Maļceva Valentīna

KGB smokingā. 4. grāmata

Valentīna Maļceva

KGB smokingā

4. grāmata

elpa

Rīga

4. grāmata

, Autors — Josifs Šagals (Izraēla)

f

1.nodaļa

Piemaskava. Arhange/ska. PSRS Aizsardzības

ministrijas Galvenās izlūkošanas pārvaldes teritoriālais komplekss.

1978.gada marts.

Kad Vasja Stupņikovs, virziena rāditāju neieslēdzis un pat nepaskatījies uz Cviguna pusi, kurš čurnēja drūms kā ūpis, no Rubļevas šosejas nogriezās pa kreisi un, nelikdamies ne zinis par "ķieģeli", turpināja ceļu pa dižegļu ieskauto aleju, melnā pavadītāju mašīna tai vairs tālāk nesekoja, bet, nobraukusi pa šoseju vēl kādu kilometru, piestāja ceļmalā. Grupas vadītājs, kas sēdēja blakus šoferim, no sava tumšā, sportiskā piegriezuma putekļu mēteļa iekškabatas izņēma portatīvo raidītāju, izvilka antenu un pielika pie lūpām ebonīta korpusu.

—   Ceturtais izsauc septīto!

—    Dzirdu, septītais, — membrānā nočērkstēja Cviguna īgnais bass. — Nu, kā rādās?

—   Astes nav, viss tīrs. Vēroju piebraucamo ceļu.

—   Sapratu, septītais. Paliec, kur esi. Pagaidām viss!…

Pa roku galam iesviedis raidītāju speciāli šim nolūkam domātajā priekšējā paneļa nodalījumā, Cviguns smagi nopūtās un, salīgi nodrebinājies, uzslēja mēteļa apkakli. Viņš necieta autosilditāja dvingu, tāpēc Vasja Stupņikovs nekad to neieslēdza. Ziema Maskavā vienmēr atkāpās negribīgi — varbūt tā centās panākt, lai pēc siltuma un saules mūždien izslāpušie maskavieši to ilgāk pieminētu? Kamēr volga caur tumšo meža skupsnu lēnām, kā ošņādama ripoja pa šosejas apendiksu, pie kura ierīkošanas, spriežot pēc ideāli, bez mazākā grubulīša uzklātā asfalta seguma, bija cītīgi piestrādājuši daudzi desmiti vai pat simti brašo padomju armijas ierindnieku,

Cviguns piepeši iedomājās, ka marts taču jau iet uz beigām, bet aukstums, kas pa volgas loga spraugu lauzās salonā, bija skaudrs un dzeldigs kā janvāra sākumā.

… Sešstāvu paneļu nams, pie kura, izbraukusi caur gigantiskiem, vaļējiem un neapsargātiem čuguna vārtiem ar tukšu sargbūdu tiem līdzās apstājās Cviguna volga, atgādināja visparastāko, ar balkoniņiem apjoztu standartveida sanatorijas galveno korpusu, kas ari izskatījās neapdzīvots un pamests. Nekā dīvaina tur nebija, jo kompleksā taču norisinājās kapitālremonts. Cviguns, protams, ļoti labi zināja, ka, tāpat kā jebkurš cits aizsardzības ministrijas objekts, arī šis GIP teritoriālais komplekss tiek modri apsargāts. Tāpēc viņš nepavisam nejutās pārsteigts, ka neviens neiznāk mašīnu sagaidīt, bet ļauj tai netraucēti iebraukt teritorijā, kas no ārpasaules bija norobežota ar trīs metrus augstu, smaili kā viduslaiku pīķu uzgaļi noasinātu metāla stieņu žogu. Visas piebrauktuves slēgtajam objektam — gan tuvās, gan tālās — tika kontrolētas ar vairākiem desmitiem nomaskētu videokameru, kuru centrālā pults droši vien atradās kādā no daudzo palīgbūvju pagrabtelpām, bet šādu būvju te bija desmitiem — gan noliktavas, kurās glabājās ieroči, munīcija un pārtikas krājumi, gan dzīvojamās telpas personālsastāvam, gan bumbu patvertnes, šautuves un apakšstacija, kas nodrošināja ar energoapgādi visu kompleksu.

— Gājuši! — Cviguns strupi izrīkoja šoferi, atvēra mašīnas durvis, krekšķēdams izkāpa un pavērās apkārt. Biezas meža sienas ieskautais GIP centrs — viens no vairākiem desmitiem savu līdzinieku — slīga draudīgā, nedzīvā klusumā un atgādināja kinostudijas paviljonu, kur gatavojas uzņemt šausmu filmas galveno epizodi.

Milzīgo betona nojumi, kura kā milzīgs cepures nags slējās pār ieeju ēkā, apgaismoja viena vienīga četrdesmit vatu spuldzīte. Apņēmīgi atgrūdis durvis, Cviguns saviebās, jūtot nāsīs iesitamies asu pernicas un cementa smaku. Pēc remonta šai telpai acīmredzot bija jākļūst par plašu vestibilu ar ērtiem sēdekļiem, vecmodīgu garderobi un militārajās iestādēs tik ļoti iecienīto gumijkoku un ģerāniju podiem visās iespējamās vietās, taču šobrīd tas bija tikai piedrazots būvlaukums, kur viss liecināja par pašā karstumā pārtrauktu darba rosmi. (irida, galvenokārt gar vestibila malām, vietvietām jau bija izlikta ar marmora plāksnēm, taču vidū vēl rēgojās sijātu smilšu čupiņas un cementa maišeļi, kas, spriežot pēc to uzrakstu latīņu burtiem, nebūt nebija pašmāju ražojums.

—  Esiet sveicināti, biedri ģenerāli! — atskanēja klusa balss, runātājs bija plecīgs vīrietis rūpīgi izgludinātā civiluzvalkā ar kaklasaiti, kurš vestibilā bija uzradies tik negaiditi, ka pat nepieveicamais Vasja Stupņikovs nedaudz satrūkās. — Ģenerālis Ņikiforovs jūs gaida savās telpās sestajā stāvā. Atvainojiet, biedri ģenerāli, lifts nedarbojas, būs jāiet kājām…

Un, nebildis vairāk ne vārda, klusais un neuzkrītošais pavadonis devās uz kāpnēm.

Ar naidīgu skatienu nomērojis civilista muguru, Cviguns viņam negribīgi sekoja, cītīgi līkumodams starp smilšu čupām, lai nesabristu spoži nospodrinātās kurpes. Stupņikovs, kā pārvietodamies pa mīnu lauku, precīzi atkārtoja sava priekšnieka manevrus, virzīdamies viņa spēcīgajā ķīļūdenī.

Ticis lidz sestajam stāvam, kur, pēc visa spriežot, remonts jau gāja uz beigām, pavadonis izteiksmīgi norādīja uz gluži jaunām, ar caurspīdīgu laku svaigi klātām divviru durvīm garā gaiteņa attālākajā galā.

—   Lūdzu, šeit, biedri ģenerāli.

—   Un kur viņš varētu mani pagaidīt? — Cviguns apjautājās, nevērigi pamādams uz Stupņikova pusi.

—   Neraizējieties, biedri ģenerāli… — uz īsu mirkli civiluzvalkā ģērbtā vīra lūpas savilkās skopā smaidā, atsedzot retus zobus. — Mēs ar biedru pagaidīsim kopā. Būsim tepat tuvumā…

Pirmais, kas Cvigunam iekrita acīs, līdzko viņš bija iegājis plašajā zālē, kas oda pēc svaiga remonta, bija rakstainais ozolkoka parkets, nospodrināts tik neiedomājami centīgi, ka tajā kā spoguli atspīdēja Cviguna kurpju zoles un maisveida bikšu atloki. Šīs parketzāles centrālo daļu aizņēma milzīgs, patiešām ģenerāļa cienīgs biljarda galds ar senlaicīgām, kokgriezuma tehnikā darinātām kājām un koši baltiem, kā redzams, speciāli pasūtītiem bumbu makiem. Ģenerālis Ņikiforovs sēdēja zāles kreisajā stūrī pie smēķējamā galdiņa, Cvigunam ienākot, viņš atrāva savu plato dibenu no dziļā ādas klubkrēsla un, smaidīdams pār visu seju, piecēlās:

—   Laipni lūgtum, Semjon Kuzmič!

Apgājis apkārt biljarda galdam, Cviguns devās pie ģenerāļa. Abi sasveicinājās ar īsu rokas spiedienu.

—    Sēdieties, Semjon Kuzmič! — Ņikiforovs aicinoši pamāja. Cviguns klusēdams novietojās krēslā namatēvam pretī.

—  Vai vēlaties tēju?

—   Nē, — Cviguns saspīlēti pasmaidīja. — Vai esam vieni, Stepan Fjodorovič?

—   Kāpēc tā jautājat? — Ņikiforovs pasmaidīja. —Jūs kaut kas satrauc?

—   Nē, kāpēc domājat, ka mani kas satrauc?

—  Spriežot pēc jūsu noskaņojuma, Semjon Kuzmič, šahu jūs ar mani nespēlēsiet, — GIP ārējās izlūkošanas šefs pasmaidīja un nobraucīja zodu. — Uz to jau arī necerēju.

—   Klausos jūs, Stepan Fjodorovič.

—   Protams, protams, — Ņikiforovs nomurmināja, izvilka no svārku iekškabatas uz pusēm pārlocītu papīra lapu un sniedza to Cvigunam. — Izlasiet šo, Semjon Kuzmič…

Cviguns atlocīja lapu, divas reizes ātri pārlasīja un jautājoši uzlūkoja Ņikiforovu.

—    Varat to paturēt, — Ņikiforovs sacīja. — Jo sevišķi tāpēc, ka tā ir kopija.

—   Pateicos, — Cviguns noburkšķēja un nolika šifrogrammu uz smēķējamā galdiņa. Tad viņš strauji sagrozījās un aši ielaida roku bikšu kabatā.

—   Ceru, ka netaisāties pastrādāt kādu muļķību? — Ņikiforovs smaidīja, taču balss nodeva viņa iekšējo sasprindzinājumu.

—   Par ko jūs runājat? — Cviguns izklaidīgi noprasīja, izvilkdams kabatlakatu un ar plašu vēzienu noslaucīdams sviedru lāsītes, kas negaidīti bija pārklājušas viņa pieri un kaklu. Mirkli vēlāk, aptvēris jautājuma zemtekstu, Cviguns pasmīnēja.

—Jums šķiet, ka ir tik bēdīgi, ka man vairs atliek tikai pastrādāt muļķības? j »

—  To pašu es gribētu vaicāt jums, cerot saņemt izsmeļošu atbildi.

—   Kāpēc jūs tā cerat? — Cviguns aši noprasīja un nedaudz paliecās uz priekšu.

—   Vai saprotat, KO es tikko izdarīju, Semjon Kuzmič?

—   Un KO tad jūs tādu izdarījāt, Stepan Fjodorovič?

—  Es tikko izdarīju dienesta noziegumu, godātais Semjon Kuzmič, — Ņikiforovs sausi un atturīgi paskaidroja. — Es jums nodevu ļoti slepenu šifrogrammu, ko GIP ārējās izlūkošanas pārvalde saņēmusi no mūsu rezidenta. Un neinformēju par to savu priekšniecību.

—    Bet jūs taču to nodevāt adresātam, vai tad ne? — Cviguns iebilda. — Galu galā mēs abi esam drošības dienestu vaditāji, abi esam padomju ģenerāļi un mums vienlīdz rūp mūsu valsts drošība. Pastāv taču tāds jēdziens kā savstarpēja izpalīdzēšana. Pat tad, ja veicams tāds asenizatoru darbs kā mūsējais. Tāpēc, Stepan Fjodorovič, es lāga nesaprotu, kāds tad īsti būtu jūsu dienesta noziegums?

—   Semjon Kuzmič, — arī Ņikiforovs paliecās uz priekšu. — Piedodiet, ka runāju tiešu valodu, taču man nav laika nodoties demagoģiskām spēlītēm. Dodiet man savu virsnieka godavārdu, ka jūs NEVIENAM neteiksiet par mūsu tikšanos, pareizāk sakot, par tās iemeslu, un šķirsimies. Ir jau vēla stunda.

Cviguns ar neslēptu interesi cieši un pētoši vēroja Ņikiforovu. GIP ārējās izlūkošanas šefs, kā pieņemdams izaicinājumu, tikpat cieši raudzījās viņam pretī.

—    Jūs taču negribat iekulties nepatikšanās, Stepan Fjodorovič?

—   Negribu gan, — skatienu nenovērsdams, Ņikiforovs klusi atbildēja. — Tāpat kā jūs, Semjon Kuzmič.

—  Tad kāpēc jūs to uzņēmāties?

—   Ko tieši?

—   Ne jau tikai jums nav laika demagoģijai…

—   Labi, tātad jūs gribat man kaut ko piedāvāt? — Ņikiforovs aši apvaicājās.

—   Un jūs to vēlētos? — Cviguns tikpat ātri atjautāja.

—  Vispirms es gribētu zināt, ko šī šifrogramma nozīmē.

—   Pieņemsim, ka es jums to pateikšu. Ko tas man dos?

—  Jūs esat iedzīts stūrī, Semjon Kuzmič, vai tad tā nav?

—  Tikai bez patosa, ģenerāli, — KGB priekšsēdētāja pirmais vietnieks nepatikā saviebās. — Neesam jau partijas sapulcē.

—   Labi, labi, — Ņikiforovs pamāja. — Jūs esat gandrīz iedzīts stūrī. Vai tāds formulējums jums šķiet pieņemamāks?

—   Varbūt.

—   Un stūrī jūs iedzinuši savējie.

—   Savējais.

—  Tā es arī sapratu.

—   Nu, un ko tālāk?

—   Kā jūs domājat no šīs ķēpas tikt ārā?

—   Jūs tā arī nepateicāt, ģenerāli, kāpēc tik pēkšņi esat sācis interesēties par manu karjeru? Vai mēs būtu radinieki?

Dies' žēlīgs! — Ņikiforovs bez mazākā humora noburkšķēja. — Teiksim tā: man ir savi apsvērumi.

—   Kādi apsvērumi? — Cviguns neatlaidās. — Kādu atlīdzību par savu izpalīdzēšanu jūs vēlētos saņemt? GIP priekšnieka krēslu? Armijas ģenerāļa dienesta pakāpi? Sūtņa fraku? Naudu? Dārglietas? Antikvārus retumus? Ko?!

—   Ne tik strauji, Semjon Kuzmič! — Ņikiforovs izstiepa roku, kā cenzdamies piebremzēt pārāk sparīgo sarunu biedru. — Neesmu vairs nekāds jaunais, tik ātri man neiet…

—    Beidziet koķetēt! — Cviguns saviebās. — Esam taču gandrīz vienaudži. Redziet, Stepan Fjodorovič, kamēr nezināšu, KAS izraisījis jūsu kvēlo interesi par manām personiskajām problēmām, nevarēšu ar jums runāt atklāti. Un jo vairāk — pieņemt jūsu palīdzību.

—   Pagaidām es vēl nekādu palīdzību jums neesmu piedāvājis, Semjon Kuzmič.

—  Un es jums pagaidām vēl neko neesmu pateicis, Stepan Fjodorovič.

Iestājās saspringts klusums. Abi ģenerāļi klusībā analizēja sarunu pirmo raundu un apsvēra tālāko taktiku.

Cviguns nu jau bija pilnīgi nomierinājies, jo bija sapratis vai, pareizāk sakot, SAJUTIS, ka Ņikiforovs darbojas viens. Proti, rīkojas tā, kā dažkārt mēdz rīkoties tie, kas mūždien bijuši otrie: nu viņš ir devies patstāvīgā un bīstamā peldējumā, lai finišā kļūtu par pirmo. Tāds pieredzējušā un visnotaļ vēl konkurētspējīgā militārā izlūkdienesta darbinieka rīcības motivācijas izskaidrojums Cvigunam šķita pārliecinošs un ticams. Bija tikai jāizklīdina pēdējās šaubas, jātiek skaidrībā par kaut ko principiāli svarīgu; katrā ziņā situācija, kas vēl pirms stundas likās nonākusi bezcerīgā strupceļā, tagad atkal pavērsās krietni labvēlīgākā virzienā.

—   Ko īsti jūs gribētu, Stepan Fjodorovič?

—  Ja nu es teikšu, ka vēlos visu, ko jūs, Semjon Kuzmič, pirms brīža nosaucāt? Ja nu vienīgi sūtņa posteni ne, jo pēc tā, kā pats sapratīsiet, man nav nekādas vajadzības. Vai tas jūs nebiedē?

—    Tieši otrādi! — Cviguns neliekuļoti paraustīja platos plecus. — Tas mani tikai nomierina.

—   Un tas ir REĀLI?

—  Vai ticēsiet man uz vārda?

—   Es taču zinu, ar ko runāju.

—   Jā. Tas ir reāli! — Cviguns tagad izteicās strupi un noteikti, it kā jau lasītu pavēli par iecelšanu amatā. — Dodu jums frontes virsnieka goda vārdu, Stepan Fjodorovič: ja es dabūšu rokā cilvēku, par kuru ziņo jūsu Londonas rezidents, un… ja materiāli, kas ir viņa rīcībā, tiešām palīdzēs atrisināt manas problēmas, jūsu iecelšana GIP priekšnieka postenī vairs nebūs principa, bet laika jautājums.

—   Un par kādu laiku ir runa?

—   Par laiku, kas nepieciešams, lai vienu cilvēku atceltu no

amata un vina vietā ieceltu citu.

>

—   Vai drīkstu jums uzdot dažus jautājumus?

—  Jā, TAGAD drīkstat, — Cviguns pamāja.

—    Cik saprotu, jūs nedomājat doties uz tikšanos ar šo… Mišinu?

—    Tā tik vēl trūka! — Cviguns pavīpsnāja. — Pat, ja es tādu rīcību uzskatītu par saprātīgu, tas tik un tā būtu neiespējami daudzu un dažādu iemeslu dēļ.

—  Tātad?

—  Tātad, dārgais Stepan Fjodorovič, manā labā to darīsiet

jūs.

—   Kāds ir viņa profesionālais līmenis?

—   Tādi jautājumi nav manā pārziņā. Taču, spriežot pēc atsauksmēm, — Cviguns nomurmināja, — tas ir ļoti augsts. Rīt no rīta jūs saņemsiet visus nepieciešamos materiālus, visu, kas saistīts ar šo operāciju. Tā ir diezgan piņķerīga un neskaidra lieta, tur ir daudz visādu interesantu detaļu un nav tik vienkārši atšķirt, kur beidzas realitāte un sākas acu aizmālēšana. Vārdu sakot, ir par ko palauzīt galvu. Jā, starp citu, kopā ar dokumentiem jums tiks nogādāta magnetofona lente ar kāda virsnieka pratināšanas ierakstu, vēl nesen viņš bija mūsu šefa palīgs…

—   Tas tiešām ir loti interesanti! — Nikiforovam kā run-

> >

cim iezibējās acis.

—   Starp lieciniekiem, kas var apstiprināt šo globālo izgāšanos, bez Mišina figurē vēl viens vārds — tā ir kāda Valentīna Maļceva. Sīkāk par to uzzināsiet, noklausoties ierakstu.

—  Vai arī viņa tiek meklēta?

—  Jā, tāpat kā Mišins.

—   Sapratu, ņemšu vērā, — Ņikiforovs pamāja un adaidās dziļajā krēslā. — Bet ja nu tas jūsu… Mišins, ja viņš ir uzsācis kādu intrigu? Ja tās ir lamatas, rūpīgi sagatavota dezinformācija?

—    Mišinain patiešām ir piespriesta nošaušana, Stepan Fjodorovič. Pavēle, ka viņš nekavējoties likvidējams, izsūtīta visām KGB ārzemju rezidentūrām. Par to esmu personiski informēts. Šā vai tā, nekāda riska taču nav. Kad būsiet dabū-

^ juši viņu rokā, saņemsiet ari atbildes uz visiem jautājumiem.

—   Tātad tas puisis nemelo? — Ņikiforovs, domās iegrimis, pārjautāja.

—   Par to jums pašam jātiek skaidrībā, Stepan Fjodorovič.

—  Jā gan.

—   Ieverojiet, ģenerāli: spēle, kura jus iesaistāties, ir ļoti bīstama. Ārkārtīgi bīstama. Jūsu darbinieku ceļi it viegli var krustoties ar KGB ceļiem, ceru, ka to jūs apzināties?

—   Nebūs jau pirmā reize, — Ņikiforovs klusi atbildēja. — Jūs pat iedomāties nevarat, dārgais Semjon Kuzmič, cik mums šajā ziņā liela pieredze.

