, vispārējos vilcienos, tomēr… Un varbūt tieši tāpēc viss, ko jūs man solāt, šķiet tikai fantastisks, ceribu zaudējušas neirastēniķes narkotiskā mirāža, nekas vairāk…

-Jūs runājat par savu atgriešanos normālā dzīvē Padomju Savienībā?

-   Jā. Pēc visa, kas ar mani noticis, es nespēju iedomāties, ka man varētu atļaut palikt brīvībā, dzīvot kā normālam cilvēkam un pat strādāt tur, kur es agrāk strādāju…

-   Mīļumiņ, ja jūs zinātu, kāds ir MUSU mērķis, jūsu problēmas atrisinājums jums, nudien, liktos tīrais sīkums.

-    Ceru, ka neuzskatīsiet mani par gaužām nepateicīgu, ja atzīšos, ka mani joprojām satrauc tikai manas personiskās problēmas, Paulīna, es nomurmināju.

-    Taču jūs ne uz mirkli nedrīkstat aizmirst, ka savas problēmas jūs varat atrisināt tikai kontekstā ar mūsējām. Un šāda jautājuma nostādne ir dabiska, es teiktu, tā ir organiska kā avota ūdens. Jums man jātic, Vaļa! Un jādara viss, ko es jums teikšu. Jūs piekritāt, Vaļa. Tas bija ļoti nopietns risks, un jūs bijāt uz to gatava. Un tāpēc es jums aizliedzu jebkādu iniciatīvu! Pat visminimālāko, vai jūs mani saprotat? Jūs darīsiet tikai to, kas paredzēts mūsu priekšrakstos, rīkosieties tikai tā, kā tika izlemts šeit, šajā numurā, un jebkuros apstākļos reaģēsiet tikai tā, kā mēs par to iepriekš vienosimies…

Pēc šā monologa no spēka pozīcijām Paulīna pārmeta pār plecu gaišzilo peldpalagu, strauji atbīdīja stikla durvis, kas veda mūsu numurā, un iesoļoja viesnīcas "Marriot" karalisko apartamentu kondicionētājā komfortā (jau sen biju sapratusi, ka šie no mana viedokļa nenormālie ļaudis tāpat vien, bez iemesla, nedara neko, tāpēc centos neuzdot liekus jautājumus un neprašņāt, kāpēc mani jaunie aizbildņi ir tik ārkārtīgi konsekventi, izvēloties man kārtējo pagaidu mitekli).

Mūsu apartamentu Paulīnas puse sastāvēja no kabineta, guļamistabas un milzīgas vannas istabas. Tieši tāda pati, tikai spoguļvariantā, bija mana puse, kurp arī devos, kad ar skatienu biju pavadījusi savu sirmo darbaudzinātāju.

…Tajās astoņās dienās, ko mēs ar Paulīnu pavadījām ieslodzītas (kā citādi, atkal, protams, aiz atslēgas!) šajā dubultnumurā ar gaisa kondicionētājiem, milzīgu slēgtu terasi ar speciālu sauļošanās aprīkojumu un ēdināšanu četrreiz dienā (ēdienus ar īpašu dienesta liftu piegādāja tieši miniatūrajā virtuvītē), es pirmo reizi par ilgiem laikiem jutos puslīdz atžirgusi un brīžiem pat visai ņipra. Vismaz tagadējā dzīve nebija salīdzināma ar tām mokošajām dienām, ko biju aizvadījusi šīs spiegu un miljonāru viesnīcas Ņujorkas analogā. Vērodama Paulīnu, es drīz vien sapratu, ka viņa ir pilnīgi vientuļa. Un šāda, jebkurai normālai sievietei gaužām bēdīga situācija viņai acīmredzot bija hroniska. Varbūt vienīgi ar retām, īslaicīgām izņēmuma reizēm. Jo vai gan pasaulē atrastos vīrietis, kas spētu dzīvot pēc šā sirmā, modernā peldkostīmā ietērptā feldfēbeļa dzelžaino noteikumu kodeksa? Viņa rāva mani augšā tieši septiņos, trieca zem aukstas dušas (es gan gāju karstā, taču spiedzu tā, ka Paulīna neko nenojauta vai arī izlikās nenojaušam), piespieda nolocīt gigantiskas brokastis marmelādi, greipfrūta sulu un veselu kaudzi grauzdētu maizīšu, tad pavēlēja ierasties viņas pusē, ieveda kabinetā, nosēdināja sev pretī un sāka stāstīt, skaidrot, pārliecināt, analizēt… Taisnības labad man jāatzīst, ka tie nebūt nebija vientulības mocītas nenosakāma vecuma dāmas retoriski vingrinājumi, bet gan koncentrētas informācijas plūsma ar lietišķu un precīzu ievirzi, ko Paulīna ik pa brīdim papildināja ar laikrakstu un žurnālu izgriezumu, neskaitāmu fotogrāfiju un slaidu demonstrējumiem, kuros bija redzami cilvēki, pilsētas, ielas un koki… Šo to no tā visa es jau daudzkārt biju redzējusi, citus attēlus skatīju pirmo reizi… Šādā veidā Paulīna mani tirdīja tieši līdz pulksten diviem pēcpusdienā, pēc tam es zvērīgā apetītē apriju kompleksās pusdienas ar obligāto amerikāņu desertu milzīgu gabalu ļoti garšīga kazeņu vai ābolu pīrāga un divas stundas gulēju. Saulainās dienās, kuru, neraugoties uz to, ka bija ziema, fantastiski skaistajā un dīkajā Maiami netrūka, mana pēcpusdienas snauda tika aizstāta ar saules vannām uz stiklotās terases, bet vakaros Paulīna rīkoja videoskates citu pēc citas lika videomagnetofonā kasetes un demonstrēja man visai interesantas hronikālas mācību filmas, kas, protams, nebija uzņemtas "Mosfiļm" paviljonos, papildinot tās ar ļoti būtiskiem un precīziem kā adatas dūrieni krampju sarautā muskulī komentāriem…

Mana galva bija tā piebāzta ar informāciju (tagad es gandriz vai ar maigumu atcerējos īso un izsmeļošo instruktāžu spiegošanas mākslā, vienkāršu kā termometrs, ko man reiz tika sniedzis Vitjiks Mišins tajos tālajos un bezgala senajos laikos, kad mēs mersedesā joņojām pa Prāgas ielām), ka vienpadsmitos vakarā, kad pēc Paulīnas režīma man bija jābūt gultā, es aizmigu kā nosista, negremdējoties nekādās pārdomās par dzīves jēgu un iemesliem, kālab manā liktenī ielauzušās tik spējas pārmaiņas.

Viszinīgās superpsiholoģes sabiedrībā laiks aizskrēja kā ar vēja spārniem, un bija dienas, kad es par Jūdžinu pat neiedomājos. Sākumā tas mani ļoti biedēja, bet vēlāk, pēc vairākiem nesekmigiem mēģinājumiem no Paulīnas izdibināt, kādos nolūkos viņš tik nepiemērotā brīdī aizsūtits ārzemju komandējumā, es pamazām nomierinājos. Dienas aiztraucās ārkārtīgi saspringtā ritmā, un, taisnību sakot, tas man bija pa prātam. Neraugoties uz to, ka man ir raksturīga nosliece uz kurnēšanu un piemīt iedzimta nepatika pret jebkura veida obligātām mācībām skolas solā, nevarēju neatzīt, ka nodarbības ar Paulīnu ir ne tikai noderīgas (ja nu man patiesi izdotos noticēt, ka mana mūža ilgums būs atkarīgs no tā, cik dziļi un pamatīgi apgūšu mācību vielu, bet tieši šādas pārliecības iedvešana, manuprāt, arī bija viņas galvenais profesionālais uzdevums), bet ari visnotaļ interesantas, brīžiem pat aizraujošas. Par dažu labu no padomju cilvēkiem, kuru portreti un citāti daudzus gadus bija manas dzīves sastāvdaļa, kuru klātbūtne ietekmēja mana pasaules uzskata veidošanos, bet ar kuriem man nebija un nevarēja būt nekādas personiskas saskarsmes, Paulīna zināja tik satriecošus faktus un sniedza par viņiem tik neiedomājamu informāciju, ka es, jo sevišķi mūsu viesnīcas debašu sākumposmā, no brīnumiem kā debiliķe paliku ar vaļēju muti un spēju tikai stulbi mirkšķināt acis. It kā es nebūtu dzīvojusi varenas valsts galvaspilsētā, pašā "politiskās, sabiedriskās un kultūras dzīves notikumu mutulī", it kā nebūtu bijusi centrālās, turklāt visai ietekmīgas komjaunatnes avīzes nodaļas vadītāja, bet gaņ slaucējas palīdze liellopu fermā aiz polārā loka, kur svaiga prese un jaunākās politiskās anekdotes, tāpat kā prīmusu adatas un skropstu tuša "Luijs Filips" nonāk tikai tad, kad sākas vasaras navigācija.

Bija vēl kāda mūsu metodisko vakarēšanu nianse, kas sevišķi priecēja manu ilgstošajos klejojumos aprepējušo dvēseli: jo dziļāk un detalizētāk tiku iepazīstināta ar to, kas mani sagaida, jo atklātāk un drošāk sirmā Paulīna man stāstīja par paredzētā komandējuma slidenākajiem aspektiem, jo skaidrāk es apjautu, ka tuvojas fināls, ka ledus ir sakustējies un tātad es beidzot kā preču vagonā nostāvējies sacīkšu zirgs tikšu izlaista distances plašumos un trakos auļos, ne par ko vairs nedomājot, varēšu traukties pretī finiša lentei. Mana mīļotā draudzene labi pazina šo manu nepacietīgo dīdīšanos, ko sev raksturīgajā trāpīgumā sauca par "pionieru ugunskuru dibena caurumā".

Ar laiku es sapratu, ka Paulīnas feldfebeliskās izdarības un ar

viņas dzelžaino roku ieviestais kazarmu režīms nav vis iedzimta

j

pedagoģiska sadisma izpausme, bet gan akūta laika deficīta diktēta prasība viņa ļoti steidzās. Vai, pareizāk sakot, viņu ļoti steidzināja. Tieši tāpēc mana psiholoģiski viedā darbaudzinātāja, kas tik pēkšņi un izšķirīgi bija ielauzusies manā dzīvē, sīvā neatlaidībā, kas jau robežojās ar apsēstību, centās iedzīt man galvā tādu lērumu informācijas, kādu parastos apstākļos es nemūžam nebūtu apguvusi. Taču tobrīd es jau biju puslīdz iedzīvojusies profesionālas bezdarbnieces psiholoģijā, kura apzinās, ka diez vai viņas smadzenes kāds gribēs nodarbināt tādos nolūkos, uz kādiem tās orientētas; gluži nemanot biju aizmirsusi tos laikus, kad pēdējo reizi sēdēju pie rakstāmgalda redakcijā, kaut ko rakstīju, rediģēju, par kaut ko strīdējos, kādu aprunāju vai tāpat vien sievišķīgi klačojos… Bija skaidri nomanāms, ka aizvadītais laiks un notikumi, kas galu galā mani bija atveduši fantastiski skaistajā Meksikas līča piekrastē, aktīvai darbībai ir stimulējis manus instinktus, bet ne prātu. Pirms iepazīšanās ar Paulīnu es ne par ko vairs nedomāju, tikai, rokas uz galvas salikusi, centos mīkstināt triecienus, kas bira no visām pusēm, kad ar pēdējiem spēkiem, paļaudamās tikai uz refleksiem, centos AIZSARGĀTIES. Toties Paulīna, iebarojot man aizvien jaunas un jaunas informācijas porcijas, pirmo reizi šajos garajos mēnešos, ko biju pavadījusi svešas gribas izprovocētajos klaiņojumos pa pasauli, man lika atcerēties tādus jau pusaizmirstus jēdzienus kā pašsavaldīšanās, intelekts, pašcieņa, intuīcija, psiholoģiskā noskaņošanās…

Sevišķi intensivi viņa nodarbojās ar manu atmiņu, par ko līdz šim man it kā nebija pamata sūdzēties. Taču Paulīnas metodoloģiskā apmācība principiāli atšķīrās no maniem naivajiem priekšstatiem par kāda konkrēta smadzeņu sektora darbības aktivizēšanu. Viņa trenēja manu atmiņu un novērošanas spējas vismaz tikpat neatlaidīgi kā pilsētas veselības centra fizkultūras instruktors, kurš ar speciālu vingrinājumu kompleksa palīdzību cenšas savas vecišķās pacientes treknās miesas pārvērst vingrā, jauneklīgā augumā. Pēc pāris dienām, tikai uzmetusi paviršu skatienu blāvā un izplūdušā ainatieruzņēmumā redzamai sejai, es jau spēju zibenīgi atsaukt atmiņā visu ar šo personu saistīto informāciju.Vārdu sakot, es saņēmu SISTEMĀTISKU informācijas plūsmu, kā arī zināmas psiholoģiskas iemaņas, ar kuru palīdzību vienā mirklī spēju visu atcerēties un izlobīt svarīgāko, pašu būtību.

Desmit dienas pēc šā vēl nepiedzīvotā spiegošanas eksternāta viņa sarīkoja man ģenerālpārbaudi, kas ilga gandrīz četras stundas un pēc kuras, kā man likās, Paulīnai krietni vien uzlabojās garastāvoklis.

-     Tu esi ziķeris, meitenīti viņas vēsajā marmora sejā iegaismojās smaids.

-    Vai par sekmēm mācībās saņemšu goda rakstu?

-    Tu esi pelnījusi vairāk nekā tikai goda rakstu.

-      Tad izdariet tā, lai es viņu sastaptu. Vismaz pirms aizbraukšanas.

-    Tas ir pilnīgi neiespējami, viņa papurināja savu sirmo galvu. Pat teorētiski nē.

-    Viņš zina?

-    Tieši tik, cik viņam ir jāzina.

-    Tātad viņš neko nezina, es nomurmināju, juzdama, ka man skropstās sariešas asaras.

-    Valentīna!

-    Kāpēc gan vajadzīga šī nožēlojamā karantīna, Paulīna? ar mokām valdīju dusmas, kaut sirds dziļumos sapratu: jo mazāk Jūdžins zinās, jo mierīgāk man būs ap sirdi.

-ja viss beigsies sekmīgi un es tam ticu -, uz šo jautājumu viņš pats tev atbildēs. Norunāts?

Es klusēdama pamāju.

-   Gribu tev kaut ko uzdāvināt ceļamaizei… Paulīna izvilka no savu plato, brīvi krītošo svārku slīpās kabatas elegantu kastīti un lēnām to atvēra. Uz maigā, tumšzilā samta spīguļoja zelta gredzens ar prāvu briljantu.

-    Uzvelc! Paulīna pat dāvanas pasniedza pavēles formā, kā veicot ne visai patīkamu, taču neapšaubāmi derīgu procedūru. Kaut ko līdzīgu vēderpreses stiprināšanas ikrīta vingrinājumiem.

Vienaldzīgi uzvilku gredzenu zeltnesī, un nejutos pat pārsteigta, ka tas man ir pašā laikā.

-   Tev piestāv, Paulīna pasmaidīja. Skaistas sievietes pievelk skaistas lietas. Žēl, ja notiek otrādi. Bet tas uz tevi neattiecas.

-    Zināms, ka neattiecas! paraustīju plecus, aplūkodama skaisto rotu. Reālajā dzīvē es pie tāda gredzena varētu tikt tikai tad, ja mani uzaicinātu filmēties melodrāmā par Šveices multimiljonāra vienīgās mantinieces nelaimīgo mīlestību.

-    Personiski es, dārgā Paulīna, pievelku vienīgi nepatikšanas.

-   Negremzies nu, Valentīna! viņa saņēma manu roku un to nedaudz pagrieza uz loga pusi. Lielais un ļoti dzidrais dārgakmens, uztvēris slīpo saules staru, žilbinoši uzdzirkstīja. It kā neredzams metinātājs tam tikko būtu pieskāries ar elektrodu. Par ko tu domā?

-    Es domāju, ka tā zumēšana nav uz labu.

-    Ko tu teici? Paulīnas smalkās uzacis spēji saraucās.

-     Tā teica Vinnijs Pūks, vai tad jūs neatceraties, Paulīna? Ja kaut kas zum, tātad tā ir bite. Kāpēc vajadzīga bite? Lai dotu medu. Un kāpēc vajadzīgs medus? Lai…

-    Esmu lasījusi šo pasaku, Paulīna caur zobiem novilka.

-    Kāds tai sakars…

-     Un kāda funkcija, izņemot, protams, estētisko, ir šim burvīgajam gredzentiņam?

Sabāzusi rokas brunču kabatās, Paulīna stāvēja, vieglītēm šūpodamās no pirkstgaliem uz papēžiem, un vērīgi nolūkojās manī ar savu rentgenam līdzīgo skatienu.

-     Ko jūs uz mani tā skatāties? es noburkšķēju, juzdama dīvainu iekšēju neveiklību. Kā cilvēks, kuram pasniedz dārgu dāvanu, bet kurš taujā, vai tikai nauda tās iegādei nav atvilkta no viņa personiskās algas. Mēs visu laiku esam kopā. Es skaidri zinu, Paulīna, ka jūs ne uz mirkli neizgājāt no mūsu kopīgā numura. Tātad jūs šo gredzenu dziļā sirsnibā neizvēlējāties dārgā juvelierveikalā, bet to jums vienkārši piegādāja kāds no jūsu daudzslāņainā kantora pārstāvjiem, kurš ir lietas kursā ne tikai par manu un jūsu atrašanās vietu, bet arī par mana zeltneša izmēriem. Bet tā kā ar jūsu laipno gādību ticēt bezmaksas brokastīm esmu atradināta uz visu adikušo mūžu, tad, atbilstoši jūsu pamācībām, Paulīna, es uzdodu sev muļķīgus jautājumus, proti: kas gan šai gredzenā varētu slēpties? Sevišķi rafinēts šifrs? Inde? Katapultas ierīce? Vai kāds ultramoderns televīzijas objektīvs, ar ko jūs varēsiet ietaupīt mana eskorta izdevumus?

-Jā, tāda jūs man ļoti patīkat, Paulīnas skatiens atmaiga un kļuva pavisam sirsnīgs. Jūsu reakcijai uz visu, kas kaut par mikrona tiesu jums šķiet nedabisks vai vienkārši dīvains, jābūt tieši tādai zibenīgai un precīzai. No šā brīža jautājumam: "Kāpēc tad pēkšņi tā?" jākļūst par jūsu iecienītāko, iespējams, pat vienīgo jautājumu…

-    Tātad tas tiešām nav vienkāršs briljants?

-   Un tomēr, Vaļucīt! Paulīna nodūdoja. Tādā gadījumā, protams, ja apzīmējumu "vienkāršs" var attiecināt uz gredzenu, kas maksā vairākus tūkstošus dolāru. Un tā patiesi ir dāvana no manis. Vienīgais, ko es jums lūgšu, Vaļucīt, nekad un nekādos apstākļos nenovelciet šo gredzenu.

-    Kāpēc?

- Tas jums tik ļoti piestāv, mīļā…

15.nodaļa

Austrija. Zemniekmāja Muras upes krastos.

1978.gada marts.

Šaurā darbabiedru un draugu lokā Atila Horvāts bija izdaudzināts par mazrunīgu cilvēku, un viņš labi saprata, ka nav piemērots videi, kādā parasti meklē pašapliecināšanos vairākums vidējā vecuma vīriešu ar nobriedušu gaumi, dzīves veidu un ieradumiem. Kā ikviens iesīkstējis vecpuisis, Atila parasti vairījās no sabiedriskām vietām, viņam nepatika dibināt jaunas pazīšanās, viņš necieta tukšu saviesīgu tērgāšanu un nebija no tiem, kas prot īstā brīdī eleganti izstāstīt pikantu anekdoti, pateikt komplimentu sievietei vai, ļaunākajā gadījumā, vismaz savilkt jautrā kompānijā iederīgu sejas izteiksmi.

Un tomēr šo stalto, mazrunīgo skaistuli, Ungārijas sporta dzīvo leģendu, cienīja visi kā sievietes, tā vīrieši. Taču, ja daiļā dzimuma pārstāves, konsekventi saskārušās ar Horvātā vairāk nekā olimpisko vienaldzību, pamazām zaudēja par viņu interesi, vīriešos Atila modināja klusu, vārdos neizteiktu līdzjūtību, jo bija nojaušams, ka šā cilvēka dvēselē mīt kāds noslēpums, kāda dziļa, nedzīstoša brūce, kas šim savādajam cilvēkam neļauj būt tādam kā citi. Jāteic, ka tāda attieksme Atilu pilnībā apmierināja…

Sēdēdams pie stūres jaudīgajam 280. mersedesam ar Ungārijas galvenās pretizlūkošanas pārvaldes koda numuriem, kas ar klusu, gandrīz nedzirdamu švīkstoņu joņojot Austrijas robežas virzienā, šķēla biezo nakts miglu, kurā varēja jau samanīt tuvā pavasara smaržas, Atila apcerēja savu dzīvi un domāja par to, cik vientuļš, patiesībā gluži viens viņš ir, un šī doma nez kāpēc viņā modināja visai dīvainu un grūti izskaidrojamu iekšējas radniecības sajūtu ar cilvēku, kurš, platmali uz acīm savilcis un pašā aizmugures sēdekļa stūrī ierāvies, visa šā neprātīgā nakts brauciena laikā nebija bildis ne vārda.

Apgalvodams Andropovam, ka brauciens ir absolūti drošs, Horvāts bija melojis. Un viņam bija aizdomas, ka augsti situētais pasažieris to nojauta. Taču Atilam nebija citas izejas. Lai cik tas paradoksāli, taču ārpasaules ietekmei nepieejami var justies tikai sabiedrības atstumtie, cilvēki bez mājām un pajumtes, par kuriem nevienam nav nekādas daļas un kuru gaitas, tikšanās un veids, kā viņi iegūst dienišķo maizes kumosu, nevienu neinteresē. Turpretī tāda kalibra vīriem, kā viņa vienīgais pasažieris, pilnīgu un absolūtu drošību varēja garantēt vienīgi kapa plāksne.

Kā rūdīts virves dejotājs Horvāts, kurš jau daudzus gadus bez drošinājuma balansēja galvu reibinošos augstumos, ik mirkli sevi pakļaujot nāves riskam, bija vēsu prātu apsvēris visas šā avantūristiskā pasākuma vājās vietas. Principā to nemaz nebija tik daudz, taču reālas briesmas pastāvēja, un Adla saprata: ja, Dievs nedod, notiks tas, no kā viņš baidījās, PSKP CK Politbiroja loceklis un KGB priekšsēdētājs Jurijs Vladimirovičs Andropovs vienkārši beigs eksistēt. Viņu likvidēs, pirms vēl būs noskaidrots, kas viņš patiesībā ir, un tikai tad šādās lietās labi trenēti speciālisti izveidos raitu un ticamu versiju par to, ka viens no visaugstākstāvošajiem Kremļa līderiem gājis bojā muļķīgā autoavārijā vai ari miris pēkšņā nāvē nieru slimības dēļ, un tas tiks apliecināts ar tik daudziem parakstiem, cik būs vajadzīgs. Tāpēc iedomājoties, ka tieši šobrīd, piekalts mersedesa aizmugures sēdeklim, Andropovs, iespējams, nododas tādām pašām pārdomām, Horvatam kļuva neomulīgi. Taču, no otras puses jau tas vien, ka viņš pret šo cilvēku, kas būtibā bija vainojams Atilas tēva nāvē, tagad izjuta kaut ko līdzīgu neskaidrai vainas apziņai, Atilu kaitināja, izraisot apslāpētu nervozitāti. Neapzināti sapurinājis galvu, lai aizgaiņātu nelūgtās domas, viņš piespieda sevi koncentrēties uzdevumam, konkrētajam iemeslam, kas tik savādā un neparedzētā veidā bija licis viņa liktenim krustoties ar šā draudīgā un daudzējādā ziņā viņam pilnīgi nesaprotamā cilvēka likteni.

"Ak, Dievs, cik gan reālām un baisām jābūt briesmām, kas savilkušās par šā cilvēka galvu, ja viņš šādi, ne vārda neteicis, un patiesībā bez jebkādiem iebildumiem ir ļāvis sevi iesaistit tik fantastiskā avantūrā?" Horvāts domāja, veikli manevrēdams smago mersedesu kārtējā asajā pagriezienā. "Viņam taču bija visas iespējas atteikties, nekas viņam nedraudēja. Un tomēr…"

-      Vai jūs tur aizmugurē pārāk nešūpo? Nekļūst nelabi? Atila pusbalsī apjautājās, klusībā sevi nicinādams par to, ka gluži neviļus, pats to nemaz negribēdams, rūpējas par cilvēku, kuru joprojām uzskatīja par savu ienaidnieku.

-    Mazliet, Andropovs klusi atsaucās.

-    Varbūt samazināt ātrumu?

-    Vai tas kaut kā iespaidos… hm… mūsu plānus?

-    Mazliet.

-      Tādā gadījumā nevajag. Gan jau pacietīšu. Cik ilgi mums vēl jābrauc?

-    Aptuveni stundu. Kādas piecas minūtes šurp vai turp.

-Jūs kaut kas satrauc, biedri Horvat?

-     Kāpēc jūs tā domājat? Atila pašķielēja spogulī, kurā neskaidri vīdēja Andropova tumšais siluets.

-    Es gribētu saņemt atbildi uz savu jautājumu.

-Jā.

-    Tas saistīts ar robežas šķērsošanu?

-Jā.

-    Ko jus darīsiet, ja jusu bažas apstiprināsies?

-    Centīšos neriskēt.

-    Ar ko? Ar savu dzīvību?

-    Nē, es centīšos neriskēt ar jums.

-    Kā to saprast?

-    Baidos, ka jums atliek tikai man uzticēties.

-    Un kāpēc jūs baidāties?

-    Diezin, vai jūs mani uzskatāt par draugu.

-Jūs neesat teicis, ka to vēlaties.

-    Zināms, ka ne. Jo es to nevēlos.

-    Ar jums nu gan ir interesanti sarunāties, biedri Horvat!

Pēc Andropova intonācijas Atila noprata, ka KGB šefs smīn.

Visu atlikušo stundu neviens no viņiem vairs neteica ne

vārda. Un tikai, tuvojoties robežkontroles punktam, kad līdz ceļamērķim vairs bija atlicis kilometrs, Horvāts neatskatīdamies izmeta:

-    Jums jānogulstas uz grīdas, biedri Andropov, un jāapsedzas. Tas ilgs kādas desmit minūtes, ne vairāk…

Piebremzējis pie svītrainā aizšķērša, Horvāts, negaidīdams, kamēr ūsainais robežsargs ar pītiem vecākā kaprāļa uzplečiem pienāks pie mašīnas, izbāza pa logu atvērtu apliecību

ķiršsarkanos vākos. »

-     Biedrs Horvāts? pienācis cieši pie lodziņa, taču apliecību nepaņēmis, vecākais kaprālis nedroši apjautājās.

-    Nu, un kas jūs pārsteidz ? Tur ierakstīts cits uzvārds?

-     Pēc instrukcijas, biedri Horvat, man ir jāapskata automašīna… vecākais kaprālis šo frāzi izrunāja diezgan pabailīgi, tomēr pietiekami uzstājīgi.

-    Bagāžnieks nav aizslēgts, Horvāts vienaldzīgi paraustīja plecus. Dariet, kas jums jādara, vecākais kaprāli, apskatiet to, darbs paliek darbs…

Pamājis diviem robežsargiem, kas stāvēja viņam aiz muguras, vecākais kaprālis turpināja vainīgi smaidīt, taču viņa skatiens bija ciešs un saspringts.

-    Viss kārtībā! sacīja viens no robežsargiem dūšīgs puisietis ar izaicinošu stāju un bakurētainu seju.

-    Vai varu braukt? Horvāts mierīgā garā apjautājās.

-     Pēc instrukcijas, man jāpārbauda arī mašīnas salons, biedri Horvat, vēl aizvien ar to pašu vainīgo smaidu uz lūpām, vecākais kaprālis paziņoja.

-   Vai zini, kas esmu? Horvāts, intonāciju nemainīdams, noprasīja.

-    Tieši tā.

-    Vai zini, kur es strādāju?

-    Tieši tā.

-    Vai zini, ar ko es nodarbojos?

-    Nē, nezinu.

-    Vai zini, kas man, pēc instrukcijas, šādā situācijā jādara?

-    Kā es to varu zināt, biedri Horvat? vecākais kaprālis paraustīja plecus.

-       Pēc instrukcijas, man tagad, draudziņ, jāizkāpj no mašīnas, jāizplūc tavas saskrullētās ūsas un jāiesprauž tās tev pakaļā, konfidenciāli, it kā atklātu sešus numurus, kas laimējuši "Toto", Atila sacīja. Ja arī tad tu vēl nerimtos, pēc tās pašas instrukcijas, man tavā stulbajā mutē ir jāiebāž šis te, un Horvāts pa vaļējo rūti izbāza beretas stobru, jāpārliecinās, vai noņemts drošinātājs, un jānospiež gailis. Nu, kā tad būs, vai gribi, lai izpildu savu instrukciju, vai ļausi man darīt savu darbu?

Vairākas sekundes vecākais kaprālis Ištvāns Bergers stāvēja, acis iepletis, pūlēdamies aptvert dzirdēto. Īslaicīgā apskaidrība, ko robežsarga smadzenēs bija izraisījusi tik atklāta šaujamieroča demonstrēšana, vienā mirklī ļāva viņam novērtēt drausmīgo perspektīvu: tikai pilnīgs idiots sāktu piesieties USSP CK administratīvo orgānu daļas vadītājam, jo sevišķi tad, kad viņš nakts vidū nolēmis šķērsot Austrijas un Ungārijas robežu.

-   Nu, vai kurls esi palicis? Atilas balss noskanēja kā pātagas plīkšķis.

-    Esmu vainīgs, biedri Horvat! vecākais kaprālis sasita papēžus, atdeva godu un uzsauca bakurētainajam robežsargam. Pacel barjeru, stulbeni! Nečammājies!

-    Uzvārds?

-    Vecākais kaprālis Ištvāns Bergers.

-    Līdz cilaem tu dežūrē, vecākais kaprāli?

-    Maiņa būs pulksten četros, biedri Horvat.

-      Labi… Atila aizbāza pistoli aiz bikšu siksnas un pagrieza aizdedzes atslēgu. Mersedess nosprauslojās un sāka vienmērīgi rūkt. Tagad ir 23.45. Apmēram 2.30 es braukšu atpakaļ. Iegaumē labi manas mašīnas marku un numuru. Ja atceļā tu vai kāds no taviem trulajiem okšķeriem mani apturēs, tad zini: vecākais kaprālis tu būsi tikai tik ilgi, cik laika man vajadzēs, lai aizbrauktu līdz Budapeštai un uzkāptu savā kabinetā. Pulksten deviņos no rīta tu jau būsi robežapsardzības karaspēka pārvaldē. Bez uzplečiem, bikšu siksnas un zābakšņorēm. Bet desmitos tu būsi brīvs kā putns. Tik brīvs, ka netraucēts varēsi ieņemt rindu darba biržā. Saprati?

-    Tieši tā!

-    Tad lasies no ceļa, debiliki!…

j 7 >

Pārbraucis tiltam pār Muras upi, Horvāts piebremzēja pie austriešu robežapsardzības punkta un atkal, ne vārda neteicis, pa atvērto logu pastiepa apliecību pavecam feldfēbelim ķiverē. Kad tas klusēdams atturīgi pamāja, Atila iegrieza pamatīgi noputējušo mašīnu sānceļā, kas veda gar upmalu, un sāka braukt caur pavasarīgi bālganām, vietumis vēl ar sačākstējušu sniegu klātām pļavām.

Pēc kādām četrdesmit minūtēm mersedess neitrālā ātrumā gandrīz nedzirdami ieripoja ar augstu zedeņu sētu nožogotā zemnieku saimniecības pagalmā, kura attālākajā galā slējās no rupji tēstiem pelēkiem akmeņiem mūrēta divstāvu māja ar slīpu dakstiņu jumtu.

Bija dziļa marta nakts. Nekas netraucēja lauciniecisko mieru, tikai reizumis šajā bezrūpīgajā pastorālē ielauzās ūpja dobjais brēciens. Zemi mākoņi aizsedza zvaigžņu mirgu pār piekalni, kur atradās māja, un arī blāvā mēnessvizma nespēja izgaismot apkārtni.

-    Elsām klāt! klusi sacīja Horvāts, piebremzēja pie mājas lieveņa un pagrieza aizdedzes atslēgu. Izkāpiet, biedri Andropov.

-    Bet jūs? KGB šefs tikpat klusi atsaucās, neizkustēdamies no vietas.

-    Es jūs gaidīšu mašīnā. Un iegaumējiet, biedri Andropov: lai šajā mājā notiktu kas notikdams, lai kādus lēmumus jūs pieņemtu, tieši pulksten sešos no rita jūs būsiet Budapeštā, USSP viesu namā.

-    Labi…

Mašīnas spogulī Atila redzēja, kā Andropovs izkāpj no mersedesa, klusi piever mašīnas durvis un palūkojas apkārt; īsu mirkli KGB priekšsēdētājs vilcinājās, tad, sastūmis melno platmali vēl dziļāk pār acīm, nedaudz sakumpis uzkāpa pa lieveņa kāpnītēm un nozuda aiz masīvajām koka durvīm.

Horvāts dziļi nopūtās, atslīga mersedesa ādas sēdeklī un pievēra acis…

Pārkāpis slieksnim, Andropovs uz mirkli apžilba: plašo halli spoži apgaismoja senlaicīga lustra ar daudziem stilizētiem lākturīšiem.

-    Labvakar, Jurij Vladimirovič. Priecājos, ka atradāt par iespējamu atbraukt uz šo tikšanos…

Vēl aizvien miegdams acis, Andropovs paspēra dažus soļus uz priekšu un telpas pretējā pusē gara, taisnstūraina galda galā ieraudzīja neliela auguma pusmūža vīrieti neuzkrītošā pelēkā uzvalkā. Vīrietis stāvēja, atspiedies ar rokām pret galda pulēto virsmu, un cieši vēroja viesi.

Andropovs, sveicienu atņemdams, pamāja, tad novilka mēteli, noņēma platmali, ar skatienu sameklēja halles labajā pusē pie sienas pienaglotu, no žuburainiem brieža ragiem darinātu vecmodīgu tiroliešu drēbju pakaramo, rūpīgi pakarināja virsdrēbes un, neizrādīdams ne mazāko vēlēšanos sarokoties ar namatēvu, apsēdās galda pretējā galā.

Sarunu biedrus šķīra gandrīz astoņi metri.

Kādu minūti viņi abi vērīgi, smagiem skatieniem mēroja viens otru, neteikdami ne vārda, kā bērnu rotaļā, pēc kuras noteikumiem "kas to pirmo vārdu teiks, tas to putru izēdis".

-     Ar ko man tas gods? beidzot Andropovs neskanigi apjautājās.

-   Vai jūs man uzticēsieties, Andropova kungs, ja teikšu, ka tam nav nekādas nozīmes?

-Nē.

-    Tādā gadījumā Henrijs Oušens, esmu jūsu rīcībā.

-    Kā jūs varat pierādīt savas pilnvaras, Oušena kungs?