—  Turklāt gribu jūs brīdināt, Stepan Fjodorovič: ja informācija par mūsu sadarbību noplūdīs uz augšu, kaut vai uz

sāniem, es visu noliegšu: neko nezinu, man ne ar vienu nav bijis nekādas norunas. Uzskatu par savu pienākumu, Stepan Fjodorovič, jūs laikus par to informēt.

—   Liekas pūles, — tagad bija Ņikiforova kārta saviebties.

—    Ne jau pirmo dienu darbojos izlūkdienestā, noteikumi man ir zināmi.

—   Vai esat pārliecināts, ka tiksiet ar šo uzdevumu galā?

—   Mani mulsina tikai viens apstāklis…

—   Kas tieši?

—   Mans cilvēks ziņo par kaut kādiem dokumentiem, kas Mišinam glabājoties bankā.

—   Iespējams, ka tā ir blefošana, — Cviguns sacīja, taču pārliecības viņa balsī nebija.

—    Pieņemsim tomēr, ka tā ir taisnība. Tādā gadījumā pārtvert šo zelli ir bīstami.

—     Kāpēc? — Cviguns sarauca uzacis. — Jūs pievācat Mišinu, piespiežat viņu, kā nākas, pie sienas, un viņš pateiks visu, kas viņam zināms. Sen pārbaudīta procedūra…

—  Ne jau velti es apjautājos par viņa profesionālo līmeni, — Ņikiforovs drūmi pasmaidīja. —Ja dabūsim rokā — skaidrs, ka viņš visu pateiks. Bet ja nu ne? Es domāju — ja mums neizdosies viņu sagūstīt dzīvu? Tad ieslēgsies skaitītājs, un slepenā informācija nonāks atklātībā. Bet tā būs katastrofa, Semjon Kuzmič. Man patīk strādāt ar minimālu risku. Jo sevišķi tik kutelīgās lietās… Nu, labi, — Ņikiforovs apņēmīgi pamāja ar skūto galvu.

—   Kā nu būs, būs. Domāsim, gudrosim…

—  Vai varu jums vēl kaut ko pajautāt?

—Jā, protams.

—   Kā jūs apiesiet savu priekšniecību?

—   Manā pakļautībā ir visas GIP ārzemju rezidentūras, — klusi atgādināja Ņikiforovs. — Ievērojot mūsu darba īpatnības, man nevienam nav jāatskaitās. Vārdu sakot, tās ir manas problēmas, Semjon Kuzmič.

—   Laika ir ārkārtīgi maz. Es teiktu — zvērīgi maz!

—   Varu iedomāties, — Ņikiforovs pamāja.

—   Kad varēsiet sākt?

—   Tiklīdz būšu iepazinies ar dokumentiem.

—   Vai jūs mani informēsiet par notikumu gaitu?

—   Vai jūs to gribētu, Semjon Kuzmič?

—   N—nē, nedomāju vis.

—  Tātad esam viens otram devuši goda vārdu?

—   Jā, tieši tā, Stepan Fjodorovič. Un katrs, kas pazist ģenerāli Cvigunu, jums apliecinās: viņš vienmēr tur doto vārdu. Vai mana atbilde jūs apmierina, Stepan Fjodorovič?

—  Jā, apmierina.

—   Tad sitam saujā? — Cviguns pasmaidīja, un piecēlies sniedza Ņikiforovam pār galdu miklu plaukstu.

—   Sitam saujā…

***

Nākamajā dienā no GIP šifrēšanas centra uz visām padomju militārā izlūkdienesta Ziemeļu un Dienvidamerikas, kā arī Rietumu un Centrāleiropas rezidentūrām tika izsūtītas vienāda satura šifrogrammas, kurās rezidentiem tika dots rīkojums veikt aktīvus pasākumus, lai atrastu un aizturētu PSRS pilsoņus Viktoru Mišinu un Valentīnu Maļcevu. Šifirogrammai bija pievienotas meklējamo objektu fotogrāfijas, viņu apraksts, norādītas vietas, kur tie nesen uzturējušies, kā ari sniegta virkne citu operatīvo datu, kas varētu maksimāli veicināt un paātrināt meklēšanu.

Pēc sarunas ar Cvigunu Ņikiforovs vēlreiz rūpīgi pārdomāja visas iespējamās perspektīvas, kā arī varbūtējos sarežģījumus, ko varētu radīt bīstamā sadarbība ar KGB priekšsēdētāja pirmo vietnieku, un tad spēra visai riskantu, taču ļoti tālredzīgu soli — nolika uz GIP priekšnieka galda rezidentūrām sagatavoto tekstu un lūdza to vizēt. Ārējās izlūkošanas pārvaldes darbā tas nebija nekas principiāli jauns. Savas gandrīz divdesmit gadu ilgās karjeras laikā, kad objektīvu iemeslu dēļ viņa vadītās pārvaldes operatīvie pasākumi izvērtās pārāk plaši un riskanti, Ņikiforovs ne vienreiz vien bija parūpējies par šādu nodrošinājumu.

GIP priekšnieks ilgi pētīja šifrogrammas tekstu, tad jautājoši pacēla savu sirmo un stalto galvu.

—   Kas vini ir?

>

— Viens interesants pārītis, biedri armijas ģenerāli, — Ņikiforovs atturīgi atbildēja. — Mišins ir KGB apakšpulkvedis, kas jau divus mēnešus bēguļo…

Ņikiforovs ar nodomu ieturēja pauzi, lai dotu savam šel.un iespēju uzdot uzvedinošus jautājumus.

—   Un kāds tam sakars ar mums? — GIP priekšnieks paraustīja plecus. — Lai tak Lubjanka viņu arī meklē. Viņu sūds, vinu būšana.

—  Jums taisnība, biedri armijas ģenerāli. Tikai arī mums nekaitētu aprunāties ar šo Mišinu. Un vēlams jau pirms tam,

kad vina ieroču brāli būs sākuši vinu kidāt.

» > > >

—   Kas mums ar viņu būtu runājams, Stepan Fjodorovič?

—   Pirms trim nedēļām šis izmukušais virsnieķelis manīts Izraēlā. Turklāt ne jau šur tur, bet gan kodolcentra rajonā Dimonā.

—   Redz, kā! — GIP šefs nu jau ļoti ieinteresēts uzlūkoja Ņikiforovu. — Un ko viņš tur darījis?

—   Nezinu, biedri armijas ģenerāli, ko viņš tur darījis! — Ņikiforovs neliekuļoti atbildēja. Dimona, protams, bija viņa improvizācijas auglis, taču neviens neņemtos ārējās izlūkošanas šefu atmaskot tīšos melos. Salīdzinot no Cviguna saņemtos dokumentus ar padomju militārās izlūkošanas datiem, nebija nekādu šaubu, ka Mišins patiešām ir uzturējies Izraēlā — to apliecināja divi dažādi informācijas avoti. — Taču man ļoti gribētos viņam šo to pajautāt…

—   Un tā kundzīte? Kas tā tāda?

—   Pēc visa spriežot, viņi ar Mišinu ir sadarbojušies, biedri armijas ģenerāli, — Ņikiforovs paskaidroja. — Bet pēc tam izšķīrušies, un tagad slapstās katrs uz savu roku. Taču tai dāmītei noteikti ir kaut kas zināms. Gribētos noskaidrot, kas tieši.

—   Viņa arī manīta Izraēlā?

—   Nē. Taču Maļcevai pirms pusotra mēneša bijuši kontakti ar diviem Mossada aģentiem.

—   Kur?

—   Polijā, biedri armijas ģenerāli.

—   Un vinu arī meklē KGB?

»

—   Cik man zināms, jā, biedri armijas ģenerāli.

—  Nu, nu! — domīgi norūca GIP priekšnieks un ar plašu vēzienu parakstīja šifrogrammu…

Izgājis no kabineta, Ņikiforovs nespēja noslēpt apmierinājuma smaidu: viņš bija parūpējies par priekšdienām un sačubinājis cisas, lai neveiksmes gadijumā būtu mikstāka krišana.

Bet dienu vēlāk no Seremetjevas starptautiskās lidostas smagi pacēlās aviosabiedrības KLM lidmašīna "Boeing— 707". Tā izlidoja naktī un uzņēma kursu uz Kopenhāgenu, kur nolaidās tieši pēc četrām stundām un piecdesmit minūtēm. Četras stjuartes, kas tekalēja kā skudriņas, apkalpodamas simt piecdesmit septiņus reisa pasažierus, nepievērsa īpašu uzmanību neuzkrītoša izskata vidēja vecuma virietim blāvi pelēkā uzvalkā un tumšzilā kreklā ar melnu kaklasaiti, kurš visu lidojuma laiku no Maskavas līdz Kopenhāgenai, ne reizi nepieceldamies, bija nosēdējis pie iluminatora smēķētāju salonā. Jāteic, ka šāda neuzkritoša āriene, māka veikalos, transportlīdzekļos un citās sabiedriskās vietās saplūst ar pūli bija padomju militārā izlūkdienesta aģentu raksturīgākā īpatnība — tikpat kā sava veida firmas zīme. Bet trīsdesmit gadus vecais GIP ārējās izlūkošanas pārvaldes kapteinis Vadims Koļesņikovs, kurš nu jau sesto gadu, izpildot sevišķi delikātus ģenerāļa Ņikiforova personiskos uzdevumus, ceļoja pa pasauli, bezpersoniskuma ziņā bija vienkārši nepārspējams, varētu pat teikt — ģēnijs. Viņu varēja noturēt gan par somu, gan vācieti, kaut vai par grieķi, viņš vienlaikus spēja izskatīties gan pēc universitātes pasniedzēja, gan studenta, kas piepelnās, strādājot par viesmīli restorānā, gan par kuģu būves rūpnīcas strādnieku, kas štatu samazināšanas rezultātā zaudējis darbu. Kam gan rastos VĒLĒŠANĀS ielūkoties šajā neizteiksmīgajā, gludi skūtajā sejā, kurā nebija nomanāmas ne mazākās individualitātes pazimes, un uzdot sev jautājumu, kas varētu būt šis palsi pelēkais bezpersoniskais tips? Skaidrs, ka tāda vēlēšanās nekad nevienam neradās, un tā arī bija Koļesņikova galvenā profesionālā vērtība.

Likteņa ironijas dēļ piecpadsmit minūtes pirms Maskavas reisa lidmašīnas nolaišanās uz viena no Kopenhāgenas lidostas astoņiem skrejceļiem apstājās arī lidmašīna no Londonas, ar kuru Dānijas galvaspilsētā atgriezās Viktors Mišins. I )audz netrūka, un viņi ar Koļesņikovu, kuram pēc pusstundas bija jāpārsēžas Londonas reisā, būtu saskrējušies aci pret aci: kad ģenerāļa Ņikiforova sūtnis piegāja pie muitas kontroles, kur uniformās tērptajiem dāņu ierēdņiem uzrādīja nevainojamu Austrijas pilsoņa pasi, izdotu Rūdolfam Netceram, Mišins, savilcis uz acim melnu platmali, jau bija pusceļā uz stikla kupolos ietverto, tukšiem akvārijiem līdzīgo taksofonu rindu. Vadims Koļesņikovs Mišinu pat pamanīja no mugurpuses, taču viņam ne prātā neienāca, ka viņa kārtējā ārzemju ceļojuma objekts, nemaz neaizklūstot lidz galamērķim, varētu tik vienkārši patrāpīties ceļā jau pirmajā lidostā.

Pametis skatienu apkārt, Koļesņikovs devās uz kafejnīcu, apsēdās pie bāra, pasūtīja lielu tasi kafijas ar pienu un palūdza ar magonēm pārkaisītu baltmaizes radziņu un tāfelīti Šveices šokolādes. Iestiprinājies GIP kurjers vēlreiz pēc inerces pārlaida skatienu plašajai, moderni iekārtotajai zālei, tad devās uz 17.sektoru, kur jau bija izziņota iekāpšana Londonas reisā…

Hitrovā Koļesņikovs atkārtoja pases uzrādīšanas procedūru, tad taisnā ceļā devās ārā no lidostas, iekāpa taksometrā un lika šoferim braukt uz Pellmell rajonu. Pasniedzis taksometra vadītājam desmit mārciņu banknoti, Vadims Koļesņikovs turpat mašīnā pārskaitīja izdoto atlikumu, un, pārliecinājies, ka šoferis naudu izdevis precīzi, atstāja viņam vēl divus šiliņus dzeramnaudas, tad izkāpa neona spuldžu apgaismotajā laukumā un minūtes divdesmit tur nesteidzīgi pastaigājās, aplūkodams veikalu vitrinas un tajās vērodams, vai viņam kāds neseko. Trīsdesmit gadus vecais GIP kapteinis labi apzinājās, ka viņam neviens nepievērš uzmanību, tomēr nekad nezaudēja modrību. Un tā bija vēl viena no Vadima Koļesņikova vērtīgākajām operatīvā darbinieka īpašībām.

Diezgan necilā trīsstāvu viesnīcā "Regent", kas atradās pāris minūšu gājiena attālumā no Orānijas Vilhelma pieminekļa, viņš uz trim diennaktīm noīrēja pieticīgu vienistabas numuru otrajā stāvā un tūlīt skaidrā naudā samaksāja 180

mārciņu lielo rēķinu, tad uzkāpa numurā, veicīgi izģērbās, iegāja šaurajā dušas kabīnītē un līdz galam atgrieza aukstā ūdens krānu. Nostājies zem ledainās dušas, viņš pat nenoskurinājās. Vienkārši aizvēra acis un ar baudu klausijās, kā, gāzdamies viņam uz galvas, šalc šķidrā ledus ūdenskritums. Pēc desmit minūtēm, izslēdzis dušu, Koļesņikovs notrinās ar pelddvieli, kuram stūrī bija uzšūts burts "R", kails atgriezās numurā, izņēma no ceļasomas tīru veļu un svaigu kreklu, taču neuzvilka to, bet rūpīgi nolika skapja plauktā. Tad apsēdās pie spoguļa, pāršķīra slīpo celiņu un sasukāja plānos, pasaules lielceļu putekļu krāsas matus.

Paskatījies pulkstenī, Koļesņikovs nodzēsa gaismu un ienira zem segas. Pēc pāris minūtēm viņš jau bija aizmidzis. Guļot viņš nekrāca, neizdvesa ne skaņu, mute bija cieši aizvērta un rokas saliktas uz krūtim. Viņš pamodās tieši pēc stundas, piecēlās, iededza gaismu, apģērbās un tad pie ārdur\ vim, rakstāmgalda atvilktnēm un savas somas rāvējslēdzējiem un kabatām piestiprināja speciālas atzīmes, lai varētu noteikt, vai viņa prombūtnē kāds nav bijis numurā un pārmeklējis mantību. To visu paveicis, viņš apvilka oderētu putekļu mēteli un devās ārā.

Vienpadsmit Lielā Bena sitienus, skaidri saklausāmus arī kafejnīcā "Lilija", kur pie melnas kafijas tases sēdēja Vadims Koļesņikovs, Staņislavs Volkovs izdzirda, jau iegājis omulīgajā un tik vēlā stundā pustukšajā kafejnīcā, kur nebija vairāk par kādiem divpadsmit galdiņiem. Nelikdamies redzam savu stūrī sēdošo kolēģi, Stass devās pie zilganā neona gaismā slīgstošā bāra, ērti iekārtojās uz .taburetes, tad pasūtīja burbonu un cigarešu paciņu. Minūtes piecpadsmit malkojis dzērienu un ar baudu izsmēķējis divas cigaretes, Volkovs vecīgajam bārmenim ar zelta diegiem izšūtā vestē apvaicājās, vai viņam nav laikraksta "Sunday Times" vakara numura. Bārmenis pamāja un izvilka no letes apakšas avīzi. Volkovs mēģināja lielo avizi noklāt uz šaurās letes, taču katrs varēja redzēt, ka tas viņam sagādā lielas neērtības. Brīdi vēl pacīnījies ar avīzes milzu lapām, viņš atskatījās uz zāli, kā meklēdams ērtāku vietu, kur pāršķirstīt Londonas skandalozāko izdevumu. Tad viņš

Inn incnim pasūtīja vēl vienu burbonu, paņēma glāzi ar dzēiirnu un devās pie Koļesņikova galdiņa.

Vai atļausiet? — Stass klusi apjautājās.

— Lūdzu…

Atšķīris avīzē sporta lappusi, Stass aizsmēķēja cigareti un, ii/manīgi pētīdams sīkā šriftā iespiestās teksta slejas, pusbalsī iļtvaicājās:

—   Kā atlidoji?

—  Normāli, — Koļesņikovs, iemalkodams kafiju, atbildēja.

—   Atvedi?

—  Atvedu. Noliku aiz salvetēm.

—   Sakari rīt. Parastajā kārtībā.

—   Sapratu.

—  Ak, kungs, tie nejēgas mani vienkārši nobeigs! — Volkovs nedaudz skaļākā balsī iesaucās, salocīja avīzi un nevērīgi nosvieda to uz nelielā galdiņa, ko klāja lēts ķiršu krāsas plastikāts. — Baidos, ka viņi tā arī neiemācīsies spēlēt!

Koļesņikovs saprotoši pasmaidīja. Tā cilvēki, kuriem nav ne mazākās intereses par sportu, reaģē uz rūdītu līdzjutēju kaislibām.

Volkovs vienā paņēmienā izdzēra viskiju, paņēma avīzi, kuras atvērumā tagad bija paslēpts plakans, ar aukliņu pārsiets sainītis, iesita "Sunday Times" padusē un, pamājis Koļesņikovam atvadu sveicienu, izgāja no kafejnīcas.

Operācija "Bomžs" bija sākusies…

2. nodaļa

Kopenhāgenas starptautiskā lidosta.

1978.gada aprīlis.

…Piegājis pie taksofona, Mišins ieslidināja spīdīgajā spraugā kronu un uzgrieza deviņzīmju numuru. Pēc trešā signāla klausulē melodiski atsaucās sievietes balss:

—   Cīrihes Tautas banka jūsu rīcībā!

—    Labrīt, jaunkundzi — Mišins vāciski sacīja. — Lūdzu, savienojiet mani ar valūtas operāciju nodaļu!

—   Vienu mirklīti! — tīkamā mūzika, kas aizpildīja pauzi, patiesi ilga tikai dažus mirkļus, un tad to rupji pārtrauca dārdošs baritons ar bavārieša izrunu. — Valūtas operāciju nodaļa, klausos.

—  Mans vārds ir Libermans. Makss Libermans, — Mišins stādījās priekšā. — Manā kontā vajadzētu būt ieskaitītai naudai…

—  Par kādu summu ir runa, mein Herr? — baritons joprojām ducināja kā pērkons, taču nu jau daudz piemīlīgāk. Bankas darbiniekiem ar laiku izstrādājas tikpat laba nojauta kā robežsargiem, un naudīgus klientus viņi jūt pa gabalu.

—  Par kādiem divsimt piecdesmit tūkstošiem dolāru. Varbūt nedaudz mazāk.

—    Vienu mirklīti… — baritons pagaisa telefona līnijas sprakšķos, taču gandrīz tūdaļ atkal uzradās no jauna. — Jā, Libermana kungs, vakar jūsu kontā ieskaitīti tieši divsimt piecdesmit tūkstoši dolāru. Tie ienākuši no Milānas Kredītbankas.

—  Ļoti jauki! — Mišins ieturēja nelielu pauzi, lai baritons pienācīgi novērtētu summas apjomu un sajustu vajadzīgo cieņu pret tās ipašnieku. — Palūgšu jums simt tūkstošus iskaitīt manā kontā Kopenhāgenas komercbankā "Knuds Kristiansens un dēli". Konta numurs 717236.

—   Esiet tik laipns, nosauciet savu slepeno kodu, Libermana kungs.

—   22—416sigma GSP.

—  Jūsu rikojumu izpildīsim, Libermana kungs.

—   Kad nauda tiks pārskaitīta?

—   Pēc dažām minūtēm, kungs.

—   Pateicos.

—  Vai būs vēl kādi norādījumi?

—   Pagaidām viss. Uz redzēšanos!

—   Visu labu, Libermana kungs!

Pakarinājis klausuli, Mišins izpurināja no paciņas bezfiltra cigareti, aizsmēķēja un neuzkrītoši palūkojās apkārt. No malas vērojot, izskatījās, ka pasažieris, kuram ilgajā lidojumā notirpis kakls, mēģina to atkal ielocīt. Neko aizdomīgu nemanīja. Taču jāteic, ka Mišins pārāk labi pārvaldīja savu arodu, lai droši paļautos uz acīmredzamo: galu galā viss atkarīgs no tā, kādā nolūkā konkrētais objekts tiek novērots, kā arī no izsekošanas. "Atklāt profesionālu izsekošanu parasti ir neiespējami," Vitjiks atcerējās vienu no vecā prātvēdera neaizmirstajām lekcijām KGB augstākajā skolā. — "To var tikai SAJUST." Neapstrīdamais fakts, ka šīs gudrības sludinātājs pēc ilgiem aiz kordona pavadītiem gadiem bija saglabājis sveikus un veselus ne tikai visus locekļus, bet arī savu samērā gudro galvu, skaidrāk par visiem uzskates līdzekļiem liecināja par viņa dziļo kompetenci šajā jautājumā. Taču tik un tā toreiz, pirms vairāk nekā desmit gadiem, šīs pamācības Vitjikam šķita tikai tāda pilīšu pūšana, metafizika un vairāk nekas. Tikai daudz vēlāk, kad šādu dzīvi viņš bija pilnībā izbaudījis uz savgs ādas, Mišins spēja novērtēt, cik PAMATOTA ir bijusi toreiz dzirdētā atziņa. Tāpēc, vērodams pasažierus, kas vai nu kaut kur steidzās, rāmi sēdēja pie kafejnīcas galdiņiem vai pie kases maksāja par biļetēm, viņš necentās saskatīt aizdomīgus tipus ar dziļi uz acīm sastumtām platmalēm vai naģenēm galvās un nepētīja meičas, kas, lūpas krāsodamas, meta slepenus, vērtējošus skatienus uz eleganto vīrieti pie telefonautomāta. Mišins neskatījās, bet OŠŅĀJA, briesmas viņš centās uztvert ar ožu, ar visu savu būtni, ievelkot nāsīs specifisko, ne ar ko nesajaucamo vajāšanas dvaku. Taču tajā agrajā aprīļa rītā viss izstaroja mieru, stabilitāti un pārticīgu ikdienību. Un pēkšņi dažādu aromātu pārpilnajā SVEŠAJA brīvības gaisā Mišins sevišķi spīvi, līdz pat skaudrai smeldzei sirdī sajuta, cik ļoti viņam pietrūkst "tēvzemes dūmu" — dzimtās gaisotnes, kur ikviens, lai kas viņš būtu, bija tik viegli atpazīstams, kur viņš nejutās mūžam svešs un neiederīgs. So izjūtu visprecīzāk bija raksturojis kāds no viņa kolēģiem, gruzīns pēc tautības, ar kuru amizantas apstākļu sakritības dēļ Mišins bija ticies otrā pasaules malā. "Šaproti," rūdītais nelegālis, kurš vairs pat neatcerējās, kad pēdējo reizi redzējis savu dzimto Zugdidi, bija sacījis. "Viss jau te būtu labi, tikai pārāk pliekani un bez asuma, Vitja! Vārdu sakot — pietrūkst šašlika!"

Kādu brīdi Mišins stāvēja un smēķēja, neatiedams no

taksofona un nevērīgi birdinādams pelnus uz grīdas. Tad iebāza automāta spraugā kārtējo kronu un no jauna uzgrieza numuru, šoreiz — sešzīmju.

—   Banka "Knuds Kristiansens un dēli", lūdzu runājiet!…

Vēl viena balss viņa dzirdes iespaidu kolekcijā. Tukša

skaņa tukšā un bezjēdzīgā pasaulē.

—  Jaunkundz, runā Makss Libermans.

—    Labrīt, Libermana kungs! — pēc formas balss bija maksimāli laipna, bet pēc satura — tukša kā pēc paģirām smirdoša tējas glāze uz pļēgura galda. Maigā soprāna īpašniecei telefona kabeļa viņā galā bija gluži vienalga, vai pasaulē mīt vai nemit tāds Makss Libermans.

—  No Cīrihes Tautas bankas manā kontā vajadzēja ieskaitīt kādu naudas summu. Lūdzu, pārbaudiet, vai tā jau pārskaitīta!

—   Vienu mirklīti, Libermana kungs, nenolieciet klausuli!

"Ierēdņu darbs tomēr cilvēkus ar laiku padara par pilnīgiem idiotiem," Vitjiks gurdi nodomāja, aizsmēķēdams nākamo cigareti. "Kālab gan es, atbildi nesaņēmis, lai noliktu klausuli?"

—   Libermana kungs? — soprāns nedaudz bažīgi apvaicājās. — Vai jūs klausāties?

—  Jā, jā, es klausos, jaunkundz!

—  Jūsu kontā ieskaitīti simt tūkstoši ASV dolāru.

—   Vai es varētu izņemt kredītkarti?

j

—   Protams!

—   Kad?

—   Domāju, ka ne agrāk kā pēc stundas.

—   Ļoti labi. Lūdzu, atsūtiet man to uz Savojas viesnīcu…

Tieši pēc stundas Mišins Kopenhāgenas centrā iegāja

Savojas viesnīcas greznajā, barokā stilā ieturētajā vestibilā. Piegājis pie tumši sarkanīgās, no beicēta ozolkoka darinātās portjē letes, ko līdz cēlam mirdzumam bija nopulējuši tūkstošiem koptu roku un vissmalkākajos vilnas audumos tērptu elkoņu pieskārieni, viņš apjautājās, vai iespējams pasūtīt istabu.

—Jūsu vārds, kungs? — eleganti ģērbtais pusmūža vīrs aiz letes nevainojamā franču valodā ar pašcieņu apjautājās.

—  Makss Libermans.

—   Laipni lūdzam Savojā, Libermana kungs! Jā, starp citu, pirms īsa brīža jums atnesa sūtijumu. Spriežot pēc firmas zīmes uz aploksnes, tas ir no bankas "Knuds Kristiansens un dēli", — portjē sniedza Mišinam iegarenu aploksni.

—   Pateicos, — Vitjiks pamāja, nevērīgi iebāzdams sūtījumu putekļu mēteļa iekškabatā.

—   Kādu numuru vēlaties, kungs?

—   Ja kaut nedaudz esmu izpelnījies jūsu labvēlību, tad laimīgo, protams.

—   Saprotu! — portjē atturīgi pasmaidīja, atvilka daudzos sikos nodalījumos sadalīto atvilktni, izņēma no tās izvirpotu koka bumbieri, pie kura spožā ķēdītē bija piekarināta plakana atslēdziņa, un ļoti piesardzīgi, it kā turētu rokās granātu ar tikko norautu gredzenu, sniedza atslēgu Mišinam tā, it kā noveltu uz viņa pleciem visu atbildību par iespējamām sekām. Bumbieri paņēmis, Mišins konstatēja, ka tā resnajā galā iespiests cipars "1313".

—    Lai nu ko, bet humora sajūtas trūkumu jums nevar pārmest, — Vitjiks nomurmināja.

—  Jums tāpat, kungs, — portjē laipni pamāja. — Personiski man šis cipars vienmēr nesis veiksmi. Un jums?

—   Neesmu māņticīgs.

—  Tad jūs esat laimīgs cilvēks, kungs.

—   Kur nu vēl laimīgāks!

—  Vai atļausiet jūsu dokumentus, kungs?

—  Jā, protams, — Mišins pamāja un sniedza portjē savu tumšzilo pasi ar zeltīto ērgli.

—  Tātad jūs esat vācietis?! — iesaucās runīgais portjē. — Bet es domāju, ka esat no Francijas…

—  Esmu VFR pilsonis, — Mišins atturīgi pasmaidīja. — Bet tas nepavisam neizslēdz iespēju pēc tautības būt francūzim…

Lifts bija tieši tāds, kāds piederējās šādai viesnīcai. Vecs un grezns. Uzbraucis trīspadsmitajā stāvā, Mišins pēc norādījuma bultas secināja, ka viņa numurs atrodas platā, ar dārgām kristāla lustrām apgaismotā un smagos bronzas ietvaros ierāmētām gleznām rotātā gaiteņa kreisajā spārnā. Piegājis pie maigi rožainajām durvīm, gar kuru stenderēm vijās zilgi

reljefi un acu augstumā bija piestiprināts nospodrināts bronzas rombiņš ar tajā iegravētu ciparu "1313", Vitjiks izvilka no kabatas atslēgu un jau grasījās bāzt to atslēgas caurumā, bet tad pēkšņi sastinga. Viņš vienmēr mēdza ieklausīties zemapziņas sūtītajos briesmu signālos, kas izpaudās kā viegli, tikko samanāmi dūrieni pirkstgalos. Viņa reakcija uz šīm strāvām bija zibenīga, vienā mirkli tās iesūcās asinis un velnišķīgā ātrumā izplatījās pa visu organismu, mobilizējot katru šūniņu.

Viņš spēji piespieda muguru pie raupjās krēmkrāsas sienas un pārlaida ašu skatienu gaitenim. Viss bija tukšs un kluss. Dažus mirkļus nogaidījis un skatienu no gaiteņa joprojām nenovērsdams, Mišins noliecās, ar rādītājpirkstu nospieda izcilni savas ādas kurpes papēdī un izvilka no tā nelielu metāla adatu. Tad veikli noāva apavus, izbīdīja adatas galā sīku āķīti un pieliecies tuvināja mūķīzeri apaļajam atslēgas caurumam, taču tūdaļ sajuta sejā vieglu vēsmiņu. It kā neredzama roka būtu novēzējusies viņam gar acīm. Mišins izslējās. Nebija nekādas vajadzibas izmantot mūķīzeri — durvis nebija aizslēgtas.

Pacēlis no biezā paklāja kurpes, Vitjiks klusām pagrūda durvis un ieraudzīja Dovu. Acīmredzot izraēlietis ar nodomu bija nolicis krēslu tā, lai viņu tūdaļ varētu ieraudzīt. Dovs sēdēja, pārmetis kāju pār kāju, un ritmiski gremoja košļājamo gumiju. Sejas izteiksme viņam bija tik svētlaimīga kā pie masiera.

—   Braši gan! — Vitjiks nozibināja acis un ielidināja kur* pes kaktā. — Tu te sēdi vienā mierā un kustini žokļus, nevis smadzenes!

—   Tu runā par pozu, kādā tevi sagaidu? — Dovs apjauh tājās. — Kam man tevi bez vajadzības biedēt?

—    Vēl aizvien rūpējies par manu veselību? — Mišins novilka putekļu mēteli un ielingoja to otrā nelielās istabas kaktā — tāpat kā lifts bija ieturēts vienā stilā ar vestibilu, numurs bija ieturēts vienā stilā ar liftu. — Vai varbūt mazliet arī par savējo? Kā tad ir, veco zēn?

—   Kā klājas, Viktor? — izraēlietis izņēma no mutes balto gumijas bumbiņu un to glīti pielīmēja pelnutraukain ar Savojas viesnīcas emblēmu.

—   It kā tu nezinātu, kā man klājas! — Mišins atcirta un iekrita platajā gultā ar augstu galvgali.

—   Šo to zinu, šo to nezinu.

—   Vāķējat savu aģentu? — Mišins noburkšķēja, atmeta rokas pār galvu un ar baudu izstaipījās. — Aijaijai, tas nu gan nav labi, onkulīt!

—   Kāpēc vāķējam? — Dovs paraustīja plecus. — Drošinām. Piesedzam. Vārdu sakot, strādājam.

—   Un jūsu ir daudz, tādu piesedzēju?

—  Ja mana ierašanās tevi kaitina, tad tā arī saki.

—    Tava ierašanās mani kaitina. Vai pateicu pietiekami skaidri?

—  Tev liekas, ka mēs bāžam degunu tavās darīšanās?

—Jā, man liekas, ka jūs bāžat degunu manās darīšanās! — Vitjiks aizvēra acis. — Tieši tā es domāju.

—   Bet tagad paklausies, draudziņ… — Dovs lēnām piecēlās no krēsla, piegāja pie loga, ko sedza biezi aizkari, nedaudz atvilka blivo audumu, paskatījās ārā un tad pagriezās pret Mišinu. — Pirms tev nav uznākusi vaļsirdības lēkme, gribu kaut ko pastāstīt. Lielos vilcienos ir jau skaidrs, kādiem nolūkiem tevi gatavojas izmantot mūsu sabiedrotie. Runa nav par tava uzdevuma raksturu, par to, es ceru, tu pats man pastāstīsi, bet tikai par SHĒMU. Starp citu, tavai zināšanai, šo shēmu amerikāņi pirms gadiem divdesmit nospēra mums. Mēs pirmie sākām izmantot savus ārzemēs dzīvojošos tautiešus, paši paliekot neatklāti. Konkrētas valsts konkrēti pilsoņi izpildīja kādus noteiktus mūsu uzdevumus — kaut ko mums sagādāja, kaut ko nogādāja adresātam vai kaut ko noskaidroja, taču iekrišanas gadījumā neviens nevarēja vainot Mossadu. Šie cilvēki pat nezināja, ka tāds eksistē. Ērti, praktiski un, galvenais, droši.

—  Vai esi pārliecināts, ka tagad apraksti tieši manu gadījumu? — Vitjiks ievaicājās, nemainīdams pozu.

—  Principā, jā! — izraēlietis pamāja. —Ja, protams, ignorējam faktu, ka viņi bija ebreji, bet tu esi krievs, kā arī to, ka šie cilvēki to darīja idejas vārdā, bet tu — par pieklājīgu naudiņu. Piecsimt tūkstoši dolāru — tas patiešām ir kaut kas!

—   Un viņi jau paspējuši jums to pavēstit? — Mišina sejā atspoguļojās neviltots pārsteigums.

—  Ja viņi to būtu darījuši, es te neatrastos.

—   Kur tad jūs ņēmāt tādu informāciju?

—    Tu nu tiešām tais tālajos pārlidojumos esi pārlieku nokausēts!

—    Piedod, — Vitjiks nomurmināja, veikli uzrāva sēdus savu kalsno, trenēto augumu un, novietojies uz gultas malas, aizmēķēja. — Lūdzu, padod man pelnutrauku.

—     Redzi, Viktor, — izraēlietis turpināja, pasniegdams Mišinam pelnu trauku un atkal pieiedams pie loga. — Mums ir pāris puišu, kas nedara neko citu, kā vien gremdējas pārdomās, tā ir viņu specializācija, saproti? Jauks darbiņš, vai nav tiesa? Nu, un šie puiši pēc operatīvajiem datiem izsecinājuši, ka tu, tāpat kā iepriekš, darbojies viens. Acīmredzot tādi ir noteikumi. Atkārtoju: mums pagaidām nav zināms, kāda rakstura ir tavs uzdevums. Taču, no otras puses, es jau tagad, neko skaidri nezinot, varu tev ar simtprocentīgu garantiju apgalvot, ka tu, draudziņ, mazliet pārvērtē savas iespējas.

—   Interesanti gan, — Mišins pavīpsnāja un dziļi ievilka dūmu.

—  Ja nu tev to vēl kaut kā varētu piedot, taviem pasūtītājiem tāda alošanās nepavisam nepiestāv. Pārāk nopietna firma. Tik nekorekts vērtējums nav viņu garā. Un tas mūs satrauc. ..

—   Par ko tu runā, Dov? — Vitjiks paraustija plecus un ar asu žestu iespieda cigaretes galu pelnu traukā.

—   Vai zini, cik samaksāja cilvēkam, kas apņēmās nogalināt de Gollu? — Dova tonis bija pasvītroti vienaldzīgs. It kā viņš jautātu, cik Dānijā maksā kilograms kafijas pupiņu.

—   Nezinu.

—   Trīssimt piecdesmit tūkstošus dolāru. Un tomēr, neraugoties uz tik solīdu samaksu, viņš ar savu uzdevumu netika galā. Un ari nevarēja tikt, Viktor. Vieninieks ir un paliek vieninieks. Lai ko tev par šo pusmiljonu vajadzētu izdarīt, paturi prātā: tevi nosūtīs autonomajā lidojumā bez izpletņa, turklāt ar lidmašīnu, kurai jau gaisā nolūzis šasijas. Vai nu tu izpildīsi vai neizpildīsi savu uzdevumu, nav ne mazāko šaubu, ka tavas dienas ir skaitītas, mans dārgais draugs.

—   Bet ja nu tu vienkārši pārspīlē, un mans uzdevums nemaz tik sarežģīts nav? Tev taču ir tikai viens kritērijs — atlīdzības summa, vai ne? Pareizi, un viņi man to tikai apsolīja, ne ar ko neriskējot. Cerībā, ka būšu jau atdevis galus, pirms varēšu izmantot tādu lērumu naudas. Nu, ko tu tagad teiksi?

—   Viņi tev jau IR samaksājuši, — izraēlietis pasmaidīja. — Tiesa, tikai pusi. Bet ari tas nav maz. Vai nosaukt tava konta numuru?

—   Pietiks, ja nosauksi tikai pilsētas.

—   Londona un Cirihe. Vai Mossada iespēju pārbaude ir beigusies, vai gribi uzdot vēl kādus jautājumus? — izraēlieša tuklās lūpās savilkās ironiskā smīnā.

—  Zīdi paliek židi, sasodītie līkdeguņi, — Mišins nomurmināja.

—     Bet tagad stāsti, draudziņ. Izraēlā tagad ir pusdivpadsmit naktī, bet Gordons, pirms nebūs saņēmis paskaidrojumus, nevarēs iemigt. Pažēlo taču večuku. Kādam pieticīgam kantorim viņš vēl ir ļoti vajadzīgs…

Mišina stāsts ilga desmit minūtes. Tas būtu aizņēmis vēl mazāk laika, ja Mišins būtu informēts, kas Mossadam jau zināms. Izraēlietis neko nepierakstīja. Acīmredzot viņš vienkārši kabatā nospieda sevišķi jutīga diktofona slēdzi.

—  Labs ir! — Dovs, neslēpdams gandarījumu, nokrakšķināja pirkstu kauliņus un izstaipījās. — Atpūties, Viktor.

—   Tu aizej?

—   Baidies palikt viens?

—   Zini, manam tēvam ļoti patika kāda anekdote, ko viņš gan stāstīja tikai pēc ģenerālisimusa nāves. Staļinam, kā tev droši vien zināms, bija paradums strādāt pa naktīm. Reiz vēlu naktī, ap kādiem pulksten četriem, Staļins piezvana Molotovam un saka: "Vai taisnība, biedri Molotov, ka vakar jūs dzērāt šņabi ar ASV vēstnieku un kaut ko slepeni apspriedāt viņa rezidencē?" Molotovs, saprotams, sāk taisnoties, apgalvo, ka tās ir blēņas, ka viņu apmelo, un drebošā balsī apvaicājas: "Bet kāpēc jūs to jautājat, Josif Visarionovič? Vai kaut kas noticis?

Kāds kaut ko teicis?" Bet Staļins atbild: "Neuztraucieties, biedri Molotov, es tikai tāpat vien apvaicājos, neko vairāk. Visādas domas nāk prātā, nekas nopietns…" Tad Staļins noliek klausuli un saka: "Nu, redz, nomierināju biedru, tagad arī pats varu doties pie miera!"

Izraēlietis klusu iesmējās, tad apsēdās krēslā un, atkal kļuvis nopietns, sacīja:

—   Šorīt Kopenhāgenas starptautiskajā lidostā reģistrējās kāds visai interesants pasažieris. Izlidojis no Maskavas, galamērķis — Londona. Kopenhāgenā ieradies kā tranzītpasažieris, lidostā uzturējās ne ilgāk kā četrdesmit minūtes. Pēc pases viņš ir Austrijas pilsonis Rūdolfs Netcers. Bet pēc mūsu datiem — Vadims Koļesņikovs, GIP galvenās ārējās izlūkošanas pārvaldes kapteinis. Vai tev šis vārds kaut ko izsaka, Viktor?

—   Nē, — Vitjiks papurināja galvu.

—   Varbūt tu viņu pazīsti vaigā? — Dovs no žaketes iekškabatas izvilka biezu aploksni un parādīja Mišinam fotogrāfiju-

—   Ne, šo seju nekad neesmu redzējis, — Vitjiks aizsmēķēja kārtējo cigareti. — Un kāds tam sakars ar mani?

—   Principā nekāda. Nekas sevišķs par šo zelli nav zināms. Viņš diezgan bieži dodas uz ārzemēm, un, cik var noprast, veic kurjera funkcijas. Iespējams, arī konsultē. Ir ļoti piesardzīgs, viltīgs, prot izvairīties no izsekošanas, briesmas jūt pa lielu gabalu. Pagaidām vēl neesam pa īstam ķērušies viņam klāt, gribam sagaidīt, kad viņš pats kaut kā izgaismosies. Turklāt MŪSU taciņu šis Netcers—Koļesņikovs vēl nav šķērsojis.

—   Vai Londonā viņu izsekoja? — Mišins aši noprasīja.