-    Vai mans informētības līmenis, kā arī fakts, ka jūs esat šeit, Austrijā, nav labākais pierādījums manām pilnvarām?

-    Ko jūs pārstāvat?

-    Amerikas Savienoto Valstu prezidentu.

-    Un to pārbaudīt ir tikpat neiespējami, kā to, ka jūs sauc par Henriju Oušenu, Andropovs savu piezīmi veltīja drīzāk sev nekā sarunu biedram.

-    Pilnīgi pareizi, Andropova kungs, namatēvs pasmaidīja.

-    Ko jūs gribējāt man paziņot?

-    Drīzāk gan piedāvāt, Oušens izlaboja.

-    Labi… Andropovs noņēma brilles un gurdi paberzēja virsdeguni. Ko jūs gribējāt man piedāvāt?

-    Palīdzību. Mūsu palīdzību.

-    Lūdzu, konkrētāk.

-    Mūsu rīcībā ir informācija, ka iespēja jums ari turpmāk palikt Politbiroja locekļa statusā un tātad arī KGB šefa postenī ir vairāk nekā apšaubāma. Jūsu aģentūras izraidīšana no vairākām Latīņamerikas valstīm Brežņevam un viņa kolēģiem Politbirojā kļūs par signālu jūsu politiskajai iznīcināšanai. Taču tas vēl nav viss, Andropova kungs! Oušens nedaudz teatrāli izslēja rādītājpirkstu. Ģenerālis Semjons Cviguns veic enerģisku paralēldarbību, kas vērsta personiski pret jums. Mūsu rīcībā ir fakti, kas liecina, ka šī darbība var ņemt jebkuru virzienu…

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Pēc visa spriežot, Andropova kungs, tā vairs nav tikai cīņa par varu. Tas ir kas vairāk…

-    Vai Cviguns darbojas viens? Andropovs aši noprasīja.

-   Ko jūs pārbaudāt, Andropova kungs? Oušens saknieba lūpas. Sevi vai mūs?

-    Es gribētu dzirdēt atbildi.

-    Jūsu novākšanā personiski ieinteresēti ir arī ģenerālis Ciņevs un jūsu iekšlietu ministrijas šefs Ščolokovs. Vai jums nosaukt arī to Politbiroja locekļu vārdus, kuri ar prieku izmantotu šīs trijotnes darba rezultātus?

-    Nepūlieties, Andropovs nomurmināja.

-    Ļoti jauki. Vai man izdevās jūs pārliecināt?

-   Pieņemsim… Andropova sejā nemainījās ne vaibsts, viņa sejas izteiksme bija un palika neizdibināma. Pieņemsim, ka viss tiešām ir tā, kā jūs tikko man aprakstījāt. Es gribētu zināt, cik tālu sniedzas jūsu iespējas? Ko jūs konkrēti varat izdarīt?

-    KGB aģenti, kas Latiņamerikā darbojās diplomātiskajā aizsegā, netiks izraidīti. Tas dos jums zināmas laika rezerves, Andropova kungs. Bet attiecībā uz ģenerāli Cvigunu galveno figūru pret jums vērstajā sazvērestībā mums ir izstrādāts plāns, kā viņu pakāpeniski nobīdīt pie malas…

-    Un kāda ir šā plāna būtība?

-    To es jums atklāšu tikai tādā gadījumā, ja jūs principā pieņemsiet mūsu piedāvājumu.

-    Šķiet, jūs esat ticis līdz galvenajam?

-    Pilnīgi pareizi, ser, Oušens pamāja. No jums netiek prasīts nekas vairāk, kā vien ļaut, lai notikumi rit savu dabisko gaitu…

-    Precīzāk, lūdzu.

-     Bet lūdzu! Oušens nedaudz paliecās uz priekšu. Ja jautājums par mūsu sadarbību tiks izšķirts pozitīvi, jūs, Andropova kungs, pēc Brežņeva nāves kļūsiet par PSKP CK ģenerālsekretāru. Ieņemot šo posteni, jūsu ietekmē nonāks viss padomju un amerikāņu sadarbības variantu spektrs. Mums ir zināma jūsu nostāja, tā mūs pilnībā apmierina, taču mums ir nepieciešamas garantijas, ka, kļuvis par padomju līderi, jūs nemainīsiet savu pašreizējo koncepciju saprātīgas kodolspēku samazināšanas un līdzsvarošanas stratēģijas jautājumos par labu kādām citām prioritātēm vai politiskajām konjunktūrām…

-    Palūgšu konkrētāk…

-    Konkrētu vienošanos panākšana stratēģisko uzbrukuma ieroču ražošanas samazināšanas jautājumos, godīgas politiskās sadarbības ievērošana, pakāpenisku padomju ekonomikas demilitarizācijas plānu izstrādāšana, ievērojot jūsu valsts nacionālās drošības intereses, padomju un amerikāņu institūciju izveidošana svarīgākajās divpusējo attiecību jomās, vienošanās par ietekmes sfēru sadalīšanu un izlūkdienestu darbības kontroli, divpusēju līgumu parakstīšana starptautiskā terorisma apkarošanas jautājumos un vienošanās par to, cik stratēģiski lietderīga ir padomju militārā klātbūtne Tuvajos un Tālajos Austrumos, vienošanās par ķīmisko un bakterioloģisko ieroču ražošanas un izmēģināšanas pārtraukšanu… Diez vai mums vajadzētu zaudēt laiku, Andropova kungs, jo visi šie punkti ir sīki izklāstīti dokumentā, ko esmu atvedis līdzi…

Oušens noliecās pēc ādas diplomātkoferīša ar ciparu slēdžiem, kas bija nolikts viņam pie kājām, novietoja to uz galda, noklakšķināja slēdžus un izņēma no tā plānu tumšzilu mapi. Tad piecēlās un, pirmo reizi sarunas laikā pārkāpis neredzamo demarkācijas līniju, kas šķīra sarunu biedrus, piegāja pie Andropova un sniedza viņam mapi.

-    Dokuments ir sastādīts krievu valodā, Andropova kungs. Otrs eksemplārs ir precīza kopija angļu valodā. Un tomēr, lai jums nebūtu ne mazāko šaubu, katrā no abiem dokumentiem atsevišķā punktā ir norādīts, ka tad, ja kāds jautājums izraisa domstarpības, par oriģinālu uzskatāms tieši krievu teksts.

-    Hm, Andropovs paraustīja plecus, uzlika brilles, paņēma mapi un sāka uzmanīgi lasīt. Pār Oušena plānajām lūpām pārslīdēja tikko jaušams smaids. Atgriezies savā vietā galda galā, viņš rūpīgi aizvēra diplomātkoferīti un nolika to iepriekšējā vietā sev pie kreisās kājas.

-    Atzīstu šo dokumentu par saprātīgu, Andropovs klusi, gandrīz nedzirdami sacīja, aizvēra mapi un nolika to sev priekšā uz galda.

-    Tātad jūs uzskatāt, ka tas ir vienlīdz svarīgs gan PSRS, gan ASV?

-Jā, tieši tā.

-    Man prieks, ka šajā jautājumā mūsu viedokļi saskan.

-Taču es zem dokumenta neredzēju jūsu prezidenta parakstu.

-     Pilnīgi pareizi, Oušens pamāja. Tāpat kā neviens zem tā neieraudzīs jūsu parakstu. Tas nav vajadzīgs.

-          Tādā gadījumā izskaidrojiet man, ar ko šāds oficiāls dokuments atšķiras no jebkura, visparastākā mašīnraksta teksta, joprojām saglabādams pilnīgu mieru, Andropovs caur zobiem novilka.

-    Pienācis mūsu sarunu kritiskākais brīdis, Oušens pasmaidīja. Esiet tik laipns, Andropova kungs, un dariet man zināmu savu viedokli: kura no abām pusēm, jūsuprāt, šajā situācijā riskē vairāk padomju vai amerikāņu?

-    Tas ir retorisks jautājums, Oušena kungs.

-    Un tomēr, Andropova kungs.

-    Pieņemsim, ka amerikāņu puse.

-      "Pieņemsim" es aizstātu ar "neapšaubāmi", Oušens neuzkrītoši piebilda. Sākot ar jums sarunas par jūsu pienākumiem NĀKOTNE, mēs veicam virkni ļoti sarežģītu akciju, lai nostiprinātu jūsu politiskās pozīcijas Kremlī jau ŠODIEN. Un es būtu jums ļoti pateicīgs, Andropova kungs, ja savukārt jūs kaut vai uzmetuma variantā darītu mums zināmu, kādas garantijas, ka sadarbība būs godīga, JŪS varētu sniegt mums.

-    Jums ir zināmi mani uzskati par politisku līdzāspastāvēšanu ar ASV, briļļu stiklus zibinādams, KGB šefs norūca. Vai ar to nepietiek?

-    Pietiek. Bet tikai padaban, kad kalendārs rāda 1978.gada martu, jūs, kaut arī ļoti augstu stāvoša persona, tomēr esat tikai PSKP CK Politbiroja loceklis un KGB priekšsēdētājs. Bet kā būs, teiksim, astoņdesmit otrajā gadā? Vai astoņdesmit trešajā, kad Brežņeva vairs nebūs un jūs sēdēsiet partijas ģenerālsekretāra krēslā?

-    Ko jūs vēlaties?

-   Rakstiskas saistības, Oušens reakcija bija zibenīga. Jums jāparaksta dokuments, ka visu to, ko jūs tikko nosaucāt par saprātīgu, apņematies pildīt arī tad, kad visa vara Padomju Savienībā būs jūsu rokās. Citādi mūsu darījums nav iespējams.

-    Tātad jūsu diplomātkoferītī ir vēl viens dokuments?

-   Jā, Andropova kungs. Teikšu jums bez glaimošanas: Vašingtonā jūs uzskata par visgudrāko un tālredzīgāko padomju politiķi. Kaut gan jūs labi saprotat, ka jūsu darbība KGB šefa postenī mums un mūsu sabiedrotajiem sagādā ne mazums rūpju. ASV prezidenta attieksme pret jums, Andropova kungs, ir augstākajā mērā korekta un ietver pienācīgo cieņu gan pret jums personiski, gan pret valsti, kuras labā jūs kalpojat. Mūsu sarunā nav un nevar būt tādu profesionāla politiķa un godīga pilsoņa cieņu aizskarošu paņēmienu, kā draudi, šantāža vai kas tamlīdzīgs. Jūs esat mūsu ideoloģiskais pretinieks, Andropova kungs, taču mēs vienmēr esam cienījuši jūsu godīgumu, kā arī to, ka jums ir principi, kurus jūs konsekventi aizstāvat. Tikai tāpēc bija iespējama mūsu saruna.Varat ticēt, mēs necentāmies izmantot grūtības, kādās esat nonācis, apstākļu sakritības dēļ tās tikai ir veicinājušas mūsu jau sen iecerēto nodomu rast IESPĒJU aprunāties ar jums tā kā pašreiz aci pret aci. Jūs, Andropova kungs, šobrīd Kremlī esat vienīgais cilvēks, kurā ASV un tātad ari visa civilizētā Rietumu pasaule saskata politiķi, kas spējīgs pašos pamatos mainīt stāvokli, kāds tagad valda pasaulē, mazināt vai varbūt pat novērst trešā pasaules kara draudus un būtiski tuvināt Rietumu un Austrumu tautas. Tas ir ilgstošs process, varbūt tā konkrētos rezultātus piedzīvos tikai mūsu bērni vai pat mazbērni… Taču kādam tas ir jāsāk, Andropova kungs! Jūs varat brīvi izvēlēties. Gadījumā, ja noteikumi, ko tikko izklāstīju, jums kaut kādu iemeslu dēļ nav pieņemami, jūs esat tiesīgs rīkoties pēc saviem ieskatiem. Sava prezidenta vārdā es jums garantēju, ka neviens šajā sarunā teiktais vārds nekad netiks izpausts atklātībā. Un tas ari būtu neiespējams, ievērojot šīs vienošanās līmeni un raksturu.

-    Un kā ar šo dokumentu? Andropovs klusi ievaicājās.

-   Tas ir absolūti identisks ar dokumentu, kas atrodas jūsu priekšā. Vienkārši pirmais variants ir sastādīts kā nodomu protokols, bet otrs ir rakstisks apliecinājums, ka stingri ievērosiet tajā ietvertās norunas.

-    Kur tas glabāsies?

-    Pat ja es jums to pateikšu, Andropova kungs, objektīvu ieneslu dēļ jūs tik un nevarēsiet novērtēt, cik augsta būs slepenības pakāpe.

-      Bet Brežņevs var nodzīvot ilgāk, nekā jums liekas, Andropovs melanholiski pavīpsnāja. Un nekur nav teikts, ka es nenomirstu agrāk par viņu…

-    Atstāsim šos jautājumus Dieva ziņā…

-    Bet ja nu tas, par ko jūs tikko runājāt, notiek pēc kārtējām

vēlēšanām JUSU valstī? Ja pie varas nāks cits prezidents, kuram būs citāda nostāja?

-    Ser, Henrijs Oušens strauji atmeta galvu. Pārstāvot šajā sarunā ASV prezidentu, es pie jums vēršos manas tautas', vārdā. Kā jums droši vien zināms, Andropova kungs, pēc protokola, uzrunājot prezidentu, uzvārds netiek lietots. Mēs sakām vienkārši: "Prezidenta kungs." Un tas ir viss.

-    Dodiet man to dokumentu…

Oušens vēlreiz atkārtoja procedūru ar portfeli, piegāja pie Andropova un nolika viņam priekšā vienu vienīgu papīra lapu. Aši pārlaidis skatienu saistībrakstam, Andropovs pacēla galvu. Viņa uzblīdušajā, vertikālu rievu izvagotajā sejā bija sastindzis vārdos neizteikts jautājums.

-    Kaut kas nav kārtībā? Oušens sarauca uzacis.

-Ja es nekļūšu par ģenerālsekretāru, šīs saistibas nebūs spēkā?

-      Pilnīgi pareizi, Andropova kungs. Oušens pamāja. Kas īsti jūs neapmierina?

-    Esmu profesionāls politiķis ar trīsdesmit gadus ilgu stāžu, lūkodamies kaut kur sānis, Oušenam garām, Andropovs sacīja. Un esmu labi iegaumējis kādu patiesību: politikā, Oušena kungs, nav vietas augstsirdībai. Tas ir pretdabiski.

-    Piekrītu, amerikānis pamāja. Agri vai vēlu par visu ir jāsamaksā.

-    Un ar ko tad nāksies maksāt man?

-     Ar piemiņu, Andropova kungs, Oušens nešaubīgi atbildēja. Ar to, kādu piemiņu jūs par sevi atstāsiet…

-     Nesaprotu, Andropovs beidzot pievērsa savu smago skatienu tieši sarunu biedram un ar vieglu rādītājpirksta piesitienu sakārtoja brilles. Es jūs nesaprotu, Oušena kungs!

-     Agri vai vēlu, tad, kad mēs savas šīszemes gaitas jau būsim beiguši, dokuments vai tā atstāsts vairs nebūs noslēpums. Un tas tad arī ir galvenais risks, jūsu vienīgā maksa, Andropova kungs. Pēcteči jūs vai nu nolādēs vai nosauks par glābēju. Es personiski ticu otrajam variantam…

Andropovs klusēdams pamāja, ar abām rokām pieglauda plānos matus, tad iebāza roku sava tumšzilā divrindu uzvalka iekškabatā, izņēma masīvu Parkera pildspalvu ar zelta spalvu

un, pievēris savas blāvās, gaisžilās acis, vēl mirkli pavilcinājies, ar plašu vēzienu parakstījās.

Oušens, ne vārda neteicis, sniedza Andropovam roku. iЈGB priekšsēdētājs lēnām piecēlās un to paspieda.

-    Jums laiks atgriezties, Andropova kungs, Oušens pat nepieskārās parakstītajai lapai. Tā joprojām gulēja uz galda pulētās virsmas kā balts kapitulācijas karogs. Pirms šķiramies, man gribētos jums pateikt vēl kaut ko… Pirmkārt: nesāciet nekādus REDZAMUS kontrpasākumus pret Cvigunu par viņu parūpēsimies mēs, Andropova kungs. Cilvēki, kuri no šā brīža aktīvi pievērsīsies jūsu pirmā vietnieka novākšanai, nav ASV pilsoņi. Saskaņā ar noteikumiem, ko izvirzījis mūsu valsts prezidents, nevienam amerikānim nav tiesību piedalīties šajā operācijā, un tātad neviens arī nepiedalīsies.

-     Saprātīga rīcība, Andropovs piekrītoši pamāja. Un kas būs šie cilvēki?

-Jūs viņus pazīstat, Andropova kungs. Domāju, ka ir lieki jūs informēt par operācijas detaļām, jo sevišķi tāpēc, ka ar jums tai nav ne mazākā sakara. Tiesa gan jūsu vārds un karjeras pretenzijas šajā pasākumā pildīs simbolisko burkāna lomu trusīša iedvesmošanai…

-      Saprotu… Andropovs savilka biezās lūpas tā, it kā nogaršotu konfekti. Un kas būtu jādara man personiski?

-     Šo cilvēku drošība ir viņu pašu problēma. Viņiem ir dots uzdevums izvilināt Cvigunu tādā klajumā, kur šim kungam būs ļoti grūti nodarboties ar citu problēmām. Taču ja nu gadījumā šie cilvēki kaut kādā veidā nonāks JŪSU padoto redzes lokā, Andropova kungs, tad, lūdzu, atcerieties: de jure viņi pilda mūsu uzdevumu, bet de facto strādā jūsu labā. Vai, predzāk sakot, jūsu vietā…

-    Vai vini to zina?

>

-     Viņi zina tieši tik daudz, cik viņiem jāzina. Galu galā runa jau ir tikai par vienkāršiem izpildītājiem. Bet vienkāršie izpildītāji, kā jums droši vien zināms, nekad netiek informēti par operācijas stratēģisko mērķi. Tiesa gan, šajā gadījumā ir kāda būtiska nianse: šie cilvēki to dara idejisku apsvērumu dēļ, viņi to uzņemas par tiesībām atgriezties mājās, dzimtenē, un šīs tiesības viņiem varat dot tikai jūs, Andropova kungs.

-    Man šķiet, es nojaušu, par ko jūs runājat…

-   Un tomēr, lai izslēgtu pārpratumus, nosaukšu viņu vārdus. Runa ir par KGB apakšpulkvedi Viktoru Mišinu, kuram aizmuguriski piespriests nāvessods par nodevību, un kādas

Maskavas avīzes līdzstrādnieci Valentīnu Malcevu.

>

-   Veci paziņas, Andropovs sev zem deguna nomurmināja, tad pēkšņi plati pasmaidīja. Es jūs sapratu. No rītrīta viņi vairs nebūs vajāšanas objekti…

-    KGB vajāšanas objekti, Oušens precizēja.

-    Par citiem specdienestiem es neesmu noteicējs, cieši vērdamies amerikānim acīs, Andropovs klusi piezīmēja.

-    Man prieks, ka esam sapratušies.

-    Un pēdējais jautājums: gadījumā, ja liktenis mūs savedīs… nedaudz citādos apstākļos, vai es nenonākšu neveiklā situācijā, ja nosaukšu jūs par Henriju Oušenu?

-   Jūs nekad nenonāksiet neveiklā situācijā, amerikānis pasmaidīja. Šajā mirklī ASV prezidenta vēstneša seju apgaismoja spožs gaismas kūlis, un Andropovs tikai tagad pamanīja, ka viņa sarunu biedrs ir ļoti vecs, ka viņam jau ir krietni pāri septiņdesmit gadiem. Nākamreiz mums būs iespēja satikties tikai tad, kad jūs kļūsiet par galveno cilvēku Kremlī, ja vien, protams, es līdz tam laikam nodzīvošu. Un tad, kā to prasa protokols, mani stādīs jums priekšā…

l6.nodaļa

Kopenhāgena. Starptautiskā lidosta.

1978.gada marts.

Aviosabiedrības "SAS" lidmašīna, kas veica regulāros reisus maršrutā Bonna Kopenhāgena, uz Dānijas galvaspilsētas starptautiskās lidostas 4. skrejceļa nolaidās stingri pēc saraksta tieši 11.10 pēc vietējā laika.

Vitjiks Mišins elegantā melnā putekļumētelī ar nevērīgi uzslietu apkakli un melnu, pa kovboju modei dziļi uz acīm sastumtu platmali galvā, labajā rokā turēdams ceļasomu, atturīgi pamāja piemīlīgajai stjuartei, kas pie lidmašīnas durvīm izvadīja "Boeinga" pasažierus, un brašā veiksmīga biznesmeņa gaitā, kurš Dānijas galvaspilsētā ieradies kārtot svarīgus darījumus, caur teleskopisko trapu devās uz sārtām marmora plāksnēm izlikto muitas apskates zāli.

…Vairāk simboliski nekā cerībā atrast kaut ko neatļautu pārlaidis pirkstus gaišbrūnā, no pirmšķirīgas cūkādas darinātā ietilpīgā sakvojāža saturam, ūsains pamaza auguma muitnieks efektīgā tumšzilā mundierī ar zeltītām apšuvēm izcēla no Mišina somas krietni pasmagu grāmatu košā apvākā. Tas bija Viljama Mančestera romāna "Prezidenta Kenedija slepkavība" vācu izdevums.

-Jūsējā? dānis vāciski apjautājās, pavirši pāršķirstīdams grāmatu un nenolaizdams no pasažiera ciešu skatienu.

-    Manējā.

-Jūs interesē šī tēma?

-    Vai tad ir kāds, kam tā neinteresē? smaidā savilkās tikai Vitjika lūpas.

-     Esmu šo romānu pārlasījis vairākas reizes, muitnieks paliecās nedaudz uz priekšu, it kā grasītos Mišinam uzticēt intīmu noslēpumu. Taču tik un tā es nespēju noticēt, ka Osvalds to izdarīja viens pats, bez citu palīdzības… Novēlu jums patīkami pavadīt laiku mūsu zemē, mein Herrl

Mišins klusēdams pamāja, ielika^ žaketes iekškabatā zili zeltīto VFR pilsoņa pasi uz Vernera Strumpfa vārda, paņēma ceļasomu un nesteidzīgi soļoja uz lidostas galveno ēku, kas šai rīta stundā šķita diezgan patukša.

Ieskatījies pulkstenī, Mišins devās uz bāru un, ceļasomu pie kājām nolicis, novietojās uz augstās taburetes ar ērtu ādas sēdekli un pasūtīja pērno. Lēnām sūkdams dzērienu un paturēdams acīs tuvāko apkārtni kādu simt metru rādiusā, Vitjiks atcerējās muitnieka spriedelējumus un neviļus pasmaidīja. Mančesters, kurš savu grāmatu bija rakstījis pēc Kenediju ģimenes pasūtījuma, stipri vien alojās. To, ko pēc viņa versijas 1963.gada 22.novembrī bija izdarījis Lī Hārvijs Osvalds, nebūtu spējis paveikt neviens cilvēks pasaulē, pat šādām izdarībām speciāli sagatavots un trenēts profesionāls killers ne. No senu atmiņu dzīlēm atkal uzpeldēja drūmā, muļķīgiem propagandas plakātiem izraibinātā nodarbību telpa augstākajā KGB skolā Maskavā un Igora Nikolajeviča Serostanova pakausis, pliks kā kālis viņš kursantus apmācīja diversiju gudrībās, senās kā pati pasaule. Tas bija leģendārs cilvēks. Vairākums padomju militāri patriotiskās literatūras ietekmē uzaugušo kursantu, kuri iztēlojās, kā viņi, tādi gudri, trenēti, viszinīgi un aukstasinīgi, visdrīzākajā laikā veiks varoņdarbus dzimtenes labā tieši pašā viltīgā imperiālistiskā ienaidnieka midzenī, Serostanovu šo veco, jau sen kopš pensijā aizgājušo nelegāli, kura dzīves lielākā daļa bija aizritējusi īsos ārzemju "komandējumos", pēc kuriem allaž pēkšņā nāvē mira pret Padomju Savienību naidigi noskaņoti "ienaidnieka" parlamentārieši, autoavārijās cieta KGB atmaskotie Rietumu specdienestu līdzstrādnieki vai "kaujas postenī" gāja bojā KGB darbinieki, ko priekšniecība turēja aizdomās par dubultspēli, karsti mīlēja un pat dievināja. Tikai pēc daudziem gadiem, nostaigājis aptuveni tādu pašu ceļu kā viņa darbaudzinātājs, Mišins sev par pārsteigumu saprata, ka viņa mīļotais pasniedzējs, kaut savā ziņā tiešām talantīgs un visai neordinārs cilvēks, būtībā bija klasisks bandīts, terorists, kurš aiz vārdiem "operatīvais uzdevums" nespēja vai nevēlējās saskatīt cilvēku, pret kuru vērsās nepārsūdzamā soģa bardzībā. Tieši Serostanovs savulaik bija veltījis divas akadēmiskās stundas sīkai Kenedija slepkavības analīzei un ar tāfeles, krīta gabala un rādāmkociņa palīdzību apbrīnā tvīkstošajiem kursantiem bija pierādījis, ka neviens cilvēks pasaulē tādā leņķī un pie tāda ātruma nav spējīgs trāpīt "kustīgā mērķī". Tā viņš to toreiz arī nosauca par "kustīgu mērķi". Cilvēks vārdā Džons Ficdžeralds Kenedijs viņu neinteresēja un bija dziļi vienaldzīgs. Tāpat kā, starp citu, arī visa pārējā pasaule, izņemot vienīgi tiešo priekšnieku, kurš Serostanovam deva pavēles veikt kārtējo uzdevumu.

"Amizantākais ir tas, ka vecais, visticamāk būtu ar mani apmierināts," Mišins skumji secināja, vēl aizvien domādams par Serostanovu, kurš sen jau bija beidzis savas pasaulīgās gaitas, tad samaksāja par dzērienu un devās uz izeju, un tālāk uz taksometru pieturu. "Pēc tā vecā monstra morālajiem priekšstatiem, galvenā dzīves vērtība bija precīzi un operatīvi izpildīt uzdevumu. Labi gan, ka viņš nekad nepieminēja, kam jābūt uzdevuma devējam, laikam jau pārliecinātā komunista ticība bija tik nesatricināma un viņš ne mirkli nešaubījās, ka iespējams tikai viens "pasūtītājs" strādnieku un zemnieku valsts…"

Piebraucis pie Kristiansborgas pils vienas no galvenajām tūristu svētceļojuma vietām, Vitjiks samaksāja taksometra šoferim, paņēma izdoto naudu, atstājot šoferim trīs kronas dzeramnaudas, tad izkāpa no mašīnas un savā nodabā pasmīnēja. Dies' vien zina, ko par viņu nodomāja taksometra šoferis. Un tiešām dānim šoreiz bija patrāpījies gaužām ērmots pasažieris. Spriežot pēc izskata, visparastākais ārzemnieks, visticamāk kāds darījumu cilvēks. Taču viņš šoferim neko neprašņāja, negrozīja galvu uz visām pusēm, bet visu ceļu cirpa savas ūsiņas, tīksmi aplūkodams savu attēlu nelielā spogulītī. Šajā vienkāršajā māņu manevrā viss bija tīrā izlikšanās, iziiemot vienīgi spogulīti, ar kura palīdzību Mišins varēja pārliecināties, ka īsajā ekskursijā pa Dānijas galvaspilsētu viņam nav uzradies neviens pavadonis.

Vismaz pagaidām tāda nebija.

Ar pieklājīgu interesi apbrīnojis izcilo gotikas paraugu divreiz nodegušo un divreiz atjaunoto Kristiansborgas pili, kurā darbojās Dānijas parlaments, Mišins šķērsoja ar kaltiem bruģakmeņiem klāto Kopenhāgenas vecpilsētas ielu un vēlreiz atskatījās uz pili. Tad, palaidis garām vairākas mašīnas, viņš ar īsu uzsvilpienu apturēja taksometru un devās atpakaļ tajā pašā virzienā, no kura bija atbraucis. Minūtes piecpadsmit mašīna līkumoja pa Kopenhāgenas vecpilsētas šaurajām ieliņām. Izkāpis uz Karaļu ielas stūra pie Stacijas laukuma, Vitjiks piegāja pie laikrakstu kioska, nopirka jaunāko "Hamburger Zeitung" numuru, atšķīra to un kādu gabaliņu lēnām gāja pa ielu, aizrautīgi iegrimis lasīšanā, tad pēkšņi zibenīgi iemetās milzīgajā stiklotajā pasāžā un ienira tūristu straumē, kas ziņkārīgi pētīja spilgtās vitrīnas.

Pēc pusstundas Mišins jau stāvēja kāda senlaicīga un, pēc visa spriežot, nesen restaurēta nama spodrībā mirdzošajā trešā stāva kāpņu laukumiņā gandrīz pašā Kopenhāgenas centrā.

Līdzko viņš bija vieglītēm piespiedis balto zvana pogu, ar krāšņu bronzas rokturi aprīkotās smagās ozolkoka durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja jauna tumšmataina sieviete ar ļoti mierīgu, mazliet augstprātīgu izteiksmi smalkajā, kā baltā marmorā cirstajā sejā, kuru varētu saukt par skaistu, ja to nebojātu tik trauslai dāmai pārāk smagnējs zods.

-   Mans uzvārds ir Zdeneks. Vāclavs Zdeneks, Vitjiks vāciski stādījās priekšā. Zipela kungs man pateica jūsu adresi…

-    Ak, jā, protams! sievietes sejas izteiksme nedaudz atmaiga. Lūdzu, Zdeneka kungs, ienāciet…

Krēslainajā priekšnamā novilcis putekļumēteli, Vitjiks klusēdams sekoja namamātei, klusībā atzīmēdams, ka glīti veidots arī jaunās sievietes augums.

Plašā, gaišā istaba, kurā viņa ieveda Mišinu, bija vai nu mākslinieka darbnīca vai stilizēta bēniņtelpa, ar kurām sešdesmito gadu beigās ļoti aizrāvās Eiropas "jaunie kreisie". Bija redzams, ka tās iekārtošanā ieguldīts ne mazums darba un līdzekļu. Nezināmajam dizaineram acīmredzot bija nācies krietni palauzīt galvu, lai panāktu tik griezīgu disonansi starp senlaicīgās ēkas cienīgo fasādi un tās iekšienē izvietotās darbnīcas vai bēniņtelpas māksliniecisko risinājumu. Ar melnām polietilēna stīgām nostiepti metāla konstrukciju sēdekļi, dažas abstraktas gleznas baltos ietvaros pie tikpat baltām sienām, kāda ērmota bronzas skulptūra telpas stūrī, kas neviļus asociējās ar indīgu čūsku ņudzekli, kas savijies nāves cīņā, garš galds ar bieza stikla virsmu, balstītu uz zigzagveidā izlocītas melna metāla kājas…

-    Sēdieties, Zdeneka kungs.

Vitjiks ar visiem pieciem pirkstiem pabužināja sev pakausi un nopūtās.

-     Kaut kas nav kārtībā? sievietes daiļajā sejā pazibēja viegla neizpratnes grimase.

-    Piedodiet, nezinu kā jūs godāt…

-    Ingrīda. Ingrīda Kristiansena.

Viņa nepiespiesti, bez mazākās koķetērijas vai klīrēšanās sniedza roku, un Vitjiks paspieda namamātes šauro, vēso plaukstu, pārsteigts, ka tas viņam ir tik patīkami.

-   Vai esat pārliecināta, Ingrida, ka šie krēsli domād sēdēšanai?

-    Kādam gan citam nolūkam, tie, jūsuprāt, varētu būt domāti? namamāte paraustīja plecus.

-    Ziniet, es sveru vismaz deviņdesmit kilogramus un neesmu drošs, ka…

-    Ir aprēķināts, ka krēsli spēj izturēt daudz lielāku svaru, Ingrīda pasmaidīja.

-    Vai tiešām jūs rīkojāt īpašas pārbaudes?

-Jā, jo es pati tos konstruēju…

Vitjiks iesmējās un piesardzīgi apsēdās.

-     Nu, kā patīk? Ingrīda nosēdās viņam pretī un rūpīgi pavilka lejup svārku malu.

-    Tā nekas… Vitjiks drošības labad vēl mazliet pagrozījās, un, pārliecinājies par trauslās mēbeles izturīgumu, jau brīvāk atlaidās pret atzveltni.

-    Vai vēlaties kaut ko iedzert?

-    Nē, pateicos.

-    Varbūt esat izsalcis? Varu pagatavot jums sviestmaizi.

-     Paldies, Ingrīda, es pa krietnam ieturējos lidmašīnā. Bet ja jūs man atļautu uzsmēķēt…

-     Piedodiet, Zdeneka kungs, bet es organiski nepanesu tabakas dūmus.

-    Piedodiet.

-    īsu brīdi pirms jūsu ierašanās man zvanīja Klauss…

-    Piedodiet, kas jums zvanīja?

-    Nu, Zipela kungs!

-    Ak, jā! Vitjiks nomurmināja. Un ko viņš sacīja?

-     Lika jums pateikt, ka ieradīsies apmēram pēc pusstundas. Tā kā jums nāksies mazliet pagaidīt, Zdeneka kungs. Cik saprotu, jūs esat iesīkstējis smēķētājs un no cigaretēm nešķiraties ne mirkli…

-    Vai nu gluži tik iesīkstējis? Vienkārši smēķētājs.

-    Krāsu, kādā ir jūsu labās rokas pirksti rādītājpirksts un vidējais glezniecībā sauc par okeri. Dienā izsmēķējot pāris cigrešu, tādā ādaskrāsā iedzīvoties nevar. Jūs izsmēķējat vismaz trīs paciņas dienā, vai uzminēju?

-Jūs esat ļoti acīga, Ingrīda, Mišins pasmaidīja.

-          Tā ir mana profesija. Es nodarbojos ar moderno mēbeļu dizainu. Bet šajā darbā ir nepieciešams līdz sīkākajām niansēm orientēdes krāsu gammā.

-    Pēc visa spriežot, jūs nesen esat atmetusi smēķēšanu, vai nav tiesa?

-Jā, tā ir, Ingrīdas smalkās uzacis nedaudz izliecās. Bet kā jūs to uzminējāt?

-Tā ir mana profesija, pirmo reizi ilgu gadu laikā Vitjiks juta, ka viņam ir patīkami sarunāties ar sievieti. Vienkārši tāpat vien, ne par ko nedomājot un ne no kā nebaidoties, melst visādus niekus. Es nodarbojos ar cilvēku psiholoģiju.

-    Un kā veicas, vai gūstat panākumus?

-    Un jūs?

-    Man nekad nepatīk tas, ko es daru.

-      Sievietei tā ir reta īpašība, Vitjiks sev zem deguna nomurmināja.

-    Piedodiet?

-    Uzdrošinos teikt, ka jums ir vīrišķīga prāta ievirze.

-Jūs acīmredzot esat labs psihologs.

-     Diemžēl mēs vērtējam līdzīgi: tāpat kā jums, arī man gandrīz vienmēr nepatīk tas, ko es daru.

-    Tad jau var teikt, ka savā ziņā esam kolēģi, vai ne?

-Jūs man glaimojat.

-    Kāpēc tad tā?

-    Man nekad nav bijis tik burvīgu kolēģu, Ingrīd, Mišins neliekuļoti pasmaidīja.

-Jūs taču neesat vācietis, Zdeneka kungs? jaunā sieviete samulsusi centās ievirzīt sarunu rāmākā gultnē.