—   Domāju, ka ne, — Dovs pakasīja pakausi. — Saproti, draudziņ, ja mēs sāksim izsekot visu KGB un GIP kurjeru, kā arī viņu sociālistisko valstu kolēģu klejojumus pa pasauli, mums pat ar visu Izraēlas budžetu un amerikāņu ekonomisko palīdzību būs par maz. Mēs strādājam pēc gluži cita principa… Atšķirībā no jums.

—  Kā tad, atkal sākas Jaroslavnas vaimanas, — Mišins norūca un izpūta griestos milzīgu cigarešu dūmu mutuli. — Dov, nestāsti to man, es neesmu amerikāņu Kongresa finansu komisija!

—Ja mums būtu sava Sibīrija un mēs varētu ik dienas celt ārā kilogramiem smagus zelta tīrradņus, mēs arī būtu tikpat dāsni un vērienīgi kā krievi. Sēžot uz urāna, dimantiem un naftas, var atļauties visādas muļķības, pat tādas, kā visu ārzemju tūristu izsekošana Krievijā un padomju tūristu izsekošana ārzemēs. Toties, kad visapkārt ir tikai smiltis, akmeņi un arābi, gribot negribot ir jāskaita katra lira. Tā nav skopulība, Viktor, bet gan dzīvesveids.

—   Tu domā, ka vinš… nu, tas Kolesnikovs… ka vina lido-

' » ' > > >

jums uz Londonu ir kaut kā saistīts ar mūsu pasākumiem?

—   Iespējams, — izraēlietis pamāja. — Bet varbūt arī ne, varbūt viņam ir kāds cits mērķis. Tas, starp citu, tiek pārbaudīts. Ja viņš ir no tiem, kurus tu gaidi, viņš stāsies sakaros ar Volkovu. Bet to kungu mēs tagad cieši paturēsim acīs, par to vari nešaubīties.

—   Tikai uzmanīgi, Dov! — Mišins drūmi brīdināja. — Volkovs jau gandrīz gadu ir CIP aizgādnībā. Viņi to uzpasē kā čabani vienīgo merīnu bezsugas aunu barā. Un, spriežot pēc visa, dara to prasmīgi. Taču ari es Stasu pazīstu. Rūdīts vīrs, un galva viņam strādā. Un es, starp citu, nemaz neesmu tik pārliecināts, ka viņš tiešām noticēja manai pasaciņai. Vārdu sakot, lai ko taisās pasākt GIP, Volkovs turēs acis vaļā. Bet ar pašaizsardzības instinktu viņam problēmu nav.

—   Ņemšu vērā, — Dovs pamāja un piecēlās.

—   Nākamreiz, kad sadomāsi ielavīties manā numurā, uzraksti zīmīti, — Mišins vēsi ieteica un arī piecēlās. — Vai piezvani. Citādi vēl, nedod Dievs…

—   Ņemšu vērā arī to, — Dovs pasmaidīja. — Starp citu, es tā ari būtu darijis, ja skaidri nezinātu, ka šaujamā tev nav.

—   Rīt šī nepilnība manā ekipējumā tiks novērsta.

—   Nu, tad no rītdienas sākšu jaunu dzīvi. Domāju, ka tavas brīvdienas Kopenhāgenā vairs ilgi neturpināsies. Termiņa ziņa Koļesņikova komandējums uz Londonu labi iekļaujas operācijas kopplānā. Bet tas nozīmē, ka tie tur, Maskavā, ir uzķērušies uz tava āķa un rit, vēlākais parīt pie tava lodziņa noteikti pieklauvēs. Centīšos rādīties pēc iespējas retāk, Viktor. Ari mūsu uzdevums nav no vieglajiem: no vienas puses, nepieciešams tevi piesegt, bet, no otras puses, nedrīkstam pārāk braši slaistīt ausis, lai neizjauktu spēli. Un tas viss jāizdara tā, lai vecākajam brāļukam nebūm pamata brēkt par ebreju melno nepateicību. Vārdu sakot, Viktor, darbojies mierīgi, tu neesi viens. Un nebūsi viens, pirms nesaņemsi atlikušos 250 tūkstošus dolāru, ko varēsi tērēt pēc saviem ieskatiem.

—   Varbūt tev ir problēmas ar naudu? — Mišins pasmaidīja. — Varu tev materiāli izlīdzēt. Kā profesionālis profesionālim. Es taču tagad esmu bagāts virs…

Izraēlietis pat nepasmaidīja, viņš tikai klusēdams paraudzījās Mišinam acīs.

—   Ko tu bozies, Dov? Es taču tev piedāvāju no labas sirds, bez kādiem blakus nodomiem. Labi, ja negribi ņemt pats, nopirkšu kādu superslepenu automātisko lielgabalu Izraēlas aizsardzības spēju stiprināšanai. Pie reizes norēķināšos ar ebrejiem par kvalificēto mrdicīnisko aprūpi."

—  Tu nevienam neko neesi parādā, Viktor, — neatsaukdamies uz Vitjika mēģinājumu pajokot, Dovs klusi sacīja. — Tevi izpestīja no Prāgas pēc tā paša principa, pēc kāda no kaujas lauka iznes ievainotu draugu…

—   Un nu tev šķiet, ka par to man jābūt mūžīgi pateicīgam? — Mišins ielaida visus desmit pirkstus savā salmu krāsas ērkulī, tad ar spēju kustību atmeta matus atpakaļ.

—   Par ko?

—   Par visu. Arī par Prāgu…

—   Es domāju, ka tev vajadzētu būt maksimāli piesardzīgam. — Dova pelēkās acis raudzījās cieši un nopietni. — Es negribu tevi biedēt, Viktor, taču man ir pamats domāt, ka GIP stilu un metodes mēs pazīstam labāk nekā tu.

—  So to jau nu zinu arī es, — Vitjiks nomurmināja. — Savs sūds vien ir, kaut ari no citas čupas…

—  Toties es šo to esmu izbaudījis uz savas ādas. Starp tavu kantori un tā militāro pusbrāli ir principiāla atšķirība. Lai kādas metodes jūs tur lietotu, Viktor, KGB vispirms tomēr ir POLITISKS izlūkdienests, un tikai tad nāk militāri operatīvie pasākumi. Bet GIP ir tieši otrādi. Tāpēc tas ir daudzkārt bīstamāks un neaprēķināmāks. Neaizmirsti, ka arī mums ir militārais izlūkdienests. Tāpēc es tev neieteiktu ielaisties ar viņiem nekādās spēlītēs. Tie nav viri, ar kuriem var pamētāt bumbiņu.

—   Paldies, ka brīdināji, — Vitjiks pasmaidija, sniegdams izraēlietim roku.

—  Paldies, ka ņēmi manu brīdinājumu par pilnu, — Dovs atbildēja, stingri paspiezdams pastiepto roku.

Pavadījis Dovu līdz durvīm, Mišins divreiz apgrieza atslēgu, piegāja pie loga, no kura pavērās skats uz viesnīcas ieeju, viņš nedaudz atvilka portjeru un sāka vērot ielu. Tā viņš nostāvēja minūtes desmit, līdz saprata, ka Dovs ir atstājis viesnīcu citādi, nekā to darīja tās parastie iemitnieki. Starp citu, arī Mišins, veikdams līdzīgu misiju, būtu rīkojies tāpat…

Aizvilcis portjeru, Vitjiks devās uz vannas istabu, ieslēdza gaismu, ielaida vannā ūdeni, tad izģērbās un kritiski nopētīja sevi spogulī. Pēc ievainojuma un trīs nedēļu ilgās ārstēšanās hospitālī Dova dzimtenē, viņš bija nedaudz pieņēmies svarā, taču joprojām bija labā formā. Spēcīgs ķermenis, plati, vasaras raibumiem nobārstīti pleci, plakans vēders ar muskuļu izciļņiem un trim svaigām pēcoperācijas rētām, vīrišķīgi izvirzīts krūšukurvis ar tvirtu, gludu ādu…

"Kādreiz, pirms miljons gadiem, šis muskuļotais stāvs manī izraisīja lepnumu un pat tādu kā puicisku lielību," Vitjiks nodomāja, pārvilkdams plaukstu pār diennakti neskūtajiem rudajiem bārdas rugājiem. "Bet tagad es uz šo ķermeni noraugos kā uz manekenu. Man pat kļuvis dziļi vienaldzīgi, kā to ietērpt — švīta smokingā vai nelaiķa svārkā…"

Gluži negaidīti, it kā pilnīgi nesaistīti ar šīm pārdomām atmiņā uzpeldēja Ingrīdas smalki veidotā seja, viņas šķietami augstprātīgais un tajā pašā laikā tik neaizsargātais skatiens. "Tu vienkārši alksti sievietes, Vitjik," viņš sev skaļi sacīja un piemiedza savam atspulgam ar aci. "Bet varbūt esi iemīlējies…"

Vai nu — vai nu! Tā bija vienmēr. Bez pustoņiem. Bez starpinstancēm. Bez lēnas un pakāpeniskas pārejas no ieraudzītā līdz apjaustajam. Viss bija tā, kā to prasīja noteikumi — uz zinātniskiem pamatiem un tieši tā, kā mācits. Jūti briesmas — pazūdi! Ieraugi paceltu roku — sit pirmais! Pamani kaut ko aizdomīgu — šauj. Iekāro sievieti — ņem viņu! Vai arī turies no viņas pa gabalu. Nebaidies kļūdīties, nedomā par to, ka paceltā roka varēja būt drauga plauksta, bet sieviete — cilvēks, kas tev varētu kļūt par visu pasauli. Kantoris uzņemas atbildību par ražošanas izmaksām. Labāk pārcensties nekā pienācīgi nenovērtēt. Darbs ir darbs! Bet domāt tu varēsi pēc tam! Kad atgriezīsies kantorī, uzrakstīsi sīku ziņojumu par izpildīto uzdevumu, nodosi tev izsniegto ieroci un divas nedēļas baudīsi atpūtu Gagrā vai Ričā…

Ilgi bezspēkā veldzējies vannā, Vitjiks nostājās zem dušas, pārmaiņus laizdams karstu un aukstu ūdeni, tad gludi noskuvās, ietinās biezā peldpalagā, basām kājām aizgāja līdz gultai, nocēla telefona klausuli un uzgrieza septiņzīmju numuru.

Pēc sestā vai septitā signāla klausulē atskanēja tikko sadzirdama sievietes balss:

—   Es klausos…

Un tikai tagad Vitjiks aptvēra, ka zvanīt pulksten vienos naktī gandrīz nepazīstamai sievietei ir nepieklājības kalngals. Jo sevišķi Dānijā, kur tik ļoti ievēro etiķeti.

—   Ingrīda?

-Jā-

—   Atvainojiet mani, Dieva dēļ, piedodiet, pulksteni paskatījos tikai tad, kad jūs jau bijāt pacēlusi klausuli…

—   Kas runā?

—   Vāclavs. Vāclavs Zdeneks. Atcerieties, biju pie jums iegriezies aizvakar…

—    Ai, piedodiet, lūdzu, — balss jūtami atmaiga. — Es vienkārši jau gulēju…

—   Es vēlreiz lūdzu jums piedošanu. Ja atļausiet, piezvanīšu rīt.

—   Nē, nē, viss kārtībā. Šķiet, nu jau esmu pilnīgi pamodusies. Vai kaut kas noticis, Zdeneka kungs?

—   Nē, nekas… — Vitjiks pamanīja, ka smaida, kaut nebija taču nekāda iemesla. — Kāpēc jūs tā jautājat?

—   Nu, man likās…

—  Redzu, ka esat gatava savas spožās psiholoģes spējas likt lietā jebkurā diennakts laikā, — Vitjiks sacīja, turpinādams smaidīt.

—   Tātad kaut kas tomēr nav kārtībā?

—   Labāk pastāstiet, kā jums klājas, Ingrīda?

—   Kā parasti, Zdeneka kungs. Man patiešām klājas labi. No kurienes jūs zvanāt?

—   No Cīrihes.

—  Jūs daudz ceļojat?

—   Tāds darbs… Redziet, Ingrīda, rīt es būšu Kopenhāgenā. Un man ienāca prātā, ka varbūt mēs…

—  Jūs gribētu mani satikt? — viņas jautājums izskanēja ļoti dabiski. Un Vitjiks pēkšņi nodomāja, ka jau viņu tikšanās pirmajos mirkļos tieši Ingrīdas dabiskums viņu bija tik ļoti pārsteidzis. Ja visa dzīve aizrit vienos melos, kaut ko tādu uztver sevišķi asi, viņš bija kā aklais, kuram pirkstos sakopots neparasts jutīgums…

—  Ja neiebilstat…

—   Vai Kopenhāgenā būsiet ilgi?

—   Nedomāju vis. Kādas pāris dienas… Ne ilgāk.

—  Varu atbrīvoties divos pēcpusdienā. Vai tas jums būtu piemērots laiks?

-Jā-

—   Un kur?

—   Tā kā domāju apmesties Savojas viesnīcā un Kopenhāgenu pārāk labi nepazīstu, varbūt satiksimies lejā, bārā?

—   Labi, es noteikti būšu.

—   Paldies, Ingrīda. Ar labu nakti!

—   Pagaidiet! Bet ja nu jūs nepaspēsiet?

—   Kāpēc nepaspēšu? Mēs taču norunājām.

—   Nu, nezinu… — klausulē iestājās klusums. — Ja nu lidmašīna sabojājas un reisu atceļ. Vai vēl kaut kas… Vai nu mazums, kas var gadīties.

—   Tad es noīrēšu privāto lidmašīnu.

—   Un ja būs lidošanai nelabvēlīgi laika apstākļi?

—   Tad es tuvākajā nomas punktā paņemšu visjaudīgāko mašīnu un tik un tā būšu laikā.

—  Jūs neticat, ka iespējamas bezizejas situācijas?

—   Neticu. Kamēr cilvēks elpo, izeja ir vienmēr.

—  Jūs tiešām esat slāvs… — viņš juta, ka Ingrida smaida.

—   Par to varat nešaubīties!

—   Ar labu nakti, Zdeneka kungs!

—   Ar labu nakti, Ingrīda!…

"Kāpēc man vajadzēja viņai teikt, ka esmu Cīrihē?" Vitjiks nodomāja, izdzēsdams gaismu un pārvilkdams galvai biezu kamieļvilnas segu. "Laikam taču vairs neprotu izturēties kā normāls vīrietis ar normālu domāšanu. Būtu pateicis taisnību, tikšanos varēja norunāt desmitos no rīta. Vai pat deviņos… Vārdu sakot — mūlāps un vairāk nekas!"

Tā bija pēdējā doma pirms trausls un varavīkšņaini 1āsmojošs aizmirstības plīvurs ietina viņa apziņu.

Nākamajā mirkli Mišins jau bija aizmidzis.

3.nodaļa

Sanpaulu. Starptautiskā lidosta. 1978.gada marts.

Lai aptvertu kliedzošo neatbilstību — padomju cilvēks pašā Latīņamerikas saules baltkvēlē — ir ļoti stipri jāsasprindzina iztēle un jāiedomājas vientuļa sieviete ūdeļādas kažokā un cepurē, ar biezā "mufē" sabāztām rokām, kas nosēdināta milziga, ar pusplikiem fanātiķiem stāvgrūdām pārpildīta stadiona tribīnēs brīdī, kad kvēli mīlētā komanda guvusi izšķirošos vārtus. Tad jāatceras kopš skolas laikiem ieaudzinātā nepatiesā patiesība, ka kolektīvam vienmēr ir taisniba un, liekot lietā izslēgšanas metodi, ikvienam kļiīs skaidrs, ka šajā spontānā ārprāta un neprātīgu klaigu pilnajā stadionā vienigā idiote biju es.

Padevīgi ļaudamās sava kārtējā aizbildņa gādibai, kas izpaudās tādējādi, ka mans holandiskais pavadonis ar tipiski krievisko uzvārdu Hernhorsts mani pakalpīgi balstīja zem rokas un ik pa brīdim iebukņīja ar "New York Times" atvērumā ieslēpto draudīgo priekšmetu, uz brīdi es pat pilnīgi atslēdzos no visām pazemojošās konvojēšanas detaļām — tik smacīgi mikla, apdullinoši skaļa un galēji elektrizēta — kā gigantiska rūdas bagātināšanas kombināta vīriešu un sieviešu apvienotajā pirtī — bija klimatiskā gaisotne, kas valdīja lidostas muitas nodaļā.

Vai nu brazīlieši nebija aizdomājušies, ka tik pārmērīgu ļaužu sablīvējumu vietās derētu uzstādīt gaisa atsvaidzinātājus vai arī Sanpaulu elektriķi, sekodami Parīzes pasta darbinieku ierosmei, bija nolēmuši kādu dienu pastreikot, taču telpā valdīja tik smacējošs karstums, ka pēc visiem taisnīguma likumiem, ja tādi vispār šajā pasaulē pastāvēja, pasažierus, kas pārcietuši robežkontroles šausmas, milzīgajā lidostas ēkā vajadzēja sagaidīt ne jau tādam pašam pusizģērbtam visu ādas krāsu un nokrāsu ļaužu pūlim, bet gan Atlantijas okeāna krastam ar smilšainu liedagu, baltiem guļamkrēsliem un dušas kabīnēm.

Sviedriem noplūdusi un ar riebumu juzdama, kā gar manu elkoni šļūkā holandieša ādā ielīdušā padomju spiega slapjā roka, paklausīgi virzījos pa ņudzošo cilvēku galvu un roku labirintu, kur visi kliedza un žestikulēja kā mērkaķi degošos džungļos, un gara acīm iztēlojos vienu vienīgu ainu — milzīgu ledus bluķi, kurā esmu iesaldēta un uz nenoteiktu laiku iemesta pilsētas centrālā gaļas kombināta saldētavā.

Tikai nonākusi ārpusē un iekļuvusi pūlī, kas raibs kā Paranas deltas indiāņi lupa tdeķis drūzmējās laukumā pie Sanpaulu lidostas majestātiskās stiklotās ēkas, sapratu, cik naivi esmu pārvērtējusi brazīliešu elektriķu sociālās aktivitātes: te, ārā, pusdienas svelme bija tik iznicinoša, ka iztvaikoja pat mirāža, kurā, ledū iemūrēta, vēl nedaudz pulsēja mana nabaga dzīvība. Manās izkausētajās smadzenēs pazibēja vairs tikai novēlota un trula doma: tātad gaisa atsvaidzinātāji lidostā tomēr darbojās!

Taču izmantot šo individuālā ceļā sasniegto relativitātes teorijas praktisko apjausmu un ar skubu atgriezties lidostas paēnī, kas tagad man jau šķita rēns kā Kislovodskas rudens, man nebija ne mazākās iespējas — Pelēkā Žakete, tumšajiem plankumiem attiecīgā apģērba gabala padusēs aizvien vairāk izplešoties diametrā, mani ar draudīgo "New York Times'numuru uzstājīgi bīdīja pretējā virzienā — uz taksometra pieturu, kas atradās laukuma otrā malā.

Sapratis, ka neviens par mums neliekas ne zinis, mans konvojnieks zaudēja pēdējās galantuma paliekas un, rupji iegrūdis mani dzeltena un kā afišstabs izraibināta taksometra pakaļējā sēdekli, pats iesvempās līdzās, ar valdonīgu žestu uzlika savu smago un sviedraino roku man uz gurna un kaut ko norēja šoferim, kura pakausis saplūda ar sēdekļa pārvalku — tikpat bezcerīgi melnu kā situācija, kādā biju nonākusi. Spriežot pēc tik īsā frāzē ietvertā neiedomājamā šņāceņu daudzuma, Patrisa Lumumbas Tautu draudzības institūtā, ko droši vien bija beidzis šis mūjābelis pelēkajā žaketē ar mikli tumstošajām padusēm, portugāļu valodu mācīja institūta dzīvās dabas stūrītī.

Mašīna ierēcās, noraustijās un, motoru plarkšķinādama, rāvās uz priekšu. Biezajā pelēkajā žaketē, domājams, jau sviedru jūrā peldošā mērgļa roka joprojām neatrāvās no mana gurna un drošības pēc to pat nedaudz žņaudza. Žņaudza bezkaislīgi, kā metro turekli. Vai nu no neciešamā karstuma vai ari no riebuma, ko izraisīja sasvīdušās vīrieša ekstremitātes pieskāriens, man pēkšņi sametās pavisam šķērmi.

—  Klau, jūs tur, cilvēk, ar piedauzīgo uzvārdu, varbūt pārmaiņas pēc tomēr novāksiet savu roku, ko? Man nesalst, tāpēc nav nekādas operatīvas vajadzības sildīt manu cisku.

—    Nekas tev nenotiks! — Pelēkā Žakete strupi atcirta. — Gan pacietīsi!

—   Jums patīk sasvīdušas sievietes? — cik iespējams nevērīgi apjautājos.

—   Un kāpēc gan ne? — Hernhorsts pēkšņi ieņirdzās.

—  Vai tad jūsu sieva nemazgā—ā—ā… — gari stieptā pēdējā zilbe bija mana vienīgā reakcija uz īso, zibenīgo grūdienu ar izstieptiem pirkstiem pakrūtē, ar ko, nepakustinot ne vaibstu, mani apveltīja vilkatis Pelēkajā Žaketē.

***

… Nedomāju, ka pēc šā sāpīgā, taču elementārā fiziskās iespaidošanas paņēmiena es tik ilgi būtu nogulējusi bezsamaņā. Drīzāk tā bija organisma reakcija uz nogurdinošo lidojumu, drausmīgo karstumu un sveša vīrieša sviedros saglumējušo taustekļu pieskārieniem manam gurnam, ko sajutu vēl arvien, arī tad, kad jau biju daudzmaz atguvusies. Jāteic, ka pamošanās nenotika uzreiz, bet gan pakāpeniski. Vispirms pārliecinājos, ka esmu pilnīgā vienatnē, bet kustību virs manas galvas rada milzīga, tradicionālās lustras vietā pie griestiem piekarināta ventilatora rotējošās lāpstiņas. Pēc tam līdz apziņai gausi un pamazām nonāca apjausma, ka manas augšāmcelšanās vieta ir visparastākā istabā, kurā nav nekā cita, kā vien niķelēta gulta ar vecmodīgiem vara bumbuļiem galos, kurā tad arī atdusas manas pārgurušās miesas. Pagāja vēl brīsniņš, pirms ieraudzīju gleznu baltā ietvarā — zvaigžņotas debesis, kas krusteniski pāršņāptas ar treknām, brūnām svītrām. Bija jāpaiet vēl pāris sekundēm, pirms aptvēru, ka patiesībā tā nav glezna, bet gan aizrestots logs, aiz kura milzīgajās un neticami tuvajās zvaigznēs, pēc visa spriežot, plunčājās dziļa ekvatoriālā nakts. Šis ilgās atgriešanās cikls acimredzot noslēdzās brīdi, kad sajutu: ja tūlīt, šai pašā mirklī neizdzeršu kādus trīs četrus spaiņus auksta ūdens, izkaltīšu kā Ēģiptes mūmija un sabirzīšu pīšļos.

Nolaidusi kājas no gultas un zem basajām pēdām (kas man bija noāvis kurpes?) ar labpatiku sajutusi auksto, ar keramikas flizēm izlikto grīdu, pārliecinājos, ka neesmu ieģērbta ne trakokreklā, ne cietumnieces svītrotajā mundieri un pat ne konkubīnes caurspīdīgajos plīvuros, un sāku nepacietīgi grozīt galvu, dzīvnieciskās alkās meklējot jel kādu dzirdinātavu.

Vizuālās apskates rezultāti nebija iepriecinoši, cik noprotams, nezināmais arhitekts šo telpu bija iecerējis kā izdeguša tuksneša mazizmēru filiāli. Ne ūdens, ne izlietnes, pat ne klozetpoda, nekā, kas kaut asociatīvi liecinātu par valgmes iespēju šajā sausuma valstībā!

To konstatējusi, pēkšņi sajutu vieglu vējpūsmu, un tikai tad ieraudzīju, ka lēnām veras durvis un tajās parādās aptuveni mana vecuma vīrietis, ģērbies žilbinoši baltos džinsos un modernā, svītrotā teniskreklā. Svešinieks rūpigi aizvēra durvis, atspiedās pret stenderi, sakrustoja uz krūtīm savas spēcīgās, iedegušās rokas un ar interesi sāka mani vērot.

Mani joprojām māca slāpes, belziena vieta saules pinumā sāpīgi reaģēja uz katru ķermeņa kustību, bet kārtējā divkājainā vīriešdzimtes pārstāvja parādīšanās neko labu nesolīja. Un tāpēc es nolēmu nepārtraukt nogaidošo klusēšanu, kas, lai gan nomācoša, nekādas reālas briesmas pagaidām tomēr neizraisīja. Sirds dziļumos es vēl cerēju, ka apmeklētājs varbūt izrādīsies kāds kurlmēmais, kas te atsūtīts profilakses nolūkos.

Tikām vīrietis biedējošā uzmanībā turpināja mani pētīt, it kā mēģinātu pēc acumēra, nešķiežot laiku mērīšanai ar savāžamo metra mēru, noteikt manu garumu un platumu, lai zārciniekam nevajadzētu lieki pūlēties, pārtaisot mūža māju.

—  Ezītis, miglā iebridis, brīnījās un nevarēja vien nobrīnīties! — es beidzot neizturēju.

—   Ko? — džinsos ģērbtais vīrietis iepleta acis.

—  Es jautāju, ko jūs uz mani tā blenžat? Esat tikko atgriezies no mēnešiem ilgas ekspedīcijas Amazones džungļos?

—   Ko jūs tur teicāt par miglu un ezīti? — vīrietis runāja tik skaidrā krievu valodā, ka manas vārās ilūzijas pagaisa, kā nebijušas.

—   Spriežot pēc jūsu izskata, jums vēl vajadzētu atcerēties bērnību, — es nopūtos. — Lai gan pilnīgi pieļauju, ka tā jums bija grūta un bez multenēm. Tāpēc arī devāties strādāt par izlūku.

—   Kas jums teica, ka es strādāju par izlūku? — balss vīrietim teniskreklā bija patīkama un pat izraisīja simpātijas. Taču uz mani tādas nianses vairs neiedarbojās. Sievietes ar ausīm ne tikai mīl. Tikpat dedzigi, ja ne dedzīgāk, tās ari nīst.

—   Kā gan gan citādi jūs būtu nokļuvis Sanpaulu? Tak ne jau ar Vissavienības centrālās arodbiedrību padomes piešķirto tūrisma ceļazīmi, saņemtu balvā par kviešu centneriem, kas papildus novākti no katra līdz beidzamajam noplicinātā aramzemes hektāra?

—  Un kā jūs nokļuvāt Brazīlijā? — vīrietis vienā mierā apjautājās. — Tātad arī jūs strādājat izlūkdienestā?

Es saminstinājos. Loģikas trūkumu viņam pārmest nevarēja.

—   Vai dzert gribat?

Jautājums tika uzdots īstajā brīdī — tieši tad, kad izmisīgi prātoju, kā no šīs muļķīgās sarunas par padomju izlūkdienesta grandiozajām iespējām aizlīkumot līdz šobrīd daudz svarīgākajiem ūdens resursu jautājumiem svelmes izsusinātajā ekvatoriālajā Brazīlijā.

—  Ja teikšu, ka ne, vai pagaidīsiet, kamēr man sāks slāpt?

—     Kā citādi! — vīrietis teniskreklā paraustīja plecus. — Man taču bija grūta bērnība. Bez multenēm.

—   Un trešā varianta nav?

—   Trešā varianta nav.

Pēkšņā satraukumā jutu iesmeldzamies belziena vietu. "Laime ir kā marmora statuete, pēc kuras tu tiecies visu mūžu," atcerējos vienu no savas nenogremdējamās draudzenes aforismiem. "Taču tad, kad grasies to satvert, uzmanies, lai tā tev neuzkrīt uz galvas!"

—  Jā, es gribu dzert.

—   Ne tikai gribat, — apmeklētājs piebalsoja. — Jums ir NEPIECIEŠAMS kaut ko iedzert.

—   Vai jūs esat ārsts dietologs?

—   Ar diētu tam nav nekāda sakara: jūs bezsamaņā nogulējāt gandrīz četras stundas.

—   Uzņēmāt laiku?

-Jā-'

—   Un saderejāt?

—   Par ko tad man būtu vajadzējis derēt?

—   Nu, kaut vai par to, vai kliente nāks pie samaņas pēc četrām stundām vai pēc astoņām. Vai tas nenotiks nekad.

—  Jūs esat mazobiste?

—  Kāpēc jūs piepeši tā ieinteresējusi mana seksuālā orientācija?

—   Kāpēc nelūdzat, lai atnesu padzerties?

—   Kāpēc lai es to darītu? Par pliku paldies jūs man iedosiet tikai pa zobiem. Vai pa aci. Kuram variantam jūs dodat priekšroku?

—   Kāpēc jums radusies tāda pārliecība?

—   Pieredze — gudrības māte! — es nomurmināju.

—  Vai zināt, kas tas tāds? — vīrietis izvilka no teniskreklā krūškabatas nelielu, plakanu kārbiņu un parādīja to man.

—   Kā nu nezināšu? Diktofons.

—  Vai zināt, kādam nolūkam tas domāts?

—   Nojaušu.

—   Ziniet ko, liksim mierā jūsu glitos un veselos zobus, kā arī acis, kurām nekas nedraud, un reizi par visām reizēm norunāsim: jūs atbildēsiet uz visiem maniem jautājumiem, es jūsu atbildes ierakstīšu diktofonā. Pēc tam saņemsiet visu nepieciešamo, rīt no rīta ar speciālu reisu izlidosiet uz Maskavu, un jūsu tālākais liktenis tiks izlemts jau dzimtenē. Norunāts?

"Ak, Paulīna!" es ļauni nodomāju, ieturēdama ilgu pauzi, kā darbaudzinātāja man bija likusi. "Ak neliete! Vecā, egocentriskā, sevī iemīlējusies neliete! Būtu tu labāk mani izmantojusi akli, lai es neko nezinātu un man nevajadzētu soli pa solim pārliecināties, cik spožas izrādījušās tavas gaišreģes spējas, cik liels tavs psiholoģiskais diženums, cik precīzi tavi nebeidzamie prātojumi par cilvēka dabu, upura psiholoģiju un vajātāja instinktiem… Es neieredzu tevi! Ja kādreiz izkļūšu no šiem mēsliem, piekritīšu visam, pat galvaskausa trepanācijai, lai tikai no manas atmiņas bez pēdām izdzēstu it visas ar tevi un taviem pretīgajiem padomiem saistītās atmiņas!…"

—   Es gaidu! — vīrietis teniskreklā vēsi atgādināja.

—   Vai jautājumu būs daudz?

—   Un kā jūs domājat?

—   Pašreiz es domāju tikai par ūdeni.

—   Es taču jau teicu…

—   Paklausieties jūs, kungs pie durvīm, netēlojiet sadistu, galu galā — esat taču padomju cilvēks! Iedodiet man padzerties bez jūsu idiotiskajiem noteikumiem. Vai tiešām jūs neredzat, ka es vienkārši fiziski nespēju parunāt!

Vīrietis pasmīnēja, pavēra durvis un uzsauca: "Stješa!"

Spriežot pēc tā, cik operatīvi istabā materializējās nule piesauktā Stješa, kas izrādijās visnotaļ seksapīla paskata sievišķīga būtne ar krūtīm kā izbīdītām rakstāmgalda atvilktnēm un pēcpusi kā dīvāna spilvenu, viņa bija pacietīgi dežurējusi aiz durvīm jau visas mūsu ievadsarunas laikā, kamēr diskutējām par ūdens lomu cilvēka organisma uzturēšanā pie dzīvības. Stumdama sev pa priekšu riteņotu servējamo galdiņu — tā izstrādājuma dvīņubrāli, ar kādu vēl nesen Horhe mani slepeni tika evakuējis no Buenosairesas viesnīcas "Klarina" — Stješa uz manu pusi pat nepaskatījās, bet visu savu brūno, pārgalvīgā krieviskā vērienīgumā izkrāsoto acu uzmanību koncentrēja uz pārvietojamo kravu — milzīgu divlitru kokakolas pudeli, desertšķīvīti ar mazām sviestmaizītēm, augstu, baltu kafijkannu, cukurtrauku, baltu porcelāna kafijas tasīti, garu stikla glāzi un plastmasas spainīti ar prāviem ledus kubiciņiem.

Apturējusi pārvietojamo "Galdiņ, klājies!" centimetra attālumā no maniem ceļgaliem, Stješa nicīgi uzgrieza man apaļo un mīksto dibengalu, cieši iespīlētu īsos, melnos svārciņos, un, apveltījusi teniskreklā ģērbto vīrieti ar ķēnišķīgu skatienu, kura nozīmi visā pilnibā spēj novērtēt tikai sieviete, majestātiski atstāja istabu.

—    Lūdzu, cienājieties, Valentīna Vasiļjevna, — vīrietis aicinoši pamāja. — Es pagaidīšu.

—  Vēlos to darīt vienatnē.

—   Diemžēl, tas nav iespējams.

—   Baidāties, ka aizrīšos?

—  Tādas ir instrukcijas… — vīrietis izteiksmīgi pašķobīja lūpas. — Uz jūsu galdiņa ir tik daudz asu priekšmetu.

—  Jums šķiet, ka līdz šim man trūka tādai muļķībai piemērotas izdevības?

—  Nestrīdēsimies, Valentīna Vasiļjevna, — viņa balss skanēja miermīlīgi. — Dzeriet un ēdiet, un neliecieties par mani ne zinis…

Piekrītoši pamāju un, vienā grābienā apgriezusi kaklu plastmasas pudelei, kas nepavisam nebija vainojama manās nelaimēs, kāri pieplaku valgmes avotam. "Kālab gan man raizēties par to, kā no malas izskatās sieviete, kas drudžainā slāpju remdēšanas kārē, ristīdamās un kāksli kustinādama, dzer un nevar atdzerties, nemanīdama, kā brūnganā, lipīgā šķidruma straumītes gar lūpām un zodu brūnām urdziņām tek pa kaklu un nozūd kleitas kakla izgriezumā!?" es slinki nodomāju, juzdama, kā pamazām, šūnu pēc šūnas atdzīvojas mana izkaltusi miesa…

Sakratījusi iztukšoto pudeli un ar nožēlu nolikusi to uz galdiņa, pacēlu kafijkannas vāciņu un, pārliecinājusies, ka tās saturs pilnībā atbilst formai, līdz malām piepildīju porcelāna tasīti ar svilinoši karstu melnu kafiju un tīksmi iemalkoju neticami aromātisko šķidrumu. Šaubu nebija, dzēru īstu brazīliešu kafiju. Tik dumja tomēr nebiju, lai iedomātos, ka šāds cienasts jāuztver kā pielabināšanas mēģinājums. Kālab gan lai viņi man pielabinātos? "Tauta un partija ir vienotas, atsevišķi ir tikai veikali." Acīmredzot šai pārmēru karstajā un no mīļotās dzimtenes un tās sadales punktiem tik tālīnajā zemes malā citādas kafijas vienkārši nebija.

—   Dzīve ir skaista, vai nav tiesa, Valentīna Vasiļjevna? — teniskreklā ģērbtais vīrietis ar tikko manāmu ironiju apvaicājās.

—     Bija skaista! — es pamāju, norīdama kārtējo malku. — Pirms jūs par to atgādinājāt!

—   Kaut ko ari ieēdiet! — vīrietis ieteica, ignorēdams manu repliku, rūgtu kā nesaldināta Brazīlijas kafija. —Jums nepieciešams kārtīgi iestiprināties.

—   Vai jau iepriekš esat pārliecināts, ka jūsu jautājumi izsūks visus manus spēkus?

—  Jums ir brīnišķīgs raksturs, Valentīna Vasiļjevna!

—  Prieks dzirdēt! Man taču tik ļoti gribējās jums iepatikties.

—   Vēl nekas nav zaudēts, — kārtējais maizes tēvs mani mierināja. — Es jums pat ieteiktu sevišķi pacensties.

—   Un ja nu to nedarīšu?

—   Tad uz veiksmi neceriet, — vīrietis pasmaidīja.

—   Žēl gan.

—   Zināms, ka žēl! Jūs taču ticat veiksmei, vai ne?

—   Kā var ticēt tam, kā pasaulē nemaz nav?

—   Es gan ticu. Piemēram, mūsu pašreizējā tikšanās ir ļoti liela veiksme.

—   Kuram no mums?

—   Es atbildēšu uz jūsu jautājumu. Bet tikai tad, kad būsiet atbildējusi uz manējiem.

—  Izklausās kā ultimāts, — es nomurmināju un, kamēr vēl nebija sācies tas, kam teju teju vajadzēja sākties, ielēju sev vēl mazliet kafijas.

—   Ultimāts tas ari ir.

—    Starp citu, kur palicis tas sviedrainais jaukumiņš ar nepiedienīgo uzvārdu Hernhorsts alias Lejaspērklis un uzvārdam atbilstošo smaku?

—   Esat jau pēc viņa noilgojusies?

—    Nekādi nespēju aizmirst, — neliekuļoti atzinos un neviļus piespiedu roku pakrūtei.

—  Varbūt sāksim?

—   Jā, protams… — atstūmu servējamo galdiņu un pasmaidīju. — Jūs esat jau simt trīsdesmit piektais cilvēks, kas man atgādina, ka ar bezmaksas brokastīm neviens nevienu par velti necienā. Ievērojot to, ka šī patiesība dzimusi pūstošā kapitālisma dzīlēs, man ir sāpīgi redzēt, cik labi to paspējuši ielāgot mani tautieši. Ticiet, ko jums saka Maskavas valsts universitātes sarkanā diploma ieguvēja: zinātniskajā komunismā par bezmaksas brokastīm nav ne rindiņas.

—     Lieciet nu mierā zinātnisko komunismu. Jo vairāk tāpēc, ka tās nebija brokastis, bet drīzāk gan vēlas vakariņas, Valentīna Vasiļjevna, — vīrietis teniskreklā rāmi koriģēja manu pagaro starpsaucienu, tad atkal atvēra durvis, ievilka no ārpuses pazemu koka tabureti, apsēdās ar muguru pret durvīm, noklikšķināja diktofona melno taustiņu un ātri nobubināja:

—    Sanpaulu, 1978.gada marts. Liecību pieraksta majors Tihomirovs, Oļegs Staņislavovičs…

Pēc tam viņš pastiepa diktofonu uz manu pusi.

—  Jūsu uzvārds, vārds un tēva vārds?

—   Un jūsu?

Vīrietis baltajos džinsos nospieda taustiņu, kas apturēja ierakstu, vērīgi paskatījās uz mani un, katru vārdu uzsvērdams, sacīja:

—   Šī ir nopratināšana, pilsone Maļceva. Atkārtoju: tā nav nekāda patērzēšana smalko aprindu rautā vai mutes brūķēšana redakcijas kuluāros, bet gan pratināšana, ko veic padomju militārā izlūkdienesta virsnieks. Jums ir jāatbild. Un tikai. Es jums aizliedzu uzdot jautājumus. Ja jūs vēlreiz atļausieties atbildēt citādi, kā to prasa noteikumi, es pārtraukšu mūsu sarunu,

sasiešu jūs, noguldīšu uz mutes un noslānīšu ar gumijas

šļūteni. Vai skaidrs?

>

— Jūs taču tikko teicāt, ka maniem zobiem un acīm nekas nedraud.

—   Es jūs nemānīju, — vīrietis teniskreklā vēsi atbildēja. — Tiem tiešām nekas nedraud. Jo ar gumijas šļauku es jūs sitīšu pa nierēm… Vai spējat iztēloties, kā tas būs?

"Tikai nepārspīlē," Paulīnas valdonīgi ironiskā balss ieskanējās tik skaidri un tuvu, it kā viņa, uzlikusi burvju cepuri, kas padara neredzamu, būtu ienākusi šai drūmajā istabā, apsēdusies man lidzās un čukstētu savas nebeidzamās pamācības man tieši ausī. "Neko netēlo. Esi tāda, kāda tu esi. Izturies dabiski. Vari viņus pakaitināt, taču neaizraujies un nepārspīlē. Piekāpies pamazām, it kā tu pārvarētu iekšēju pretestību, cīnies par sevi!"

—   Spēju, — es pamāju.

—   Vai esat kādreiz sista ar gumijas šļūteni?

—   N—nē, — es mirkli sastomījos. — Tikai laistīta.

—   Domājat, ka es jokoju? — vēl aizvien viņš runāja ļoti mierīgi, taču vīrieša acis bija draudīgi samiegtas un satumsušas.

—   Nē, tā es nedomāju, — godīgi atzinos. — Esmu pārliecināta, ka lai nu kas, bet jokošana nav jūsu stiprā puse…

—   Nu, redz, tā ir cita runa, — vīrietis pamāja, atkal noklikšķināja diktofona slēdzi un atkārtoja jautājumu:

—  Jūsu uzvārds, vārds un tēva vārds?