-    Vai es vāciski runāju ar akcentu?

-    O, nē! darbnīcas saimniece uzmanīgi, it kā baidīdamās ar neveiklu kustību izraisīt sāpes, papurināja savu glīto galviņu. Bet jūs sarunu NERISINĀT vāciski.

-    Ak, jā! Vitjiks pavīpsnāja. Jau pie sliekšņa man jums vajadzēja pieprasīt cūkgaļu ar skābiem kāpostiem un kausu Bavārijas alus.

-    Domāju, ka jūsu dzīslās rit ļoti daudz slāvu asiņu, nepievērsdama Mišina replikai ne mazāko uzmanību, Ingrida atbildēja.

-Jā, jūs orientējaties ne tikai krāsu niansēs…

-    Vai mana piezīme jūs apbēdināja?

-     Dies', pasarg! Starp citu par manu slāvisko izcelsmi pietiekami daiļrunīgi liecina uzvārds. Vitjiks nedaudz paliecās uz priekšu. Pa mātes līniju esmu čehs.

-    Ko jūs sakāt?! Ingrīdas gaišā seja atplauka platā smaidā. Bet es pa mātes līniju esmu poliete.

-    Tātad gandrīz novadnieki, Mišins pasmaidīja.

Šajā mirklī priekšistabā īsi nošķinda zvans.

-    Klauss ari klāt!.. Ingrīda nepiespiesti piecēlās un devās uz durvīm.

Viss, ko viņa darīja, bija neparastas, pirmatnējas grācijas caurstrāvots. Jau nez kuro reizi Mišins sevi pieķēra pie domas, ka viņam ir patīkami noraudzīties uz šo sievieti, ar kuru viņš bija pazīstams tikai dažas minūtes. "Es nu gan vairs neesmu formā," Vitjiks gurdā nolemtībā nodomāja. "Vai nu tās ir ievainojumu sekas, vai esmu pārguris ceļā, bet varbūt šī sieviete ar viņas naivo vērīgumu man vienkārši lika atcerēties, ka manā vecumā daudzi vīrieši jau dzīvo rimtu dzīvi pēc darba nāk mājās, ieslīgst mīkstā krēslā un vienkārši tīksmi noraugās uz sievieti, kura patīk…"

-    Vāclav!

Uz sliekšņa stāvēja impozants pusmūža vīrietis labi pašūtā tumšā uzvalkā ar sarkanu tauriņu pazodē. Zobos viņam bija iekniebta varena jūras putu pīpe. Apsveicu ar ierašanos, mans draugs!

Vitjiks piecēlās un paspēra dažus soļus viesim pretī. Vīrieši apmainījās stingriem rokas spiedieniem, bet Klauss ar neslēptām simpātijām uzplīkšķināja Vitjikam pa viņa tēraudcieto plecu.

-    Tagad es jūs uz brītiņu pametīšu, Ingrīda pasmaidīja. Citādi mans pasūtītājs droši vien jau nervozē.

-    Bet mēs taču tevi sagaidīsim, dārgā? Klauss saudzīgi pievilka Ingrīdu sev klāt un jokodams pabružāja viņas vaigu.

-     Protams, Kļaus. Būšu atpakaļ apmēram pēc stundas. Neaizejiet pirms neesmu atnākusi… Jaunā sieviete uzmeta Mišinam neizprotamu skatienu un, graciozi pamājusi ar roku, izgāja no darbnīcas.

-    Burvīga būtne, Klauss nomurmināja, un, pavadījis Ingrīdu ar skatienu, apsēdās Vitjikam pretī. Viņas tēvs man bija liels draugs. Starp citu, augstas klases arhitekts…

-    Tātad šis te…

-    Viņa tiešām ir mana tuva drauga meita, Klauss ar uzsvaru sacīja. Un ne viņai, ne šim dzīvoklim nav ne mazākā sakara ar mūsu darīšanām. Katram gadījumam iesaku jums to iegaumēt!

-Jā, viņa tiešām ir ļoti patīkama sieviete, Mišins pamāja, ar interesi nopētīdams sarunu biedru.

-    Kā atlidojāt?

-    Normāli.

-    Nekādu sarežģījumu ceļā nebija?

-    Šķiet, ka nekādu.

-    Vai dokumentus jums izsniedza Mossad?

-    Tos, kuri mani ir pašreiz, jā.

-    Kā klājas Gordona kungam? Vai neslimo?

-    Kas tas tāds? Vitjiks vienā mierā apjautājās.

-Jūs gribat teikt, ka aizbraucāt no Izraēlas, tā arī nesaticis Gordona kungu?

-    Un ja nu tiešām tā ir, ko darīsiet, sūtīsiet mani atpakaļ?

-    Parādiet man pasi.

-   Lūdzu! Vitjiks pasniedza sarunu biedram dokumentus.

-    Labi nostrādāts! Klauss norūca un atdeva pasi. Kas nu ir, tas ir, tie līkdeguņi prot strādāt…

-    Vai man būs jānaturalizējas VFR?

-     Kur jūs tik aušīgi noskaņots, Mišina kungs? Klausa balsī bija skaidri saklausāms padzīvojuša cilvēka, kurš jau no paša rīta mokās ar aknu kaiti, aizkaitinājums.

-    Vai jūs pārāk neapvainosieties, jaunekli vārdā Klauss, ja teikšu, ka jūs man krītat uz nerviem?

-     Ko?! Klausam no pārsteiguma pat nedaudz atkārās žoklis.

-    Kas tu vispār tāds esi, ka tavu māti? nepiespiesti pāriedams uz angļu valodu, Mišins laipni apjautājās. Kādu KGB moku kambari tu man te mēģini sarīkot? Vai es tev, ute, esmu kaut ko parādā? Bet varbūt tu mani esi sajaucis ar kādu citu un nolēmis, ka mūsu valstis ir sabiedrotās? Es tikai atlidoju no Izraēlas, grospapiņ, bet patiesībā esmu dzimis maskavietis. Maskavietis no ļo-oti Lielās Lubjankas ielas. Vai esi dzirdējis, kāda iestāde tur atrodas? Bet tagad mudīgi saki, kāpēc izsaucāt, kamēr neesmu tev izrāvis priekšdziedzeri līdz ar annusu!…

-     Kā jūs uzdrīkstaties… Klauss mēģināja iebilst, taču, sastapies ar Vitjika drūmo skatienu, kura acis pēkšņi bija ieguvušas alvas nokrāsu, aprāvās.

-    Nobijies gan, faterīt, ko? Mišins vēl aizvien tikpat laipni konstatēja un asinskārīgi pasmaidīja. Vai tik tevi nebūs aizmirsuši noinstruēt, ko? Tu laikam te Kopenhāgenā esi varens virs? Rezidents? Vēstniecības pirmais sekretārs? Kāds pašmāju analītiķis vai kas tamlīdzīgs? Kas tu tāds esi, sūdu brāli, un ko tu te dirsies?

-     Tādā tonī mūsu saruna nevar turpināties… Klauss pamazām sāka atgūties un lūkoja atgūt tik negaidīti zaudēto iniciatīvu. Esmu spiests pārtraukt mūsu sarunu.

-    Tādā gadījumā visu labu, opapiņ!

Spēji pietrūcies no krēsla, Klauss paspēra divus nedrošus soļus izejas virzienā, bet tad apstājās un nomēroja Mišinu ar nicināšanas pilnu skatienu.

-    Paklausieties, Mišin, es esmu CIP pulkvedis…

-    Bet es esmu KGB apakšpulkvedis, Vitjiks atcirta. Pēc elementāras proporcijas novērtējiet attiecību starp mūsu vecumu un dienesta pakāpēm, un jūs tūlīt sapratīsiet, ko mēs katrs esam vērts.

-   Tik bezatbildīgi izrunājoties, jūs, Mišin, riskējat ar galvu!

-    Atļaujoties man to atgādināt, jūs riskējat ar olām, Kļaus!

-    Profesionāli tā neuzvedas!

>

-    Un kā uzvedaties jūs, tēlodams man te nez kādu kupcieni traktieri? Ko jūs te māžojaties? Es neesmu jūsu aģents, tas ir pirmkārt. Un man pietiek spēka un prasmes, lai iekašātu tevi zem parketa tepat, šajā glaunajā studijā. Tas ir otrkārt. Bet treškārt, nākot uz tikšanos ar tādu cilvēku kā es, tev vajadzēja ņemt vērā abus iepriekšminētos apstākļus.Tātad kurš no mums te izturas kā neprofesionālis?

-     Mēs abi pārāk iekarsām, Klauss, nākdams atpakaļ, mēģināja pielabināties. Un tāpēc…

-    Ko nu dziedi! Mišins, acis nicīgi samiedzis, viņu pārtrauca. Nevis mēs, bet tu iekārsi. Bet tagad esi atjēdzies un mēģini griezt kažoku uz otru pusi. Vai tad tevi tai tavā bardakā, kas saucas "pasaules demokrātijas balsts", nemācīja, kā jārunā ar profesionālu nelegāli?

-   Ziniet ko, aizmirsīsim šo nepatīkamo starpgadījumu, it kā nekas nebūtu noticis, Klauss ierosināja. Es pārsteidzos, taču arī jūsu temperaments…

-     Ko jūs no manis gribat? Mišins drūmi noprasīja, ar baudu aizsmēķēdams cigareti, pelnu trauka vietā izmantodams tukšu "Malboro" paciņu.

-    Esmu pilnvarots izteikt jums priekšlikumu.

-    Kas jūs ir pilnvarojis?

-    ASV centrālās izlūkošanas pārvaldes vadība.

-    Un kāds ir jūsu priekšlikums?

-    Ziniet, sāksim no beigām, sazvērnieciski pasmaidījis, Klauss ierosināja.

-    Kā jūs to domājat?

-    Sāksim ar to, ko šis priekšlikums DOS jums. Protams, tādā gadījumā, ja jūs to pieņemsiet.

-    Tātad es varu to arī nepieņemt? Mišins aši noprasīja.

-    Dabiski. Tādos uzdevumos ar konvoju pie sāniem nedodas.

-    Nu, un ko tas man dos?

-    Piecsimt tūkstošus dolāru kā samaksu par jūsu pakalpojumiem, kā arī iespēju atgriezties Maskavā, KGB aparātā, kur tiks saglabāts jūsu stāvoklis un virsnieka dienesta pakāpe.

Nenolaizdams no Klausa smagu skatienu, Mišins klusēja. Viņa sarunu biedrs, apmierināts ar panākto efektu, atzvēlās "polietilēna" krēslā un salika uz apaļā vēderiņa savas veca vīra rokas.

-    Vai jūs sen kopš strādājat Dānijā? Mišins negaidīti apjautājās, likās, viņa jautājumam nav nekāda sakara ar iepriekšējo sarunu.

-    Gandrīz desmit gadus.

-   Tas arī ir jūtams.

-       Nesapratu! Klausa krunkainā seja tūdaļ zaudēja omulīgo izteiksmi.

-     Tik ilga uzturēšanās dižā pasaku teicēja dzimtenē ir iespaidojusi jūsu fantāziju.

-     Manā priekšlikumā reāls ir viss sākot no pirmā līdz pēdējām burtam, Klauss salti iebilda Jums nav itin nekāda pamata man neticēt. Galu galā jūs taču zināt, ar ko jums ir darīšana.

-     Man ir piespriests nāvessods, Mišins nespodrā balsī atgādināja.

-    Zinu.

-    Par nodevību.

-    Arī tas man ir zināms, Klauss pamāja.

-    Bet vai jums ir zināms, kas man to piesprieda?

-Jā. KGB priekšsēdētājs Jurijs Andropovs.

-     Pat tad, ja šajā lietā iesaistīsies jūsu prezidents ar visu viņa ietekmi civilizētajā pasaulē, spriedums tik un tā netiks atcelts.

-    Un ja nu tomēr tiks?

-    Piecpadsmit gadi cietumā, Mišins nomurmināja. Arī tas ir nāvessods, tikai tā ir lēna nāve. No elles peklē, tik vien tās starpības!

-     Bet ja nu ne tikai atcels piespriesto sodu, bet pat atjaunos jūs iepriekšējā statusā?

-    Kādā? CIP māņu pīles statusā?

-Jūsu AGRĀKAJĀ kvalitātē.

-     Man bija grūta bērnība, Vitjiks nopūtās un saldi izstaipījās. Neviens man pirms iemigšanas nelasīja pasaciņas. Un tāpēc man jau kopš mazotnes ir izveidojusies neticība stāstiem ar laimīgām beigām.

-     Un tomēr es jums gribu vēlreiz atgādināt par mūsu priekšlikumu.

-    Kāda ir tā būtība?

-    Nu, nē! Klauss apņēmīgi papurināja galvu. Vispirms man jāsaņem no jums rakstiska piekrišana, tikai tad runāsim konkrēti.

-    Un kur ir garantijas, ka jūs mani nepiešmauksiet?

-   Jums nebūs vajadzīgas nekādas garantijas, tiklīdz būsiet iepazinies ar plānu.

-    Vai esat kādreiz darbojies arī uz profesionālas skatuves?

-    Dies', pasarg!

-    Vai tiešām jūs pats ticat tam, ko sakāt?

-    Pēc visiem man izteiktajiem draudiem nu, par to manu ķermeņa daļu plēšanu un raušanu un manu mirstīgo adieku ierakšanu zem parketa es divtik kontrolēju katru savu vārdu. Neraugoties uz lielo vecumu, Mišina kungs, manu ģenitāliju stāvoklis man joprojām nav vienaldzīgs. Nu, kā tad būs? Riskēsiet vai iesim katrs savu ceļu?

>

-   Ja nu es gadījumā atteikšos, kur esat iecerējis mani novākt? Mišins nesatricināmā mierā apjautājās. Vai tepat jūsu drauga meitas dzīvoklī? Vai arī pameklēsiet kādu piemērotāku vietu?

-    Kā visi krievi jūs esat ļoti aizdomīgs.

-Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

-   Kā es varu uz to atbildēt, ja nodarbojos ar pavisam citām problēmām? Klauss pasmīnēja.

-    Labi, nedaudz padomājis, Mišins atbildēja. Esmu ar mieru.

-     Tad izlasiet šo dokumentu, amerikānis nevilcinādamies atsaucās un sniedza Mišinam četrkārt pārlocītu lapu.

Kādu brīdi Vitjiks iedziļinājās angliski rakstītajā tekstā. Jo tālāk viņš lasīja un jo skaidrāk aptvēra amerikāņu iecerētā pasākuma jēgu, jo lielāks pārsteigums atspoguļojās viņa sejā. Klauss, kas viņu neuzkrītoši vēroja, centās neizrādīt, cik ļoti viņu iepriecina pozitīvās pārmaiņas bijušā KGB killera noskaņojumā.

-Ja pareizi sapratu to, kas tur rakstīts, irian būs jādarbojas vienam… Mišins nejautāja, bet konstatēja.

-     Ne gluži tā, Klauss izlaboja. Jūs varat iesaistīt vēl kādu, ja atrodat to par nepieciešamu. Taču CIP ar to nebūs NEKA kopēja.

-    Man būs vajadzīga nauda.

-   Un kas tad, jūsuprāt, ir tie piecsimt tūkstoši dolāru? Kukurūzas pārslu paciņa?

-    Tas ir MANS atalgojums par to, ka uzņemos risku. Es runāju par izdevumiem operatīvām vajadzībām.

-    Cik jums vajadzīgs? mirkli apdomājies, Klauss noprasīja.

-    Pagaidām es to vēl nezinu. Man vajadzīgi rēķinu numuri, no kuriem es nepieciešamības gadījumā varu izņemt naudu. Pēc tam jūs varēsiet pārbaudīt, cik mērķtiecīgi tā izmantota. Ļaunākajā gadījumā atskaitīsiet no mana honorāra.

-    Labi, es parunāšu ar tiem, kas to izlemj. Vai ir vēl kādi jautājumi?

-    Ieroči, spridzekļi, sakaru līdzekli un viss pārējais?

-   Tas ir paredzēts, Klauss pamāja. Jums pateiks, pie kā griezties.

-    Ar ko es uzturēšu sakarus?

-    Ne ar vienu.

-    Kā to saprast?

-    No brīža, kad mēs izšķirsimies, Mišin, jūs atkal kļūsiet par cilvēku, kam dzimtenē piespriests nāvessods nošaujot. Mūsu klātbūtni jūs sajutīsiet tikai tad, ja tiks pārtraukta finansēšana. Tas būs signāls, ka ar savu uzdevumu neesat ticis galā. Jums tiek dota pilnīga rīcības brīvība. Tajā pašā laikā jums jāzina: mēs jūs neizlaidīsim no acīm ne mirkli. Lai kur jūs būtu un lai kā maskētos. Kā profesionālim jūs vajadzētu saprast, cik vērienīga ir šī operācija.

-    Man ir tikai viens lūgums: nemaisieties man pa kājām.

-    Par to neraizējieties, Mišin.

-Jāraizējas ir jums, Kļaus, Mišins drūmi precizēja. Man nepatīk, ja kāds min uz papēžiem. Jo sevišķi brīžos, kad strādāju. Refleksi, ja saprotat, ko es ar to domāju. Dažbrīd vispirms izdari kaut ko nelabojamu, un tikai tad sāc domāt, sak, nez vai tā vajadzēja…

-Jūsu rokraksts ir pietiekami labi izpētīts, Mišin, Klauss nošņāca. Taču drošības pēc iegaumējiet vienu vārdu. Tikai vienu Ruperts. Ja cilvēks, kuram būsiet nolēmis apgriezt kaklu,_ nosauks sevi šajā vārdā, tas nozīmēs, ka viņš ir MŪSĒJAIS, Mišina kungs. Nedariet viņam neko sliktu, ticiet man, nevajag uzplēst rētas, kas vēl nav aizdzijušas…

-    Centīšos, Vitjiks atburkšķēja.

-    Vai ir vēl kādi jautājumi?

-    Divi jautājumi. Vispirms par jauko sievieti, kura mūsu tikšanās iespaidus vērta mazliet pievilcīgākus…

-    Kas jūs interesē, Mišin? bija jūtams, ka šis jautājums amerikānim nepatīk.

-    Vai viņa tiešām neko nezina par mūsu darīšanām?

-   Es jau teicu: viņai ar to nav nekāda sakara. Mēs vienkārši gribējām, lai būtu drošāk, tāpēc šo tikšanos nolēmām rīkot absolūti "tīrā" dzīvoklī.

-     Lieliski. Un otrs jautājums: pusi no sava honorāra es gribētu saņemt avansā un jau rīt. Vēlos, lai jūs to pārskaitāt uz diviem kontiem vienu Cīrihē, otru Londonā. Kontu numurus es jums nosaukšu mūsu sarunas noslēgumā.

-     Kam jums tik daudz naudas, Mišin? CIP pārstāvis pēkšņi iesmējās. Jūs taču esat audzināts sociālistiskās vienlīdzības principu garā.

-    Pēc savas nāves es to pārskaitīšu amerikāņu imperiālisma upuru memoriāla celtniecības vajadzībām.

-     Mūsu vienošanās netiek slēgta ar nāvinieku, Klauss iebilda, taču viņa balsī nebija īstas pārliecības. Un kas tās par pesimistiskām noskaņām? Esmu pārliecināts, ka jūs brīnišķīgi tiksiet galā ar šo uzdevumu…

-    Arī es par to esmu gandrīz pārliecināts… Vitjiks pasmaidīja, kaut ari viņa acis palika aukstas un to skatiens saspringts. Mani uztrauc kas cits, Klausa kungs. Dokumentā, ko es tagad parakstīšu, ne ar vārdu nav minēts, kā veidosies mana dzīve, kad uzdevums būs IZPILDĪTS.

-    Ā, jūs par to! Klauss smīnēja. Bet es domāju, ka jūs vispār ne no kā nebaidāties.

-    Vispār ne no kā nebaidās tikai einuhs harēmā, Vitjiks ar draudzīgu žestu uzlika roku Klausa vārgajam celim un to vieglītēm saspieda. Amerikāņa sejā parādījās sāpju grimase. Visu, par ko vīrieši uztraucas visvairāk, viņš jau ir zaudējis.

-     Pilnīgu drošību nav iespējams nopirkt, Klauss caur zobiem novilka, masēdams apskādēto celi. Pat par tik iespaidīgu naudu, kāda būs jūsu rīcībā, ne.

-          Pērkat jūs, Kļaus, Mišins atbildēja, ar plašu žestu parakstīdams papīra lapu un pasniegdams to amerikānim. Turpretī es to RADU. Un ne ar citu, bet pats savām rokām…

l7.nodaļa

Dzīvojamais nams Kutuzova prospektā.

1978.gada marts.

Ģenerālis Cviguns pamodās neizgulējies.

Tikai īsi pirms sešiem ar taksometru aizkļuvis līdz savam dzīvoklim Kutuzova prospektā, ko augu diennakti apsargāja KGB devītās pārvaldes pastiprinātā sardzes patruļa, Valsts drošības komitejas priekšsēdētāja pirmais vietnieks, gaismu neiededzis, steigšus devās uz virtuvi, kur vienu pēc otras iztukšoja divas glāzes ledaina ūdens tieši no krāna, tad ar delnu apslaucīja muti, pa roku galam norāva mēteli un kurpes un, aiztaustījies līdz guļamistabai, uzgrieza modinātāju uz astoņiem un ar visām drēbēm šķērsām iegāzās milzīgajā laulības gultā.

Cviguna sieva jau otro nedēļu atpūtās valdības vasarnīcā Picundā. Lai gan nebija atvaļinājumu sezona, viņš bija uzstājis, lai sieva brauc projām. Intuīcija, kas Cvigunu nekad nebija pievīlusi, viņu brīdināja, ka tagad kādu mēnesi labāk padzīvot vienam.

…Modinātāja griezīgo treļļu pamodināts, Cviguns vairākas minūtes gulēja ar vaļējām acīm, nespēdams pakustēties, un jutās kā salauzts. Divas stundas ilgā snauda nepavisam nebija atpūtinājusi viņa ducīgo, plato augumu, bija kļuvis vēl ļaunāk, un spiedīgais smagums pakausī mocīja jo negantāk. Ar grūtībām piecēlies, Cviguns piegāja pie apbrīnojami skaistā trīsdaļīgā itāliešu spoguļa, ar ko viņa laulātā draudzene pamatoti lepojās šo ampīra mēbeļmākslas šedevru viņa bija iegādājusies kādā no Arbata komisijas veikaliem un tagad apgalvoja, ka savulaik treljāžs atradies grāfa Ļeva Nikolajeviča Tolstoja guļamistabā. Ieraudzījis savu atspulgu aristokrātiskajā Venēcijas stikla izstrādājumā, Cviguns nošausminājās: viņa platā seja ar izvirzītajiem vaigu kauliem bija noaugusi ar divas dienas neskūtiem bārdas rugājiem, turklāt vēl pamatigi uztūkuši. Acis, kas no īso, retām skropstām iezīmēto plakstiņu apakšas urbās paša atveidā, bija apsarkušas un asaroja.

Ar riebumu novilcis savazāto virskreklu un tumši zilo "Dinamo" sporta krekliņu ar rombā ietvertu burtu "D" kreisajā stūrī, Cviguns, pārvarējis milzīgu nepatiku, saņēmās un desmit reizes atspiedās no grīdas, tad novilka bikses un zeķes un nu jau daudzmaz enerģiskāk aizgāja līdz vannas istabai, nostājās zem aukstas dušas un, rēkdams un vaidēdams, skaudru drebuļu kratīts, nostāvēja zem spēcīgajām ledainā ūdens šaltīm vismaz kādas piecas minūtes. Rūpīgi notrinis un sausi noslaucījis savas apjomīgās miesas, Cviguns noskuvās ar vecmodīgo skuvekli "Solingen" brūnā kaula kātā, ieberzēja seju ar franču odekolonu "Aramiss", tad atgriezās guļamistabā, apvilka tīru veļu, spodru kreklu un nevainojami izgludinātu tumšzilu uzvalku, apsēja pieskaņotu tumšzilu kaklasaiti ar divām šaurām sarkanām diagonālām svītrām, iesprauda aprocēs elegantas zelta apročpogas ar iniciāļiem "S.C." sievas dāvanu sudrabkāzās un pēkšņi sajuta, ka ir drausmīgi izsalcis. Viņš jau pasniedzās pēc telefona, taču pēdējā brīdī pārdomāja un nolēma nezvanīt uz "Kremļa mājas" otrajā stāvā izvietoto apkalpošanas bloku, kas, sākot no ēdienu gatavošanas pēc pasūtījuma līdz veļas mazgāšanai un gludināšanai, bija atbildīgs par visu šā nama augsto iemītnieku sadzīves problēmām. Viņš saprata, ka vēlas vēl brīdi pakavēties vienatnē.

Pēc sadzīves tehnikas pēdējā vārda iekārtotajā zviedru virtuvē Semjons Cviguns atvēra divkameru amerikāņu ledusskapi un izņēma no tā divsimtgramu kārbiņu ar melnajiem ikriem, olu rāmīti, sviesta paciņu un somu salami desas luņķi. Iemetis lielā pannā dāņu sviesta briketi un pa zaldātu modei lielos gabalos sašķēlis glauno desu, Cviguns to kārtīgi apcepa un tad pārlēja ar sešām olām. Uzlicis pannai vāku, viņš piegāja pie viena no neskaitāmajiem skapīšiem ar efektīviem bronzas rokturiem, paņēma no plaukta puslitra tilpuma porcelāna krūzi ar Vasilija Svētlaimīgā katedrāles attēlu, sameta tajā veselas četras "Lipton" tējas paciņas, iebēra piecas karotītes smalkā cukura, pārlēja to visu ar verdošu ūdeni un, ar krūzi rokā piegājis pie milzīgās koka maizes kastes, izņēma no tās polietilēna plēvē iesaiņotu itāliešu baltmaizes klaipu, ar zobiem atplēsa iesaiņojumu, tad veikli atvēra ikru kārbiņu un, piesēdies pie galda, pāris mirkļos iznīcināja bagātīgās brokastis. Milzīgais virtuves sienas pulkstenis, kas bija asprātīgi iemontēts ar zeltītām un melnām puķēm rotātā Hohlomas šķīvī, rādīja 8.50. Cviguns jau otro reizi sniedzās pēc telefona, šoreiz, lai izsauktu dienesta mašīnu, un atkal pārdomāja.

Vēl aizvien no prāta neizgāja vakarējā saruna ar Sčolokovu. Cviguns savam draugam, protams, nebija izstāstījis visu, bet tikai pateicis, ka viņa rīcībā ir pietiekami iespaidīgi materiāli, ko vērst pret savu vareno šefu. Galu galā katram no viņiem bija savi noslēpumi un savas darīšanas, un viņi abi, ari tad, kad juta nepieciešamību aprunāties, instinktīvi vairījās viens otram izpaust lieku informāciju. Jo mazāk zini, jo mierīgāka dzīve. Neraugoties uz plātīgajām manierēm un iedzimto sparīgumu, Cviguns bija ļoti piesardzīgs cilvēks, Kremļa staļļos viņš bija pratis izdzīvot un neatstiept kājas tikai tāpēc, ka prata pareizi novērtēt savas reālās iespējas. Cviguns bija ziedojis gandrīz piecus gadus, lai uztaustītu Jurija Andropova vārīgāko punktu, kas ļautu viņa vietniekam, nemainot dzīves veidu un ieradumus, sadzīvot ar KGB priekšsēdētāju. Līdz pat pēdējām brīdim viņš bija atvairījis domu, ka varētu ielaisties tiešā konfrontācijā ar šo bargo vīru. Un ne jau tāpēc, ka būtu šaubījies par saviem spēkiem, personiskās drosmes Cvigunam nekad nebija trūcis. Viņu biedēja pati doma ielaisties tuvcīņā ar Andropovu, kurā izredzes uzvarēt labākajā gadījumā varēja būt līdzīgas. Bet pat tad, ja sakāves iespēja būtu pavisam niecīga, Cviguns tik un tā neuzdrīkstētos atklāti vērsties pret Andropovu. Pirmām kārtām tāpēc, ka pārāk nedrošas bija Cviguna paša pozīcijas. Viņš pārāk labi pazina to cilvēku tikumus, kuru vidū dzīvoja, un bija taisījis tik spožu karjeru, lai kaut mirkli šaubītos par finālu. Tiklīdz Andropovs noliktu uz ģenerālsekretāra galda faktus, kas Cvigunu atmaskotu kā gaužām šaubīgos darījumos iesaistītu andelmani, gan Brežņevs pats, gan visa viņa veco perdeļu un daudzsološo vidējās paaudzes karjeristu kamarilja tūdaļ aizmirstu, kurš bija tas, kas piepildīja viņu varen plašos drēbju skapjus un bezdibenīgos dārgakmeņu šķirstiņus, kurš aprūpēja viņu izlutušos pēcnācējus drasējumos pa ārzemēm un kurš bija tas, kas apmaksāja no visādu labumu pārpilnības galīgi aptrakušo sievu rēķinus, kuras oficiālu vizīšu laikā savus vīrus no partijas galminieku aprindām rāva iekšā visdārgākajos privātveikalos un iepirkās tur ar tādu alkatību un vērienu, it kā pārstāvētu nevis nedaudzas pārbarotas attīstītā sociālisma ēras elitārās ģimenes, bet gan visuvareno "Vņešposiltorgu" ar tā neierobežotajām un praktiski nekontrolētajām valūtas rezervēm. Tajā pašā mirklī nepielūdzami un slepkavīgi kā dzelzs slazds nostrādātu bēdīgi slavenais un allaž noderīgais dubultmorāles princips, un visi šie gnīdas sāktu vicināt partijas biedra kartes un apelēt pie varonīgās pagātnes, bet Cviguns vienā mirklī kļūtu par izstumto, par ienaidnieku un atkritēju, kas pārkāpis svētās komunistiskās morāles normas un nonācis uz tikumiska pagrimuma ceļa.

Vienu brīdi viņš pat visā nopietnībā bija apsvēris, vai viņam nevajadzētu atteikties no Brežņeva varenās aizstāvības un pilnībā pārmesties Andropova pusē, kurš savu nedaudzo domubiedru vidū bija izdaudzināts kā cilvēks, kam nav sveši goda likumi un kas prot turēt doto vārdu, bet par savējiem cīnās kā par sevi nežēlīgi, gudri un konsekventi. Taču tāds solis nozīmētu to, ka Cviguns bez ierunām atsakās no kolosālām augstāko varasvīru ietekmēšanas svirām, no visām tām iespējām, ko deva viņa izveidotā SISTĒMA un viņa slepenā, tomēr arī paša Brežņeva atzītā APK jeb "Augsto patērētāju kluba" priekšsēdētāja loma. Un viņš tā arī visu atstāja pa vecam, ko tagad, kad Andropovs bija pa īstam ķēries viņam pie ragiem, rūgti nožēloja.

"Patiesībā jau Kolam bija taisniba," Cviguns prātoja, ieliedams sev otru tējas krūzi. "Nolaist no kātiem, un beigta balle…" Lai cik dīvaini, doma par Andropova fizisku novākšanu līdz šim viņam nekad nebija ienākusi prātā. Lai gan kas tur dīvains? Viņam, cilvēkam, kas līdz sīkākajām niansēm pārzināja ievērojamāko partijas un valsts darbinieku daudzpakāpju apsardzes sistēmu, labāk par visiem bija zināms, ka likvidēt tādu cilvēku kā Andropovs, turklāt vēl pašam paliekot ārpus aizdomām, varētu varbūt vienīgi teorētiski. Praktiski šāds solis līdzinātos pašnāvībai.

"Ko iesākt? Kā to izdarīt?" Cviguns gudroja, platiem

soliem mērodams savu moderno virtuvi. "Vai tiešām es tā arī

»

neko neizdomāšu?…"

Viņš izsauca mašīnu, uzvilka mēteli, aizcirta dzīvokļa dur-

> 7 7 5

vis, un, vēlreiz ar vērtējošu skatienu nopētījis sevi lifta spogulī, izkāpa iekšējā pagalmā, kur viņu jau gaidīja melna dienesta volga ar forsētu dzinēju un viņa personisko šoferi Vasju nerunīgu, trula paskata lauki, kuru Cviguns pēc rūpīgas atlases pats bija izraudzījies jau tolaik, kad vēl strādāja Azerbaidžāņa. Vasja toreiz dienēja robežsargos uz padomju un irāņu robežas un bija izdaudzināts pa visu Aizkaukāza robežapsardzības karaspēka daļu, jo gandrīz četrdesmit minūtes viens pats bija noturējies pret trīsdesmit bruņotiem narkotiku tirgoņiem, kas caur nomaļo un vāji nocietināto robežapsardzes posteni kalnos ar lielu opija kravu centās izlauzties atpakaļ uz Irānu. Viņa pārinieku nogalināja jau pašā sākumā, bet Vasja, lietišķi nostādījis uz balsta rokas ložmetēju un noregulējis to atsevišķiem šāvieniem, praksē nodemonstrēja, cik dziļi un pamatīgi ir apguvis kaujas taktiku lauka apstākļos. Tik pamatīgi, ka ne tikai spēja noturēties pret bandītiem, kas viņu bija ielenkuši ciešā lokā, bet četrpadsmit no tiem turpat arī noguldīja.

Drīz pēc šiem notikumiem uz Semjona Cviguna rakstāmgalda drūmi pelēkā Saumjana ielas nama kabinetā ar logiem uz Piejūras bulvāri nonāca raports, ka robežapsardzības karaspēka vecākais seržants Vasilijs Stupņikovs izvirzīts apbalvošanai ar Kaujas sarkanā karoga ordeni. Cviguns raportu parakstīja un tūdaļ pat pieprasīja atgādāt viņam Stupņikova personisko lietu. Pārliecinājies, ka puisis nāk no bērnu nama un piedevām ir ar astoņu klašu izglītību, Cviguns pavēlēja varoni steidzami izsaukt uz Baku.

Pēc trim mēnešiem Vasjam Stupņikovam tika piešķirta virsdienesta staršinas dienesta pakāpe un viņš kļuva par

Azerbaidžānas KGB priekšsēdētāja personisko šoferi. Kad Vasja šajā atbildīgajā postenī bija nostrādājis divus gadus, Cviguns vairs nešaubījās, ka tūliņ pēc sievas Stupņikovs ir otrā veiksmīgākā izvēle viņa mūžā, tālab, norīkots jaunā amatā, bez garas prātošanas paņēma līdzi uz Maskavu arī savu šoferi. Stupņikovam piemita ne tikai suniska uzticība saimniekam, fenomenāls fiziskais spēks (vairākus gadus viņš bija nepārspēts "Dinamo" vidējā svara čempions svarcelšanā) un iedzimts snaipera talants, bet vēl kāda īpašība, ko Cviguns savā šoferi vērtēja sevišķi augstu: šis drūmais lamzaks ar garu, pumpainu pakausi un augsti izvelvētiem uzacu lokiem muti vēra vaļā tikai tad, ja viņam kaut ko jautāja. Ja jautātājs nebija Cviguns, bet kāds cits, Vasja allaž aprobežojās tikai ar strupiem un neko neizteicošiem atrūcieniem: "Aha!", "Nu, nu!" vai "Nē-e!", vai savu iemīļoto abreviatūru A E1 Vē Vē I Dē, kas nozīmēja "A lai viņi visi iet d.J" Neviens neatminējās gadījumu, kad Vasja Stupņikovs kaut ko būtu bildis nevaicāts.

Cviguns par savu šoferi zināja visu un jutās mierīgs: nauda Vasju neinteresēja, dzīvoja viņš atsevišķā vienistabas dzīvoklītī, kas bija iekārtots mats matā tāpat kā viņa personiskais stūrītis robežsargu kazarmās dzelzs gulta, šaurs drēbju skapis un "tumbočka" pie gultas, kur glabāt personisko mantību. Ieturējās viņš KGB ēdnīcā, radu un draugu viņam nebija, nebija arī nekādu vērā ņemamu aizraušanos. Brīvajā laikā Vasjam patika spodrināt savu APS (Stečkina automātisko ložmetēju), kas gan nebija nekāds personiskais ierocis un ko viņam ļāva nēsāt tikai tāpēc, ka tāds bija ģenerāļa Cviguna rīkojums. Vēl Stupņikovs mīlēja kopt savu formas tērpu (jāteic, ka par "formas tērpu" Stupņikovs uzskatīja ne vien savu praporščika mundieri ar Kaujas sarkanā karoga ordeni un gvardes un robežapsardzības dienesta teicamnieka krūšu nozīmēm, ko darba specifikas dēļ varēja uzģērbt tikai retu reizi, bet arī savu vienīgo divrindu civiluzvalku ar dīvainu rūsganu lāsmojumu, ko Vasja gludināja un tvaicēja tik negantā uzcītībā, ka bija jābūt aklam, lai tā valkātājā nesaskatītu profesionālu armijnieku.

Vasilijam Stupņikovam ritēja trīsdesmit septītais gads, viņam bija darbs, ko viņš mīlēja, stiprs un varens komandieris, uz kuru viņš droši paļāvās, pašam savs kaktiņš galvaspilsētā un pat sava sieviete nenoteikta vecuma šķirtene no KGB komandanta vada meitietis ar strupām un spēcīgām kājām, sacīkšu zirga seju un izteiksmīgu uzvārdu Brinza, ar kuru viņi Vasjas vecpuiša dzīvoklī tikās ne biežāk kā reizi divās nedēļās. Vārdu sakot, Vasja bija laimīgs cilvēks, kurš nekad neaizmirsa, kam viņš par savu laimi ir parādā.

-   Kā sviežas? Cviguns noburkšķēja, nosēzdamies Vasjam līdzās.

-    Viss kārtībā, biedri ģenerāli!

Ērtās un samērā mierīgās dzīves gadi visuvarenā KGB priekšsēdētāja vietnieka aizvēnī nekādi nebija ietekmējuši ne Vasjas Stupņikova raksturu, ne attieksmi pret to, ar ko viņš saskārās, ne viņa pasaules uzskatu. Kā allaž viņš bija možs un koncentrēts, gatavs ātrai un noteiktai rīcībai un joprojām uz stingrāko ievēroja subordināciju. Cviguns saprata, ka savā neattīstītajā un primitīvajā prātiņā Vasja joprojām ir tas pats vienkāršais un pavēles izpildīt gatavais robežapsardzības dienesta vecākais seržants, kuram ģenerāļa ierašanās viņa nomaļajā un vientulīgajā robežapsardzes postenī kalnos nozīmētu apmēram to pašu ko Kristus parādīšanās.

-    Vai ģenerālis Ciņevs ir uz vietas?

-    Tieši tā, biedri ģenerāli!

-    Kas jauns kantorī?

-    Viss klusu un mierīgi, biedri ģenerāli!

-      Mierīgi… Cviguns saviebās. Labs ir, bliez uz LubjankuL.

Cviguns paskatījās rokas pulkstenī. 9.10. Brežņevs viņu gaidīja tieši vienpadsmitos. Laika vēl bija gana.

Pa sānu durvīm iegājis savā kabinetā, viņš nevērīgi nometa mēteli uz dīvāna, pieglauda biezos iesirmos matus, smagi atslīga krēslā un nospieda vienu no selektora taustiņiem.

-     Apakšpulkvedis Terehovs klausās, pēc otrā signāla atsaucās KGB iekšējā cietuma priekšnieka spiedzīgā balss.

-    Sveiks, Terehov! Cviguns noducināja, automātiski ielūkodamies galda kalendāra lapiņā, kurā viņa kriceligajā rokrakstā bija uzšņāpts viens vienīgs ieraksts: "11.00 pie ģenerālsekretāra!"

-    Esiet sveicināti, biedri ģenerāli!

-    Labi, labi, bet tagad atgādā pie manis apcietināto Topo-

levu. Steidzami!

»

-      Piedodiet, biedri ģenerāli, taču jūsu pavēli izpildīt nevaru! Terehova balsī no vārdos apliecinātās nožēlas nebija ne miņas. Tieši otrādi, apakšpulkvedim acīmredzot sagādāja baudu jau tas vien, ka viņš kaut ko var atteikt bargajam priekšsēdētāja vietniekam.

-    Ko nozīmē nevaru? Cviguns juta, ka asinis spējiem grūdieniem sakāpj galvā.

-    Tāda ir priekšsēdētāja pavēle, Semjon Kuzmič, Terehovsf tikpat priecīgi pavēstīja. Bez viņa personiskās atļaujas visi kontakti ar izmeklēšanā esošo ir aizliegti. Bet priekšsēdētāja, cik man zināms, nav uz vietas…

-     Skaidrs, Cviguns nomurmināja, neatvadījies atslēdza selektoru un tūdaļ nospieda otru taustiņu.

-    Majors Deiničevs, viņa adjutanta balss bija moža un mierīga. Klausos, Semjon Kuzmič.

-    Sveiks, Igor.

-    Apsveicu ar atgriešanos, Semjon Kuzmič!

-    Vai priekšsēdētājs nav manīts?

-    Viņa nav, biedri ģenerāli.

-    Un kur viņš ir?

»

-    Nezinu, biedri ģenerāli.

-    Tātad viņa nebija jau no paša rīta?

-    Skaidri nezinu, Semjon Kuzmič, bet varu noskaidrot.

-   Nu tad noskaidro! Cviguns noskaldīja. Un labi žigli! Kaut gan nē! Atlikt!

Atzvilis krēslā, Cviguns vēlreiz, nu jau automātiski pieglauda matus un ciešā tvērienā saāķēja resnos, spēcīgos pirkstus aiz sava varenā pakauša. Tad atkal tos atlaida. "Kas gan te, velns parāvis, notiek?" Cviguns prātoja, bezmērķīgi ripinādams zilo šķautņaino zīmuli pa rakstāmgalda matēto virsmu. "Vai tiešām iet jau vaļā?… Bet tas nozīmē, ka…"

Sienas pulkstenis rādija piecas minūtes uz vienpadsmitiem.

Vēlreiz izstaipījies, Cviguns strauji piecēlās un, izgājis cauri pieņemšanas istabai, devās uz dienesta liftu. Uzbraucis sestajā stāvā, viņš pa biezo paklāju aizsoļoja līdz pašam garā gaiteņa galam un atgrūda no rakstā izliktām koka plāksnēm veidotās durvis, ko vainagoja masīva bronzas plāksne ar uzrakstu: "Ciņevs G.K. KGB priekšsēdētāja pirmais vietnieks".

Plašajā pieņemamajā istabā, kuras gala sienu aizņēma divi milzīgi logi ar skatu uz Dzeržinska laukumu, atradās tikai Ciņeva adjutants jauneklīga izskata majors ar pilnīgi sirmu galvu, kurš patlaban ar kādu runāja pa pilsētas telefonu. Ieraudzījis ienākam Cvigunu, viņš nekavējoties pārtrauca sarunu, pielēca kājās un ieņēma miera stāju.

-    Vai šefs uz vietas? Cviguns noburkšķēja.

-    Tieši tā, biedri ģenerāli!

-    Viens pats?

-    Tieši tā, biedri ģenerāli!

Cviguns pamāja un nozuda aiz kabineta dubultdurvīm, ko klāja biezs dermatīna tapsējums.

Georgija Ciņeva kabinets apjoma ziņā krietni vien atpalika no Cviguna apartamenta, toties bija krietni mājīgāks, ne tik stindzinoši oficiāls. Ciņevs necieta spilgtu gaismu, vairījās no saules, vienmēr nēsāja tonētas brilles un vislabprātāk uzturējās puskrēslā. Tumšzaļie zīda aizkari pie milzīgajiem logiem bija nolaisti gandrīz līdz grīdai, veclaicīgajā kristāla lustrā, kas bija piekarināta precīzi pašā kabineta centrā un zem kuras, ļoti iespējams, pārdomās gremdēdamies, bija šurpu turpu soļojis pats Fēlikss Dzeržinskis, nedega neviena spuldzīte. Telpu apgaismoja vienīgi pie kabineta saimnieka kreisās rokas novietotā "staļiniskā" bronzas galda lampa ar platu, zaļu abažūru. Pats ģenerālis Ciņevs neliela auguma vīrs ar asām rievām gar nolaisto lūpu kaktiņiem, pašauru, grumbotu pieri un apaļām, kā ūpim tumšām acīm neizteiksmīgi noraudzījās uz Cvigunu, un pēc viņa izturēšanās ne mazākajā mērā nebija nojaušams, kāda ir viņa attieksme pret neparasti agro kolēģa vizīti.

-     Sēdi tik un raksti, ko? Cviguns noducināja, apsēzdamies pie rakstāmgaldam pievienotā apmeklētāju galdiņa.

-   Kad atbrauci? Ciņevs uz jautājumu atbildēja ar jautājumu.

-    Pagājušonakt.

-    Nu, un kā?

-    Kur ir Andropovs?

-    Budapeštā.

-      Kur? Cviguns pēkšņi sajuta, ka nedaudz, gandrīz nemanāmi atslābst dzelžainās trauksmes stipas, kas pēdējās desmit minūtes bija nežēlīgi žņaugušas viņa sirdi.

-    Kas tad nu, Seņa, neesi izgulējies, vai? Ciņevs joprojām noraudzījās tikpat neizdibināmā vienaldzībā. Pārāk sen un pārāk labi viņš pazina šo ducīgo un enerģijas pārpilno cilvēku, lai reaģētu uz viņa emociju uzplūdiem.

-    Ko viņš dara Budapeštā?

-    To viņš man neziņoja.

-   Zora! Cviguns caur pieri nomēroja kabineta saimnieku ar smagu skatienu.

-    Cik esmu dzirdējis, runa ir par kādu Kādāra personisko lūgumu.

-    Lūgumu? Kam?

-   Brežņevam. Kādārs ar viņu runāja pa telefonu trīs minūtes.

-    Vai saruna tika ierakstīta?

-    Nu, protams, kā citādi? Ciņevs neizpratnē paraustīja plecus.

-    Vai lente ir pie tevis?

-    Pagaidām vēl nav.

-    Kāpēc nav?

-    Un kāpēc tāda steiga? Gan jau paspēsim.

-     Dullais! Cviguns aizsvilās. Vai tu tiešām ne velna nesajēdz?!

-    Nomierinies, Seņa! Ciņeva balss kļuva maiga un mīlīga kā vatēta sega. Ja es sākšu noklausīties visas saimnieka sarunas ar tiem socvalstu jefiņiem, man neatliks laika REĀLIEM darbiem.

-    Vai esi pārliecināts, ka tam nav nekāda sakara ar mūsu problēmu?

-   Tāds pats sakars kā zaķim ar ziloņmāti! Ciņevs vēlreiz paraustīja plecus. Nu, padomā pats, Seņa: kur Kādārs un kur Čeļabinska! Visticamāk, ka tie ir kādi iekšējās drošības jautājumi. Iespējams, runa ir par to intrigantu Molnāru, un

Kādārs nolēmis pakonsultēties ar savu seno draudziņu un aizbildni. Tu taču atceries, Seņa, piecdesmit sestajā gadā mūsu priekšsēdētājs Kādāram gāja līdzi pat uz ateju sargāja kā acuraugu! Vārdu sakot veci čomi…

-    Un Brežņevs bija ar mieru viņu laist?

-    Kā redzi.

-    Kad viņš izlidoja?

-    Domāju, ka tikko… Ciņevs paskatījās sienas pulkstenī. Vismaz no kantora viņš izbrauca 8.15.

-    Viņš un kas vēl?

>

-    Trīs mašīnas ar pavadītājiem un Voroncovs.

-    Uz cik ilgu laiku?

-     Domāju, ka uz pāris dienām, ne ilgāk. Ja gribi zināt precīzi, jānoklausās sarunas ieraksts. Ciņevs puiciski nošņaukājās, tad apjautājās. Kas īsti notiek, Seņa?

-    Es tikko liku, lai man atved Topoļevu, un saņēmu atteikumu: priekšsēdētājs aizliedzis. Ja kāds grib runāt ar izmeklēšanā esošo Matveju Topoļevu, vispirms ir vajadzīga Andropova mutiska atļauja.

-    Un tas ir viss? Ciņevs pasmīnēja.

-    Vai tad ar to vēl nepietiek?

-    Kam tev Matvejs Topoļevs, Semjon Kuzmič? Ciņevs atzvēlās krēslā. Kopš lente ar mūsu sarunas ierakstu noglabāta seifa un tās kopijas vēl pāris drošās vietās, nekāds Topoļevs tev vairs nav vajadzīgs.

-     Uzpeldējuši šādi tādi sīkumi, Cviguns nomurmināja un saviebās. Vajag precizēt.

-    Neko darīt, būs vien jāiztiek ar to, kas ir.

-     Zini, man nepatīk šis brauciens. Un tas rīkojums par Topoļevu…

-    Es tur neredzu nekādas saistības, Sena.

> t

-     Es arī neredzu, Cviguns nomurmināja. Bet es jūtu. Saproti, čomiņ, ar pakaļu jūtu, un tas ir drošākais barometrs. Ja Andropovs devis tādu rīkojumu, tātad viņam jau zināms par tavu sarunu ar Topoļevu. Jo vairāk tāpēc, ka vakar priekšsēdētājs licis viņu atgādāt uz savu kabinetu un tur ar viņu runājis. Tiesa, ne pārāk ilgi, tikai kādas desmit minūtes.

-    Kā tu zini?

-    Zīle ziņu atnesa! Cviguns atcirta. Nu, vai nav loģiski?

-    Pieņemsim,Ciņevs saknieba lūpas.

-    No vienas puses aizliegumu var saprast: priekšsēdētājs negrib, lai no viņa neveiksmīgā palīga izspiež vēl šo to, ko tu varbūt neesi paguvis uzurķēt. Taču, no otras puses, kāpēc tādā gadījumā to mullas Topoļevu atstāt dzīvu? Vai nebūtu vienkāršāk iebērt viņam kaut ko tējā un apklusināt uz visiem laikiem?

-    Acīmredzot viņš negrib riskēt, Ciņevs izteica pieņēmumu, taču viņa balsī nebija īstas pārliecības.

-    Par kādu risku tu runā, Zora?! Cviguns strauji pielēca kājās un platiem soļiem sāka mērot kabinetu. Uz spēles taču likta viņa galva, ne vairāk, ne mazāk! Un kāds tur risks novākt pašu darbinieku, ko izķidājis CIP un kurš nostrādāts pilnībā līdz pēdējai iespējai? Vai ar tevi Andropovs runāja?

-    Pagaidām nē.

-      Redzi nu! Tātad viņš zina, ka tagad abi viņa karsti mīļotie vietnieki ir lietas kursā par visu to Latīņamerikas ķēpu. Bet tā kā nekādu kvēlo mīlestību no mums abiem, Zora, viņš sen vairs negaida, pirmais, ko viņam vajadzētu darīt, būtu ar skubu ierakt trīs metrus zemē to intelektuālo pīsli, kurš virinās savu nešķīsto muti ikreiz, līdzko dabūs ar kāju pa pauriem. Bet ko tas neģēlis dara? Viņš atkal notupina to zelli aiz atslēgas un vēl oficiāli piesaka, ka pieeja pagaidām dzīvajām Topoļeva mirstīgajām atliekām ir stingri aizliegta. Un pats uz karstām pēdām aizbrauc uz Budapeštu. Vai tāda gājienu secība tevi ne uz kādām pārdomām nevedina, ģenerāli Ciņev?

-    Paga, paga, ļauj apdomāties, Ciņevs paliecās nedaudz uz priekšu. Tev šķiet, ka Andropovs šādā veidā mēģina tevi izprovocēt spert kādus konkrētus soļus pret Topoļevu?

-    Tikai ne mani, bet MŪS, Zora.

-    Nu labi, mūs, Ciņevs negribīgi piekrita.

-   Jā, tieši tā es uzskatu.

-    Bet kāpēc? Ko tas dotu?

-   Pieņemsim, ka Topoļevs tev tiešām VISU nepateica. Un pieņemsim, ka Andropovs to ir noskaidrojis.

-    Tādā gadījumā viņš tiešām būtu novācis Topoļevu, un beigta balle!

-    Pats par sevi saprotams! Bet tad viņu negaidīti izsauc Brežņevs un liek steidzami izlidot uz Budapeštu. Uz pāris dienām, kā tu saki. Tātad iznāk, ka viņam vienkārši pietrūka laika, Zora. Tādas lietas taču jānokārto tā, lai nav kur piesieties. Jo vairāk tāpēc, ka Terehovs nekad nav bijis Andropova cilvēks. Un tā nu iznāk, ka tad, ja viņa komandējums uz Ungāriju ir reāls un nav nekāds rafinēts taktisks gājiens bet to es pēc pāris minūtēm noskaidrošu -, mums ir iespēja apsteigt dārgo priekšsēdētāju un pirms viņa pārbraukšanas vēlreiz labi pamatīgi un sirsnīgi aprunāties ar Topoļevu. Mums ir vajadzīgi spēcīgi fakti, ļoti spēcīgi, Zora, citādi Andropovs mūs drīz vien noliks tupu rāpu. Un taisni mēs atlieksimies ja nu vienīgi debesis.

-    Bet ja nu tās ir lamatas, Seņa? Ciņeva sejas izteiksme joprojām bija vēsa un vienaldzīga. Ja nu tieši to viņš arī ir paredzējis?

-    Tās nav lamatas! Cviguna skatiens salti nozibsnīja.

-    Kā tu taisies to darit?

-    Es?! Cviguns pēkšņi sāka skaļi smieties. Es ij pirkstu netaisos viņam piedurt. Toties man, Zora, ir viena laba doma…

Speciālā apsardze pie Kremļa vārtiem pat neprasīja uzrādīt dokumentus: labākā caurlaide iebraukšanai šajā nepieejamajā svētnīcā Kremļa kompleksa iekšējā teritorijā bija drūmais, mūždien ar kaut ko neapmierinātā KGB ģenerāļa Semjona Cviguna vaigs. Volgas superkvalitativās riepas vēl pāris mirkļus švīkstēja pa gludi nodeldētajiem bruģakmeņiern, tad ar klusu, gandrīz nesaklausāmu čirkstoņu apstājās un pamira.

Cviguns krekšķēdams iztrausās no mašīnas, nevērīgi pamāja diviem raženi noaugušiem vīrišķiem vienādos melnos uzvalkos, baltos kreklos un melnās kaklasaitēs devītās nodaļas līdzstrādniekiem, kuri bija atbildīgi par apsardzi pie PSKP CK baltsārtās ēkas ieejas -, ar liftu uzbrauca trešajā stāvā, strupi un neizteiksmīgi pamāja sveicienu Aleksandrovam, kas sēdēja, nolīcis pār papīriem, un, izsoļojis cauri divkāršajam tamburam, iegāja Brežņeva kabinetā.

Tajā pašā brīdī pieņemšanas istabā viņam aiz muguras unisonā ar Kremļa kurantiem sāka sist pulkstenis.

Bija tieši 11.00.

Ieraudzījis Cvigunu, ģenerālsekretārs jūtami atdzīvojās un pat nedaudz tā kā paslējās savā varen plašajā krēslā, tiesa gan, tikai mazdrusciņ un drīzāk simboliski tas bija jāsaprot kā draudzīgas sagaidīšanas žests.

-Jau atpakaļ?

-      Esmu pilnīgā jūsu rīcībā, Leonīd Iļjič! kā trenēts sprinteris Cviguns četros soļos pārvarēja prāvo attālumu no durvīm līdz PSKP CK ģenereālsekretāra rakstāmgaldam un enerģiski paspieda Brežņeva slābano roku.

-    Gribi kaut ko iedzert, Seņa? Brežņevs pamāja uz ārēji pieticīgā bāra pusi, kura dzīlēs Cviguns to zināja labāk nekā jebkurš cits glabājās vismaz divsimt pudeļu ar visizmeklētākajiem un dārgākajiem dzērieniem: sākot no triviālās vodkas līdz viseksotiskākajiem liķieriem.

-    Pagaidām labāk ne, Leonīd Iļjič. Vēlāk.

-    Aiz ko tad tā?

-    Vispirms darīšanas!

-    Kā labi izbraukāji?

-    Ne vainas, Leonīd Iļjič!

-    Vai kaut ko noskaidroji?

-   Simtprocentīgi tikai to, ka Andropovs rok kā japāņu buldozers.

-    Un kam viņš to bedri rok?

-    Visiem, Leonīd Iļjič! Pat jums.

-    Vai tik tu nepārspīlē, ko? Brežņeva jautājums izskanēja miermīlīgi, varētu teikt pat tēvišķīgi, taču Cviguns, labi pazīdams sava varenā pudeles brāļa raksturu, iekšēji saspringa.

-    Es daudz dotu, lai būtu maldījies, Cviguns vientiesīgi atsaucās un lielākas ticamības dēļ vēl žēlabaini noplātīja rokas. Tikai fakti ir fakti, tos neapstrīdēsi! Viņa vīri tā kārtīgi paņēmuši uz grauda to Sčolokova dūzi, un tas šiem izpļurkstējis tādas briesmu lietas, ka visi acis vien iepletuši. Uzvārdi vien ir ko vērts, Leonid Iļjič: Kiriļenko, Ustinovs, Grišins, Solomencevs, jūsu meita Galina LeonīdovnaL. Sčolokovu pašu un, protams, ari sevi es pat nepieminēšu tai dīķī mēs esam rikai tādas nieka mailītes…

-    Nesaprotu, Brežņevs nomurmināja un aizsmēķēja cigareti. Kam viņam tas vajadzīgs? Viņš ir gudrs cilvēks, spēcīgs politiķis, ne jau pirmo gadu apgrozās galvgalī…

-Jūs taču pats sakāt: labākā aizsardzība ir uzbrukums.

-    No kā viņš aizsargājas, Sena? Brežņevs savilka augšup savas daudz kariķētās uzacis, un tas viņa garo seju pēkšņi vērta līdzīgu baisai nedzīvai maskai. Tas, ko tu man tur iedevi, viss, ko tu esi savācis pret viņu, nav ne pušplēsta graša vērts! Ar šito tavu "kompromatu" Andropovs mani aprītu tepat, manā kabinetā, draugs Seņa! Viņš neaizsargājās, viņš man uzbruka, vai saproti?! Man!!

C vi guns apstulba.

-    Es visu saprotu, Brežņeva balss nedaudz atmaiga. Tu esi mans draugs, un nekad uz mana galda nenoliksi nepārbaudītu informāciju. Taču tev jāsaprot, AR KO tev ir darīšana. Tu pret viņu esi sīka vienība, Semjon, puņķains puišelis, viens suņa sūds, ģenerāli Cvigun, un vairāk nekas. Ja tu nevari man pierādīt pretējo tad atkāpies, šļūc pie velna mātes un nekad man vairs nepiemini šo cilvēku! Bet tad arī man neko vairs nelūdz un nemeklē glābiņu, kad viņš sadomās norakt tevi! Un Andropovs to izdaris, Seņa! Vari man, vecam vīram, ticēt uz vārda…

-   Leonīd Iļjič, es jūsu dēļ!… Cviguns sakopoja visas savas nenoliedzamās aktierdāvanas, tēlodams izbaiļu pārņemta pielīdēja bezgalīgo uzticību savam neizsakāmi mīļotajam saimniekam. Jūs taču zināt, ka…

-    Apklusti! Brežņeva balsī jau bija saklausāma draudīga spriedze, kā negaisa mākonim, kas savilcies tieši virs galvas. Man vajadzīgi tādi fakti, ar kuriem nevis viņš mani, bet es viņu varu izviņķelēt pakaļā. Vai saprati, Seņa?

Cviguns klusēdams pamāja, nenovērsdams no ģenerālsekretāra padevīgu skatienu.

-   Ja tādus uzraksi būsi vinnētājs. Bet ja ne vaino pats sevi! Es ij pirkstu nepakustināšu, kad viņš kritis tev pie rīkles.

-     Ir viens cilvēks… Cviguns iesāka, bet ģenerālsekretārs viņu asi pārtrauca:

-    Topoļevs, vai?

Uz bridi Cviguns palika bez valodas, bet tad ar milzu pūlēm izmocīja:

-Jā, Leonīd Iļjič.

-    Viņš var liecināt pret Andropovu?

-Jā, viņš var sniegt ļoti nopietnas liecības.

-    Un viņš vēl ir dzīvs? Brežņevs greizi pavīpsnāja.

-    Pagaidām vēl dzīvs.

-    Bet vai tu, Seņa, neesi sev uzdevis jautājumu kāpēc?

-    Kāpēc Andropovs viņu nav novācis?

-Jā gan, kāpēc?

-    Varu tikai pieņemt…

-     Man tavi pieņēmumi ir pie vienas vietas, Seņa! Brežņevs ielūkojās savam pudeles brālim tieši acīs.Tu kā pārēdies runcis vairs ne vella nejēdz peles ķert, ģenerāli Cvigun. Par daudz esi apvēlies un sāta nezini, vecs esi kļuvis un jaunām meitām miera nedod… Vārdu sakot, Seņa, dari, kas tev jādara, citādi man būs grūti pierādīt, ka esi godīgs komunists.

-     Laikam jau esmu pelnījis tādus vārdus, Cviguns paslēja zodu un izaicinoši paraudzījās Brežņevā. Tā jau ir mana bezgalīgā draudzība, visa mana uzticība jums, Leonīd Iļjič…

-    Nu, nu, nepūties, nepūties, ģenerālsekretārs labsirdīgi noducināja un aizsmēķēja kārtējo cigareti. Tikai neslinko, dari, kas tev jādara, Seņa! Vai atminies, kā Hruščovs ar vienu vienīgu teicienu nolika uz pakaļas visu Ameriku?

-    N-nē!

-      Viņš, vai zini, tieši APN ēkā žurnālistiem pavēstīja: "Mums ar Ameriku ir domstarpības zemes jautājumos kurš kuru pirmais noraks." Un plikpauris, starp citu, teica taisnību. Nu, redzi, šī frāze vistiešākajā veidā attiecināma arī uz tevi un Andropovu. Ja tu neķersi peles, draugs Seņa, viņš tevi noraks pirmais. Tas ir uz galvošanu. Bet tagad ej, ģenerāli Cvigun…

l8.nodaļa

Lidmašīnas "Pan American" reiss Ņujorka Kajenna.

1978.gada marts.

'Ja neatmetīsi smēķēšanu, tu drīz nomirsi!…"

Šie skarbie, nepārsūdzamam spriedumam līdzīgie vārdi atskanēja tik skaidri un tuvu, vārda tiešā nozīmē pie pašas auss, ka es neviļus sarāvos un atskatījos. Taču piedēvēt tos kādam no vairākiem desmitiem abu dzimumu indivīdiem, kas ar vienaldzīgām un atsvešinātām sejas izteiksmēm Dž.F. Kenedija starptautiskās lidostas 37.sekcijā gaidīja, kad tiks izziņots aviosabiedrības "Pan American" reiss Ņujorka Kajenna, man tā arī neizdevās. Šiem ļaudīm par mani nebija nekādas daļas: pirms izlidošanas ikviens normāls cilvēks ir pārāk sakoncentrējies gaidāmajam pārbaudījumam augstu gaisos, lai censtos nodibināt jaunas pazīšanās uz zemes.

"Nomirsi, nomirsi, nomirsi!" tā pati balss uzstājīgi, PSRS veselības aizsardzības ministrijas propagandas nodaļas oficiālajā intonācijā turpināja man pravietot. Vēlreiz bezpalīdzīgi palūkojusies apkārt, beidzot aptvēru, ka šīs baismās diagnozes autore esmu es pati. Pareizāk sakot, mana iekšējā balss. Mana cietā krēsla labajā pusē novietotās oranžās pelnu un izsmēķu urnas smiltīs, asimetriski izsvaidīti, rēgojās divpadsmit dzelteni cigarešu filtri.

"Divpadsmit caurumi jūsu plaušās!"

Paveikusi sarežģītus galvas rēķinus, secināju, ka ik pēc piecām minūtēm esmu aizsmēķējusi jaunu cigareti. Respektīvi, veselu stundu esmu nepārtraukti smēķējusi.

Smagi nopūtusies, iespraudu smiltīs trīspadsmito smēķa galu, izvilku no rokassomiņas elegantu franču kosmētikas komplektu vēl vienu dāvanu tālajā ceļā no manas nelokāmās spīdzinātājas Paulīnas, uzmanīgi nopētīju sevi pelēkajā perlamutra vāciņā iemontētajā tainstūrainajā spogulitī un vēlreiz nopūtos. Ieraudzītais atspulgs man tūliņ izraisīja veselu asociāciju virkni, kuras, kā bieži mēdza notikt, noslēdzās ar to, ka atcerējos kādu traģikomisku kataklizmu manas nenogremdējamās draudzenes dēkainajā dzīvē. Reiz viņa man atzinās, kāds bijis īstais iemesls, kāpēc šī vitālā sieviete izšķīrusies ar savu pirmo vīru, kurš protams, ne jau viņa, bet draudzenes interpretācijā esot viņā iemīlējies no pirmā skata. Nelaime bijusi tā, ka viņš organiski nepanesis visu to acu ēnu, tušas un pārējo ārkārtīgi deficīto poļu krāšļu baismīgi biezo klājienu, ko mana dārgā draudzene, celdamās rīta agrumā pirms viņas dārgais laulenis paspējis atvērt savas kaprīzās acis, neatzīta ainavu gleznotāja neatlaidībā steigusi uzplāt uz savas daudzcietušās sejas. Draudzene ilgi un stoiski pacietuši untumainā vīra ļaunos uzbrukumus, tomēr reiz neizturējusi un sacījusi: "Kad būšu zārkā, kur šādas dzīves dēļ drīz tikšu guldīta, tu mani varēsi izkrāsot pēc savas patikšanas…"

Viņa dievojās, ka tas bijis tikai joks. Taču manas draudzenes pirmais vīrs, neraugoties uz to, ka mīlējis viņu no pirmā skatiena, bijis bez humora izjūtas, tāpēc tikai saprotoši pamājis ar galvu, pateicis, ka viņam beigušās cigaretes, klusiņām aizvēris aiz sevis durvis un kopš tās reizes draudzenes dzīvoklī vairs nekad nav rādījies. Ak, šī noslēpumainā vīriešu dvēsele, ko spēj atrast tikai pieredzējis urologs!

Un tā nu, nokrāšļojusies atbilstoši sarežģītajiem makijāžas mākslas noslēpumiem, kuros jezuītiskā Paulīna mani bija trenējusi kopš pirmās dienas spiegu kvalifikācijas celšanas kursos Maiami viesnīcas "Marriot" dubultnumurā, gara acīm sevi skatīju tieši tā, kā mana draudzene bija teikusi savam kaprīzajam vīram proti, guldītu zārkā. Lai nu kā, Paulīnai tomēr bija universitātes psiholoģijas doktores diploms, un tāpēc viss bija pārdomāts un pārbaudīts līdz pēdējām sīkumam un tam vajadzēja izraisīt divējādu iedarbību. Ar speciālas tušas palīdzību manas acis bija ieguvušas neiedomājamus izmērus un izskatījās kā profesionālai ielas meitai, kas nule izlaista no labošanas darbu iestādes ar galvenās uzraudzes kategorisku diagnozi: "Bezcerīgi nelabojama un sociāli bīstama". Jau tāpat visai reljefas lūpu līnijas ar tieši šādam nolūkam domātu tumšbrūnu lūpu zīmuli bija izakcentētas vēl vairāk, un vaigu kaulu augšdaļu klāja baiss diloņslimnieces sārtums tas viss tik ļoti pārvērta manu izskatu, ka pazīt manī to V. V. Maļcevu, kura vel pirms pusgada jebkuru zeķbikšu toni, izņemot iniesaskrāsu, uzskatīja par nekļūdīgu zemākās raudzes un augstākās pretiguma pakāpes maucības pazīmi, bija praktiski neiespējami. Taču, no otras puses, viss šajā pāviskajā krāšļojumā bija tik spilgts, tik izaicinoši uzkrītošs un kliedzoši vulgārs, ka, nudien, būtu jāpiedzimst gluži aklam un bez ožas, lai nerastos vēlēšanās mani aplūkot tuvāk un, kaut arī ne bez pūliņiem, galu galā tomēr pazīt.

"Tu esi ēsma," atcerējos sirmās Paulīnas apnicīgās pamācības, kas ieķērās atmiņā kā dadži un dīvainā kārtā bija simtprocentīgi loģiskas. "Bet ēsmas uzdevums ir tieši tāds, lai tie, kuriem tā izlikta, justos ārkārtīgi apmierināti, norijuši to dzīvu un pat nepapūlējušies sakošļāt vai kārtīgi nogaršot. Viņi zina, ka tu esi gudra sieviete, Vaļucīt, tev ir galva uz pleciem un spēja loģiski spriest. Taču ar savām smadzenēm un spriestspēju tu, viņuprāt, vari rīkoties tikai tā, kā tu rīkojies. Un, proti, izmantojot savu mīļāko izlūku, kas tevis dēļ ir galīgi zaudējis galvu un uzspļāvis savai karjerai, sadabūt sev puslīdz drošus dokumentus, baismīgi nogrimēties cerībā pārvērst savu izskatu līdz nepazīšanai, un noslēpties tur, kur tevi neviens nemeklēs un kur tevi jau gaida tavs mīļākais, kurš tāpat kā tu ir aizbēdzis un slēpjas no savas priekšniecības. Tādiem nolūkiem Franču Gviāna ir kā radīta. Dieva aizmirsts Dienvidamerikas nostūris, klāts tropiskiem mežiem, vieta, kurp izsūta pašus nelabojamākos rīkļurāvējus un no kurienes ik dienas kursē vismaz piecpadsmit avioreisi uz kaimiņos esošo Brazīliju, kas ir tavas bēgšanas galamērķis. Tev ir zināms, ka tevi meklē. Tiem, kuri tevi meklē, ir zināms, ka tev tas ir zināms, un tāpēc viņi no tevis sagaida tieši tādus soļus, kādus tu ari spersi. Visi uz tevi blenzīs, dažs tev koķeti miegs ar aci, cits saviebs fizionomiju galējā nicinājumā… Tu jutīsies drausmīgi, vienkārši pretīgi, tev būs augstākajā mērā neomulīgi. Visur lidmašīnā, uz ielām, kafejnīcās tev kantēsies klāt dažāda vecuma vīrieši un piedāvās visus iespējamos dzīves labumus sākot no laulībām Romas Svētā Pētera katedrālē līdz trīsdesmit pieciem dolāriem par mīlas stundiņu moteļa numurā. Un jebkurš iegaumē, Vaļa! jebkurš var izrādities tas cilvēks, kuru mēs gaidām un kura dēļ arī esam sarīkojuši šo karnevālu.