—   Maļceva, Valentīna Vasiļjevna.

—   Dzimšanas gads?

—   Tūkstoš deviņi simti četrdesmit devītais.

—   Dzimšanas vieta?

—   Mitišči, Maskavas apgabals.

—   Pastāvīgā dzīves vieta?

—   Maskava.

—   Profesija?

—   Žurnāliste.

—   Vai ārzemēs veicāt kādu uzdevumu?

—   Kā uzdevums tas bija?

—   Valsts drošības komitejas uzdevums.

—   Kā jūs nokļuvāt ASV un kāpēc lidojāt uz Sanpaulu? "Tas būs otrais vai trešais jautājums, kad būs uzdoti parastie standartjautājumi," atmiņā atkal uzpeldēja Paulīnas lietišķās, ik zilbē izakcentētās intonācijas. "Ja šajā jautājumā tiks skarta Zenēva vai, vēl ļaunāk, Brisele, nekavējoties pārej uz rezerves variantu. Ja viņi sāks ar Statiem — tie ir tavi klienti. Tas nozīmēs, ka esi nonākusi tieši tur, kur ari gribēji nonākt. Tas nozīmēs, ka mūsu spēle ir sākusies."

Ak Dievs, ja es kaut kur tiešām gribēju nokļūt, tad vienigi mājās, pie mammas!

—   Uz ASV mani izveda kāds cilvēks.

—   Kā šo cilvēku sauc?

—   Spārks. Jūdžins Spārks.

—   Ar ko viņš nodarbojas?

—   Cik man zināms, viņš strādā CIP.

—   Viņa dienesta pakāpe, ieņemamais amats?

—   Nezinu.

—   Kādās attiecībās jūs ar šo cilvēku bijāt?

—   Nu…

—   Kādās?

—   Tuvās…

—  Jūs bijāt vina mīļākā?

-Jā-

—   Vai uz ASV jūs devāties KGB uzdevuma?

—   Nē.

—   Vai bēgāt uz ASV?

-Jā.

—   No kurienes?

—   No Briseles.

—   Ar ko?

—   Ar Spārku.

—   Kāpēc jūs nolēmāt bēgt uz Ameriku?

—     Mani gribēja izmantot kaut kādā operācijā… Es vienkārši nobijos. Un Jūdžins… Spārks man palīdzēja.

—   Kur notika šī operācija?

—    Kura? Mani vienlaikus izmantoja vairākās operācijās.

Sākumā Buenosairesā. Tad Volendamā. Pēc tam Prāgā un Zenēvā.

—   Kāda operācija notika Buenosairesā?

—  Jurijs Vladimirovičs Andropovs man šo noslēpumu tā ari neatklāja.

—   Maļceva!

—  Es taču jums saku, ka nezinu, ko jūs mani tincināt?! Man bija jānodod kāda grāmata vienam kolumbiešu senatoram…

—   Kā sauca senatoru?

—   Televano.

—   Kas tā bija par grāmatu?

—   Nezinu.

—   Vai jūs to nodevāt?

—   Nē.

—   Un kāda operācija notika Volendamā?

"Viņi tev uzdos milzums jautājumu," neredzamā Paulina turpināja dvest man ausi, kas no sasprindzinājuma bija kļuvusi gluži mikla. "Visticamāk, ka šie jautājumi tiks uzdoti strauji un haotiski. Tev mēģinās jaukt galvu, pārsviedīsies no tēmas uz tēmu, atkal un atkal atgriežoties pie jau izrunātā…Tā tam jābūt, tāda ir metodika. Viņi negribēs tev atklāt, kas viņus interesē. Viņiem nepieciešama precīza informācija, un viņi ir gandrīz pārliecināti, ka no tevis tā ir iegūstama. Tiktāl mūsu mērķi sakrīt. Nezaudē modrību. Tev jāatceras, ka — ja vien mūsu aprēķini ir pareizi — viņus interesē tikai viena jautājumu grupa. Pirmām un galvenām kārtām viņi taujās par tavu bijušo klases biedru. Pārējo informāciju, ar ko tu esi piespeķota līdz pat tavam gulbja kakliņam, viņi mēģinās izķidāt no tevis vēlāk, jau Maskavā, kad viņiem būs vairāk laika. Aptuveni tādas ir viņu ieceres attiecībā uz tevi, un tās nu, tā sakot, ir viņu problēmas… Taču viņi tevi droši vien pratinās lielā steigā. Gaidi šos jautājumus. Gaidi, un viņi tos uzdos! Un kad tie būs uzdoti, pacenties saglabāt to pašu riunu, to pašu elpu. Tu redzēsi, tev sanāks, meitenit!…"

Ne velna man nesanāks, vecā negantniece!

Ne vel — la!

—    Cik saprotu, ar manu palīdzību KGB gribēja arestēt Mišinu.

—   Mišina vārds?

—   Vitjiks… Viktors.

—   Vai tas ir viņš? — vīrietis pastiepa man fotogrāfiju un klusītēm iehubināja diktofonā: "Rādu KGB pirmās galvenās pārvaldes apakšpulkveža Viktora Mišina fotogrāfiju."

—Jā, tas ir viņš.

—   Vai vinu arestēja?

—   Nē.

—  Mišinam izdevās nozust?

-Jā-

—   Kur pašlaik atrodas Judžins Sparks?

—   Buenosairesā.

—   Kā jūs iepazināties ar Mišinu?

—   Mācījāmies vienā klasē.

—   Kurp jūs gribējāt lidot no Sanpaulu?

—   Uz Buenosairesu.

—   Spārkam jūs vajadzēja tur sagaidīt?

—  Jā. Tā mēs norunājām.

—  Vai Volendamā tikāties ar Mišinu?

—  Jā, es viņu tur redzēju.

—   Kas organizēja jūsu bēgšanu uz ASV?

—   Spārks.

—   Kur ņēmāt dokumentus uz Francijas pilsones vārda? —Man tos iedeva Spārks. Kopā ar naudu un lidmašīnas biļeti.

—   Kāpēc Mišinu Volendamā neaizturēja?

—  Tāpēc, ka viņš novāca četrus Lubjankas vīrus.

—   Ko nozīmē "novāca"? Izsakieties precīzāk!

—   Nogalināja. Nošāva. Apgrieza sprandu.

—  Vai jūs pratināja CIP?

-Jā-

—   Kas Volendamā Mišinam palīdzēja?

—   Nezinu.

—   Bet viņam kāds palīdzēja?

—   Kā lai es to zinu?!

—   Kas jūs CIP pratināja?

—   Vīrietis.

—  Vina vārds?

»

—   Viņš nestādijās man priekšā.

—   Kur jūs iepazināties ar Spārku?

—   Buenosairesā.

—   Aprakstiet vīrieti no CIP, kas jūs pratināja.

—   Neliela auguma, krietni gados, sirmi, plāni mati, smēķē cigārus.

—   Kādā valodā viņš jūs pratināja?

—   Franču.

—   Kur tas notika?

—   Kādā villā.

—   Kurā pilsētā, apgabalā?

—   Nezinu. Mani turp atveda mašīnā ar tumšiem, necaurskatāmiem logiem.

—   No kurienes?

—   No Ņujorkas.

—  Vai CIP pārstāvis prot arī krieviski?

—   Nezinu. Ar mani viņš krieviski nerunāja.

—   Kur jūs Ņujorkā dzīvojāt?

—  Viesnīcā "Marriot".

—   Pēc Volendamas ar Mišinu vairs neesat tikusies?

—  Nē.

—  Vai Spārks brīvi pārvalda krievu valodu?

—   Nevainojami.

—  Vai jums ir zināms, kur slēpjas Mišins?

—   Protams, ka ne!

"Šis jautājums būs tavs pirmais un visnopietnākais pārbaudījums…" izdzirdu Paulinas brīdinājumu. "Ja tu to izturēsi, ja tevi nepiespiedīs pie sienas un nepieķers melos, tas nozīmēs, ka pirmo raundu esi uzvarējusi. Iespēja piedzīvot neveiksmi ir minimāla. Pat vissliktākajā gadijumā. Ko zināja Topoļevs un kāda informācija ar viņa starpniecību varēja nonākt GIP? Principā visu, līdz brīdim, kamēr viņu no Amsterdamas plastikāta maisā nosūtīja uz ASV. Par tālākajiem notikumiem viņš liecināt nevar. Tātad nav neviena, izņemot operācijā iesaistītos KGB līdzstrādniekus, kas varētu kaut ko zināt par tavām un Mišina dēkām Prāgā. Iegaumē, Vaļa: pēdējo reizi tu ar Mišinu tikies Volendamā. Un viss!…"

—  Vai KGB jūs Mišina gūstīšanas operācijā izmantoja kā pievilinātāju?

—   Es droši varu teikt, ka KGB mani izmantoja. Bet kā tieši — ne man par to spriest.

—   Kāpēc Mišinam būtu jāuzķeras uz šā āķa?

—  Cik saprotu, Mišins slēpās no KGB, taču, nolēmis ar to sarunās tomēr ielaisties, izvirzīja noteikumu, lai sarunās noteikti piedalītos es.

—   Kāpēc tieši jūs, Maļceva? Un nevis kāds cits?

—   Nezinu.

—   Vai Spārks pazina Mišinu?

"Uzmanību, Vaļečka!" es tik skaidri ieraudzīju sev pie deguna brīdinoši pacelto Paulīnas manikīrēto pirkstiņu, ka pat nodrebēju. "Šis ir pārbaudījums numur divi! Tagad maksimālu vaļsirdību uz pusēm ar sievišķīgu neziņu, kas ir tik dabiska saskarsmē ar drūmi lakoniskiem vīriešiem."

Ak, Paulīna, kas gan te ko tēlot? Es tiešām jau kopš pārejas vecuma dzīvoju vienā neziņā!

—   Domāju, ka jā!

—   Neesat par to pārliecināta?

—   Nekad neesmu redzējusi viņus kopā.

—   Tad kāpēc jūs domājat, ka viņi ir pazīstami?

—   Redziet, toreiz, Volendamā, kad Mišins viesnīcā sarīkoja īstu slaktiņu, viņš ar savu mašīnu aizveda mani uz viesnīcu, kur dzīvoja Spārks. Bet pa ceļam sacīja, ka tagad beidzot viņa problēmas ir atrisinātas, un novicināja man gar degunu jaunu un spodru pasi un kaut kādu aploksni… Vēl viņš sacīja aptuveni tā: "Tās ir manas garantijas, nu viņi vairs mani nedabūs rokā…"

—   Un ko tas, jūsuprāt, nozīmēja?

—  Domāju, ka Jūdžinam ar Vitjiku bija kāda noruna. Kaut kas līdzīgs apmaiņai: Mišins glābj mani, bet Jūdžins sagādā viņam dokumentus, lai viņš varētu kaut kur noslēpties.

—   Un kāds tam sakars ar aploksni? Kas tajā bija?

—   Nezinu. Varbūt lidmašīnas biļete. Vai nauda.

—   Aprakstiet šo aploksni.

—  Zila. Līdzīga parastajiem konvertiem, tikai mazliet lielāka.

—   Aizlīmēta?

—   Tam es nepievērsu uzmanību.

—  Vai Mišins pasi un aploksni turēja kopā?

—  Jā, vienā rokā.

—     Bet varbūt Mišins šos dokumentus nesaņēma no Spārka?

—   Neko vairāk piebilst nevaru…

—   Cik KGB līdzstrādnieki jūs pavadīja uz Volendamu?

—   Pieci.

—   Vai zināt vinu vārdus?

—   Nē.

—   Nevienu?

—    Tikai vienu — Matvejs Topoļevs. Viņš bija grupas vadītājs.

—   Vai Spārks jums kaut ko teica par Mišinu?

—   Nē, — papurināju galvu. — Neteica.

—   Nesteidzieties. Padomājiet. Tas ir ļoti svarīgi. Atkārtoju jautājumu: vai Spārks jums kaut ko teica par Mišinu?

—  Nē, — centos runāt, cik iespējams, pārliecinoši. — Vienīgais, kas mani uzvedināja uz šādām domām — kaut gan ļoti iespējams, ka maldos, — bija tas, ka Jūdžins nejutās sevišķi pārsteigts par manu izglābšanos un nebrīnijās, ka es tā piepeši ierados pie viņa viesnīcā. Viena pati, bez pavadoņiem.

—    Vai Spārks zināja par jūsu… komandējumu uz Volendamu?

—    Domāju, ka zināja. Kaut gan viņš man neko neteica. Vēlāk es, protams, viņam visu izstāstīju.

—   Kad Mišins jūs aizveda uz viesnīcu pie Spārka, cikos?

—   Bija jau rīts. Ap kādiem desmitiem — pusvienpadsmitiem.

—   Mašīnas marka?

—   Tam es nepievērsu uzmanību.

—   Ko Jūdžins Spārks dara Buenosairesā?

—   Gaida mani.

—   Kāpēc?

—  Mēs gribējām apprecēties.

—   Kā sauc viesnīcu, uz kuru Mišins jūs aizveda?

—   "Amstela".

—   Tā atrodas Volendamā?

—   Nē, Amsterdamā.

—   Cik ilgi jūs braucāt no Volendamas uz Amsterdamu?

—   Kādas pusotras vai divas stundas, precizi neatceros.

—   Vai Mišins pa ceļam kaut kur apstājās?

-Jā.

—   Cik reižu?

—   Šķiet, ka divas. Jā, tā bija, divas reizes. Sākumā pie benzīntanka, bet pēc tam jau pašā Amsterdamā.

—   Kur? Vai tā bija stāvvieta?

—   Nē, viņš vienkārši pieturēja ielas malā.

—   Kur tieši?

—   Kā lai es jums to pasaku? Es taču nepazīstu šo pilsētu.

—    Vai varat nosaukt kādus orientierus? Teiksim, kādu pieminekli, veikalu vai ko tamlīdzīgu?…

—   N— nē.

—    Kāda rakstura pilsētas daļa tā, jūsuprāt, bija? Vai tas bija biznesa centrs, varbūt vecpilsēta?

—   Visticamāk, ka tas bija biznesa centrs. Pievērsu uzmanību izkārtnēm. Nu, tur bija dažādas firmas, bankas…

—   Vai kanāli tur bija?

—   Nē, nebija.

—   Vai Mišins ilgi bija projām?

—   Kādas piecpadsmit minūtes.

—   Vai pievērsāt uzmanību tam, kurp viņš devās?

—   Tas mani neinteresēja.

—   Kad Mišins atgriezās, vai viņš jums kaut ko teica?

—  Nē. Es tikai ievēroju, ka viņš bija ļoti labā noskaņojumā.

—  Ja jūs nonāktu tur, kur Mišins apturēja mašīnu, vai jūs šo vietu pazītu?

—   Domāju, ka jā. Man ir laba redzes atmiņa.

—   Vai CIP zināja, ka Spārks grib ar jums precēties?

—   Pirms trim dienām Jūdžins oficiāli iesniedza atlūgumu…

4.nodaļa

Londona. Grāmatveikals Meiferas rajonā.

1978.gada aprīlis.

Virs ieejas grāmatveikalā "Filips Kentenberijs", kas atradās vienā no respektablākajiem Londonas rajoniem, kur pat ielu kņadai piemit nepārprotama cienīguma un labklājības nokrāsa, greznojās milzīgi zeltīti cipari "1865". Savdabīgās vizītkartes veidotājs acīmredzot bija uzskatījis, ka neapšaubāmi angliskais uzvārds "Kentenberijs" apvienojumā ar četriem maģiskajiem cipariem gan Meiferas rajona iedzīvotājiem, gan visiem citiem, kas te iegriezās, lieku reizi atgādinās, cik bezgala sen pastāv šī gara pasaules, kultūras un intelekta svētnīca, caur kuras spodri nomazgātajiem skatlogiem atklājās pagājušā gadsimta vidusposma gravīrām līdzīga aina — stūrītis no neatsaucamā pagājībā nogrimušās britu impērijas, vēl aizvien tik mīļas katra cienījama angļa sirdij.

Neparastais interjers pievilka apmeklētājus. Daudzi garāmgājēji, kuri nebūt neizskatījās pēc pārlieku dedzigiem grāmatmiļiem, ne tikai pievērsa uzmanību skatlogiem, bet iegriezās ari pašā veikaliņā, savu ierašanos piesakot ar melodisku zvaniņa šķindu — iesiets vītā ķīniešu auklā, tas raidīja savus sudrabainos treļļus no senlaicīgo, ar bronzas rokturi izrotāto melno durvju augšpuses.

Veikaliņš bija iekārtots diezgan pašaurā divu līmeņu telpā, kuras svaigajā, kondicionētājā gaisā virmoja viegla, tikko jaušama jasmīnu smarža. Pirmajā līmenī bija izvietotas četras paralēlas senatnīgu plauktu rindas, tiem piemita veca, saules izgaismotā pokālā iepildīta brendija nokrāsa. Grāmatas, no kurām daudzas bija savas efektīgās koka krātuves laikabiedres, bet dažas — vēl krietni vecākas, maksāja bargu naudu, un izredzes no ši veikala pārceļot uz kāda pastāvigā vai nejauša apmeklētāja bibliotēku tām pavērās tikai tad, ja tās iekāroja patiesi turīgi ļaudis. Lielākoties tie bija seni angļu un iru romāni, kuru satura šķistību nevarētu apšaubīt pat augstākās raudzes puritāņi, netrūka ari XVI — XVII gadsimta pavārgrāmatu, tām līdzās rindojās biezum biezi cūkādas vākos iesieti astroloģijas un okultisma folianti, gadsimta sākumā sacerētas un bagātīgi ilustrētas bērnu un jaunatnes literatūras sējumi, slaveno britu pasaules apceļotāju un etnogrāfu pētījumi, papildināti ar ģeogrāfiskām kartēm un litogrāfijās atveidotām lauvu medibu ainām Āfrikas savannās, ko no sadzeltējušām teksta lappusēm saudzīgi atdalīja plāna pergamenta lappuses, kā arī fundamentāli, pagājušā gadsimta beigās izdoti glezniecības, arhitektūras un teātra kostīmu vēstures albumi.

Telpas otru līmeni ar pirmo savienoja platas koka kāpnes, kuru margas bija apvilktas ar ķiršsarkanu portjeru samtu, un tā bija iekārtota kā lasītava un viesistaba. Augšstāvā tika aicināti fikai veikala pastāvīgie klienti. Un te, pie tases ceilonas tējas viņiem piedāvāja jau neapstrīdamus grāmatniecības retumus, kuru cena pat pie pieczīmju suņimām pieradušajiem respektablāko starptautisko izsoļu apmeklētājiem brīžiem lika izdvest godbijīgu "O!".

Veikala īpašnieka Pītera Votermaiera birojs, kas atradās telpas labajā stūrī pie ieejas, tik dabiski iekļāvās kopējā interjerā, ka viens otrs no izklaidīgākajiem apmeklētājiem, dziļdomīgi apstaigājot plauktu rindas, gluži nemanot uzdūrās senlaicīgajam rakstāmgaldam ar marmora rakstāmpiederumiem, eleganti izvietotiem uz zaļā tūka klājuma, un aci pret aci sastapās ar veikala īpašnieka laipnīgi brīdinošo smaidu, kurš vēlīgi uzklausīja juceklīgos atvainošanās vārdus.

Pīters Votermaiers bija neliela auguma iesirms anglis ar garu, sīkām, sarkanām dzīsliņām klātu seju, ko vēl garāku vērta varen kuplā vaigu bārda, kuras turpinājums pagaisa kaut kur zem baltā krekla iestivinātās apkaklītes, un šim piecdesmit četrus gadus vecajam virām bija vistiešākais sakars ar Filipu Kentenberiju — viņš bija veikala dibinātāja mazmazdēls un bija to mantojis no savas mātes drīz pēc Kembridžas universitātes beigšanas — tolaik, kad Pīteram Votermaieram palika divdesmit pieci gadi. Tas notika četrdesmit devītajā gadā. Kembridžā Votermaiers ar izcilību bija beidzis arheoloģijas fakultāti. Viņš bija jauns, taču savam vecumam neparasti atturīgs, kluss un pat inerts cilvēks. Vienīgā aizraušanās, kurai Pīters nodevās jauna mīlētāja dedzībā, bija grāmatas. Viņš spēja lasīt caurām diennaktīm, darīja to milzīgā aizrautībā, gūstot noslēpumainajā un neparedzamu pārsteigumu pilnajā grāmatu varoņu pārdzīvojumu, meklējumu un atklājumu pasaulē to, kā viņam tik ļoti pietrūka — ticību saviem spēkiem un spējām, kurām, pēc viņa dziļākās pārliecības, nevienam nevajadzīgām un pienācīgi nenovērtētām, gadu gaitā bija lemts izplēnēt, tā arī pagaistot kopā ar viņu pašu. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka Pītera nedaudzie draugi un paziņas viņu uzskatīja par gaužām neinteresantu un apnicigu sarunu biedru, kuram trūkst jel kādas pievilcības un individualitātes. Votermaeirs nebija muļķis, viņš ļoti labi saprata, ka citus tikai apgrūtina, tāpēc ar laiku pārvērtās par visistāko vientuļnieku, norobežojot sevi no pārējās pasaules ar grāmatu plauktiem.