Ja viņš tevi atmaskos, Vaļa, ja šis cilvēks sapratīs, kas patiesībā noteicis tavu jauno veidolu un tavas uzkrītoši slepenās gaitas, es par tavu daiļo galviņu vairs nedošu ne centa. Tev vienkārši netiks atvēlēts tik daudz laika, lai izdarītu un pateiktu to, ko tev mācīju. Bet ja tu savu lomu nospēlēsi precīzi, ja tu vienmēr būsi DABISKA, tev pavērsies zināmas izredzes. Un jo ilgāk tu noturēsies, jo vairāk tev būs izredžu izdzīvot un uzvarēt…"

Laikam Paulīna tiešām zināja kādu noslēpumu, kādu brīnumainu recepti, kā iedzīt otram smadzenēs nepieciešamo informāciju. Visas viņas pamācības es atcerējos tā, it kā būtu tās apguvusi kopš bērnības, no pirmās klasītes, kad, absolūti neiedziļinādamās vārdu jēgā, kalu galvā vārsmas par Petrogradu, kuru, dzejnieka vārdiem runājot, es, mazā knīpa, atminoties jau no septiņpadsmitā gada. Tikai kāds gan man labums no šīs kaut arī fundamentālās, tomēr tikai teorijas, ja praksē es jutos vienkārši šaušalīgi?

īsais, gandrīz nemanāmais gaišuma uzplaiksnījums manā dvēselē, ko bija izraisījušas cerības uz gaidāmajām pārmaiņām, tālā ceļojuma jausmas un izredzes uz vismaz kaut ko principiāli jaunu manā nožēlojamajā un absolūti bezperspektīvajā padomju trimdinieces eksistencē vienā mirklī izplēnēja kā gaistoši tvaiki, tās pacēlās un izzuda kaut kur augstu gaisos zem ērmotajiem lidostas plafoniem, līdzko biju atbrīvojusies no Paulīnas aizgādības un sekcijā numur trīsdesmit septiņi palikusi vienatnē ar savu rokas bagāžu un drūmajām domām. Es, protams, tāpat kā tas nelaimīgais zirgs, alias, ķēve, kas naturālistiski atainota Maskavas sieviešu konsultāciju telpās izliktajos plakātos, varēju turpināt metodiski galēt sevi nost ar nikotīnu, cenšoties nedomāt ne par PSRS veselības aizsardzības ministrijas draudīgo brīdinājumu, ka "smēķējoša sieviete beidz ar vēzi", ne par šīs baisās varbūtības ēverģēlīgo interpretāciju orgasmu minētā ūdensrāpuļa pozā. Varēju arī mēģināt atslēgties no īstenības, gremdējoties juteklīgās atmiņās iztēloties, piemēram, Jūdžina roku pie sava vaiga vai uz sava pleca, turklāt darīt to, neprātojot kur un, galvenais, uz cik ilgu laiku tik noslēpumaini pagaisis mans mīļotais cilvēks. Vēl es varēju uzspļaut šai padomju un amerikāņu detektīvizrādei, lielā ātrumā aizlēkšot uz bāru, kas atradās deši pretī trīsdesmit septītajai sekcijai, iztempt tur vienā paņēmienā kādus četrsimt gramus vodkas un nogāzties nesamaņā turpat pie letes, bet pēc tam atgūties kādā amerikāņu medicīniskajā atskurbtuvē un pieprasīt, lai sanitāri man tur noorganizē steidzamu tikšanos ar padomju vēstnieku vai nāves eņģeli, kas principā būtu apmēram viens un tas pats…

Tikai ko tas man dotu?

Izeju no labirinta, kurā biju tik bezcerīgi nomaldījusies? Vai arī atbildi uz jautājumiem, kas gluži kā etiķa esence ēda un dedzināja mani no iekšienes? Kāpēc, kāda velna pēc man jākļūst par Džozefīni Savatas kundzi, dižās Francijas pavalstnieci, un jātraucas nevis uz komunālo dzīvokli Mitiščos, kur pilnigā neziņā par savas vienīgās meitas likteni klusi un dziļā vientulībā, atstāta likteņa varā, ceļā uz labāku pasauli droši vien pošas mana mammīte, bet gan uz nez kādu Dieva aizmirstu pasaules malu Kajennu nez kur Atlantijas okeāna krastos, kur neviens mani negaida un nevienam par mani nav nekādas daļas? Izņemot vienīgi tos cilvēkveida necilvēkus, kuriem izmālētajā lellē ar Francijas pasi agri vai vēlu JĀATPAZĪST izbēgusi žurnāliste Valentina Maļceva, jāaizved viņa uz kādu greznu villu vai piepelējušu, tumšu pagrabu, ar cietas, labi trenētas plaukstas malu profilakses nolūkā pāris reižu jāiemauc pa zobiem un, spīdinot acīs reflektoru žilbinošo gaismu, jāuzbļauj: "Nu, kuce, sper vaļā, kā tu…"

"…Atkārtoju!" pēkšņi saklausīju franciski nožūžojam informatores sievišķīgo balsi. "Džozefine Savatas kundze, jūs lūdz steidzami doties uz lidmašīnu, atkārtoju trīsdesmit septītā sekcija…"

Es nodrebēju un palūkojos norādītajā virzienā: reproduktorā nosauktā sekcija atgādināja metro staciju "Sarkanā Presņa" pulksten 0.55 nakti no piektdienas uz sestdienu tur vairs nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Strauji pietrūkusies, automātiski centos noraustīt īsos svārciņus, kas bija vismaz kādus piecpadsmit centimetrus virs ceļiem, tad atcerējos, ka tas nav iespējams pat teorētiski, pēkšņi iztēlojos, kā būtu, ja es tādā ietērpā parādītos dzimtajā redakcijā, iekšēji noskurinājos un devos ar fotoelementiem aprīkoto stikloto durvju virzienā, virs kurām ar zaļiem burtiem aicinoši mirkšķināja tablo: "Aviosabiedrība "Pan American". 154.reiss. Ņujorka Kajenna."

… Acīmredzot aizmigu tūliņ, līdzko, pārvarējusi kvēlo vēlmi nekavējoties jozt uz tualeti un nomazgāt no sejas visus šos kosmētiskos murgus, biju atlaidusies ērtajā ādas krēslā un aizvērusi acis. Man likās, ka iegāžos dziļā bezdibenī. Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem es neko nesapņoju un droši varēju izsvītrot no savas dzīves šīs trīs stundas, kuru laikā biju pilnībā atslēgusies no īstenības: acīmredzot tā bija organisma reakcija uz lidostas pārdzīvojumiem.

Pamodos no viegla pieskāriena elkonim.

-    Kundze, vai jūs pusdienas neēdīsiet?…

Tā bija vīrieša balss, turklāt patīkama, un, acis neatvērusi, es nodomāju, ka manā pašreizējā situācijā un pēc divām nedēļām, aizvadītām nepārtrauktā saskarsmē ar sadistisko Paulīnu, stjuarts tomēr ir patīkamāks nekā visdaiļākā stjuarte.

Beidzot atvēru acis un ieraudzīju vienu vietu tālāk aiz brīvā krēsla līdzās sēžam gadus četrdesmit piecus vecu vīrieti, ģērbušos ļoti dārgā gluda pelēka tvīda uzvalkā, gaišzilā pletkreklā ar melnu, adītu kaklasaiti ap kaklu. Atbalstījis plaukstā masīvo pazodi un nedaudz pagriezies, viņš tik neslēptā ziņkārībā aplūkoja mani ar savām koši zaļajām, tālu izvietotajām acīm, kas viņa dzīves krietni vien apbružātajā sejā izskatījās kā divi svešķermeņi, it kā es lidmašīnas salonā nebūtu uzradusies tāpat kā visi pārējie pasažieri, proti, izejot caur teleskopiskā trapa tuneli, bet jau lidojuma laikā noslēpumaini iesūkusies caur iluminatoru biezajiem stikliem.

-    Piedodiet, ka jūs uzmodināju, kundze, labi nostādītā provinces radio diktora baritonā vīrietis nevainojamā franču valodā ierunājās. Taču visiem pasažieriem lūdza sagatavot galdiņus pusdienām, un es iedomājos…

-   Vai jūs vienmēr tā rūpējaties par svešām sievietēm vai darāt to tikai lidmašīnās? es apjautājos un tūdaļ iekodu sev mēlē.

Vīrietis ar zaļajām acīm man jau no pirmā skatiena aktīvi nepatika. Acīmredzot mana zemapziņa viņu uztvēra kā potenciālu "ēsmu" mednieku. Arī manas pamošanās apstākļi nekādu īpašo uzticību neizraisīja. Tikai grāmatās un ārzemju kinofilmās ceļabiedri izrādās patiesi interesanti vīrieši vai apburošas dāmas. Dzīvē vienmēr notiek gluži citādi. Atceros, reiz manā nodaļā bija praksē divi jauni, ļoti apsviedīgi un talantīgi reportieri, kas tolaik beidza MVU žurnālistikas fakultāti un, tāpat kā daudzi viņu vienaudži, sevi uzskatīja par neatzītiem ģēnijiem, kuriem tikai jātiek par avizes štata korespondentiem, un tad viņi nekavējoties ķersies pie redakcijas mastodontu metodiskas iznīcināšanas. Reiz, atklātības uzplūdos, viņi man atzinās, ka, iedami uz kino, biļetes viņi pērk, "vienu izlaižot". Šie dulburi, piemēram, pirka biļetes abi vienā rindā, bet, teiksim, 15. un 17. vietā, naivā cerībā, ka sešpadsmitajā vietā apsēdīsies glīta meitene, ar kuru viņi varēs uzsākt vieglu kinoflirtu. Tādu varbūtību, ka iekārotā meitene viņus vienkārši varētu pasūtīt ar trīs pirkstu kombināciju, šie pūtainie un ambiciozie puišeļi ar sasvīdušām seksuālo romantiķu plaukstām un Napoleona cienīgām padomju preses reformatoru idejām uzskatīja par tik neiespējamu, ka pat neapsprieda. Pēc abu topošo "preses haizivju" atzinuma, visa vaina bija vienīgi tā, ka vidējā krēslā nomācošā konsekvencē mūždien apsēdās vai nu sagrabējušas vecenītes ar lēto bonbondziņu "Jūras akmentiņi" tūtām rokās, vai arī krimināla paskata tēviņi, kas izlaisti brīvē pēc amnestijas.

"Klusē!" atcerējos Paulīnas norādījumus. "Nekādā gadījumā never muti vaļā! Ja kāds ar tevi grib iepazīties, atceries: sieviete, kas slēpjas no padomju izlūkdienesta, nekad nesāks nepiespiesti flirtēt un neapmainīsies asprātībām ar nepazīstamu vīrieti. Viņai jābūt NEPAMANĀMAI. Tavs "rokraksts", Vaļečka, tavā dzimtenē jau ir izpētīts un izanalizēts visos sīkumos. Jo neatlaidigāk kāds cenšas tevi lenkt, jo klusākai un biklākai tev jācenšas izskatīties. Atceries to…"

-Jums ir tik dīvains akcents, ignorēdams manu piezimi, svešinieks turpināja savus uzbrukumus. Jūs laikam gan esat parīziete, vai uzminēju?

-    Biju parīziete, es nomurmināju. Vienkārši daudzus gadus esmu nodzīvojusi Jaunorleānā…

-    Un kālab dodaties uz Gviānu?

-    Darīšanās.

-    Bizness?

-Jā gan! Gribu noorganizēt vergu tirdzniecību.

-   Asprātīgi! vīrietis pasmaidīja un pāri brīvajam krēslam sniedza man platu plaukstu. Atļaujiet stādīties priekšā Sedriks Bošārs.

-    Džo, man neadika nekas cits, kā paspiest pasniegto roku.

-   Džo? -Bošārs izbrīnījies pacēla uzacis. Tas laikam kāds amerikānisms, vai uzminēju?

-    Saīsinājums no Džozefīnes.

-    Skaidrs…

Nomanīdama, ka negaidītais dialoga sprints sāk pāriet gargabala distancē, es demonstratīvi aizgriezos pret iluminatoru.

-    Es jums nepatīku?

Šis formas ziņā gaužām nekaunīgais jautājums tika uzdots ar īstu francūža eleganci. Jau tā tonis vien, tā absolūtais dabiskums mani tūdaļ pārliecināja, ka, lai nu kas bija mans kārtējais ceļabiedrs padebešu tālēs, krievs viņš nevarēja būt nekādā gadījumā. Ir taču pasaulē jābūt arī tādām parādībām, kurās es orientējos labāk par Paulīnu…

-    Un jūs tas pārsteidz? es attraucu, neatraudama skatienu no loga un juzdama, kā kaut kur pakrūtē briest niknas nešpetnības uzplūdi.

-    Zināms, ka pārsteidz!

-    Ak tā gan?! es jau sen nebiju sastapusi tādu nekauņu. Un tāpēc, ignorēdama visas viedās Paulīnas pamācības ("Ja viņš nav krievs, kas man no viņa ko bīties?"), es apcirtos pret Bošāru un jutu, ka mani pārņēmusi kolosāla iekšēja nepieciešamība nolikt šo pelēkajā tvidā ievīstīto padebešu varoni mīlētāju viņa īstajā vietā. Vai gribat, es minēšu tikai pirmos trīs iemeslus, kādēļ jūs man ne tikai nepatīkat, bet esat visaugstākajā mērā nesimpātisks?

-      Dievinu kritiku! Bošārs nodudināja, iegrozīdamies ērtāk savā sēdeklī. No malas varēja likties, ka šis stulbenis cer manā izpildījumā dzirdēt šūpļadziesmu, kuras pavadījumā domā pārvarēt hronisko bezmiegu.

-          Bet lūdzu, sašķiebu lūpas īstā čūskas smaidā un, kā pašai šķita, pat nedaudz iešņācos. Jūs regulāri krāsojat matus

ar basmas un vēl kādas kīmiskas krāsvielas škidumu. Tas ir

» »

pirmais iemesls. Tikpat regulāri jūs pilināt sev acīs atropīnu pēc jūsu naivajiem priekšstatiem, tā iedarbībā jūsu skatienam vajadzētu atgūt zaudēto jauneklību un bezcerīgi pagaisušo seksuālo skaudrumu. Bet trešais iemesls ir tāds, ka jūs esat pilnīgi nevarīgs savā bezspēcīgajā cīņā ar briestošo vēderiņu, tāpēc, bāžot kreklu biksēs, jūs to nedaudz izlaižat pār bikšu siksnu, lai noslēptu smieklīgo un pazemojošo tuklumu, ko radījusi ilggadēja tieksme gardi paēst un kaislība uz mājas cepumiem. Un secinājums, cienītais kungs, ir šāds: jūs aktīvi un ticiet jel tam, ko jums saka nobriedusi sieviete! gluži veltīgi cīnāties ar vecumu. Šie nesekmīgie centieni izraisa pat ne antipātijas, bet vienkārši žēlumu. Jo, ja nu jūs reiz nesaprotat, ka īsta vīrieša BUTĪBU veido ne jau ārējais izskats, tad visas šīs jūsu kādreizējās pievilcības paliekas, ko jūs tik rūpīgi drapējat ar dārgu apģērbu, patiešām ir jūsu vienīgais trumpis cīņā par sieviešu labvēlību. Bošāra kungs, gribu jums darīt zināmu, ka jūs esat klasisks mastodonts godkārīgs, kaprīzs, ne sevišķi gudrs, aizdomīgs un viegli ievainojams, un tādu miesaskārīgu teķu jūsu sugā ir bez gala un malas. Un ievērojiet, es ļaunā priekā piemetināju, pamanījusi, ka Bošārs beidzot ver muti, lai atbildētu, trūkumi, ko tikko nosaucu, ir saskatāmi jau VIRSPUSĒJĀ analīzē. Iedomājieties, pie kādiem secinājumiem es nonākšu, ja ziedošu savu laiku, lai pa īstam paņemtu priekšā jūsu nožēlojamo personību?!

Bošārs vēlreiz nu jau krietni vien nedrošāk pavēra muti un tūdaļ to arī aizvēra.

Es apmierināta atzvēlos krēslā un aizvēru acis, būdama pārliecināta, ka mierīgs, nevajadzīgu sarunu netraucēts ceļojums man ir nodrošināts vismaz līdz nolaišanās brīdim. Un nebiju kļūdījusies: Sedriks Bošārs līdz pat pasaulē visnegantāko piparu dzimtenei vairs nebilda ne pušplēsta vārda.

Kajennas lidostā visnotaļ neizskatīgā trīsstāvu celtnē, kuras frontonu lepni rotāja milzīgs trīskrāsains Francijas karogs, man bija jānoslaistās trīs stundas, līdz izziņos tuvāko reisu uz Sanpaulu, uz kuru jau pirms tam bija nosūtīta mana bagāža.

Arī šo aizķeršanos Paulīna bija speciāli ieplānojusi.

Tika pieņemts, ka bēglei (tas ir man!) nebūtu ne laika, ne iespējas gudri saskaņot reisus un viņa tā steigtos ātrāk nozust no acīm, ka Ņujorkā iesēstos pirmajā lidmašīnā, kas dodas Brazīlijas virzienā, bet tas izrādītos čārterreiss uz Kajennu. Līdz ar to tuvākā lidmašīna uz Sanpaulu man būtu jāgaida tieši divas stundas un četrdesmit piecas minūtes.

"Tas ir visai piemērots laika sprīdis, lai tu paspētu LAUT SEVI PIESARDZĪGI ATMASKOT," es klusībā atkārtoju vienu no Paulīnas neskaitāmajām instrukcijām. "Tici man, to izdarīt nelielā lidostā, kur ikviens cilvēks ir kā uz delnas, nemaz nav tik vienkārši. Tāpēc, tiklīdz nonāksi lidostas ēkā, tūdaļ nopērc kādu franču avīzi un dodies uz kafejnīcu. Uz to, kas atrodas otrajā stāvā, kreisajā pusē. Tur ir vēl divi bistro, bet tu ej tieši uz kafejnīcu. Apsēdies pie galdiņa, kaut ko pasūti un visu laiku, kamēr tur uzturēsies, lasi avīzi. Dari to ar viegli garlaikotu sejas izteiksmi. Kā daždien pasažieris, kurš vairāk nekā divas stundas spiests nīkt tādā nožēlojamā elles caurumā. Tikai es tevi lūdzu: esi prātīga un nepārspīlē! Kad ēdīsi, noliec avīzi malā, ēdot lasa tikai krievi. Apmeklētājus nepēti, nodur degunu šķīvī. Kad atnesīs kafiju, ķeries atkal pie avīzes. Tātad norunāts tai katrā ziņā jābūt kafejnīcai…"

Ko es varēju iebilst ja kafejnīca, tad kafejnīca! It kā man būtu iespēja rīkoties kā citādi un Franču Gviānas galvaspilsētas lidostā iegriezties tējnīcā, lai iebaudītu kafiju no trumuļa un piekostu "pončikus", vai pakluknēt bufetē, kur var dabūt apkaltušas ķilavmaizes un simt gramus šņabja nospeķotās tējas glāzēs…

Jau nez kuro reizi pēdējā pusgada laikā liktenis mani dzenāja pa ģeogrāfijas atlantu kā no burtnīcas izplēstu sakošļātu papīra bumbiņu, ar kādām manos skolas gados puikas dziedāšanas stundās apšaudīja cits citu, pūsdami tās caur stikla caurulītēm. Pārmetuši pār plecu ceļasomas siksnu un sastūmusi augstāk melnās brilles, palūkojos apkārt un gluži automātiski konstatēju, ka praktiski ne ar ko neatšķiros no klimatisko apstākļu dēļ puskailajām un, domājams, tuvo indiāņu apmetņu iespaidā spilgti krāsotajām dažāda vecuma sievietēm, un secināju, ka redzamais pilnībā atbilst fotogrāfijām no mācību līdzekļa, ko es klusībā dēvēju par "Vecmāmiņas Paulīnas pasakām". Bija dīvaina sajūta: pirmo reizi nonākt kādā gluži jaunā vietā un tomēr pazīt tur katru stūrīti, katru soliņu.

Tā droši vien jūtas dzīvokļu zagļi, kurus konsultējis lietpratīgs "uzvedinātājs".

… Apsēdusies pie neliela galdiņa diezgan pārpildītās kafejnīcas stūri, neviļus nodomāju, ka starp padomju un amerikāņu izlūkdienesta pieeju šādiem jautājumiem tomēr ir principiāla atšķirība: ja mīļie tautieši no Dzeržinska laukuma dzeltenās mājas vienmēr skaidri zināja, kur tieši man jāapsēžas, ar ko jāsatiekas, pēc kādiem vārdiem jāpārtrauc saruna un kādam saucienam atskanot jākrīt gar zemi un jāpiesedz galva ar rokām, Paulīna mani kā sīku zivtiņu ielaida akvārijā ar lielām, draudīgām un eksotiskām zivīm, izvirzot tikai vienu principiālu uzdevumu izdzīvot, pašai visu laiku paliekot ēsmas lomā. Nekādas konkrētas receptes, kā to panākt, man netika dotas. Un ne jau tāpēc, ka CIP strādātu nelabojami skauģi, kas nevēlas ar citiem dalīties savas firmas noslēpumos. Man bija klusa nojauta, ka tajā noslēpumainajā grāmatā, kur apkopoti likumi, kā cilvēkam izdzīvot cilvēku vidū, tādu recepšu vienkārši nav un nevar būt. Kaut gan par to, protams, varētu arī pabrīnīties, jo šī grāmata taču tiek rakstīta nemitīgi un bez apstājas.

Lai nu kā, bet man radās iespaids, ka Centrālajā izlūkošanas pārvaldē ir cieņā koncepcija, kas paredz brīvi improvizētu piedzīvojumu meklēšanu uz savu risku un atbildību, kas, savukārt, ļoti atgādina līdzspēlēšanu lielā daudzcēlienu izrādē, kurā aktieris (tātad potenciālais upuris) netiek iekļauts literārās daļas vadītāja apstiprinātos teksta žņaugos, bet jebkurā brīdī vai nu pēc saviem ieskatiem vai apstākļiem, kādi veidojas uz skatuves, vai arī pēc noskaņojuma izmaiņām skatītāju zālē var vienā mierā drāmu pārvērst vodeviļā un vodeviļu klasiskajā traģēdijā.

Pirmais variants man, protams, patika labāk, toties otrais daudz vairāk atbilda sociālistiskā reālisma principiem, kuriem es ticēju akli un bezgalīgi. Tāpat kā droši vien vairākums manu augsti izglītoto tautiešu, kas pēc Maskavas Dailes teātra izrādēm spiesti iztēloties Brodveja šovu dramaturģiskās nepilnības.

… Kad bez mazākās ēstgribas biju iztukšojusi milzīgu šķīvi ar visiem iespējamiem vardarbīgi nobeigtiem un ļumīgos spageti krastos izsviestiem jūras faunas pārstāvjiem (ēdienkartes sastādītājs acīmredzot no pamatdarba brīvajā laikā rakstīja romantiskas dzejas, jo nekā citādi mistiskā ēdiena nosaukumu "Stella del mara" izskaidrot nevarēju), nenoteikta vecuma piņņains viesmīlis, kurš pārsteidzoši atgādināja Billiju Bonsu, laipnā smaidā atiezis dzeltenus, ilkņainus zobus, nolika man priekšā mikroskopisku "espreso" kafijas tasīti.

-    Vai desertu kundze nevēlas? viņš apjautājās, aktīvi turpinādams demonstrēt zobus.

-    Ko jūs varat piedāvāt?

-    Krevešu kokteili, tunci ar ananāsiem, makreļu želeju citronu sulā…

-Jums šodien ir zivju diena?

-    Piedodiet, kundze?

-    Cik man zināms, zivis desertā neēd.

-    Kur, kundze?

-    Kā jūs to domājat kur?

-    Kur neēd zivis desertā?

-     Nekur neēd zivis desertā! es atcirtu. Vai saprotat, cienītais, ne-kur!

-    Pilnīgi pareizi, kundze! viesmīlis pasmaidīja vēl platāk un labpatikā pat gandrīz tā kā asinskārīgi noklakšķināja ilkņus. Nekur, izņemot Kajennu, kundze! Jūs droši vien esat no provinces? Parīziete, vai ne?…

"Bez vajadzības never muti vaļā!" atcerējos Paulīnas norādījumus un satracinājos vēl vairāk.

-    Mēs, provincē, esam pieraduši pie citāda deserta.

-    Neviens jums to neliedz, kundze!

-    Sakiet, vai PARASTAS kūkas jums arī ir?

-    Protams, ka ir, kundze!

-    Ar krēmu?

-    Vai tad mēdz būt kūkas bez krēma?

-    Ceru, ka krēms nav taisīts no mencām?

-    Piedodiet, kundze?

Vēl laikus attapos, ka Franču Gviānas pamatiedzīvotāji varētu ari nezināt populārākā padomju zivju produkta nosaukumu, un tūdaļ norimos.

-    Ziniet, es labāk atturēšos no deserta.

-    Kā vēlaties, kundze.

Apzinādamās, ka viens no galvenajiem Paulīnas norādījumiem PIESARDZĪGI ĻAUT SEVI ATMASKOT vēl

t

aizvien nav izpildīts, cik spēdama, centos pastiept garumā pāris melnai darvai līdzīgo kafijas pilienu iemalkošanas procedūru, taču jau pēc mirkļa biju spiesta kapitulēt: tasē bija palikuši tikai biezumi, ko varbūt varēja apēst, bet ne jau izdzert. Vēlreiz sākt pārrunas ar ilkņaino viesmīli, lai pasūtītu otru "espreso" porciju, man nez kāpēc negribējās, un, lai notēlotu aizrautīgu interesi par nedēļu vecu Parīzes "Figaro" numuru, man būtu vajadzīgas vismaz Sāras Bernāras aktierdāvanas, taču līdz iekāpšanai Sanpaulu lidmašīnā vēl bija adikušas pusotras stundas. Iebāzusi degunu rakstā par franču pasta darbinieku streika iemesliem, mokoši prātoju, ko lai tagad iesāku.

-    Kundze?

Tā bija vīrieša balss, tikai tai nebija nekā kopīga ne ar viesmīļa pretīgo tenoru, ne vecīgi jauneklīgā Bošāra baritonu.

Un es lēnām pacēlu galvu…

19. nodaļa

Londona. Dzīvojamā māja Leksingtonroudā.

1978.gada marts.

Padomju armijas ģenerālštāba galvenās izlūkpārvaldes Londonas rezidents Staņislavs Volkovs, kurš kā Redžinalds Bakstons, neliela nekustamā īpašuma tirdzniecības kantora īpašnieks Soho apkaimē, Lielbritānijā strādāja jau četrus ar pusi gadus, kvēli ienīda savu mītnes zemi triju iemeslu dēļ mūždien tik pretīgo laika apstākļu dēļ, kreisās puses satiksmes kustības dēļ un tādēļ, ka tie sasodītie angļi bija kā uzburti uz alu.

Savulaik ar izcilību beidzis Baumaņa vārdā nosaukto Maskavas augstāko tehnisko skolu raķešu dzinēju iekārtu projektēšanas specialitātē, Volkovs, kuram jau piektajā kursā piedāvāja palikt katedrā un rakstīt kandidāta disertāciju, pēkšņi un pavisam negaidīti tika uzaicināts uz pārrunām ar aizsardzības ministrijas galvenās izlūkpārvaldes pārstāvi. Sirms milzis tanku karaspēka ģenerālmajora mundierī, kas Stasu sagaidīja rajona kara komisariāta priekšnieka vietnieka kabinetā iestādē, no kuras Volkovs tāpat kā visi jauniesaucamie laiku pa laikam saņēma ierašanās pavēstes -, ar tādu interesi nopētīja jauniņo tehniskās augstskolas absolventu, it kā tepat uz līdzenas vietas smagā iekšējā cīņā taisītos izlemt, vai izdot šim, tēvzemē šūdinātā lempīgā nenoteiktas krāsas uzvalciņā ģērbtajam simpātiskajam puisim savu vienīgo meitu par sievu vai ne. Stass, uzaudzis parastu Maskavas inteliģentu ģimenē, kas sūri grūti atlicinātos rubļus tērēja grāmatām, bet brīvo laiku nebeidzamām pārrunām par attīstītā sociālisma idiotisko būtību, nekādu sevišķo bijību pret armijniekiem nejuta, tāpēc, lai kaut kā aizpildītu nomācošo pauzi, pēc acumēra centās noteikt, cik platas ir lepnos hromādas zābakos sabāzto ģenerāļa galifē bikšu uzšuves.

-    Nu, un cik? ģenerālis negaidīti noprasīja.

-    Ko, lūdzu? Stass pat salēcās no nepatīkamās sajūtas, ka sirmais ģenerālis ir nolasījis viņa domas.

-    Cik tu saņemsi, Volkov, kad uzrakstīsi savu disertāciju?

-    Nū-u, Stass atviegloti uzelpoja un pakasīja īsi apcirpto pakausi.Domāju kādus divsimt piecdesmit divsimt astoņdesmit rubļus. Un vēl desmit klāt par angļu valodas prasmi.

-   Tātad, ģenerālis rezumēja, kādi trīssimt rubļi sanāks?

-    Apmēram uz to pusi.

-    Un ne jau tūlīt, bet pēc trim gadiem.

-    Nūja.

-    Vai gribi piecsimt rubļus mēnesī?

-    Pēc trim gadiem?

-    Nē, tūlīt.

-Jūs piedāvājat man darbu aizsardzības jomā?

-    Vispirms atbildi uz manu jautājumu.

-     Skaidrs, ka gribu! Stass iesmējās. Tikai kālab gan man tāda milzu labvēlība? Es, biedri ģenerāli, vēl nevienu ballistisko raķeti pats savām rokām neesmu uztaisījis.

-    Vai zini, kas ir GIP?

-    Zinu, Stass pamāja. Militārais izlūkdienests.

-    Gribi pie mums pastrādāt?

-    Kas man būs jādara?

-    Ko liks! ģenerālis strupi noskaldīja.

-   Tad es negribu.

-    Nepatīk disciplīna ?

-Jau no agras bērnības, kad ar puikām spēlējām slēpšanos, es vienmēr paliku zaudētājos. Kopš tā laika man patik spēlēt ar vaļējām acīm…

-     Gan tevi iemācīs nepalikt zaudētājos, Volkov. To pie mums labi pieprot.

-    Tādas lietas, kādas jūs piedāvājat, man ir pilnīgi svešas, biedri ģenerāli… Stass vēlreiz pakasīja pakausi un vainīgi pasmaidīja. Es pat nezinu, kā es jums varētu būt noderīgs… Un kālab gan es piecus gadus mācījos? Gaužām neloģiski sanāk…

-    Tu mācījies MŪSU mācību iestādē, sirmais ģenerālis ar uzsvaru teica.-Tev ir iemācījuši orientēties jautājumos, par kuriem parastiem cilvēkiem nav un nevar būt nekādas daļas. Tagad pienācis laiks izlemt savu nākotni: ja negribēsi, varēsi atgriezties pie saviem rasējumiem, ar varu nespiedīšu. Taču es tev piedāvāju īsta vīra cienīgu darbu. Un piedāvāju tikai tev, Volkov. Vienīgajam no visa tava kursa.

-    Kālab man tāds gods, biedri ģenerāli?

-   Visam savs laiks, gan kādreiz tev atbildēšu…

Tieši pēc trim mēnešiem Stass pateica vecākiem, ka uzaicināts strādāt "pastkastītē", kā padomijā bija iedēvēti slepenie objekti, kuru nosaukumi un adreses atklātībā netika izpausti, un šo ziņu viņš pavēstīja tik noslēpumainā balsī, ka vecākiem inteliģentiem, kas bija pieredzējuši tos laikus, kad nepiesardzīgi izmests vārds varēja maksāt desmitiem gadu lēģeros, pārgāja jel kāda vēlēšanās izvaicāt sīkāk. Piemēram, kur tad atrodas šī bēdīgi slavenā "pastkastīte" un ar ko tur nodarbosies viņu vienīgais dēls. Bet Stass tolaik jau otro mēnesi mācījās militāro tulku institūta romāņu valodu fakultātē. Šajā slēgtajā mācību iestādē viss bija tāpat kā visparastākajā padomju augstskolā sesijas, eksāmeni, "zubrīšana" bibliotēkās un pat ieskaišu grāmatiņas. Vienīgi mācību disciplīnu nosaukumi pret ailēm, kurās grūti iegaumējama izskata pasniedzēji lika atzīmes, nepavisam neatbilda īstajam mācību priekšmetam. Tā, piemēram, XIX gadsimta Rietumeiropas literatūras vēstures lekcijās patiesībā tika mācītas spridzināšanas nozares gudrības, piecnieks spāņu gramatikā nozīmēja, ka students izcili orientējas šifrēšanas un dešifrēšanas noslēpumos, bet zinātniskā komunisma lekcijas notika gigantiskā pazemes šautuvē, kur topošie "militārie tulki" mācījās satriekt savus ideoloģiskos ienaidniekus nebūt ne ar zinātnisko vārdu, bet ar visiem karstajiem un aukstajiem ieročiem, kādi vien pasaulē izgudroti…

Pēc institūta beigšanas Stasu tūdaļ nosūtīja "praksē" uz Spāniju, kur viņš aizvadīja piecus garus gadus. Velaskesa dzimtenē, nodrošināts ar fundamentālu "leģendu" un ne mazāk fundamentāliem dokumentiem uz Tegusigalpas tehnoloģiskās koledžas absolventa Enrikes Sibillasa vārda, jaunais "speciālists no Hondurasas" iekārtojās darbā lielas aviorūpniecības firmas konstruktoru birojā, kas veica nopietnus Spānijas aizsardzības ministrijas pasūtījumus…

Trīsdesmit septiņu gadu vecumā, tā arī joprojām palicis neprecējies, apakšpulkvedis Staņislavs Igorevičs Volkovs bija taisījis ievērojamu karjeru GIP, divpadsmit gadus viņš bija nostrādājis Spānijā, Šveicf un Maltā un visā šajā ilgajā laikā ne reizi nebija ticis atmaskots.