Neraugoties uz izglitibas jomā sasniegtajiem augstajiem rezultātiem, Piters līdz sirds dziļumiem neieredzēja arheoloģiju, kuras studijām bija nodevies tikai tāpēc, ka to bija pieprasījusi viņa despotiskā māte. Tāpēc viņas pēkšņo nāvi vēl pajaunos gados un atstāto mantojumu — respektablu grāmatveikalu pašā prestižākajā Londonas rajonā — Pīters uztvēra gandrīz vai kā "zīmi no augšas".

Līdzko mantojuma tiesības stājās spēkā, Pīters Kembridžas universitātes izcilnieka diplomu noglabāja rakstāmgalda dziļumos, Bondstritas veikalā iegādājās divus pilnīgi vienādus, pēc trīsdesmito gadu modes šūdinātus melnus vizītsvārkus un tikpat kā pilnīgi pārcēlās uz dzīvi savā veikalā, kur pirmo reizi mūžā jutās gandrīz laimigs. Gandrīz, bet ne gluži, jo Votermaiers vēl bija samērā jauns virietis un tāpēc viņam bija nepieciešami kaut minimāli, tomēr zināmi kontakti ar kādu sievišķu būtni. Miesīgos priekus, kurus augu diennakti piedāvāja ar sarkaniem un sārtiem lukturiem apzīmētās Soho šaubīgās iestādes, Pīters īsteni britiskā snobismā kategoriski noraidīja. Tāpēc piecdesmit pirmajā gadā viņš apprecējās ar patīkama izskata, kaut varbūt nedaudz pārbriedušu daiļavu, ko sauca par Hortenziju Makmenemu un ar kuru Pīteru iepazīstināja viņa krustmāte pa tēva līniju. Hortenzija bija par viņu četrus gadus vecāka, nāca no samērā bagātas skotu ģimenes, bija pietiekami izglītota, taču arī skopa un šokējoši ziņkārīga. Seksu Hortenzija uzskatīja par neizbēgamu ģimenes dzīves nepieciešamību, taču šo pienākumu atzina ne tikai par apgrūtinošu, bet arī par kaitīgu veselībai. Jaunizceptā misis Votermaiere tūlīt pēc laulību ceremonijas, kas notika svētā Džordža katedrālē, savam laulātajam draugam paziņoja, ka ar šo "riebeklību" ir ar mieru nodarboties ne biežāk kā reizi mēnesī, turklāt vēl izmangoja sev tiesības pašai noteikt, kuru tieši dienu viņa šai "reizei" atzīs par piemērotāko. Piteram tūdaļ kļuva skaidrs, ka iekūlies lielās ziepēs, taču atkāpties jau bija par vēlu. Viņa laulība, kā to varēja gaidit, neturpinājās ilgi. Jau pēc pirmā laulāto tuvināšanās recidiva Pīters stingri nolēma, ka pat reizi mēnesī paveikt kaut ko tādu ir visīstākais varoņdarbs, uz kuru viņš nav spējigs ne fiziski, ne morāli. Pēc astoņiem mēnešiem viņi izšķīrās, un abi palika gandarīti par šādu iznākumu. Hortenzija Makinenema iemantoja ne tikai divdesmit tūkstošus sterliņu mārciņu, ko kompensācijā par "neatgūstami zaudēto nevainibu" no Votermaiera ietirgoja viņas izveicīgais advokāts, bet ari iespēju atlikušo mūžu aizvadīt kā īstai lēdijai, nevis saskābušai vecmeitai. Ieguvējs bija arī Pīters, jo, nākamajā rītā pēc šķiršanās atvēris sava mīļotā veikala durvis, viņš beidzot saprata, ko nozīmē ĪSTA, LIDZ GALAM PIEPILDĪTA laime.

Saņēmis mantojumā no mātes ne tikai Meiferas rajona veikalu, bet vēl divus ienesīgus īres namus, kā arī apaļu summu noguldījumos, kas viņam nodrošināja mūža renti un bezrūpīgu dzīvi, Votermaiers, šķiet, patiesi bija laimigs cilvēks. Pirmkārt, viņš nodarbojās ar to, kas viņam tiešām no sirds patika, un, otrkārt, viņam nevajadzēja ik dienas lauzīt galvu, kā nopelnīt dienišķo maizi. Ja vēl piebilstam, ka viņš bija pilnīgi imūns pret visādām graujošām cilvēciskām kaislībām un netikumiem, ka allaž ievēroja likumus, bija piesardzīgs un korekts, ne reizi mūžā nebija piedzīvojis sadursmes ar ielas dauzoņām, nebija saskāries ne ar tiesu darbiem, ne policistiem, kas pilda savus dienesta pienākumus, nudien, jāatzīst, ka šis godājamais kungs bija ieradies Dieva pasaulē tikai tāpēc, lai izlasītu desmit tūkstošus grāmatu, apēstu divpadsmit tūkstošus rostbifu ar salātiem un fri kartupeļiem, izdzertu desmit dekalitrus tumšā alus, izsmēķētu sešus tūkstošus Ērla Beverbruka šķirnes cigāru par divpadsmit pensiem gabalā (ja tos iepirka vairumā — simt gabalus uzreiz, bet ja pirka pa vienam, tad sanāca par diviem pensiem dārgāk) un pēc tam dziļā gandarījumā un dvēseles mierā, nenodarījis nevienam nekādu pārestību, neko neradījis, bet ne ar ko neaptumšojis savu klātbūtni uz mūsu grēcīgās zemes, dotos atpakaļ Tā Kunga klēpi.

Taču likteņa lēmumi, kā zināms, ir ne vien untumaini, bet arī neaprēķināmi. Reizēm tas mēdz uzvesties kā veca skaudīga intrigante, kas organiski nepanes klusu un rāmu ļautiņu svētlaimi. Jo kas gan cits tas varēja būt, ja ne liktenis, kas Pīteram Votermaieram, kurš ne reizi savā apzinātajā mūžā no dzimtā grāmatveikala nebija atgājis tālāk par trim jūdzēm, kādā jaukā tūkstoš deviņi simti piecdesmit astotā gada rītā laikrakstā "Times", ko abonēja daudzus gadus, lika nejauši izlasīt sludinājumu par burvīgu ekskursiju uz slaveno Drēzdenes galeriju. Jo sevišķi vilinošs šis brauciens Pīteram sāka rādīties tad, kad viņš tūrisma firmas piesolītos priekus bija salīdzinājis ar visai pieticīgo cenu, ko tā par tiem prasīja. Piecpadsmit minūtes vēlāk Pīters pa telefonu aizrunāja vietu viduslaiku glezniecības cienītāju grupā un jau pēc nedēļas nesteidzīgi un apcerīgi defilēja gar apbrīnojamiem mākslas darbiem, no kuriem katru Votermaiera kunga izsmalcinātais intelekts uztvēra kā ārkārtēju, viņa rimtajā dzīvē gaužām reti sastopamu dvēseles līksmes un uzdzīves mirkli.

Jāteic, ka nedēļas laikā Piters kvēli iemīlējās Drēzdenē. Viņaprāt, pilsēta bija neatkārtojami daiļa, izkopta, zaļumos slīgstoša un jauku, sirsnīgu cilvēku pārpilna, kuri tik maz līdzinājās sausajiem un stīvajiem angļiem, kas no manekeniem par dzīviem cilvēkiem pārtapa tikai tad, ja viņiem kaut ko jautāja. Un arī tad bija vēlams, lai jautājums būtu topogrāfiska rakstura. Piemēram, kā nokļūt Trafalgarskvērā?

Turpretī no drēzdeniešiem staroja labsirdība, viņi gluži bez iemesla uzsmaidīja un bija gatavi visādi pakalpot zinātkārajam anglim smieklīgajos vizītsvārkos un vecmodīgajā kreklā ar augsto apkakli, kurš tik ļoti dievināja tēlotājmākslu un bija līdz ausīm iemīlējies senās grāmatās. Sevišķi pretimnākošs bija Verners Šrēders — jauns, pūtains vietējās Daiļo mākslu akadēmijas piektā kursa students, ar kuru Pīters nejauši iepazinās galerijā. Neraugoties uz savu jaunību, Verners nevainojami runāja angliski, lieliski orientējās viduslaiku glezniecībā, un jo sevišķi flāmu skolā, ko Votermaiers vērtēja visaugstāk, puisis arī pats bija perspektivs gleznotājs, par ko Pīters savām acīm varēja pārliecināties, aplūkojot ogles uzmetumus milzīgajā zilajā mapē, ko Verners vienmēr nēsāja sev līdzi.

Kad līdz ekskursijas beigām vairs bija atlikusi tikai viena diena, Verners, kā parasti atnācis pēc Pītera uz viesnīcu, negaidīti ieminējās:

—  Votermaiera kungs, gribu jums kaut ko piedāvāt, taču, godīgi sakot, nezinu, kā jūs to uztversiet.

—  Par ko ir runa, mans draugs? — Pīters smaidīdams uzlūkoja jauno un simpātisko mākslinieku, kura sarauktās uzacis liecināja, ka viņš ir patiesi norūpējies.

—  Es jau jums stāstīju, Votermaiera kungs, ka esmu bārenis. Un tāpēc šobrīd, kamēr vēl neesmu beidzis Akadēmiju un ticis pie pastāvīga darba, man tikai ar milzīgām grūtībām izdodas puslīdz savilkt galus. Pašreiz mani piemeklējusi īsta finansu krīze…

—   Es visu sapratu, — Pīters pamāja un iebāza roku savu vizītsvārku iekškabatā, lai izvilktu naudas maku. — Nekas vairāk tev nav jāpaskaidro. Pats esmu bijis students un zinu, kā jaunībā…

—  Jūs mani pārpratāt! — Verners viņu pārtrauca. Jaunā mākslinieka plānās lūpas bija savilkušās aizvainotā grimasē.

—   Vai tiešām jūs domājāt, ka es pieņemšu naudu no sveša cilvēka, turklāt vēl ārzemnieka?!

—   Piedod, ja esmu tevi aizskāris, — Pīters nomurmināja.

—   Es tikai nodomāju, ka…

—   Man pieder kaut kas ļoti vērtīgs, — vācietis pusbalsī turpināja, to pateicis, viņš atskatījās, it kā viesnīcas numurā bez viņiem abiem varētu atrasties vēl kāds. — īsts dārgums, Votermaiera kungs. Un es sev svēti nosolījos, ka nekad, pat sava mūža kritiskākajā brīdī no tā nešķiršos. Taču šodien man ienāca prātā kāda doma. Un es gribētu jums to uzticēt…

—   Es klausos, Verner.

—   No mātes esmu mantojis nelielu Sezana akvareli…

—   Ak, Dievs! — Votermaiers nočukstēja un kā lūgšanā salika rokas uz krūtīm.

—   Domāju, ka pašlaik šis darbs maksā vismaz simt tūkstošus dolāru, taču ne jau par naudu ir runa, — Verners turpināja, nelikdamies ne zinis par angļa milzīgo šoku. — Es nekādā gadījumā nevēlos šķirties no šī akvareļa. Taču, no otras puses, apzinos arī to, ka man vienkārši nav tiesību turēt to parastā īrētā dzīvokli, kuru katrs, kas vien vēlas, var atslēgt kaut vai ar mazā pirkstiņa nagu…

—   Tev ir pilnīga taisnība, Verner, — Votermaiers automātiski nomurmināja, domādams gluži ko citu. "Sezans! Dieviņ, tētīt, īsts Sezans!!"

—   Pa šīm nedaudzajām dienām, kopš esam pazīstami, Votermaiera kungs, esmu pārliecinājies, ka jūs esat īsts džentlmenis, kuram tādi jēdzieni kā "grāmatas", "māksla", "vispārcilvēciskā kultūra" nav tukša skaņa. Un tā nu es nodomāju: "Bet ja nu es šo gleznu nodotu seram Votermaieram pagaidu glabāšanā? Viņš taču mani nemūžam nepiekrāps, un, kad es vēlāk, pēc kādiem gadiem ieradīšos Londonā, viņš neteiks, ka mani nepazīst." Tā taču ir, Votennaiera kungs, vai ne?

—   Vai tiešām tu par to vēl šaubies! — Pīters neviltotā sašutumā iesaucās.

—   Es gribētu nodot jums šo akvareli tā, kā nodod mantas lombardā. Proti, jūs man iedodat zināmu naudas summu, bet es jums — gleznu. Bet tad, kad varēšu jums atdot jūsu naudu, saprotams, ar procentiem, jūs man atdosiet manu Sezanu. Nu, ko jūs par to sakāt?

Votermaiers klusēja, nespēdams izteikt ne vārda, un tikai blisināja savas īsu rudu skropstu ietvertās pūces acis.

—  Man jau likās, ka jūs nebūsiet ar mieru, — Verners nopūtās. — Labi, gan jau kaut kā izkulšos, nebūs jau pirmā reize…

—  Pagaidi, Verner! —Votermaeirs piepeši atdzīvojās. — Es taču neteicu "nē". Cik naudas tu gribētu saņemt?

—   Daudz, Votermaiera kungs, — vācietis nodūra galvu. — Ļoti daudz. Man ir iekrājušies parādi, un esmu tā noplīsis, ka kauns iet uz nodarbībām Akadēmijā…

—   Saki taču, cik? — anglis nepacietīgi atkārtoja.

—   Trīssimt sterliņu mārciņu, — čukstus, kā izpauzdams baisu noslēpumu, Verners beidzot izmocīja.

—   Tik vien?! — Pīters atvieglots pasmaidīja. — Klausies uzmanīgi, mans draugs. Tādu summu es tev varu iedot tāpat vien, uz goda vārda, neprasot pat parakstu. Un man nav nekādas vajadzības ņemt ķīlā tavu akvareli. Es ticu, ka tu esi godīgs jauneklis, kurš nolēmis savu dzīvi veltīt mākslai. Kad būsi pieaudzis, tu gūsi lielus panākumus un katrā ziņā atdosi savu parādu. Par to es ne mirkli nešaubos! Tāpēc ņem droši trīssimt mārciņas, un aizmirsīsim šo sarunu…

—   Par to nevar būt ne runas! — vācietis dedzīgi purināja galvu. — Bez atbilstošas ķīlas man jūsu nauda liksies kā žēlastības dāvana. Tā es nekad nebūšu ar mieru, Pītera kungs! Uzskatiet, ka mēs vispār neesam sākuši šo sarunu!…

—   Nu, labi, labi! — Votermaiers pakasīja deniņus. — Kur tad ir tavs akvarelis?

—  Mājās.

—   Tad atnes to man, — Votermaiers pasmaidīja. — Man taču jāapskata ķīla, pret kuru gatavojos aizdot trīssimt sterliņu

mārciņas.

i

—   Norunāts! — Verners atplauka. — Vakarā es jums to atnesīšu uz viesnīcu…

Diena aizritēja mokoši gausi. Pīters Votermaiers pat atteicās no pastaigas pa pilsētu un, ar visām drēbēm atlaidies uz dekoratīvā pārklāja viesnīcas gultā, smēķēja cigāru pēc cigāra, pūlēdamies iztēloties, kāds gan izskatās kārotais dižā Pola Sezana akvarelis.

Jauneklis turēja vārdu un, kā solījis, pusdeviņos pieklauvēja pie numura durvīm. Verners bija pasitis padusē apaļu, nobružātu brūna kartona futrāli, kādos politehnisko un arhitektūras institūtu studenti parasti pārnēsā rasējumus. Kad Votermaiers ar trīcošām rokām no tā bija izvilcis nelielu tīstokli un, nostājies ar muguru pret viesnīcas sienas lampu, to atritinājis, mirkli viņš stāvēja kā pamiris: nebija nekādu šaubu, viņš turēja rokās oriģinālu. Tas bija dievišķīgs akvarelis — smalks un graciozs, šis darbs šķita izausts no gaisa un krāsām, katrā otas vilcienā jautās Sezana neatkārtojamā maniere. Lai nu ko, bet īstu mākslu Pīters Votermaiers spēja novērtēt profesionāli.

Turpat viesnīcas numurā Pīters noskaitīja Verneram trīssimt sterliņu mārciņu, atstāja viņam visas savas Londonas koordinātas un novēlēja kļūt par lielu mākslinieku.

Dziļā saskaņā abi šķīrās.

y y y

No rīta visi četrpadsmit tūristu grupas dalībnieki no Drēzdenes ar autobusu devās uz Austrumberlīni un apmēram pēc trim stundām piebrauca pie Tempelgolfas starptautiskās lidostas, no kurienes angļu tūristiem bija jāizlido uz Londonu.

Tālākais norisinājās tik strauji, ka visu savu turpmāko mūžu Pīters Votermaiers uzdeva sev vienu un to pašu jautājumu: "Vai tik tas nebija sapnis?" Viņš pat nepaguva pieiet pie reģistrācijas letes, kad skaļu un valodīgu jaunu puišu pulciņš, kuri, spriežot pēc ekipējuma, varēja būt sportisti, angļu tūristu grupu kā ar nazi sašķēla atsevišķās grupiņās. Atspiests tālu nemājīgā lidostas vestibila stūrī, kura sienas kā publiskajā pirtī bija izliktas ar baltām, glazētām flīzēm, Pīters tieši sev pretī ieraudzīja kāda jauneklīga vīrieša gludi skūto seju, kurš sliktā angļu valodā, taču skaidri un nepārprotami sacīja:

—  Jūsu interesēs, Votermaiera kungs, ir nekavējoties, kamēr jūsu prombūtni nav pamanijuši grupas biedri, sekot man! Nekavējoties!…

Pīters, kurš nekad nebija izcēlies ar sevišķu drosmi un principa dēļ nekad nemēdza lasīt detektīvliteratūru, pazemīgi saduga tai pašā mirkli, kad svešinieka balsi ieskanējās pavēl-

nieciski toni.

>

Nākamajā sekundē viņi jau stāvēja šaurā istabiņā, kurā atradās tikai rakstāmgalds un ar daudzkrāsainām mapēm cieši pieblīvēts skapis. Aiz galda sēdēja pusmūža vīrietis pelēkos svārkos un rūtainā kreklā ar vaļēju apkakli.

—  Mūsu rīcībā ir tikai dažas minūtes, — vīrietis nedaudz pieklājīgākā angļu valodā paziņoja un pasmaidīja, atklājot pretīgus, dzeltenus zobus. — Kamēr mans biedrs pārmeklēs jūsu portpledu un izņems no tā to, kas jāizņem, man jums kaut kas jāpaziņo, Votermaiera kungs. Jūs mēģinājāt izvest no VDR mākslas darbu, gleznu, ko pirms diviem mēnešiem no

Drēzdenes galerijas izzaguši nezināmu laupitāju banda, kurus meklē Interpols. To var apliecināt vairāki cilvēki, tai skaitā jaunietis, kurš vakar vakarā viesnīcas numurā pārdeva jums šo gleznu par trīssimt sterliņu mārciņām. Turklāt pirkšanas aina ir nofilmēta un figurēs tiesā kā galvenais jūsu vainas pierādījums. Pēc VDR likumiem jums, Votermaiera kungs, par šo noziegumu tiks piespriests divpadsmit gadus ilgs cietumsods. Jūsu vārds tiks reģistrēts Interpola kartotēkā, un pat tad, kad atkal tiksiet brīvībā, jūsu reputācija Londonā būs sabojāta uz laiku laikiem. Vārdu sakot, jūs, cienījamais Pīter Votermaier, esat nonācis ļoti nepatīkamā situācijā. Ā, re kur arī akvarelis! — pavecais vācietis pasmīnēja un piekrītoši pamāja, kad viņa padotais nolika saritināto Sezana akvareli uz rakstāmgalda. — Dodu jums trīs minūtes. Vai nu jūs ar parakstu apliecināt, ka brīvprātīgi un neviena nepiespiests esat gatavs sadarboties ar Vācijas Demokrātiskās Republikas politisko izlūkdienestu, vai arī…

—    Ar ko, lūdzu? — beidzot izstomīja visa šī neiedomājamā piedzīvojuma apstulbinātais Pīters.

—   Ar VDR izlūkdienestu, — vīrietis iecietīgi paskaidroja.