…Sestdienās Redžinalds Bakstons, kurš īrēja divas istabas un mazītiņu virtuvīti klasiskā angļu garā būvētā sarkanu ķieģeļu trīsstāvu namā pašā Leksingtonroudas sākumā, atļāvās pagulēt līdz pulksten desmitiem. Tad viņš cēlās, uz spirta pavarda uzvārīja stipru Kubas kafiju, ko, neraugoties uz Brīvības salas stingro blokādi, bez kādām problēmām iegādājās koloniālpreču tirgotavā aiz stūra, uzcepa divus nelielus grauzdiņus, apzieda tos ar ābolu marmelādi un ar šim vienkāršajām brokastīm iekārtojās krēslā pie augstā loga un, lēnām malkodams aromātisko kafiju bez cukura, stundām vēroja intensīvo satiksmes kustību vienā no visdzīvākajām Londonas ielām. Stasam Volkovam, kura iedzimtā vienpatība un noslēgtība šajos ilgajos padomju militārajā izlūkdienestā aizvadītajos gados bija izslīpēta līdz pilnībai, tas bija labākais atpūtas veids. Četrpadsmit gados, kas vēja spārniem bija aizlidojuši kopš neaizmirstamās sarunas ar sirmo ģenerāli kara komisariātā, Stass tā arī nebija kļuvis par karjeristu, viņš sev neizvirzīja nekādus godkārīgus mērķus un nekad ne ar kādiem lūgumiem nevērsās pie augstākās priekšniecības. Taču, lai ko arī pasāka šis "ļoti patīkamais", kā par Redžinaldu Bakstonu mēdza izsacīties mājas saimniece Mensfildas kundze, allaž smaidīgais un plecīgais vīrietis, brīnumainā kārtā viss vienmēr pavērsās viņam par labu. Tas, ka Stass, kaut arī nebija vairs nekāds jauneklis, netaisījās apņemt sievu un gādāt ģimeni, viņa augstais profesionālisms un fanātiskā mīlestība pret visu, kam bija kaut attāls sakars ar kosmisko raķešu tehniku, viņa nerunīgums un gluži unikālās spējas uzost svešus noslēpumus, viņa absolūtā vienaldzība pret naudu un dienesta paaugstinājumiem, kā arī neparastā māka atstāt pozitīvu iepaidu uz cilvēkiem, ar ko viņš saskārās, bija ļoti pa prātam GIP priekšniecībai, kas labi saprata: nelegāli, kam piemīt tik reti sastopams pozitīvo īpašību apvienojums, spēj strādāt un būt noderīgi ārkārtīgi ilgi. Ievērojot vēl to, ka Stass nekad neuzsāka sarunas par to, ka viņš ir noguris un vēlas atgriezties Maskavā, lai pāris gadiņus padzīvotu dabiskā vidē, padomju armijas ģenerālštāba galvenajai izlūkošanas pārvaldei, ja vien tā nebūtu nokomplektēta ar pārliecinātiem ateistiem, savu Londonas rezidentu vajadzētu pielūgt kā svēto.

…Iztukšojis savu lielo fajansa kafijas krūzi, Stass kādu brīdi prātoja, vai nevajadzētu pagatavot vēl vienu porciju, un, kad viņš jau gandrīz grasījās celties, atdzīvojās melnais, uz palodzes noliktais telefona aparāts. Tas bija vecs, vēl pirmskara izlaiduma "Eriksons". Acīmredzot ebonīta korpusā paslēptais zvana āmuriņš laika gaitā bija tā nodilis, ka īstenībā vairs pat nezvanīja, bet izdvesa tikai neskaidrus krekšķus.

Klausos, Stass klusi atsaucās.

-    Vai Bakstona kungs? pēc balss spriežot, runātāja bija jauna sieviete.

-Jā, es klausos.

-    Te Rozvelas kundze. Piedodiet, ka traucēju jūs mājās, Bakstona kungs, bet zvanu steidzamā jautājumā…

-    Ar ko varu pakalpot, kundze?

-    Es gribētu tieši uz nedēļu pagarināt ķīlu zīmju atmaksas termiņu. Ja jūs būtu ar mieru, esmu gatava garantijas čeku jums ar kurjeru nosūtīt tieši uz mājām…

-    Nedēļa ir pārāk ilgs laiks, Rozvelas kundze, Stasa balss skanēja mierīgi un laipni. Augstākais, ko varu jūsu labā darīt, kundze, ir adikt maksājumu uz trim dienām. Tas ir līdz otrdienas pusdienlaikam.

-    Labi. Esmu ar mieru.

-    Visu labu, Rozvelas kundze.

Nolicis klausuli, Stass brīdi stāvēja neziņā. Klusībā viņš vēl un vēlreiz atkārtoja īso telefona sarunu un tā arī neko nesaprata. Skaidrs bija tikai viens: izmantojot paroli, ko varēja zināt tikai Centra pārstāvis, viņam tikko bija nolikta tikšanās norunātajā vietā. Neticamākais šai apstāklī bija tas, ka parole tikai pirms mēneša bija nomainīta pret jaunu. Neviens no Stasa pakļautībā esošajiem aģentiem paroli zināt nevarēja…

Volkovs smagi nopūtās un atslīga pret krēsla cieto atzveltni. Periodiska paroļu nomaiņa visu valstu specdienestu ārzemju rezidentūru darbā nebija nekas neparasts. Tā tam arī bija jābūt, jo "kas pats sargās, to Dievs sargā". Taču Centra parole sakariem ar savu Anglijas rezidentu nebija mainīta divus gadus. Pirmkārt, to darīt nebija nekādas vajadzības, jo tiešos sakaros ar Stasu GIP stājās, cik vien iespējams, reti. Turklāt tas, kuram tika uzdots zvanīt uz Londonu, parasti zvanīja no kādas citas valsts un viņam nebija ne jausmas, kam tieši viņš lūdz atsaukt čeku vai pagarināt maksājuma termiņu. Reizēm sakariem ar saviem rezidentiem GIP izmantoja pensionārus vai vienkārši bezpajumtes klaidoņus, kas par desmit dolāriem labprāt uzņēmās tik viegli paveicamu pakalpojumu. Taču pat tad, ja kādam ienāktu prātā noklausīties un ierakstīt šo sarunu, aizrakties līdz tās būtībai būtu praktiski neiespējami: klientes vai klienta uzvārds, kura uzdevumā Stasam zvanīja uz mājām vai biroju, patiešām ari figurēja viņa nekustamā īpašuma tirdzniecības kantora dokumentos, bet lūguma raksturs precīzi atbilda reālajai situācijai. Vārdu sakot, tika ievēroti visi iespējamie piesardzības pasākumi. Ar kaut ko tādu, kas bija noticis pirms mirkļa, Stass Volkovs saskārās pirmo reizi visos četrpadsmit savas nelegālas darbības gados ārzemēs. Tas neiekļāvās nevienā no instrukcijām, kurās, šķiet, bija paredzēts it viss. Tas neapšaubāmi bija briesmu signāls, kā īssavienojums ķēdē, kas līdz šim ideāli darbojusies, un Stasam tagad nekavējoties bija jāpāriet pilnīgā pagrīdē un pēc iespējas ātrāk jāpazūd no valsts. Droši vien tad, ja Stasa vietā būtu jaunāks "kurmis" ar vājākiem nerviem, viņš tā arī izdarītu. Taču Volkovs bija pieredzējis nelegālis un saprata: ja nez kādā neaptveramā veidā parole nonākusi angļu pretizlūkošanas dienesta rokās, tas to nekādā gadījumā neizmantotu. Vispirms kaut vai tāpēc, ka labi apzinājās: paroles periodiski mainās, un kurš gan varētu garantēt, ka tā, kas nonākusi viņu rokās, joprojām ir aktuāla? Tātad viņi pameklētu kādu drošāku paņēmienu, kā izsekot GIP rezidentu. Šaubu nav jebkuram būtu liels kārdinājums ar tādiem trumpjiem rokās vērsties pret draudīgo padomju militāro izlūkdienestu, taču kāda gan jēga ielaisties acīmredzamā riskā, ja ir iespēja vienkārši paņemt priekšā pašu rezidentu un, izmantojot "ķīmiju", bez kādām problēmām noskaidrot visu vajadzīgo? Tādu variantu, ka Centra pārstāvis varētu vienkārši sajaukt norunātos signālus, Stass jau pašā sākumā izslēdza kā nereālu tas nudien izklausītos pēc fantastiskās bērnu literatūras.

Bet ko tad tas varēja nozīmēt?

Pa telefonu nosauktajā parolē bija ietverts rīkojums, ka tajā pašā dienā, kad piezvanīts, Volkovam laikā no deviņiem līdz pusdesmitiem vakarā jābūt pie ieejas nelielajā teātrī "Ričards", kas atradās kādu trīssimt metru attālumā no Trafalgarskvēra. Ja tas tehniski nebūtu iespējams, Stasam uz tikšanos būtu jāierodas tieši tajā pašā laikā diennakti vēlāk.

Stasam nebija ne rācijas, ne kādas citas iespējas NEKAVĒJOTIES sazināties ar Centru. Septiņdesmito gadu beigās pasaules galvenie izlūkdienesti gandrīz pilnībā bija pārgājuši uz slēptuvēm, kuru izmantošana, ja stingri ievēroja instrukcijas, praktiski izslēdza iekrišanu. Protams, Volkovam tāpat kā visiem citiem GIP rezidentiem bija iespēja pašam stāties sakaros ar Centru. Taču tā bija sarežģīta procedūra, kas atkarībā no apstākļiem prasītu divas līdz četras dienas. Stass saprata, ka sazināties ar priekšniecību, noskaidrot, kas noticis, un saņemt attiecīgas instrukcijas viņam vienkārši nav laika. Tātad lēmums bija jāpieņem patstāvīgi. Bet kāds? Viņš saprata arī to, ka tad, ja rīkosies pēc instrukcijas, kādu laiku nogaidīs konspiratīvajā dzīvoklī un vēlāk ar svešu vārdu pazudīs no valsts (šim nolūkam bija paredzēti vairāki varianti), GIP vadība viņam nekādas pretenzijas neizvirzīs. Galu galā ikviena nelegāla pienākums ir darīt visu, lai nenonāktu pretizlūkošanas pretinieka nagos. Bet, no otras puses, tāds lēmums nozīmētu viņa profesionālās karjeras nenovēršamu galu. Pat sev Stass negribēja atzīties, ka jau sen ir gluži organiski pieņēmis šādu dzīves veidu un citādu nemaz nespēj iedomāties. Tieši tagad, nonācis akūtā laika trūkumā un izjuzdams kolosālu iekšējo spriedzi, Volkovs saprata, kāpēc toreiz, pirms četrpadsmit gadiem, sirmais ģenerālmajors nolēma izvēlēties tieši viņu: nelegāla darbs, kā to pareizi bija paredzējis pieredzējušais militārais izlūks, Stasam drīz vien aizstāja visu, kas veido jebkura PARASTA cilvēka dzīves saturu tēvu un māti, mīļoto sievieti un bērnus, tuvu draugu loku un ierasto vidi…

Beidzot piecēlies no krēsla, kur, gremdēdamies grūtās pārdomās, viņš bija nosēdējis vairākas stundas, Stass devās uz blakusistabu, kas viņam kalpoja gan par guļamistabu, gan kabinetu. Notupies pie platās divguļamās gultas, viņš no bikšu kabatas izņēma kabatas nazi un uzmanīgi pavilka gultas platā galvgaļa koka pamatni, kas bija izgatavota ar dobu vidu. Iebāzis tur roku, viņš izvilka plakanu kartona kārbu, atvēra to un izņēma lupatā ietītu melnu 22.kalibra magnumu, pārbaudīja aptveri, noklakšķinājis aizslēgu, ielaida stobrā patronu un aizbāza pistoli aiz bikšu siksnas…

Tieši pulksten deviņos vakarā Volkovs jau stāvēja pie teātra "Ričards" resnā afišstaba un ar neviltotu interesi lasīja lomu tēlotāju sarakstu. Spriežot pēc afišas, teātri trīs dienas pēc kārtas bija paredzēta Jonesko "Degunradža" pirmizrāde. Bija marta vakaram neparasts laiks skaidrs, bez lietus un miglas. Stass pieķēra sevi, ka šo burvīgo laiciņu salīdzina nevis ar Maskavu, bet gan ar Madridi, un klusībā pasmaidīja.

Teātris "Ričards" atradās pusceļā starp trokšņaino Trafalgarskvēru un sārtās neona ugunīs mirguļojošo Soho ar tās striptizbāriem un rokklubiem. Respektīvi vienā no visdzīvākajām Londonas vietām, kur jebkuros laika apstākļos bija stāvgrūdām pilns ar garmatainiem hipijiem, tūristiem no visām pasaules malu malām un visādiem dīkdienīgiem slaistiem, kas ar savu izskatu apgāza vispārpieņemto viedokli par teiciena "Mans nams ir mans cietoksnis" britu izcelsmi. Drošības ziņā tikšanās vieta ar Centra pārstāvi bija izraudzīta ideāli nepieciešamības gadījumā te viegli varēja pagaist pūlī. Turklāt tieši pretī teātrim atradās līdz desmitiem vakarā atvērts trīsstāvu universālveikals ar izejām uz visām četrām debess pusēm.

-Stas?

Volkovs zibenīgi pārvarēja iekšējās spriedzes radītās spazmas, dziļi ievilka elpu un atskatījās. Metra atstatumā no viņa, sabāzis rokas garā melnā putekļu mēteļa slīpajās kabatās, stāvēja slaika auguma vīrietis. Melnā platmale bija sabīdīta zemu pār svešinieka acīm, ko savukārt aizsedza modernas brilles raga ietvaros ar tonētiem stikliem.

-    Viktor? neraugoties uz dzelžaino savaldību, Volkovs nespēja slēpt pārsteigumu.

-   Necerēji mani šai dzīvē vairs ieraudzīt? smaidā savilkās tikai Mišina lūpas.

-    Kopš kura laika tevi interesē, ko es ceru, ko ne?

-    Vai kāds zina par šo tikšanos?

-    Es tev varētu jautāt to pašu.

-      Gan jau pajautāsi. Taču vispirms atbildi uz manu jautājumu.

-    Neviens.

-    Tas ir labi.

-    Kam labi?

-    Mums abiem, Bakstona kungs.

-    Vēlies aprunāties?

-    Kā citādi? Vitjiks pasmīnēja un, pametis skatienu kaut kur Stasam aiz muguras, pēkšņi īsi un asi iesvilpās. Tajā pašā mirklī pie teātra "Ričards" afišstaba nobremzēja melns auto ar

baltām rūtiņām uz sāniem.

»

-     Braucam, draudziņ, Mišins nevērīgi aicināja, atvērdams taksometra durtiņas. Parādīsi man izslavētās Londonas ievērojamākās vietas…

Stass saspringa.

-    Paklau, novadniek, atspiedies pret vaļējām taksometra durvīm, Mišins atskatījās. Ja reiz esi iebridis aukstā ūdenī, nebaidies samērcēt pautus. Citādi tas nebūs krievu garā.

-     Savējos vai tavējos? Stass apvaicājās, nelikdamies ne zinis par nepacietīgi rūcošo automašīnu.

-    Tu tak mani pazīsti, Mišins paraustīja plecus. Kad runāju, es nekaujos. Bet, kad kaujos, tad velti muti nedzisinu. Braucam. Mums ir par ko aprunāties…

Pēc divdesmit minūtēm viņi sēdējā kādā nelielā īstsaidas bārā, ieņēmuši galdiņu puskrēslā slīgstošās dzertuves stūrī.

-    Man alu. Tumšo, Vitjiks gados jauniņajam un lempīgajam viesmīlim nevērīgi pasūtīja.

-    Man burbonu. No kurienes tu uzradies, Mišin? Stass klusi apjautājās, kad viesmīlis aizgāja pēc dzērieniem.

-    Tas ir garš stāsts.

-    Nekas, man laika pietiek.

-    Toties man, draudziņ, katra minūte dārga…

-     Es ar tevi nekādās sarunās neielaidīšos, pirms nebūsi pateicis, kā tu zini paroli.

-     Kas tad nu, Stas? Mišins pasmaidīja un ar mājienu pateicās viesmīlim, kas uzmanīgi nolika uz galda gigantisku alus krūzi un viskiju Volkovam. Jūs tur tai savā GIP jau galīgā marasmā esat nonākuši? Vai Centra pārstāvim kāds uzdod tādus jautājumus? Pat, ja tas strādā citā kantori.

-    Tu neesi MANA centra pārstāvis, Mišin, Stass caur zobiem novilka. Tu ne tikai esi no gluži cita kantora, bet piedevām vēl izmantoji vecu paroli. Vai saproti, ve-cu!

-     Ko tu saki?! Vitjiks rūpīgi nopūta alum putas. Nu, piedod, Stas, piedod, negribēju tevi aizvainot.

-    Mišin, vai tu esi pie pilna prāta?

-    Un tu par to šaubies?

-    Pēc instrukcijas, es nedrīkstētu pat šaubīties!

-    Tie būtu draudi?

-    Cik stulba saruna!

-    Man vajadzīga tava palīdzība, Stas.

-    Es jau tev teicu, ka…

-    Aizveries! Mišins klusi, taču ļoti iespaidīgi sacīja. Un neesi idiots! Es uzspļauju tavām instrukcijām! Ja es tiešām būtu ieradies tevi novākt, gudriniek, tev pie kājas īkšķa jau sietu birku ar morga inventāra numuru. Tavu drošību nekas neapdraud, Stas. Savulaik Madridē tu pie manis ieradies bez jebkādas paroles, un tomēr es tev palīdzēju. Kaut gan man tas varēja maksāt krietni dārgāk nekā uzplečus vien. Veca parole, tu saki? Nu, un tad? Es taču to dabūju ne jau no angļiem vai amerikāņiem, bet no SAVAS priekšniecības! Galu galā mēs abi Iekšējam no vienas siles, ja tu vēl šo pikanto apstākli neesi aizmirsis, Stas. Es, tavai zināšanai, vispār varēju iztikt bez tās stulbās paroles. Vienkārši negribējās ierasties pie tevis dzīvoklī, Dies' nedod, tu vēl "izgaismotos". Nu, vai tev ir vēl kādi jautājumi?

-    Ko tev vajag?

-     Man ir problēmas. Nopietnas problēmas, draudziņ. Vārdu sakot, es nevaru atgriezties mājās… Sikāk neko nestāstīšu tevis paša labā, Stas. Jo mazāk zināsi, jo ilgāks un veselīgāks būs tavs mūžs… Redzi, man nepieciešams tikties ar kādu cilvēku. Jebkurā zemeslodes punktā, izņemot Padomju Savienību…

-    Ar ko?

-    Ar Cvigunu.

-    Ar ko? Volkovs apstulbis pārjautāja.

-       Ar ģenerālleitnantu Semjonu Kuzmiču Cvigunu, Vitjiks noskaldīja gandrīz pa zilbēm. Vienīgi šis cilvēks ir ieinteresēts uzklausīt to, kas man zināms. Un tikai viņš var paglābt manu pakaļu Lubjankā, pie reizes atrisinot pats savas problēmas.

-     Kopš kura laika tu esi lietas kursā par savas branžas priekšsēža vietnieka problēmām?

-    Stas, Londona, nudien, tevi slikti ietekmē!

-    Nu, labi… Taču ko es tur varu lidzēt? Kāds man ar to sakars?

-    Tavs šefs taču ir Nikiforovs?

j

-    P-pieņemsim, Stass pamāja.

-    Un Cinevam liels draugs, vai ne?

-    Un tad'?

-     Netēlo muļķi, Stas. Runa ir par gaužām nopietnām lietām. Nu, kā tad būs, vai palīdzēsi?

-    Kāpēc tu griezies tieši pie manis?

-    Tāpēc, ka savā kantorī esmu norakstīts. Pirmais parakstījis pavēli. Un neviens tur ar mani neielaidīsies. Papriecāties par līķi to jā. Bet dzīvā veidā man pie kolēģiem ceļš ir slēgts. Punkts un āmen!

-    Nu, labi! Bet vai tu pats nevari piekļūt Cvigunam?

-     Protams, ka varu! Taču vispirms tu man pasaki, kā to izdarīt, Stas, pār Vitjika seju pārslīdēja izsmejošs smīns. Varbūt piezvanīt viņam uz mājām no telefonautomāta? Vai izmantot baložu pastu? Bet varbūt uzaicināt KGB priekšsēdētāja pirmo vietnieku platīnblondīņu sabiedrībā pavadīt nedēļas nogali Šveices Alpos?

-    Kā tu to iedomājies tehniski?

-Man ir neapstrīdami, dzelžaini pierādījumi, ka Andropovs ir izgāzis liela mēroga operāciju Latīņamerikā un tagad no Kremļa perdeļiem cenšas noslēpt faktus, kas to pierāda…

-   Tu gribi teikt, ka šī operācija tika plānota un apstiprināta Kremlī?

-      Stas, tev ir tikai trīsdesmit septiņi gadiņi… Mišins iemalkoja alu un saviebās. Lieka informācija to tālāko skaitu var tikai samazināt. Tāpēc stāvi rāms un klausies!

-    Turpini.

-    Es un vēl daži ļautiņi esam nonākuši pārmijnieku lomā. Vai liecinieku lomā kā tev labāk tīk. Mūs cenšas novākt, pēc mūsu galvām sarīkotas īstas skalpu medības… Vai tu mani saproti, Stas?

Volkovs pamāja.

-    Tevi es sameklēju ne tikai tavu sakaru dēļ. Tu esi tāds pats nelegālis kā es. Un tas, kas tagad ir nodcis ar mani, rīt var piemeklēt arī tevi. Kāds mulla tur Centrā ar lielajām zvaigznēm uz uzplečiem kaut ko salaidīs grīstē, un, lai glābtu savu ādu, noliks uz bluķa tiešos izpildītājus…

-     Tu esi pārliecināts, ka Ņikiforovam ar Ciņevu ir tik draudzīgas attiecības, ka…

-    Tā vairs nav mūsu bēda, Stas, Mišins vienā rāvienā iztukšoja puskrūzes. Paziņo pa saviem kanāliem Ņikiforovam to, ko es tev lūdzu: apakšpulkvedis Mišins, kuru šobrīd nesekmīgi pūlas atrast KGB, vēlas personiski atkārtoju, Stas, tikai un vienīgi personiski tikties ar Cvigunu! Esmu pārliecināts, ka viņš būs tikpat ieinteresēts kā es. Bet, iespējams, pat vairāk. Ja viņi nenoticēs, man atliks vairs tikai viena izeja: griezties kādā lielā Rietumu laikrakstā un uzdāvināt tās pārstāvjiem ārkārtīgi interesantu pastāstēnu ar konkrētiem vārdiem un faktiem par to, ar kādām akmens laikmeta metodēm darbojas kāds varens izlūkdienests viena prasta un dulburīga Kremļa bonzas vadībā.

-   Tā taču ir pašnāvība! Volkovs nomurmināja un pirmo reizi sarunas laikā iemalkoja viskiju. Ko tev tas dos, Viktor?

-     Vai zini, jo ilgāk es bēguļoju, jo aktīvāk man attīstās lieluma mānija. Vismaz uz beigu galu man kārojas ielīst mūsu ģenerālsekretāra ādā un reizi par visām reizēm izbaudīt, kādas īsti ir tās izslavētās un tik bieži daudzinātās dziļa gandarījuma jūtas.

-   Tu taču saproti, ka mūsu darbā nav iespējams palikt tikai neitrālam starpniekam. Lai būtu kā būdams, tu mani ievelc ļoti nepatīkamā spēlītē.

-   Tad nedari to un neievelcies. Mišins paraustīja plecus. Pasaki man "nē". Bet tikai zini, ka tad, kad arī tev tāpat kā man iespraudīs sveci pakaļā bet no tā, sābri, nav pasargāts neviens! nemeklē vairs manas koordinātas telefongrāmatā!

-      Es sapratu, Volkovs pamāja un vienā paņēmienā iztukšoja viskija glāzi.

-          Vienīgais lūgums: manas un savas drošības dēļ izdari to tā, lai viņiem rastos iespaids, ka esmu panikā, drebu par savu ādu un milzīgi steidzos. Un kā slīcējs ķēros pie salmiņa. Lai tas izskatās kā tavs priekšlikums, Stas. Papildini manu lūgumu ar saviem novērojumiem un secinājumiem. Jo vairāk tāpēc, ka tie tevi nevij. Tas tad arī būtu viss. Sakari vienīgi ar tavu starpniecību. Nekādus citus starpniekus nevēlos redzēt. Un pēdējais. Gadījumā, ja viņi sadomās izspēlēt ar mani gambītu, lai liek aiz auss: kādā bankā atrodas kāds mazs seifiņš, reģistrēts uz kāda maza un necila, visnotaļ nekrieviska vārda. Tai seifiņā noglabāti ļoti interesanti un ļoti slepeni dokumenti, kas, ja tie nonāks atklātībā, vienas diennakts laikā uzspers gaisā visu tagadējo Lubjanku, pie reizes aizraujot pie velna mātes arī visu mūsu slaveno Politbiroju. Es šai bankā mēdzu pieteikties stingri ieturētā kārtībā periodiski kā sifilitiķis veneriskajā dispanserā. Ja noteiktajā laikā viņi no manis nesaņems norunāto signālu, bumba iedarbosies automātiski. Vai tu mani saprati, Stas?

-     Kādu ārprātu tu esi sadomājis, Viktor? Volkovs klusi ievaicājās.

-    Tu man netici?

-    Un man būtu tev jātic? Tev, kas uzkrīt kā sniegs uz galvas, uzrodas nez no kurienes, nez kā sūtīts, un darbojas nez kāda mērķa vārdā?

-    Toreiz, Madridē, arī es tev diez ko neticēju. Taču izdarīju to, ko tu man lūdzi. Un darīju to viena vienīga iemesla dēļ mēs esam profesijas brāļi, mums abiem dzīslās rit vienlīdz draņķīgas asinis. Mums ir šinderu darbs, taču neko citu mēs neprotam, un tāpēc kaut retumis mums ir savstarpēji jāizlīdzas.

-    Bet ja nu tas neko nedos?

-    Kam nedos? Tev, Stas?

-    Tev, Mišin.

-    Tātad nebūs lemts!

-    Kā es Centram izskaidrošu to, ka tu griezies pie manis?

-     Mēs divus gadus kādā augstākajā mācību iestādē esam sēdējuši vienā solā. Tāpēc pati par sevi mūsu tikšanās nevienu nepārsteigs. Turklāt es taču kā vecs draugs, un vēl tāds, kas bēguļo, varēju tevi satikt arī gluži nejauši un pažēloties par savu sūro likteni. Aizmirsti par paroli to pieminēdams, tu tikai noskaņosi pret sevi savu priekšniecību. Nesaki par to neko. Vienkārši nejauša tikšanās…

-     Nejaušība mūsu darbā? Volkovs nicīgi pavīpsnāja. Par ko tu mani turi, Mišin?! Un par ko tu turi savus un manus bosus?

-    Tu netici nejaušībām, Stas? Mišins nedaudz paliecās uz priekšu. Tad paskaties uz mani, debiliķi! Tavā priekšā sēž dzīvs klasiskas nejaušības paraugs…

-      Tu aizmirsi piemetināt "pagaidām vēl dzīvs", Volkovs pasmīnēja.

-    Tev taisnība, Vitjiks pamāja. Bet tik un tā es pagaidām vēl esmu dzīvs. Un, redzi, viss, kas ar mani pēdējos trīs mēnešos ir noticis, ir nejaušība: gan tas, ka es izdzīvoju pēc smaga ievainojuma, gan tas, ka nenoasiņoju kādā mēslu čupā, gan tas, ka esmu šeit, Londonā, un nevis Lubjankas pagrabā, gan tas, ka runāju ar tevi, gan tas, ka par spīti visam vēl esmu dzīvs, kaut pieņemts nepārprotams lēmums, ka šai ziņā es stipri alojos!…

-    Un kur tad mēs ar tevi tā nejauši satikāmies?

-    Sabiedriskajā atejvietā, Filipīnu meitu mājā, taksometru pieturā, kur vien vēlies! Bet tu, būdams gaišs un apķērīgs zēns, noklausījies līdz nāvei notrenktā zvēra grēksūdzi, zibenīgi novērtēji situāciju un nolēmi aprunāties ar savu tiešo šefu. Viss kā pēc notīm, Stas, ja vien tu, protams, neielaidīsies kādos apšaubāmos papildinājumos. Ceru, ka tu man neliksi vilties, Stas.

-    Tas ir vienīgais, uz ko tu vēl vari cerēt.

-    Man tomēr negribas ticēt, ka tu mani nodosi.

-    Kāpēc tu domā, ka ne?

-    Tu vienmēr esi bijis cilvēks, Stas, Vitjiks uzlika roku viņam uz plaukstas. Un ar to tu vienmēr esi pozitīvi atšķīries no citiem zirgēzeļiem mūsu konkurējošajos staļļos. Izdari to, ko es tev lūdzu. Tas tiešām man ir ļoti svarīgi.

-    Kā man tevi atrast, ja tas būs nepieciešams?

-    Arī šī informācija varētu tikai sarežģīt tavu dzīvi, Mišins pasmaidīja. Mūsu daudzcietušajās pakaļās ir iemontēti taimeri. Mums ir iedresēta laika izjūta unmēs spējam automātiski noteikt, kad pienācis īstais brīdis. Es pats tevi sameklēšu, Stas. Un tieši tad, kad manīšu, ka ieraugs iedarbojies un mīkla abrā sāk celties…

20.nodaļa

Maskava. PSRS aizsardzības ministrijas galvenās izlūkošanas pārvaldes štābs. 1978.gada marts.

GIP ārējās izlūkošanas pārvaldes šefs ģenerālleitnants Stepans Fjodorovičs Ņikiforovs šifrēto ziņojumu no Londonas saņēma pēc pusdienām. Ņikiforovs, kurš GIP bija nostrādājis vairāk nekā divdesmit gadus, bija noteicis sev dzelzs likumu, ko nekad nepārkāpa: jebkuros apstākļos šis lielais un kaulainais, gadus piecdesmit astoņus vai sešdesmit vecais laucinieciskā paskata vīrs ar Suvorova skolas audzēkņa stāju, kaili skūtu galvu, vareniem pleciem un vērša kaklu, pār kuru braši stiepās trīs dziļas ādas krokas, pusdienoja mājās. Formālais iemesls viņa pusotras stundas ilgajai prombūtnei no 12.30 līdz 14.00 bija ielaista kuņģa čūla, kuras dēļ viņam bija nepieciešams ne vien mājās gatavots ēdiens, bet arī netraucēts miers ēdiena uzņemšanas brīdī. Slēgtā, tikai GIP aparāta darbiniekiem domātā militārā hospitāļa galvenais gastrologs apliecināja, ka tiešām devis tādus priekšrakstus, un augstākā priekšniecība, kas tāpat kā visi armijnieki svēti ticēja ārstu diagnozēm, paklausīgi samierinājās ar to, ka ārējā izlūkdienesta šefs sistemātiski pusotras stundas dienā nav darbā.

Patiesībā Ņikiforovam, kurš no sākta gala badošanos atzina par labāku nekā pilnu vēderu, bija nepieciešamas ne jau viņa laulātās draudzenes Taīsijas Ivanovnas gatavotās diētiskās pusdienas, ko viņš nolocīja vienaldzīgi kā daždien īsts armijnieks, kam ir pilnīgi vienalga, cik daudz kaloriju, ogļhidrātu un olbaltumvielu viņš notiesā, bet gan četrdesmit piecas minūtes ilgā nosnaušanās pusdienlaikā, ko viņš atļāvās ik dienas. Ar pilnu vēderu mājās nosnaudies, Ņikiforovs, kurš jau daudzus gadus cēlās līdz ar gaiļiem, tūdaļ jutās lcā pilnvērtīgs cilvēks un spēja darbā nosēdēt lidz vēlai naktij, nezaudējot pārsteidzošas darba spējas, ar to izraisīdams patiesu apbrīnu pat tajos viņa padotajos un nedaudzajos priekšniekos, kas sirds dziļumos necieta piekasīgo, nepiekāpīgo un pedantisko ārējās izlūkošanas šefu.

Šifrēto ziņojumu, ko bija parakstījis GIP Londonas rezidents Staņislavs Volkovs* viņam ienesa tūlīt, līdzko viņš bija atgriezies darbā, rūpīgi novietojis uz pakaramā savu pelēkvioleto ģenerāļa šineli un nosēdies pie rakstāmgalda. Atpūties un tāpēc možā un darbīgā noskaņojumā, Ņikiforovs pat īpaši nepiepūlēja smadzenes, lai gan šifrētā telegramma, kas bija atsūtīta uz Centru pa rūpīgi izstrādātās speciālās sistēmas kanāliem, kas pat teorētiski izslēdza iespēju atklāt pirmavotu, bija ārkārtīgi neparasta satura. Tikai pārlaidis vērīgu skatienu četrām atšifrēto ciparu stabiņu rindām, viņš tūdaļ aptvēra, ka galēji koncentrētais un profesionāli izsmeļošais teksts ir nopietnu pārdomu vērts. Atlicis gar malām perforēto papīra lapu sānis, viņš atgāzās neērtajā cietajā krēslā un sāka apsvērt izlasītā jēgu.

Ņikiforovs, kurš kara sākumā vēl bija pavisam jauniņš sakaru leitnants kara skolas absolvents, bet 1945.gada pavasarī jau pulkvedis un speciālā sakaru pulka komandieris (šis pulks, starp citu, gādāja par telefona līniju ievilkšanu un pretnoklausīšanās ierīču uzstādīšanu PSRS vēstniecībā Teherānas konferences laikā 1943.gadā), bija spilgti izteikts staļinietis. Kā daždien tipisks frontinieku paaudzes pārstāvis, viņš pat dzirdēt negribēja, ka viņa bargais un mazrunīgais elks varētu būt Sibīrijas koncentrācijas nometnēs nomocījis vai vienkārši pielicis pie sienas simtiem tūkstošus, pat miljonus godigu komunistu, kuri līdzīgi Ņikiforovam bija godprātīgi izgājuši kara gaitas un nejutās nekā noziegušies pret partiju. Tāpēc nebija nekā pārsteidzoša, ka tūdaļ pēc Staļina nāves tolaik vēl tikai trīsdesmit piecus gadus vecais pulkvedis Ņikiforovs, neraugoties uz izredzēm drīzā nākotnē tikt pie ģenerāļa zvaigznēm, nolēma demobilizēties no armijas un daudziem par pārsteigumu kā eksterns pabeidza Baumaņa vārdā nosaukto

Maskavas augstāko tehnisko skolu, aizstāvēja zinātņu kandidāta disertāciju un sāka pasniedzēja darbu kādā šis augstskolas katedrā.

Uzaicinājumu strādāt GIP viņš saņēma piecdesmit devītajā gadā pēc partijas XX kongresa. Hruščovs, kurš tolaik jau bija iejuties neierobežota patvaldoņa lomā un aizrautīgi nodevās spontānām reformām, ar kurām brīžiem šokēja, brīžiem neizsakāmi sajūsmināja, bet brīžiem atklāti biedēja Rietumus, bija ķēries pie padomju armijas skaitliskās samazināšanas, kuras apjomi patiesi bija sasnieguši neiedomājamus mērogus, un kompleksām atbruņošanās programmām, kas jo sevišķi skāra jūras kara floti. Šā iemesla dēļ visos garnizonos no Kaļiņingradas līdz Nahodkai rūga masu nemieri bijušie frontes virsnieki, ordeņu kavalieri, armijnieki, kas bija izgājuši unikālo Otrā pasaules kara skolu un bija vēl pašos spēka gados, tūkstošu tūkstošiem tika atvaļināti rezervē, kas nozīmēja, ka būtībā viņi vienkārši tika izmesti uz ielas bez dzīvokļiem, bez civilas specialitātes, bez nākotnes perspektīvām.

To visu Ņikiforovs viņam raksturīgajā atklātībā tūdaļ spēra vaļā sarunā ar toreizējo GIP priekšnieku ģenerālpulkveža uzpleču valkāšanai vēl aizdomīgi jaunu zaļoksni ar ukraiņa uzvārdu un platu un atklātu krievisku seju, kurš bija viņu uzaicinājis uz konfidenciālu sarunu aizsardzības ministrijas galvenajā ēkā.

Uzmanīgi un nepārtraucot uzklausījis atvaļināto pulkvedi, padomju armijas ģenerālštāba galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks vērīgi viņu nopētīja un tad sausi un lietišķi sacīja:

-    Es jūs tomēr nesaprotu, cienījamais Stepan Fjodorovič. Kas tad īsti jūs tā uztrauc? Kurš no mūsu armijas samazināšanas aspektiem? Profesionālais vai morāli psiholoģiskais?

-     Esmu kadru virsnieks, biedri ģenerālpulkvedi, Ņikiforovs atbildēja. Un manā izpratnē armija ir komplekss, daudzšķautņains veidojums. Un tāpēc mani satrauc gan viens, gan otrs, jo abi šie aspekti, manuprāt, ir dziļi un cieši saistīti.

-    Jūs taču nekad neesat bijis politiskais vadītājs, vai ne, Stepan Fjodorovič?

-    Ko jūs teicāt? Ņikiforovs pārsteigts pārjautāja.

-          Gan frontē, gan pēc kara jūs nodarbojāties ar kaut ko pavisam konkrētu ar sakaru nodrošināšanas jautājumiem, GIP šefs turpināja, nepievērsdams uzmanību Ņikiforova apjukumam. Iespējams, ka jūsu sašutumam ir pamats, taču, piedodiet, tas mani neinteresē. Uz šo tikšanos es jūs ataicināju dkai tādēļ, lai piedāvātu jums iespēju ATGRIEZTIES armijā, bet ne lai apspriestu tās masveida samazināšanas iemeslus. Starp citu, ja jūs interesē mans viedoklis, es principā piekrītu tām militārajām reformām, ko patlaban īsteno partija un valdība. Mūs, godājamais Stepan Fjodorovič, tagad gaida pavisam citāds karš, kurā nepavisam nebūs vajadzīgi, bet tikai traucēs un maisīsies pa kājām visi šie armijnieki, kuru skaits sasniedz gandrīz sešus miljonus. Vai jūs nekad neesat uzdevis sev jautājumu, kāds labums varētu būt no visa šā milzīgā vidējā ranga virsnieku bara, kuru zināšanas ir taktiski un morāli novecojušās un kuri pēc inerces par augstāko kara mākslas sasniegumu vēl joprojām uzskata Otrā pasaules kara flangu kauju pieredzi. Ir pienācis laiks, Stepan Fjodorovič, izveidot mobilu, labi apmācītu un ar pašos pamatos tehniski pārveidotu bruņojumu apgādātu armiju. Cik ilgi jūs jau esat civildienestā kādus sešus gadus, vai ne?

-    Piecus ar pusi.

-    Redziet nu. Necik ilgi tas nav. Bet bruņojuma jomā šajos gados notikušas milzu pārmaiņas. Jauna bruņu tehnika, reakūvā artilērija, stratēģiskā aviācija… Nemaz nerunājot par raķešu iekārtām tas ir jauns virziens, kas nemitigi pilnveidojas un kuram ir nākotne. Uzturēt skaitliski lielāko armiju pasaulē, turklāt vēl apgādāt to ar militāro tehniku, kas neatpaliktu no amerikāņu bruņojuma, valstij vienkārši nav pa spēkam. Tāpēc šī ir tā reize, kad jāsaka laime nelaimē. Ir pēdējais laiks upurēt armijas skaitlisko apjomu tās kaujas spēju labā. Galu galā Suvorovam bija taisnība, kad viņš teica, ka uzvara kaldināma ar māku, nevis pārspēku… Nu, bet attiecībā uz Hruščovu un viņa militārajām reformām vienkārši nedomājiet par to, Stepan Fjodorovič! Mēs abi esam armijnieki. Politiķi nāk un iet, viņi bārsta gudrus vārdus un dara traki dumjus darbus, nav vērts iedziļināties šajās peripetijās mums jāsargā dzimtene.

-          Es cienu jūsu viedokli, GIP šefa loģisko argumentu samulsināts, Ņikiforovs diplomātiski atbildēja,taču vairāku apstākļu dēļ es varētu jūs arī apstrīdēt.

Gan jau vēl izstrīdēsimies, ģenerālpulkvedis negaidīti pasmaidīja. Bet tikai tad, ja darīsim kopīgu darbu. Aicinu jūs atgriezties militārajā dienestā. Jūsu zināšanas, kaujas pieredzi un augsto civilo kvalifikāciju mēs šeit, galvenajā izlūkošanas pārvaldē, ļoti efektīvi varētu likt lietā. Piedāvāju jums posteni ārējās izlūkošanas pārvaldē. Būsiet zinātnes un tehnikas nodaļas vadītājs. Tas ir ārkārtīgi aizraujošs, perspektīvs darbs, jums tiks piešķirta ģenerālmajora dienesta pakāpe, alga būs krietni augstāka par tehnisko zinātņu kandidāta atalgojumu, jūsu rīcībā būs valsts vasarnīca un visi pārējie sadzīviskie labumi, kas piederas jūsu postenim. Nu, vai nāksiet?

Un Ņikiforovs, lai gan jau sen bija iejuties akadēmiskajā vidē, ar interesei nodevās pasniedzēja darbam un dzīvoja mierīgu civilista dzīvi, pats sev par pārsteigumu atbildēja:

-Jā, nākšu!

Četrdesmit gadu vecumā atsācis dienesta gaitas GIP, Ņikiforovs kļuva par ārējās izlūkošanas pārvaldes vadītāju un pieredzēja Kubas, Vjetnamas, Angolas, Čehoslovākijas, Laosas un Cīles notikumus… Nekāds spožais spīdeklis pie izlūkdienesta debesīm viņš nebija, svešvalodas nepārvaldīja un nekur tālāk par Barvihu neceļoja, taču viņam piemita divas nenoliedzami vērtīgas īpašības, ar kurām, ņemot vērā GIP darba specifiku militāro izlūkošanu un pretizlūkošanu daudzās pasaules valstīs pilnīgi pietika, lai viņš šajā aptverē nebūtu pēdējā patrona. Pirmkārt, Ņikiforovs bija nepārspēts lietpratējs jautājumos, kam bija kaut attāla saistība ar sakariem, informācijas pārraidīšanas tehniku un šifriem. Un, otrkārt, no dabas viņš bija apveltīts ar asu un attapīgu prātu. Bet visu pārējo, kā viņam šā sarežģītā militārās izlūkošanas darba vadītājam, pietrūka, ar uzviju kompenesēja pārvaldes plašie štati un vairāki Ņikiforova personiskie palīgi.

…Pievilcis sev tuvāk Volkova šifrogrammu, GIP ārējās izlūkošanas pārvaldes šefs izklaidīgi pārlaida acis ciparu stabiņiem un atšifrējumam. Viņš to nepārlasīja šifrogrammmas teksts jau bija stingri iegūlis viņam atmiņā. Ņikiforovs tikai vēlreiz gribēja pārliecināties, ka telegramma nav vīzija, bet gan īstenība. Jo nekad vēl, kopš Ņikiforovs strādāja GIP, viņš nebija saskāries ar tādu dokumentu. Volkova sūtījums neiekļāvās nevienā kategorijā. Tas nebija klasificējams ne kā operatīvs dokuments, ne kā analītisks ziņojums, ne kā izzagta dokumentācija.

Ņikiforovs sarauca pieri, ielēja sev no karafes pusglāzi ūdens un lēnām, maziem malciņiem izdzēra sasilušo šķidrumu.

"Ko gan tas varētu nozīmēt, velns parāvis?" viņš prātoja, domās drudžaini pārcilādams visdažādākos pieņēmumus. "Provokācija?… Volkovs ir viens no labākajiem rezidentiem, vai tiešām viņš ielaistos uz kaut ko tādu?… Tādām nejaušībām grūti noticēt. Padomā tikai: "Nejauši satiku Londonā… "Londona nav nekāda sādža ar sešpadsmit sētām, kur cits citu pazīst kā raibu suni… Varbūt tā ir kāda intriga, kāda smalka spēlīte?… Varbūt kāds mēģina taisīt kaut kādu kombināciju un par taranu grib izmantot GIP spēku un ietekmi? Nūja! Un nez kāpēc tūliņ ķeras pie viena no mūsu uzticamākajiem cilvēkiem, pārbaudīta un pieredzējuša rezidenta?… Smieklīgi! Bet ja nu tomēr? Kaut kas ir jādara, nevar taču izlikties, ka šāds dokuments vispār nav saņemts. Tikai ko iesākt? Neteikt Cvigunam neko? Kāpēc gan man būtu jāpalīdz tam Lubjankas veprim?! Mēģināt papētīt pašam? Bet kālab man to darīt? Un, galvenais, kā? Kur ņemt dokumentus par šo noslēpumaino Latīņamerikas operāciju? Pa mūsu līniju tāda informācija nav ienākusi, tas ir uz galvošanu. Un kas tas tāds par Mišinu? Vai tiešām kāds, kuru mūsējie grasās nolaist no kātiem, vai vienkārši starptautisks avantūrists, ko savervējis kāds no Rietumu specdienestiem? Kam par to ziņot, no kura gala sākt? Skaidrs, ka uz savu roku vien nekas nesanāks. Bet, no otras puses, pa galvu, pa kaklu skriet visu pavēstīt šefam diez vai arī vajadzētu. Sāksies jautājumi sak, kāpēc šifrogramma atsūtīta tieši tev? Bet kam gan citam, biedri armijas ģenerāli, ja ne militārā izlūkdienesta vadītājam? Jā, bet kāpēc tas tavs rezidents ir tik pārliecināts, ka tu to bēguļojošā KGB virsnieka ne īsti ziņojumu, ne īsti krustvārdu mīklu stiepsi taisnā ceļā uz Lubjanku un nodosi Cvigunam? Vai tev ar to

zelli ir kādas ārpusdienesta attiecibas? Nē taču, biedri armijas ģenerāli, un Volkovs nemaz nav tik pārliecināts, ka es tā darīšu. Viņš ir mūsu Londonas rezidents, nekas vairāk! Un viņa svētākais pienākums ir nekavējoties un precīzi informēt Centru par visu, kam ir vērts pievērst uzmanību, un vai tad šis ziņojums nav tā vērts? Vai tad ne? Tas taču nav nekāds joks padomājiet tikai, kaut kāds apakšpulkvedis, turklāt vēl'bēguīojošs apakšpulkvedis, apsūdz pašu Andropovu! Tas vis nav nekāds parastais ņigu ņegu, biedri ģenerāļi! Tā, vai zināt, biedri maršali, ir vienreizēja iespēja iedot mūsu galvenajiem konkurentiem kārtīgu spērienu pa pakaļu! Tādā gadījumā, protams, ja visas tās runas par to, ka armija un KGB ir opozīcijā, nav tikai tukša muldēšana. Un patiesi: kāpēc gan Stass sūtīja tādu šifrogrammu? Kāds viņam tur varētu būt aprēķins? Vai tiešām tikai tāpēc, lai apliecinātu savu centīgumu un izmantotu jebkuru iespēju, lai priekšniecībai pierādītu savu, lojalitāti sak, redz, kā es no Centra nekā neslēpju. Taisnību sakot, tas pēc viņa neizskatās. Viņš, protams, ir centīgs un paklausīgs virsnieks, taču nav nekāds iztapoņa. Bez vajadzības priekšniecībai acīs nelīdīs. Interesanti, vai viņš ko domāja, kad sūtīja šo šifrogrammu, vai tikai rīkojās stingri pēc instrukcijas? Ja nu tomēr vispirms domāja un tad tikai darīja, tas ir slikti. Ļoti slikti! Jo kas var būt ļaunāk par to, ja parasts darbinieks iedomājas, ka viņa šefs kā pastnieks nodos ziņu konkurējošam dienestam. Un pavisam bēdīgi ir tad, ja Volkovs kaut kāda iemesla dēļ ir ieinteresēts, lai es to izdarītu. Bet ja nu viņš nebija pārliecināts, ka es nodošu, kāpēc tad sūtīja uz Centru šitādu bumbu? Ka viņu māti uzgrūst man kaklā šitādu nelaimi!…"

Kā piekrizdams pats saviem prātojumiem, Ņikiforovs palocīja skūto galvu, neviļus paskatījās galda pulkstenī un jutās pārsteigts: pārdomās par dīvaino šifrogrammu bija aizritējusi pusotra stunda. Kaut kas bija jādara, taču Ņikiforovs bija pieredzējis cilvēks un labi apzinājās, ko var maksāt nepareizs lēmums. Viņam nepatika riskēt, tāpēc vienmēr, pirms ko izlēma, viņš kļuva pārspīlēti piekasīgs un, lai izvairītos no nevēlamām sekām, jezuītiskā centībā vēl un vēlreiz pārskatīja

savus lēmumus. Domās vēlreiz ātri "pārlapojis" savu pārdomu rezultātus, ģenerālleitnants Ņikiforovs noteica trīs iespējamos rīcības variantus:

l.Sifrogrammu nekavējoties iznīcināt. 2.Ziņot par to GIP priekšniekam. 3 .Nodot to Cvigunam, nevienam citam neko nesakot. Pirmo variantu Ņikiforovs atmeta gandrīz automātiski: visi no ārzemēm saņemtie šifrētie dokumenti tika reģistrēti speciālā žurnālā. Slepenās dokumentācijas aprites uzskaite un kontrole GIP darbojās nevainojami. Tiesa gan, šo dokumentu apjoms bija milzīgs, jo šifrētie ziņojumi augu diennakti pienāca no visām pasaules malām. Būtu nepieciešama vesela revīzijas komisija, lai atklātu, ka noslēpumainā kārtā kaut kur pazudis kāds ziņojums no Londonas. Un tomēr vismaz teorētiski tāda iespēja pastāvēja, tāpēc pirmajam variantam Ņikiforovs domās pārvilka svītru.

Pūlēdamies izvēlēties starp savu tiešo šefu un Brežņeva mīluli Cvigunu, ģenerālleitnants Ņikiforovs mokoši rauca pieri un kustināja lūpas tā ar viņu atgadījās tikai retu reizi un vienīgi brīžos, kad viņš bija maksimāli koncentrējies. Lai cik dīvaini, taču pirmais variants, no kura Ņikiforovs tik noteikti bija atteicies, patiesībā bija atbilstošākais viņa pārspīlētajai piesardzībai, pat gļēvumam situācijās, kad varēja rasties kādi personiski sarežģījumi. Kas gan varētu būt vienkāršāk nav šifrogrammas, nav nepatikšanu!

Abi pārējie varianti GIP ārējās izlūkošanas šefam solīja veselu lērumu uztraukumu un to sekas varēja būt neprognozējamas. Ņikiforovs, protams, saprata, ka no Londonas saņemtajai šifīrogrammai nav nekā kopīga ar PSRS drošības interesēm, tā varēja būt saistīta tikai ar politiku, turklāt ar tāda līmeņa politiku, kurā Ņikiforovs gan ļoti labi orientējās, bet no kuras arī baidījās kā velns no krusta. Ja kādam bija "kompromats" par Andropovu un viņš to apmaiņā pret kādu pretpakalpojumu vēlējās nodot Cvigunam, tas nozīmēja, ka cīkstēties gatavojas tieši šie kungi. Vai varbūt vēl kāds, kas atradās līdzās vai pat AUGSTĀK par viņiem abiem. Ņikiforovs intuitīvi nojauta, ka visprātīgāk būtu turēties pēc iespējas tālāk no visām šīm Kremļa un KGB kaislībām. Tikai kā to izdarīt? Paziņojot GIP priekšniekam par šifrogrammu, viņš tiktu iejaukts šajā putrā līdz ausīm: skaidrs, ka viņa šefs tūdaļ skrietu pie Ustinova, aizsardzības ministrs, savukārt, pie Brežņeva, bet ģenerālsekretārs, pirms spertu kādus konkrētus soļus, gribētu noskaidrot, kas un kā, un dienasgaismā tiktu izvilkts ģenerālleitnants Ņikiforovs. Tik šaubīgā pasākumā izredzes uz laimīgu iznākumu, labākajā gadījumā, būtu puse uz pusi. Bedri taču grib izrakt ne jau kuram katram, bet pašam Jurijam Andropovam, kuram Kremlī ir liela teikšana. Vārdu sakot, viens no diviem vai nu iespēja dabūt trešo lielo zvaigzni pie uzplečiem vai un tas vēl labākajā gadījumā pensiju, visa laba vēlējumus no priekšniecības un grīdas pulksteni kā dāvanu no dzimtā kolektīva. Nē, attiecība 50 : 50 Ņikiforovu neapmierināja. Kā visiem maksimālistiem viņam bija nepieciešamas simtprocentīgas garantijas, ka viņa drošība netiks apdraudēta, un tāpēc viņš atmeta arī otro variantu un pilnībā koncentrējās uz trešo.

"Acīmredzot Cvigunam patiešām klājas čābiski," viņš prātoja, tikko manāmi purinādams galvu un kustinādams lūpas. "Pēc visa spriežot, tam bēguļojošam apakšpulkvedim tik tiešām ir kaut kādi Andropovu kompromitējoši materiāli. Vispirms, protams, jāpārbauda, vai viņam patiesi Lubjankā ir piespriests nāvessods un vai Latīņamerikā vispār ir notikusi kāda operācija, jāpārbauda ari viss pārējais. Ja viss saskanēs, tad šaubu nav motivācija tam puisim ir acīmredzama: viņš izvelk no mēsliem Cvigunu, bet tas, savukārt, izgādā šim apakšpulkvedim grēku atlaišanu Lubjankā. Viss ir loģiski. Bet ko darīs Cviguns? Kā viņš izturēsies pret mani? Un ko es vispār viņam nozīmēju? Konkurējoša kantora pārstāvis, kurš cenšas tēlot labdari un izsist sev labumu no otra nelaimes? Eņģelis pestītājs, kas parādās pie apvāršņa viskritiskākajā brīdī? Nevēlams liecinieks? Bet varbūt kādas viltīgas, pret viņu vērstas intrigas tiešais organizētājs? Galu galā šifrēto ziņojumu no Londonas taču atsūtīja mans rezidents… Viens gan būtu pilnīgi skaidrs: Cviguns nekur neskries un par šifrogrammu nevienam nestāstīs. Atšķirībā no mana šefa,

Cvigunam nav nekādas vajadzības kādam izrādīties viņš jau tāpat ir Brežņeva pudeles brālis. Taču, no otras puses, Cviguns ir rūdīts vīrs, kas nav ar pliku roku ņemams. Būtu gaužām bēdīgi nonākt viņa nagos. Bet tieši tā arī notiks un jau pirmajā piegājienā: es taču būšu noslēpis šifrogrammu no savas tiešās priekšniecības un nodevis to Cvigunam. Tas ir kvalificējams kā dienesta pārkāpums! Bīstami, gaužām bīstami! Paga, paga, Stepan Fjodorovič! Raksim dziļāk… Pieņemsim, ka tā viss arī ir. Un Volkova ziņojums nav nekāda miglas pūšana, bet tīra patiesība. Ko darīs Cviguns? Dosies uz šo tikšanos? Kā? Bez Andropova ziņas? Nu, pieņemsim, ka KGB priekšsēdētāja pirmais vietnieks izdomās kādu iemeslu, kāpēc viņam nepieciešams steidzami izlidot uz kādu no brālīgajām sociālistiskajām valstīm. Bet tas Mišins jau, domājams, arī nav idiots. Šaipus "dzelzs priekškara" viņš nelīdīs ja piespriesta nošaušana, tā būtu droša pašnāvība. Tātad Semjonam Kuzmičam būs jāizlaiž kāds līkums pa Rietumiem. Taču ne jau padomju partijas un valdības delegācijas sastāvā, bet ar svešu vārdu un svešu pasi. Un jādara tas vienam pašam. Jo Lubjankas vīrus uz ārzemēm sūta tikai pēc Andropova pavēles. Vai vismaz pēc Voroncova pirmās galvenās pārvaldes šefa personiskā rīkojuma. Vārdu sakot, drūma bilde. Vai Cviguns bāzīs galvu cilpā? Riskanti. Galu galā aiz tādas šifrogrammas var slēpties viss kas, piemēram, kāda rafinēta viltība. Laisties tādā ceļojumā vienatnē nebūtu profesionāli. Un kā to izdarīt? Viņš taču nespersies caur kādu dienvidu robežas koridoru? Tas būtu briesmīgs risks, un vēl šādā situācijā. Un tad… Un tad, Stepan Fjodorovič, viņš vērsīsies pie tevis. Jā, jā, tieši pie tevis, jo šobrīd dzimtais kantoris viņam ir ļaunāks par emigrāciju. Ja viņa cīkstiņš ar Andropovu sasniedzis tādu līmeni, tātad Lubjankā Cvigunam zeme deg zem kājām. Tādējādi mūsu attiecības izlīdzinās. Tad jau drīzāk viņš būs atkarīgs no manis, jo GIP viņam var dot to, uz ko Lubjankā viņam nav ne mazāko izredžu… Sasodīts! Un tomēr vislabākais būtu bijis iznīcināt to draņķa šifrogrammu, un nebūtu nekādas galvas lauzīšanas un nepatikšanu!…

Beidzot izlēmis, Ņikiforovs atšķīra nelielu pelēku grāmatiņu

ar valdības telefona numuriem, atrada vajadzīgo rindiņu un uzgrieza četrzīmju numuru. Pēc trešā signāla klausule atdzīvojās un rešņs bass atsaucās:

-    Ģenerālis Cviguns klausās!

-     Esiet sveicināts, biedri ģenerāli! GIP ārējās izlūkošanas šefs uzspēlēti možā balsī militāri sveicināja. Jūs traucē ģenerālleitnants Ņikiforovs no GIP.

-    Sveicināti, Stepan Fjodorovič, Cviguna balss skanēja vēsi un atturīgi. Ar GIP ģenerāli, kurš kā kriminālnoziedznieks staigāja apkārt ar pliki noskūtu galvu, Cviguns bija ticies tikai oficiālos pasākumos un augstākais pāris reižu runājis pa telefonu. Ko labu teiksiet, kolēģi?

-     Ir kāds kutelīgs jautājums, negribētos to apspriest pa telefonu…

-     Kāda runa, Stepan Fjodorovič, Cviguns automātiski atbildēja, un pēkšņi sajuta, ka spēji, it kā paši no sevis, notirpst un kļūst ledus auksti ap plastmasas telefona klausuli sakļauto pirkstu galiņi. Jūs nāksiet pie manis vai lai dodos pie jums?

-     Piedāvāju neitrālu teritoriju. Kā būtu ar šaha partiju, Semjon Kuzmič? Cik man zināms, jūs ar to aizraujaties?

-      Pirms gadiem piecpadsmit varbūt arī aizrāvos kad matu bija vairāk un darbu mazāk, Cviguns atburkšķēja. Taču vienu partiju jau, domājams, pieveiktu arī tagad, tik daudz dukas man vēl ir…

-      Kā būtu ar garnizona virsnieku namu Arhangeļskas ciematā, Semjon Kuzmič?

-     Lai notiek! Cviguns atteica, klusībā nosvētījis Ņikiforovu pēdējiem vārdiem. "Un to viņš sauc par neitrālu teritoriju, smerdeļa fantomass tāds?! GIP teritoriālā vienība, ķemertiņš priekš šitādiem nelegāliem ar parādes mundieriem vecmāmuļu kumodēs."

-    Tur gan vēl nav beidzies kapitālremonts, Ņikiforovs, gluži kā uzminējis Cviguna domas, turpināja. Taču ērtu istabu ar labu šaha dēli un stipru tēju es jums apsolu. Vai pulksten deviņos vakarā jūs varētu?

-    Domāju, ka jā.

-    Tad es gaidīšu, Ņikiforova bass noducināja.

Nolicis klausuli, Cviguns kādu bridi sēdēja nepakustēdamies un gremdējās drūmās pārdomās. Pēc pirmās, virspusējās reakcijas uz ģenerālleitnanta Ņikiforova negaidīto materializēšanos viņš tagad mēģināja atrast kādu saistību starp nupat notikušo telefona sarunu un brāzienu, ko šorīt bija saņēmis

no Brežneva, taču drīz vien tādu varbūtību izslēdza. Tas nebi» *

ja ne tas līmenis, ne stils. GIP tas pirmām kārtām bija Dmitrijs Fjodorovičs Ustinovs šis vecais apgādnieks un viltnieks, kurš, pateicoties savām labajām attiecībām ar Brežņevu, uzstibījis mugurā maršala mundieri, uz kuru viņam nebija ne mazāko morālo tiesību. Pēc Maļinovska un Grečko kaujas ģenerāļiem, kuriem aiz muguras bija spožas kara uzvaras, Ustinovs ar savu plato dibenu un ļumīgo civilista augumu, apgādnieks, kas karu skatījis pa gabalu un galvenokārt kinohronikas kadros, uzplečos ar maršala zvaigzni izskatījās pēc varoņlomas tēlotāja provinciālā operetes teātrī. Un tomēr Cviguna un Ustinova attiecības varēja saukt par labām. Aizsardzības ministrs no sākta gala necieta Andropovu, tiesa, nekad nenolaižoties līdz atklātām sadursmēm. Cvigunu Ustinovs turēja godbijīgā attālumā, viņš nebija arī Augsto Patērētāju Kluba biedrs. Un ne tāpēc, ka viņam neko nevajadzētu. Vienkārši Ustinova iespējas, ieņemot vienu no trim galvenajiem posteņiem valstī, bija tik plašas, ka deva šim cilvēkam iespēju visu iegūt bez citu palīdzības. Materiāli tehniskajā ziņā padomju armija vienmēr bija raksturīga ar to, ka tā ir valsts valstī, tā atgādināja zemūdeni, kas devusies ilgstošā autonomā peldējumā, ir neatkarīga no bāzes un spēj sevi apgādāt ar visu nepieciešamo. Lai nu kā, bet Cviguns gluži intuitīvi nojauta, ka Ustinovs jau nu gan nemūžam neielaistos KGB iekšējos ķīviņos. Tātad Ņikiforovs ir tipisks militārais ierēdnis, kas nav saistīts ne ar vienu no Kremļa grupējumiem, bet tas, savukārt, nozīmē, ka viņš nav un nevar būt nāves vēstnesis. Tur jābūt kādam citam iemeslam…

Pacēlis iekšējo sakaru telefona klausuli, Cviguns uzgrieza Ciņeva numuru.

-   Klausos! pa telefonu Ciņeva tenors izklausījās vēl spalgāks.

-    Gribi iedzert?

-    Vai ir iemesls?

-    Vai nu uz veselibām vai par vieglām smiltīm, Cviguns

ņirdza. Iemesls ir vienmēr.

>

-    Vai kaut kas noticis?

-    Vēl ne. Taču iespējams, ka notiks. Vai vari ienākt pie manis?

-    Vai tas tiešām tik steidzami? Man pieņemamajā istabā gaida apmeklētājs.

-    Pasūti vinu dillēs.

»

-    Svilst?

-    Domāju, ka jā.

-    Nāku…

Pārslēdzis mikrofonu uz selektoru, Cviguns izrīkoja adjutantu:

-    Pusstundu nebūšu runājams!

-    Sapratu, biedri ģenerāli!…

Selektora signāls nodzisa.

-   Nu, kas noticis? Cviņevs, tā arī neaizgājis līdz Cviguna rakstāmgaldam, iezvēlās krāšņajā klubkrēslā kabineta stūrī, un, tuvredzīgi miegdams acis, ar sniegbaltu kabatas lakatu sāka slaucīt briļļu tonētos stiklus.

-   Vai Ņikiforovu pazīsti? Cviguns bez aplinkiem noprasīja, nosēzdamies tādā pašā krēslā kolēģim pretī.

-To no GIP?

-    To pašu.

-    Pazīstu.

-    Labi pazīsti?

-     Seņa, ko tu muļķojies! Ciņevs negaidīti aizsvilās un uzsprauda brilles atpakaļ uz deguna. Ko tad tādā bardakā var pazīt? Un vēl labi? Sievu? Dēlu? Pats sevi?

-    Ko tu tā sanervozējies? pār Cviguna biezajām lūpām pārslīdēja viegls smīniņš.Galu galā ne jau tevi, bet mani saimnieks šodien izdrātēja pakaļā.

-    Un ko tad Ņikiforovs grib?

-    Pasauca mani uz randinu.

-Kur?

-    Arhangeļskas ciematā. Viņu bāzē.

-    Tur tak jau trešo mēnesi notiek remonts.

-    Tu nu gan visu zini, biedri priekšsēdētāja pirmais vietniek, Cviguns nomurmināja, prātā nosvītrodams vienu no kādiem divdesmit jautājumiem, kas viņam bija radušies pēc sarunas ar Ņikiforovu. Redz, ko nozīmē militārā pretizlūkošana!

-    Dīvaini,likās, ka Ciņevs nemaz nav dzirdējis Cviguna vārdus, viņš kodīja lūpas, kā pārbaudīdams apakšējo zobu stiprumu. Ko gan tas varētu nozīmēt?

-    Es ari gudroju, ko tas varētu nozīmēt…

-    Iespējams, viņi ari nolēmuši sākt kādu spēlīti?

-     Uz ko tad viņi spēlētu? Cviguns paraustīja plecus. Un, gajvenais, pret ko? Pret Andropovu? Kālab tad pēkšņi tā? Nē, Zora, tur ir kas cits…

-    Kas tad?

-    Zini, manā partizānu vienībā bija viens vīrišķis no Pinskas. Zīds kā jau žīds, pa gabalu redzams. Taču karotājs viņš bija labs, tur nebija, ko iebilst. Nu, redzi, reiz viņš saviem drauģeļiem pie ugunskura klāstīja kādu jautru atgadījumu. Pirms kara viņš dzīvojis vienā istabelē ar savu jauno sievu un sagrabējušo vecmāmuļu. Tolaik bijis varens kniebējs! Un reiz, uz rīta pusi, viņa gribelīgā sieviņa ieminējusies: "Ak, Dies, kā man kārojas riekstu!" Uz ko vecmāmuļa, kas gulējusi turpat aiz skapja, tūdaļ atsaukusies: "Moņa, tas ir kā āmen baznīcā, ka būs puika!"

-    Nu, un tad? Ko tu ar to gribi teikt? Ciņevs sarauca uzacis.

-   Ar to, Zora, es gribu teikt, ka Ņikiforova parādīšanās pie apvāršņa ir kā āmen baznīcā, ka būs puika!

-    Tu domā?

-    Kas tev zināms par šo Ņikiforovu?

-     Nekas ievērības cienīgs… Ciņevs pablenza griestos, pūlēdamies atcerēties. Viņam ir dēls, strādā kādā "pastkastē". Precējies. Sieva arī ir inženiere elektroniķe. Nu, viņiem jau tur viss kā uz delnas, neko nenoslēpsi. Bet paša Ņikiforova laulene ir kundzīte gados, no skata tīrais krokodīls, baisa kā bises laidne. Un vispār viņš ir nopietns vīrs, tas Ņikiforovs.

Zinātņu doktors, varens lietpratējs šifrēšanas jautājumos. Mēs, starp citu, pāris reižu esam pie viņa griezušies…

-    Un ko šis, vai palīdzēja?

-    Kur nu!

-    Par ko tad ne? Cviguns automātiski apjautājās. Viņa domas kavējās pavisam citur.

-   Tā tak armija, Seņa! Par jebkuru jautājumu jāziņo augstākstāvošajai priekšniecībai. Rezultātā viss, kas daudzmaz svarīgs, nonāk pie Ustinova. Bet tas, ja arī ir ko apguvis no militārās leksikas, tad vienīgi pavēli: "Atlikt!"

-    Vai tiešām nav kur piesieties?

-    Baidos, ka ne, Seņa.

-    Nevaru tak es uz to tikšanos braukt ar tukšām rokām…

-   Nebrauc ar tukšām, ģenerāli, brauc ar "inakarovu". Un neaizmirsti pārbaudīt aptveri…

Lai gan padoms tika dots jokojot, Ciņeva mazās melnās acis, kas aiz tonētajiem briļļu stikliem izskatījās dīvaini izplūdušas, raudzījās pavisam nopietni…

21.nodaļa

Franču Gviāna. Kajennas lidosta.

1978.gada marts.

…Jaunajam vīrietim baltā audekla uzvalkā un dziļi atpogātā rozā kreklā, kura izgriezumā rēgojās spalvainas krūtis, bija spilgti izteikta latīņamerikāņa āriene iegarena, melnīgsnēja seja, cieti un taisni pār pleciem krītoši mati, žilbinoši balti zobi, bet visu šo krāšņumu vainagoja resnā vergtura cienīgā ķēdē iekārts medaljons, liels kā glābšanās riņķis, kura izgatavošanai bija iztērēts vismaz puskilo zelta. Vārdu sakot, viens kārtīgs "mačo", kam mamma, savu mīlulīti un acuraugu lolodama, kopš agras bērnības iedvesusi, ka ikvienas, un jo sevišķi baltās sievietes kvēlākais sapnis ir tūliņ uz karstām pēdām, bez kādas iepriekšējas iepazīšanās un konservatīvās eiropiešu morāles ievērošanas, aizmirst visu pasaulē un mesties viņa skavās, alias, gultā…

-    Kundze? Vai atļausiet apsēsdes pie jūsu galdiņa?…

Jaunajam cilvēkam bija ļod patikama, melodiska balss.

Franciski viņš runāja gandrīz bez akcenta, tikai nedaudz piesvepstēdams vietējā manierē.

-    Kāpēc?

Pārliecinājusies, ka "mačo" ar ķēdi nav mans tautietis, tūdaļ zaudēju par viņu interesi un atkal iebāzu degunu drausmīgi vervelīgajā rakstā, tā arī nevarēdama saprast, kas tad īsti franču pasta darbiniekus tā neapmierina.

-   Man gribētos ar jums iepazīties tuvāk, ļoti dabiski, es teiktu, pat nedaudz konfidenciāli pavēstīja garmatainais skaistulis un atkal pasmaidīja. Jūs esat ne tikai skaista, kundze, jūs esat žilbinoši skaista, vienkārši burvīga! Atļaujiet stādīties priekšā: mans vārds ir Euhenio…

-Amerikā tu būtujūdžins, es nomurmināju, nepaceldama acis no avīzes. Vienu mirkli man likās, ka laiks ir apstājies.

-    Piedodiet, kundze, jūs kaut ko teicāt?

-   Es teicu: kas par daudz, tas par skādi! Un to es zīmēju uz jums, jaunais cilvēk!

-Jā, bet es…

Precēts pusmūža amerikāņu pāris, kas sēdēja galdiņu tālāk un pirms tam bija briesmīgi garlaikojies, tagad ar interesi vēroja šīs serenādes prozā norisi un droši vien jau slēdza derības, cik ilgā laikā melnūksnējais skaistulis sasniegs iecerēto mērķi.

-   Jūs esat ļoti laipns, Euhenio, savilku seju vēsas pateicības grimasē. Tikai nešķiediet velti savu vīrišķīgo pievilcību! Jau pēc stundas un nedaudzām minūtēm es aizlidoju, un man vienkārši nebūs laika, lai jums pienācīgi pateiktos par mana izskata augsto novērtējumu. Labāk pameklējiet pie blakus galdiņiem citu objektu…

-Jau pēc stundas un nedaudzām minūtēm?! temperamentīgais Euhenio iesaucās, nepiespiesti apsēdās pie mana galdiņa un izvilka cigareti no manas paciņas. Els neuzdrošinājos pat cerēt, ka tik ilgi varēšu uzturēties jūsu tuvumā! Kā jūs sauc, kundze?

Es ar interesi un nu jau citādām acīm uzlūkoju jauno nekauņu. No vienas puses, viņu ar skubu vajadzēja pasūdt stāvus ellē un ne tikai tur vien, pirms viņš nav sācis prašņāt, kurā gultas pusē man labāk patīk aizmigt. Taču, no otras puses, pļāpāt ar šo uzplijīgo dulburi tomēr bija mazliet interesantāk nekā lasīt rakstu par Francijas sociālajām problēmām. Turklāt man negribējās sev pievērst pārāk lielu uzmanību. Paskatījos pulkstenī, atcerējos Paulīnas pamācības, domās atmērīju šīs mēles kulstīšanas distances finiša līniju un noņēmu brilles.

-    Esmu Džozefine.

-     Satriecošs vārds! Euhenio iesaucās un kārtējo reizi apveltīja mani ar savu žilbinošo smaidu.

Viss šai jauneklī bija neīsts, izņemot vienīgi cēlmetālu, no kura bija darināta viņa enkurķēde.

Acīmredzot ne pārāk oriģinālā shēma "Kā dibināmas īslaicīgas pazīšanās ar garlaicības māktām baltajām sievietēm", ko jau izsenis bija izstrādājis kāds man nezināms latīņamerikāņu lietpratējs sieviešu psiholoģijas jautājumos un kas Euhenio lepni izslietajā indiāņu pēcteča galvā bija iecirsta kā ar kaltu, sastāvēja tikai no diviem punktiem: jebkuros apstākļos teikt sievietei tikai kaut ko glaimojošu un piekrist it visam, ko viņa saka. Es teiktu, ka principā šī shēma nemaz nebija tik slikta. Tā tikai nederēja man ne tagad, ne agrāk, ko baltzobainais skaistulis, protams, nevarēja zināt.

-    Euhenio, vai esat gājis skolā?

-   O, jā, kundze! "mačo" noklikšķināja manas šķiltavas, ar baudu izpūta griestos kuplu dūmu mutuli un pārmeta kāju pār kāju. Esmu beidzis Kajennas katoļu liceju, ļoti prestižu mācību iestādi, to es jums varu droši apgalvot…

-    Un kāda ir jūsu dzimtā valoda?

-    Spāņu, kundze. Lai gan es brīvi runāju arī franču, angļu un portugāļu valodā. Plus dažos indiāņu dialektos.

-    Un kādā valodā jūs vislabprātāk runājat ar sievietēm?

-    Mīlestības valodā, kundze.

-    Tad jau jūs esat lingvists, Euhenio!

-    Es esmu vīrietis, kundze.

-    Kam jūs šo bēdīgo apstākli cenšaties atgādināt: man vai sev?

-    Mums!…

Šajā mirklī mana sarunu biedra smalkās nāsis jutekliski ietrīcējās. Vai nu viņš bija liels aktieris, vai arī pēc desmit vieninieka kamerā nosēdētiem gadiem nupat no cietuma izlaists seksuālais maniaks. "Laižas, kas var!" kaut kur dziļi zemapziņā nosignalizēja manas draudzenes iecienītais brīdinājuma sauciens. "Bet kā?" es sev jautāju un, atbildi nesaņēmusi, nolēmu iet iestaigātu ceļu.

-Jums gan laikam absolūti nav ko darīt, vai ne, Euhenio?

-    Ai, kā jūs maldāties, kundze! "mačo" kaprīzi savilka lūpas. Man ir miljoniem visādu problēmu un pienākumu. Taču, ko lai dara, kundze, ja es momentā tos visus aizmirsu, tiklīdz jūs ieraudzīju!

-Jūs gan laikam neesat noliekams uz lāpstiņām, Euhenio!

-     Tieši otrādi, kundze: ar savu satriecošo skaistumu jūs mani jau esat nolikusi ne tikai uz lāpstiņām!

-    Esmu pārliecināta, ka šādu sarunu risināšanā jūs speciāli trenējaties pie spoguļa. Vai man taisnība?

-   Ja par spoguli jūs saucat savas skurbinošās acis, kundze, tad jā! to pateicis, viņš pēkšņi pārlaida skatienu zālei, tad atkal pievērsās man, ar savu caururbjošo skatienu mani vārda tiešā nozīmē iztaustīdams. Paklausieties, Džozefīnes kundze! viņš pārgāja uz sazvērnieciskiem čukstiem. Mums ir tik maz laika, tāpēc es nemūžam sev nepiedošu, ja muļķīgu aizspriedumu un naivu morāles priekšstatu dēļ, tā arī neiepazinis, izlaidīšu no rokām skaistāko sievieti, kādu man jelkad laimējies sastapt. Otrpus ceļam, tieši pretī lidostai atrodas brīnišķīgs hotelis ar visu nepieciešamo dažiem ĪSTAS mīlas mirkļiem. Nepadariet mani nelaimīgu uz visu atlikušo mūžu, Džozefīnes kundze, sakiet tikai "jā" un jūs nekad to nenožēlosiet! Es jūs uznesīšu tādos debesu augstumos, kādus jūs nekad vairs neizbaudīsiet, pat ja nodzīvosiet līdz sirmam vecumam…

Viņš turpināja kaut ko kvēli čukstēt par miesiskās kaisles lieglaiini, par skūpstos savienotu lūpu saldo ekstāzi, par maigu pieskārienu juteklisko kaismi, viņš mala un mala visas šīs blēņas, kas acīmredzot bija patapinātas no kāda erotiska žurnālīša, taču es vairs lāga nespēju orientēties viņa pornoapziņas straumē, jo nu jau domāju gluži par ko citu: kā tikt vaļā no šā uzmācīgā tipa, neizraisot skandālu un nenonākot vispārējas uzmanības centrā? Sava kaisles pārsātinātā monologa beigu daļā Euhenio bija tā uzkurbulējies, ka pamazām vien no adagio pārgāja uz prestissimo un sāka strauji samazināt distanci, kas mūs šķīra, centimetru pa centimetram virzot savu krēslu tuvāk manējam. Prātā zibenīgi apsvērusi vairākus aizsardzības variantus, izvēlējos vispiedauzīgāko un, gari nedomājot, spēru ārā:

-    Par kādu debešķīgo mīlu jūs te melšat, Euhenio! Es taču esmu profesionāle.

-    Zināms, ka profesionāle, latīņamerikānis uzmeta lūpu. Vai tad citādi es tā pūlētos, vai ietu atklāt sirdi kādai asu piedzīvojumu meklētājai, kas savas fantāzijas smeļas no lētām pornokasetēm? Tie laiki, Džozefines kundze, man jau sen ir garām! Sakiet tikai vienu, kundze: cik?

-Jūs runājat par naudu? es piesardzīgi apvaicājos.

-    Vai tad ir kāda cita maksa par īstu mīlestību? Euhenio dziļā nopietnībā atbildēja.

-    Nu… es nezinu…

-     Džozefines kundze, paverieties uz manām rokām! un Euhenio man gandrīz pie deguna piebāza savas priekšējās ekstremitātes, kas bija koptas kā sievietei un patiešām nervozi drebēja. Kaut ko tādu es vēl neesmu piedzīvojis! Man tā trīc rokas, it kā es pirmo reizi mūžā grasītos iepazīt sievieti!

-    Varbūt tas ir tikai parastais paģiru drebulis? es nevarīgi apjautājos.

-    Kāds tam sakars ar paģirām?! Euhenio sašuta. Tā ir kaisle, kundze!! Ja vien jūs spētu saskatīt, kas pašreiz norisinās tur… un viņš izteiksmīgi nolaida acis.

-     Nomierinieties, Euhenio, es aizžņaugtā balsī nomurmināju, juzdama, ka arī man sāk drebēt ekstremitātes. Tiesa gan, ne no seksuālā uzbudinājuma, bet no manā situācijā labi saprotamām neskartas jaunavas cienīgām izbailēm, kurai grupveida izvarošanas dalībnieki pirms savu noziedzīgo nodomu īstenošanas ar pirkstiem izrāda, ko tie taisās ar viņu darīt.

-    Tikai jūs spējat mani nomierināt, Džozefines kundze! Euhenio dedzīgi lūdzās. Sakiet, cik, un netērēsim dārgo laiku! Lidz jūsu lidmašīnas izlidošanai vairs atlicis tik maz laika…

Sakopojusi atmiņā visu man zināmo skopo informāciju par pirmās vissenākās profesijas pārstāvju tikumiem un paražām, nācu pie atziņas, ka pārāk vāji orientējos tik specifiskā jautājumā. Euhenio, urbdamies manī ar gluži neprātigu skatienu, jau drebēja viscaur kā trīcoša apses lapa. Sapratusi, ka zaudēju kontroli pār situāciju un tā draud izvērsties par kaut ko pilnīgi neiedomājamu, saņēmos, un, cenzdamās runāt pēc iespējas lietišķākā intonācijā (mūsu fotokorespondents Saša man reiz dzērumā bija stāstījis, kā pie stacijas tirgojies ar ieleni, kurai no kabatas rēgojusies pusizdzerta visiem padomju pļēguriem tik labi pazīstamā "Solncedar" pudele), noskaldīju:

-    Par stundu ĪSTAS mīlas es prasu piecus tūkstošus ASV dolāru!

Nosaukusi konkrētu cenu, tūdaļ to nožēloju. Un ja nu pēkšņi šim idiotam dolāru ir kā spaļu? Ja nu viņš ir kāda vietējā narkotiku barona atvase un bez diņģēšanās noskaita man piecus tūkstošus dolāru skaidrā naudā un raušus aizrauj uz gultu hotelī otrpus ceļam? Taču, redzēdama, ka kaislīgajam Euhenio, izdzirdušam nosaukto summu, jau tā garā seja izstiepjas vēl garāka un pat pārstāj drebēt rokas, nedaudz nomierinājos.

-    Cik jūs teicāt? Euhenio, agonijā izdziestošā Eskamiljo traģiskajā čukstā pārjautāja. Piecus tūkstošus dolāru?!

Manīdama, ka iniciatīva pārsviežas manā galdiņa pusē, lepni pamāju un piemetināju:

-    Un ņemiet vērā, mīļais Euhenio: mana parastā takse ir desmit tūkstoši dolāru stundā. Taču patlaban esmu ražošanas atvaļinājumā un varu atļauties nedaudz nolaist cenu. Ko lai dara savas piekāpīgās dabas dēļ laikam nekad nekļūšu par bagātu sievieti…

-    Tas ir neiespējami, kundze! Euhenio, dziļi sāpināts, iesaucās.

-    Ak, ko niekus, dārgais Euhenio! es nevērigi attraucu. Kur jums radušies tādi viduslaiku kompleksi? Kālab gan es nevarētu vīrietim, kas man iepaticies, uzdāvināt piecus tūkstošus ASV dolāru? Vai es kāda nabadze, vai?

-          Bet man nav arī piecu tūkstošu! Euhenio balsī skaidri un nepārprotami kā rēta aiz auss pēc kārtējās grumbu izlīdzināšanas operācijas ieskanējās nolemtības toņi. Tā ir milzu nauda, kundze! Par to šeit, Kajennā, var nopirkt divstāvu māju ar patio!

-     Euhenio, jūs liekat man vilties! es iesaucos, neslēpdama triumfu par šā debiliķa kapitulāciju. Vai tad divstāvu māja ar patio jums ir dārgāka par stundu ĪSTAS mīlas ar mani? Ak, Dies', skaidrs, ka manai māmiņai bija taisnība, kad viņa man jau no agras bērnības teica, ka visi vīrieši ir āži!

Beidzot jutos savā elementā. Izrādās, ka dzīvē var būt arī brīži, kad ir gluži patīkami iejusties prostitūtas ādā, it sevišķi, ja nedraud tūlītēja profesionāla atmaksa. Lai nu kā, tā vismaz bija kāda pārmaiņa…

-     Nudien, tas ir ļoti dārgi, kundze! Franču Gviānas Romeo jau pavisam sašļukušā balsī murmināja. Vai sakarā ar atvaļinājumu jūs nevarētu man piešķirt nelielu atlaidi?

-     Euhenio, vai tiešām jūs gribat mani apvainot? tagad bija mana kārta aizsvilties sašutumā. Teikšu atklāti, mani pat mazliet biedēja nenoliedzamais fakts, ka tik apbrīnojami dabiski spēju iejusties pērkamas sievietes lomā.

-     Dies' pasarg'! Euhenio kā lūgšanā sažņaudza koptās rokas uz spalvainajām krūtīm. Jūs, kundze, acīmredzot vienkārši neesat informēta par tirgus cenām…

-     Kas man daļas par tirgus cenām es tām uzspļauju! lepni paziņoju. Man ar jūsu draņķa tirgu nav nekā kopēja! Vai zināt, KĀDI vīrieši ir raudājuši pie manām krūtīm?! ar pašapziņu, kādu līdz šim vēl nebiju pazinusi, es ar pirkstu galiņiem pieskāros savāin uzvaras priekā līksmojošām krūtīm. Vai zināt, kādi vīrieši ir krituši uz ceļiem manā priekšā un lūguši nekavējoties pamest savu arodu un viņus precēt? Taču es atteicu! Visiem, mīļais Euhenio! Tāpēc ka īsts talants par tirgus cenām nav nopērkams!..

-     Nu kaut vai par trīssimt dolāriem, esiet žēlīga, kundze… "mačo" diedelēja.

-   Nolaist cenu līdz trīssimt dolāriem?! es sašutusi iesaucos un tūdaļ šausmās notrīsēju. Ja nu manam uzstājīgajam klientam kārotā mērķa sasniegšanai pietrūkst tikai tāds mazumiņš, situācija, kas man tikko vēl bija šķitusi drošāka par drošu, īstenībā bija gaužām riskanta.

-   Trīssimt dolāru ir viss, kas man pieder! Euhenio patētiski iesaucās un jauneklīgā nekaunībā izgrieza uz āru savu balto bikšu kabatas. Tas ir viss, ko esmu nopelnījis pēdējos trīs mēnešos! Vai tiešām jūs neredzat: kaislība, kas uzliesmojusi kā rituāls ugunskurs, novedusi mani tiktāl, ka esmu gatavs jums atdot visu, kas man pieder?!

Tikai tagad es pēkšņi atskārtu, ka mūsu komerciāli romantisko dialogu ar neslēptu apbrīnu vārda tiešā nozīmē vēro viss kafejnīcas apmeklētāju kolektīvs. Galvenokārt tie bija vīrieškārtas pasažieri, ar kuriem kopā man vēl būs jālido līdz Sanpaulu. Bet, ja runājam par padzīvojušo amerikāņu pāri, tad, spriežot pēc viņu apaļi ieplesto acu izteiksmes, Euhenio temperamentīgais tēls uz ilgiem, ja ne visiem laikiem viņu apziņā bija aizēnojis iemīļoto televīzijas seriālu varoņus.

Par laimi, šajā brīdī pienāca viesmīlis un ar spēcīgu bliezienu, kā iedzīdams naglu sienā, pieplacināja pie galdiņa plastikāta virsmas manu rēķinu.

-    Par dāmu maksāju es! man un viesmīlim lepni pavēstīja romantiķis Euhenio un pavilka rēķinu uz savu pusi.

-   Tas jums izmaksās pusi jūsu mēneša ienākumu, brīdināju savu pielūdzēju.

-     Iegaumējiet, kundze… Euhenio cieši piebīdīja savu krēslu manējam un pieliecās man pie pašas auss. Latiņamerikas vīrietim lepnums ir dārgāks par naudu…

Saprotoši pamāju un gribēju nedaudz atvirzīties no kaislībā kvēlojošā Euhenio, taču tajā pašā mirklī sastingu kā sālsstabs, izdzirdusi šīs frāzes otru pusi, kas tika pausta jau pavisam citādā, asā un noteiktā balsī:

-    Vīrietis pelēkā filca platmalē divus galdiņus tālāk. Lido no Ņujorkas. Pēc pases holandietis. Uzmanīgi viņu pavērojiet, taču pati neko neuzsāciet. Visticamāk, ka viņš jums tuvosies tikai Saunpaulu. Esiet piesardzīga, Veļa!..

Mans pārsteigums bija tik neviltots, ka Euhenio ar uzvarētāja žestu, it kā tikko būtu ietriecis izšķirīgo bumbu pretinieka vārtos, pašāva gaisā abas rokas:

-     Es zināju, kundze, es zināju, ka spēšu savaldzināt jūsu nepieejamo sirdi! Lūdzu, aizmirstiet par savu profesiju, atcerieties tikai jaunību, kaisli un mūsu sirdis, kas tiecas viena pēc otras kā bambusa dzinumi, kas caur saulē kūstošo asfaltu laužas pretī gaismai un dzīvei! Mēs abi, kundze…

Šai mirklī atdzīvojās kafejnīcas stūrī virs bāra letes novietotais nelielais mikrofons, kurš īstajā brīdī spēji pārtrauca mana neveiksmīgā klienta monologu un palīdzēja man atgūties no totālā apstulbuma.

-     Dāmas un kungi! Sākas pasažieru uzņemšana avioreisā Kajenna-Sanpaulu. Izeja lidlaukā no trešās zāles. Atkārtoju…

Pēdējā mizanscēna baltzobainā skaistuļa Euhenio izpildījumā mani bija tā satriekusi, ka vairs nezināju, kā un uz ko reaģēt. Taisnību sakot, es vienkārši baidījos paskatīties uz vīrieti pelēkajā uzvalkā, par kura eksistenci tikko biju uzzinājusi no sava lidostas pielūdzēja. Man likās, ka tiklīdz pagriezīšu acis norādītajā virzienā, tūdaļ atpazīšu līdz nieru spazmām pazīstamu platu un atklātu krievisku seju vārdu sakot, tieši to, uz ko tik neatlaidīgi mani bija notēmējusi nelokāmā Paulīna. Es vienkārši nespēju noticēt, ka viņas drūmie pravietojumi varētu piepildīties tik ātri un, galvenais negaidīti.

Bet "mačo" tikmēr ķērās pie savas neatkārtojamās lomas finālskata: izmisumā lauzīdams rokas, viņš vispirms mani nomēroja ar neizsakāmu skumju aizmiglotu skatienu, tad iesaucās:

-    Es zinu, kundze, mēs nekad vairs neredzēsimies!

Tagad, kad beidzot biju sapratusi, kas patiesībā mani

pēdējās pusotras stundas bija vazājis aiz deguna, sapīku aizvien vairāk. Mani pārņēma sīvas dusmas par savu naivumu. Tikai ar lielām pūlēm pārvarēju karstu vēlēšanos sakampt šo blēdi sārtrožainajā operetes varoņa kreklā aiz viņa garajām matu lēkšķēm un pa krietnam saplucināt. Tūkstoš un pirmo reizi nolādēju savu proletāriski inteliģento izcelsmi un ar visnegantākajiem, tumšās pavārtēs sagrābstītiem lamuvārdiem nosvētīju stulbos principus, ko manā apziņā bija iedzinusi skola un komjaunatne principus, kas nosaka, ka jebkura neuzticēšanās aizskar otra cilvēka pašcieņu. Šajā pazemojošā mirklī no manis kā skujas no Ziemsvētku eglītes, kas trīs nedēļas nostāvējusi Mitišču komunālās istabiņas kaktā, vienā rāvienā nobira visi profesionālie ieteikumi, ko tik citigi bija pūlējusies man ieborēt Paulīna. Man bija nospļauties par Euhenio un augsto aktiermeistarības līmeni, kādā viņš bija paveicis savu uzdevumu. Ne mazākajā mērā mani neaizkustināja neapstrīdāmais fakts, ka baltzobainais siržu lauzējs, solīdajiem pasažieriem un citiem lidostas kafejnīcas apmeklētajiem notēlodams versmainu latīņamerikāņu žigolo, bija mani PIESEDZIS, brīdinājis par briesmām, vārdu sakot, bija rīkojies kā īsts draugs, kurš izdara labu darbu, neprasot par to nekādu samaksu. Taču tas tikai vairoja manas negantās dusmas pašai pret sevi, dusmas, ka esmu tik beztiesīga, bezpalīdzīga un neiedomājami naiva. Atsvešināti vērodama Euhenio, kas izmisīgi plātījās rokām, es pēkšņi dzēlīgā skaudrumā aptvēru, ka manā dzīvē taču nekas nav mainījies: tāpat kā pirms tam mani kā nenozīmīgu vecas, savazātas kāršu kavas kreiča sešnieku ik pa laikam izcēla dienas gaismā, kādu brīdi pietaupīja, līdz radās piemērota situācija, un tad nevērīgi cirta galdā…

Precīzi ievērodama Paulīnas norādījumus, trīs reizes dziļi ievilku elpu, tad piecēlos, pārmetu pār plecu ceļasomas plato siksnu un pēdējo reizi uzlūkoju mēmā pielūgsmē sastingušo Euhenio. Varēju tikai minēt, kā vēl ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde nodarbināja šādu aģentu, taču par vienu gan man nebija ne mazāko šaubu šā puiša personā gāja bojā izcils raksturlomu tēlotājs. Tā pat nebija spēle Euhenio vienkārši dzīvoja lomā un no tēla neizkrita pat tad, kad visi skatītāji Sanpaulas reisa pasažieri jau bija viņu atalgojuši ar pelnītu porciju nedzirdamu aplausu, un ar neslēptu nožēlu atstāja skatītāju zāli.

Piegāju viņam cieši klāt, un, lai daudzmaz atspēlētos un nejustos kā pēdējā muļķe, klusi sacīju:

-    Atslābinies, Euhenio, neviens uz tevi vairs neskatās.

Viņš skumji pasmaidīja, vieglītēm uzlika savu skaisto,

kopto roku man uz pleca un, pieliecis pavisam tuvu savu daiļi veidoto seju, atčukstēja:

-    Kamēr vien tu spēlēsi šādas spēlītes, tev būs arī skatītāji. Vienmēr, visur un no visurienes. Iegaumē to, skaistā baltā sieviete! Bet tas, kuram tādi sīkumi šķiet nesvarīgi, drīz vien kļūst par bēru ceremonijas galveno varoni…

Un tad, jau atkāpies un pametis mani vienu, viņš skaidri, tā, lai visi varētu dzirdēt, aizlūstošā balsī nosauca man pakaļ: Ardievu, mana mīla! Tu liki man ciest!… Finālskats pirms nozušanas aizkulisēs bija neatkārtojams: Euhenio straujiem soļiem metās uz bāru, vienā paņēmienā iztukšoja lielu viskija glāzi, nosvieda uz letes saņurcītu naudas zīmi, uzlūkoja mani ar izmisīgas nolemtības pilnu skatienu, neizpratnē paraustīja plecus, smagi nopūtās un uz visiem laikiem pagaisa no manas dzīves. Priekškars nolaidās…

…Raudzījos, kā zem "Boeinga" vēdera, balta kā haizivij, nebeidzami ritinās bezgalīgs un vienveidīgs tropiskā meža tepiķis tik žilbinoši zaļš, it kā no debesīm tam būtu uzgāzts vesels okeāns zaļās krāsas, un pat necentos ar skatienu sameklēt personu, par kuru mani bija brīdinājis Euhenio. Man nebija nekādas vajadzības līkņāt pār sēdekļa lēni, slieties kājās, lai bagāžas plauktā sakārtotu somu, vai imitēt steidzamu tualetes apmeklējumu, lai neuzkrītoši pārlaistu skatienu salona pasažieriem un pārliecinātos, ka vīrietis pelēkajā uzvalkā ir tur, kā mēdza izteikties mans neaizmirstamais redaktors, kur viņam būs būt. Lai sajustu viņa klātbūtni, man nevajadzēja likt lietā redzi. Es viņu vienkārši sajutu. Un ne jau tikai tāpēc, ka biju brīdināta. Trauksmes sajūta, ko sākotnēji biju noturējusi par reakciju uz manu kārtējo nenoteikto misiju, beidzot bija materializējusies konkrēta cilvēka tēlā, tēlā, ko tik veikli man bija norādījis potenciālais skatuves karalis Euhenio.

Jāteic, ka savā tagadējā dzīvē, pati to negribēdama, es bieži vien gluži citādā gaismā ieraudzīju vienu otru šķietami sen zināmu un, kā bija licies, līdz apnikumam nodeldētu dzīves patiesību. Bet tikai tagad, no jauna pārvērtēdama šo parādību sākotnējo jēgu, es, nu jau pieradusi sevi daudzmaz cienīt, sāku saprast, pēc cik primitīviem principiem līdz šim biju radināta uztvert dzīves mācības. Parastu padomju cilvēku un par tādu es bez mazākās koķetērijas uzskatiju arī sevi izpratnē jau pats jēdziens "briesmas" bija tik ļoti deformēts un perversi izkropļots, ka rezultātā vairāk nekā divsimt miljoni strādnieku, zemnieku un savā šaurleņķa redzeslokā neglābjami iesprostoto inteliģentu nemanot tika pārvērsti par PIERADINĀTU dzīvnieku baru, sadzītu varen plašā fermā, kas tālredzīgi apjozta ar augstu un nepārkāpjamu žogu.

No kara mēs nebaidījāmies, jo kas gan varētu būt tāds muļķis, lai to sāktu, ja visiem skaidri zināms, ka raķetes, kas izšautas no mūsu plaukstošās fermas, jebkuram ienaidniekam trāpīs piecpadsmit minūtes ātrāk nekā mums viņējās?! Arī noziedzība mūs nebiedēja, jo "mūsu milicija mūs sargā"! Bet, ja reiz sargā, ko tad baidīties? Stihiskās nelaimes? Visādas zemestrīces, aviokatastrofas, zemes nogruvumi? Var jau būt, tikai pie mums nekas tāds nekad nenotika! Un ja arī notika, tad bez upuriem. Un, ja bez upuriem, kas tad ko baidīties? Politiskās represijas? Tās taču mēs izskaudām tūliņ pēc mūsu diženās, ar sētu apjoztās fermas XX kongresa. Bet no žūpām un žūpošanas mēs izsenis bijām radināti nebaidīties, jo kas nu dzeršana par nelaimi, kur vēl briesmām, tā tikai tāda sociāla grimase nekas vairāk, kā vien sociālistiskajā sacensībā uzkrātās liekās enerģijas izlādēšana. Vārdu sakot, visas slimības no nerviem, tikai sifiliss no izpriecām. Mācību un propagandas procesā pamazām vien no PSRS vēstures īsā kursa pamatskolā līdz zinātniskā komunisma lekcijām augstskolā no mūsu apziņas tika izravētas arī bailes zaudēt darbu, palikt bez medicīniskās aprūpes, bez pajumtes vai bez pastnieka nestās pensijas.

Dzīvot mums traucēja vienīgi visādas SĪKAS bailītes. Un interesanti, ka visbiežāk tās bija saistītas ar noslēpumainajām un grūti sasniedzamajām ārzemēm. Mūs māca bailes noklist no dzimtās, vienotā darba kolektīvā saliedētās tūristu grupas, kad aplūkojām slavenās Čenstohovas pilsētas ievērojamākās vietas. Mēs drebējām bailēs, ka nepietrūkst naudas, ar ko Banja Lūkas pilsētas tirdzniecības centrā samaksāt par diviem pāriem vietējā ražojuma zeķbikšu, jo skaidri zinājām, ka tas ir drošākais ceļš, kā nonākt imperiālistisko specdienestu vervētāju valgos. Un mums bija drausmīgi bail zaudēt darba biedru un partijas organizācijas uzticību, jo tad mēs zaudētu pat teorētisku iespēju kādreiz saņemt ārzemju pasi ar atļauju divas nedēļas pagrozīties ārpus mīļotās fermas robežām.

Taču secinājums, pie kāda pēc šādām dziļi intīmām un filozofiskām pārdomām nonācu, bija visai negaidīts un dīvains: par spīti visiem sāpīgajiem likteņa belzieniem, kuru reālie izpildītāji pēdējā pusgadā bija tikai un vienīgi mani dārgie tautieši, es joprojām ne tikai MĪLĒJU savu dzimteni, bet lauzos turp tikpat izmisīgi un neadaidīgi kā pasta balodis, kas, izaudzināts un iebarots Maskavas daudzdzīvokļu mājas aizstiklotajā balkonā un brīvē izvicinājis spārnus ierastās divdesmit minūtes, vairs netiek atpakaļ dzimtajā baložbūdā. Els negribēju domāt par to, cik nožēlojama bija mana eksistence šajā aizstiklotajā, trekni pieķēzītajā un dubļainajā fermā, es negribēju pilienu pa pilienam izskaust no sevis vergu un biju bezgala tāla no jebkādām pret man tik ierastās pasaules satriecošo primitīvismu un aprobežotību vērsta samākslota un abstrakta opozicionārisma izpausmēm. Un ne jau tāpēc, ka neredzētu šīs dzīves kliedzošos trūkumus, es vienkārši nespēju dzīvot citādā pasaulē, dzīvot pēc citiem principiem un likumiem un ilgstoši uzturēties vidē, kur valdīja citāda morāle…

"Ak, kungs, mēs taču visi esam invalīdi!" es apātiski domāju, pūlēdamās sev iestāstīt, ka Brazīlijas tropiskie džungļi, kas pletās tur, lejā, ir gaužām līdzīgi Austrumsibīrijas taigai. "Dzīves invalīdi. Cilvēki ar izmežģītām dvēselēm, un tas ir mūsu ierastais, dabiskais stāvoklis. Pareizi vien VIŅI dara, nelaizdami mūs laukā no šīs milzu traumatoloģiskās klīnikas. Jo cilvēkiem ar izmežģītu dvēseli ir jādzīvo un jācīnās par gaišajiem ideāliem sev līdzīgo vidū. Tad tā vairs nebūs slimība, kuras piemeklētajiem tūliņ pēc bērnudārza būtu piešķirama mūža pensija, bet gan principiāli jauna cilvēku kopība padomju tauta…"

-Jūs nu gan vairs nevar pazīt, Valentīna Vasiļjevna! bezcerīgi skaidrā krievu valodā sacīja vīrietis pelēkā uzvalkā, pašapzinīgi, ar saimnieka žestu ieņemdams sēdvietu man līdzās. Gatavais sekssimbols, ne vairs pieticīga ideoloģiskās frontes darbiniece!…

Dīvaini, taču es pat nesarāvos, mani nesāka kratīt drebuļi. Viss norisinājās tieši tā, kā Paulina bija paredzējusi. Ar tādām gaišreģes spējām mana amerikāņu darbaudzinātāja, ja vien viņai būtu maķenīt drāka autobiogrāfija un nebūtu tik kompromitējošu ierakstu darba grāmatiņā, droši varētu pretendēt uz PSRS Valsts plāna komitejas nodaļas vadītājas posteni.

Nedaudz pagriezusies uz drebelīgā tenora pusi, nācu pie atziņas, ka mana kārtējā ceļabiedra uzvalks ir ideāli pieskaņots viņa personībai: neizteiksmīga, grūti iegaumējama gludi skūta seja, zem standartveida uzacu lokiem iegrimušas zilganpelēkas, ne īsti šauras, ne platas acis, izvirzīts, apaļīgs zods, ne īsti plānas, ne biezas lūpas, pazode, kāda tiklab varētu būt gan saldummīlim, gan askētam. No četrdesmit līdz četrdesmit pieciem gadiem, no majora līdz pulkvedim, no Maskavas līdz Magadānai… Dieviņ, tētīt, no kādiem sabiedrības slāņiem gan viņi tos rekrutē? Un cik ir tādu lapseņu pūžņu, no kuriem izlido šie plaša patēriņa cilvēkveida radījumi ar individuālajiem dzeloņiem? Viņu augstie priekšnieki, izvadot savus audzēkņus lielajā dzīvē, uz atvadām viņiem droši vien piekodina: "Krītot uz ienaidnieka ambrazūrām, pacentieties nekrist tam acīs!"

-     Vai apskate beigusies, Valentīna Vasiļjevna? Pelēkā Žakete, nodemonstrējot savu profesionālo vērīgumu, laipnīgi apvaicājās.

-   Tieši tā! es skaļi noskaldīju un izbolīju acis suniskā padevībā. Vai atļausiet aiziet uz tualeti, pilsoni priekšniek, vai pavēlēsiet slapināt tepat?

-    Ja vēlreiz pacelsiet balsi, cienitā Valentīna Vasiļjevna, tajā pašā mirklī dabūsiet lodi vēderā, Pelēkā Žakete mīlīgi pasmaidīja un, lai man nebūtu ne mazāko šaubu, parādīja pistoli ar klusinātāju, ieliktu "New-York Times" šārita numurā. -Man pavēlēts rīkoties pēc apstākļiem. Bet tas nozīmē, ka nav principiālas nozīmes, kādā stāvoklī cietā, šķidrā vai gāzveida jūs nonāksiet Sanpaulu.

-    Aizraujaties ar fiziku, pilsoni priekšniek?

-    Aha! Pelēkā Žakete sirsnīgi pamāja. Jo sevišķi ar deformācijas aspektiem. Vai zināt, kas var notikt ar ķermeni ārējo spēku iedarbībā? Šajā gadījumā ar jūsējo, Maļceva? Tāpēc uzvedieties prātīgi, Valentīna Vasiļjevna, ja kādu laiciņu vēl gribat uzturēties šai saulē.

-   Vai tad nevarējāt ļaut man mierīgi aizlidot līdz galam? paraustīju plecus un aizgriezos pret iluminatoru. Pagaidām viss norisinājās pēc gaišreģes Paulīnas plāna. Un tomēr man labāk būtu paticis, ja tā teorētiskās daļas izstrādātāja pati arī būtu uzņēmusies praktisko īstenošanu. Tikai kam gan interesēja, kas man būtu paticis, kas ne!

-    Kad lidmašīna nolaidīsies, Pelēkā Žakete vēl aizvien tikpat laipni instruēja, neatkāpieties no manis ne soli. Iepazināmies lidojuma laikā un tagad kopā dodamies uz izeju. Jebkurš mēģinājums izvairīties no manas sabiedrības jums beigsies gaužām bēdīgi. Katram gadījumam atcerieties, ka mani sauc Franks Hernhorsts.

-   Franks Mitrofanovičs Hernhorsts. Tipisks holandietis, es nomurmināju, vērdamās aizmiglotajā iluminatorā.

-    Tēva vārds nav vajadzīgs. Neesam jau Krievijā.

-    Neesam, neesam, es piekrītoši pamāju. Klīstam kā komunisma rēgs pa Latīņamerikas kapitālistiskajām ārēm…

-    Vai visu sapratāt?

-    Visu, neatraudama skatienu no iluminatora, atbildēju.

-Jautājumi ir?

-   Ceru, ka līdz nolaišanās brīdim man ar jums vairs nebūs jārunā?

-   Klusējiet vesela! Un es jums ieteiktu pie reizes šo to pārdomāt. Jo vairāk tāpēc, ka vielas pārdomām jums, cienītā, netrūkst.^

Maskava-Telaviva-Brisele-Londona-Vašingtona.

Ja vēlaties zināt turpinājumu, lasiet "KGB smokingā" ceturto grāmatu.

Content

Maļceva Valentīna KGB smokingā. 3. grāmata

īss autora priekšvārds

Piektā daļa

Prologs

1 .nodaļa

2.nodaļa

3. nodaļa

4.nodaļa

5.nodaļa

6.nodaļa

7.nodaļa

8.nodaļa

9. nodaļa

10.nodaļa

11. nodaļa

12.nodaļa

13.nodaļa

14.nodaļa

15.nodaļa

l6.nodaļa

l7.nodaļa

l8.nodaļa

19. nodaļa

20.nodaļa

21.nodaļa