—   Vai ari jūs no šejienes tiešā ceļā tiksiet nogādāts iepriekšējās izmeklēšanas kamerā, kur jums Lielbritānijas vēstnieka klātbūtnē oficiāli izvirzīs apsūdzību nelikumīgā zagta mākslas darba uzpirkšanā un mēģinājumā izvest no Austrumvācijas. Tā, redz, Votermaeira kungs! Un tagad es uzņemu laiku!…

Ja Votermaieram no drausmīgā sasprindzinājuma nebūtu aizkaltusi rīkle un mēle nebūtu pārvērtusies dīvainā amorfa masā, kas aizpildīja visu muti, viņš jāvārdu būtu devis tajā pašā mirklī, kad vīrietis paziņoja, ka uzņēmis laiku. Taču Pīters nespēja izdabūt pār lūpām ne skaņu, it kā viņu būtu ķērusi trieka, paralizējot tieši galvas smadzeņu runas centrus. Votermaiers tikai blisināja acis un pūlējās atraut no ceļgaliem vienā mirklī sasvidušās un kā ar svinu pielietās rokas.

—   Trīs minūtes ir pagājušas! — sacīja pavecais vācietis.

—   Kāda ir jūsu atbilde, Votermaiera kungs?

Saprazdams, ka neko pateikt nav spējīgs, Pīters krampjaini pamāja ar galvu. Pēc tam vēlreiz. Un vēl. Un vēlreiz…

—  Tātad jūs piekrītat? — vīrietis pārjautāja. —Jā vai nē? Runājiet taču!

—  J—j—j —ā!!! — Pītera balss, kas beidzot izlauzās caur lipīgai vatei līdzīgajam aizsmakumam, atgādināja skārda notekas caurules blarkšķoņu, kad pa to brāžas saules atkausēts lāstekas gabaliņš.

—  Tad parakstiet šo te, — vīrietis piebīdīja Pīteram papīra lapu ar angļu valodā rakstītu tekstu.

Dokumentam pat aci neuzmetis, Pīters ar uztraukumā sastingušiem pirkstiem paķēra pasniegto pildspalvu, un, drebēdams pie visām miesām, uzšņāpa parakstu.

—   Pasteidzieties, Votermaiera kungs, — vīrieša balss kļuva laipna. — Jums jāpasteidzas piereģistrēties. Domāju, ka jūsu prombūtne palika nepamanīta. Ja nu tomēr kāds jautās, kur bijāt, sakiet, ka iegriezāties tualetē. Vai jūs mani sapratāt?

-Jā-

—   Vai atceraties ta puiša vārdu, kurš jums atnesa Sezanu?

-Jā-

—   Nosauciet to.

—   V— verners.

—      Brīnišķīgi! Ja kāds pie jums vērsīsies ar vārdiem: "Verners lūdz nodot sveicienus!", jums jādara viss, ko šis cilvēks prasīs. Skaidrs?

—   Skaidrs.

—   Ņemiet gleznu, lieciet to savā portpledā un taisieties, ka tiekat! — vecīgais vīrietis nokomandēja. — Laimīgu ceļu!

—   Ņemt gleznu? —Jau tā apjukušais Piters apstulba pavisam. — Kā tad tā? Kāpēc?…

—   Tā jums ir dāvana no mums, Votermaiera kungs. — Vecīgais vīrietis vēlreiz atņirdza smaidā savus šķebīgi dzeltenos zobus. — Uzskatiet to par avanasu. Nu, ņemiet, ņemiet, nekautrējieties, akvarelis ir īsts…

—   Bet tas taču ir zagts! — Pīters aizlūzušā balsī atgādināja. —Jūs taču pats teicāt, ka tas izzagts no Drēzdenes galerijas!…

—     Akvarelis pieder Vācijas Demokrātiskās Republikas tautai, — vīrietis noskaldīja. — Un es šo tautu pārstāvu. Tagad jūs esat likumīgs gleznas īpašnieks…

Sezanu Piters piekarināja sava grāmatveikala otrajā stāvā. Viņš tā ari netika gudrs, kāpēc tā rikojās, jo akvarelis viņā viesa šausmas, uzlūkot šo šedevru nebija viņa spēkos. Un tikai vēlāk, kad kopš Drēzdenes notikumiem bija aizritējuši desmit gadi, viņš pamazām aptvēra šīs dīvainās, nedabiskās rīcības dziļāko, zemapziņā meklējamo jēgu. Ikreiz, kad Piteram likās, ka viss, kas ar viņu toreiz VDR bija noticis, ir tikai īss un drausmīgs sapnis, viņš uzkāpa augšstāvā un piespieda sevi ielūkoties akvareļa maigajās līnijās. Un tūdaļ saprata, ka tā ir īsteniba.

Divdesmit gados, kas nemanāmi un pavisam IKDIENIŠĶI bija aizritējuši kopš viņa zibenigās savervēšanas Tempelgolfas lidostā un murgainās tikšanās ar vīrieti, kas, smaidā ņirgdams dzeltenos zobus, draudēja pilnībā iznīcināt viņa dzīves pamatus, pat Piters, kuram nebija ne mazākās noslieces uz visādām spiegu būšanām un svešu cilvēku rīcības motivācijas analīzēm, ar laiku saprata, ka viņa grāmatveikals tiek izmantots par viselementārāko "pastkastīti". "Sveicienus no Vernera" viņam nenodeva pārāk bieži, tikai kādas pāris reizes gadā. Un ikreiz runa bija par grāmatu vai albumu, ko paņems "T. kungs" vai "M. kundze". Reiz pie viņa iegriezās visīstākais hipijs — nesukājies, netīrs, baskājains, ar haizivs zobu virteni ap kaklu, kas nokarājās līdz pat nabai. Viņš nodeva sveicienus no Vernera un pieklājīgi, kā atvainodamies, palūdza Piteram veikalu uz bridi slēgt, bet pašam palikt apakšstāvā. Hipijs nozuda otrajā stāvā un pavadija tur divas stundas. Tikai vēlāk, pirms slēgšanas piekopdams veikalu, Piters aiz dīvāna atrada mīksta sudrabpapīra strēmeli, kādā parasti iesaiņo fotofilmas, un saprata, AR KO bija nodarbojies mistiskā Vernera sūtnis.

Pāris reižu kā mūks atturībnieks, kas aizsapņojies par aizliegto un tāpēc jo sevišķi kāroto sievietes miesu, Piters bailīgi ieprātojās par to, kā labā tad viņš īsti darbojas? Kam un, galvenais, kā viņš palīdz? Vai tagad viņš būtu kļuvis par savas valsts ienaidnieku, kaut arī tā viņam neko ļaunu nav darījusi? Apzinādamies, ka atbildi uz tādiem jautājumiem viņš nekad nesaņems, Pīters, nicinādams sevi par gļēvumu, pirmo reizi mūžā sāka pirkt "Sunday Times", kura pirmajā lappusē bieži tika publicēti sensacionāli materiāli par spiegiem, kas ielavījušies no "dzelzs aizkara" otras puses un tikuši atmaskoti, par KGB intrigām, par Vācijas Demokrātiskās Republikas un bulgāru izlūkdienestu izdaribām un Palestinas teroristiem, kurus ar naudu un ieročiem atbalsta noslēpumainā Maskava… Reizēm rakstos bija minēti konkrēti vārdi un tika publicētas pat fotogrāfijas. Šausmās pamiris, Pīters pētīja neskaidros, steigā uzņemtos vīriešu un sieviešu fotoattēlus, lūgdams Dievu, lai tie neizrādītos viņa grāmatveikala viesi…

Visus šos gadus Pīters Votermaiers ne tikai baidījās — viņš trīcēja pie visām miesām un svida baiļu sviedrus ikreiz, kad iešķindējās ārdurvju zvaniņš, viņš sastinga no ikviena pēkšņa uzsauciena uz ielas, nodrebēja, ja kāds pircējs kaut ko negaidīti pajautāja vai kāds pieskārās viņa elkonim… Pīters ar neiedomājamām šausmām iztēlojās to drausmīgo bridi, kad viņa veikalā, viņa privātajā, karsti mīlētajā un no ārpasaules rūpīgi norobežotajā mikrovidē, ko viņš bija izveidojis ar tādu maigumu un pūlēm, ielauzīsies lielie un rupjie pretizlūkošanas dienesta tēvaiņi, atlauzīs viņam rokas uz muguras un uz visiem laikiem aizraus citā dzīvē, citā pasaulē, kurā viņš neizturēs un nomirs. Kā nomirtu jebkurš normāls Zemes cilvēks, ja viņu ņemtu un izmestu uz Marsa vai Jupitera.

Tiesa gan, ar laiku Pīters Votermaiers nedaudz nomierinājās. Pārāk bieži viņu netraucēja, viņa pienākumi bija nenozīmīgi, bet bailes… Nu, cilvēks, kā zināms, pierod pie visa, pat pie bailēm. Pierada arī Pīters Votermaiers. Pierada tādā mērā, ka reiz pat izrādīja viņam netipisku atsaucību un, apmainījies parolēm ar kādu svešu dāmu, kas izskatījās un bija tērpta kā simtprocentīga britu lēdija no viscienījamākās ģimenes, negaidīti apjautājās:

—   Sakiet, kundze, vai karš būs?

—   Ko? — lēdija pārsteigta iepleta acis.

—   Es jautāju, vai būs karš? Es domāju, — Pīters steidzās paskaidrot, — pasaules karš?

—   Bet vai tad tas kādreiz ir beidzies? — dāma olimpiskā mierā atbildēja un viņas augstprātīgajā gejā nenotricēja ne vaibsts, kad viņa salti pamāja un atvadījās.

Kopš tās reizes Pīters vairs nekādus jautājumus neuzdeva.

Pamazām viņš samierinājās ar savu dubultdzīvi, ar paniskajām bailēm no nezināmā, un tās kļuva par tikpat organisku viņa apziņas daļu kā alkas pēc miera un klusuma, kā mīlestība pret senām grāmatām un spēja saskatīt savdabīgu valdzinājumu neizteiksmīgajā, pelēcīgi blāvajā un izplūdušajā Britānijas salu dabā. Kā visi noslēgti, nesabiedriski cilvēki, kuriem trūkst radniecīgu dvēseļu, ar ko dalīties savos noslēpumos un raizēs, bet kuri tajā pašā laikā nespēj dzīvot iekšēju pretrunu gaisotnē, tai smagajā nomāktībā, ko rada dvēseles diskomforts un vēl vairāk padziļina pilnīga un bezcerīga vientulība, Pīters Votermaiers savas vecpuiša mājas kapa klusumā un pamestībā stundām risināja bezjēdzīgus un nogurdinošus dialogus pats ar sevi un ar laiku pat ieguva zināmu dvēseles līdzsvaru, rodot filozofisku pamatojumu savai sagandētajai, divkosīgajai dzīvei. "Neesmu jau Dievs tas Kungs," Votermaiers sevi mierināja, pirms iemigšanas aizvērdams grāmatu un izdzēsdams naktslampiņu. "Esmu parasts cilvēks, un man nav lemts izprast citu nodomus un mērķus. Iespējams, ka tie, kuri izmanto manu labo sirdi, pieļāvību un naivumu, patiesībā nav nekādi ļaundari, bet tieši otrādi: godīgi un dievbijīgi cilvēki, kas dara tikai labu. Un tas ir Dieva pirksts, ka varu palīdzēt viņu krietnajos centienos."

Ar laiku šāda filozofēšana Pīteram kļuva par tādu kā vakara lūgšanu, un, tās ieaijāts, viņš aizmiga ar atveldzētu un mierīgu sirdsapziņu. Tā turpinājās divdesmit gadus. Tagad piecdesmit četrus gadus vecajam Piteram Votermaieram vairs bija tikai viena dedzīga un slepena vēlēšanās, kurā viņš neatzinās pat sev, un šī vēlēšanās bija: kaut jel reiz viņš tieši šādā veidā, tā arī nepamodies, nonāktu pasaulē, kur mīt tikai eņģeļi un nav nekādu spiegu…

***

Labdien, ser, — melnā putekļu mētelī ģērbies gadus trīsdesmit vecs vīrietis ar neizteiksmīgu gaišu seju laipni sveicināja.

— Labdien, — Votermaiers tikpat laipni atņēma un ar ietrenēta psihologa rūdīto aci tūdaļ novērtēja, ka apmeklētājs noteikti nav anglis — visticamāk viņš bija slāvs. Serbs vai slovāks. — Ar ko varu pakalpot, ser?

—   Votermaeira kungs, vai ne?

—  Jā, cienītais. Ar ko man tas gods?

—Jūsu senais draugs Verners lūdza nodot sveicienus…

—  Kā viņam klājas? — Piters klusībā pabrīnījās, cik mierīgi, bez parastās ceļgalu drebēšanas viņš izrunā šo elementāro spiegu paroli. Patiešām laiks dziedē visu, pat cilvēka niecību…

—    Paldies, šķiet, viņam klājas labi, — apmeklētājs izklaidīgi atbildēja un neuzkrītoši paraudzījās apkārt.

—   Es klausos, ser.

—  Vai neiebilstat, Votermaiera kungs, ja rīt pievakarē jūs atkal apmeklēšu? Tā ap kādiem pulksten septiņiem?

—   Šai laikā es parasti veikalu jau slēdzu, — Pīters klusi atgādināja. — Varbūt jūs…

—  Es zinu, kad jūs slēdzat, — apmeklētājs salti pasmaidīja un nomēroja grāmatveikala ipašnieku ar ciešu un smagu skatienu. Tā mēdz raudzīties uz parādniekiem, kuriem nav, ko maksāt.

—   Bet lūdzu… — Pīters paraustīja plecus un saspīlēti pasmaidīja.

—Jā, un vēl kas… — slāvs sniedza Pīteram apbružātu grāmatu. — Tas ir ļoti rets Džona Golsvērtija izdevums. Vai jūs nevarētu man palīdzēt to iesiet no jauna?

—   Protams, ser.

—   Ja nu gadijumā pie jums iegriezīsies kāds, ko sūtījis mūsu kopīgais draugs, atdodiet grāmatu viņam — iespējams, ka viņa grāmatsējējs to izdarīs labāk.

—  Kā jums tīk, ser, — Piters pamāja un nolika grāmatu uz sava rakstāmgalda zaļā tūka.

—   Tātad līdz rītam, Votermaiera kungs…

5.nodaļa

Lenglija (Virdžīnija). CIP galvenā mītne. "Z" sektors.

1978.gada aprīlis.

Paulina iegāja Henrija Volša kabinetā "Z" sektorā tieši pulksten deviņos no rita, viņa bija ģērbusies ideāli pašūtā melnā kostīmā, kas izcēla visas viņas nevainojamā auguma aprises un droši vien maksāja neiedomājamu naudu.Volšu tas nepārsteidza, jo viņš pārāk ilgi pazina šo sievieti un zināja, ka par tērpu^kas viņai iepaticies, Paulina ir spējīga izdot pēdējo dolāru. Šī sieviete dzīvoja tikai viena cilvēka labā, un šis cilvēks bija viņa pati — nekad viņa nelaida garām izdevību nodemonstrēt savu principiālo nostāju šajā jautājumā.

—   Zini, daudzējādā ziņā jūtos pateicīgs tavai aizbilstamajai, — Volšs, aizsmēķēdams cigāru, atzinās un ar neslēptu sajūsmu noraudzījās sievietē, ar kuru bija saistīts kopš jaunības.

—  Vai tiešām? — Paulinas smalkās uzacis pašāvās augšup. — Un kāpēc? Vai tiešām viņa savaldzinājusi ari tevi?

—   Tu nu gan nemainies, Paulina! — Volšs nopūtās.

—  Jāatzīst, dārgais, ka ir patīkami to dzirdēt.

—      Pateicoties šai ekscentriskajai krievu dāmai, kura pievelk nepatikšanas kā magnēts spraudites, man beidzot radusies iespēja tevi redzēt daudz biežāk, — Volšs, darbodamies ar cigāru, paskaidroja.

—    Cik saprotu, tu pats mani iesaistīji šai… nu, teiksim, operācijā.

—   Biju pārliecināts, ka tu ar to tiksi galā labāk nekā jebkurš cits.

—   Vai tas jāsaprot kā brokastlaika kompliments, dārgais? — Paulina pasmaidīja.

—    Vari uzskatīt to par brokastlaika atzinību, dārgā, — Volšs nomurmināja, nolikdams šķiltavas atpakaļ uz galda.

—  Kas tad nu, Henrij? Slikti gulēji, vai? — Paulinas marmorgludajā vaigā pavīdēja bažas.

—   Kāpēc tu tā domā? Gulēju kā murkšķis!

—   Tad varbūt slikti jūties?

—  Jūtos vienkārši brīnišķīgi!

—    Man prieks to dzirdēt, — Paulīna nedaudz piešķieba sirmo galvu un mīligi pasmaidīja. — Bet, ja runājam par manu aizbilstamo, tev, Henrij, patiesi jābūt viņai pateicīgam. Un ne jau tāpēc, ka šīs operācijas dēļ mēs tagad tiešām biežāk redzamies. Redzi, dārgais, man šķiet, ka nebūt nav vajadzīgas praktiski neierobežotās pilnvaras, kādas dotas CIP direktora vietniekam operatīvajā darbā, lai pāris stundiņu mēnesī patērzētu ar senu draudzeni, kura piedevām vēl tik ilgus gadus bijusi tava uzticības persona ģimenes lietās…

—  Vai tas ir pārmetums?

—  Tev liekas, ka tas būtu manā stilā?

—   Kāda iemesla dēļ tad man, tavuprāt, vajadzētu būt pateicīgam tavai aizbilstamajai?

—   Pateicoties šai meitenei, tavs vārds, iespējams, tiks zelta burtiem iecirsts bareljefa pirmā stāva hallē. — Paulīna to bilda pavisam nopietni, un tikai viņas brūnās, deniņu virzienā uzkrītoši slīpinātās acis dzirkstīja smaidā. — Protams, pēc tavas nāves, dārgais, jo citādi tev nebūs glābiņa no mūsu tehniskās apkalpes nodaļas emancipētajām daiļavām.

—   Tu, kā vienmēr, pārspīlē, dārgā.

—   Bet tu, kā vienmēr, nekam netici, dārgais…

—   Vai gribi kafiju, Paulīna?

—   Darba gaitā. Tā kofeīns labāk uzsūcas asinīs.

—   "Sieviete — tas ir stils." Kas to ir teicis?

—    Koko Sanele, — Paulīna pasmaidīja. — Kā atmiņu tu pārbaudi, Henrij, manu vai savējo?

—   Savējo, — Volšs norūca un vieglītēm uzsita ar plaukstu pa galdu. — Labi, ķeramies pie darba…

Volšs atvilka rakstāmgalda vidējo atvilktni un pieliecies pastiepa roku — tajā pašā mirkli gludā siena viņam aiz muguras, pie kuras nebija nevienas gleznas vai fotogrāfijas, klusi pašķīrās uz abām pusēm, izveidojot tumšu, divus metrus platu spraugu. Piemiedzis Paulinai ar aci, Volšs atsperīgi piecēlās un, atstūmis grozāmo krēslu, devās turp. Paulina viņam sekoja. Līdzko viņi bija pārkāpuši slieksni, nedzirdami iedarbojās fotoelementi un telpa, kas tikko vēl bija atgādinājusi melnu caurumu, pielija ar žilbinoši baltu, luminiscējošu gaismu.

Paulīna par šo leģendāro istabu zināja ne tikai pēc nostāstiem. Trisdesmit CIP nostrādātajos gados viņa šai telpā bija uzturējusies divas reizes. Sešdesmit pirmajā gadā, pašā Kārību krīzes kulminācijas brīdi, viņu, toreiz jau kā CIP vadošo eksperti, turp uzaicināja izteikt savus pieņēmumus par to, kāda varētu būt Ņikitas Hruščova reakcija uz desanta izcelšanu Kubā. Otro reizi Paulīna uz slepeno operāciju stratēģiskās vadības svētnīcu bija uzaicināta sešdesmit devītajā gadā, kad krievu tanki iegāja Prāgā un bija nepieciešams steidzami izanalizēt iespējamos notikumu attīstības variantus. Abas šis reizes — un Paulīna to labi apzinājās — viņai bija tas gods piedalīties operatīvajās sanāksmēs CIP stratēģiskajā koordinācijas centrā, kas atradās cieši līdzās direktora vietnieka kabinetam.

… Paraudzijusies apkārt, Paulīna konstatēja, ka gandrīz desmit gadu laikā, kas bija aizritējuši kopš viņas pēdējā apmeklējuma, šajā telpā gandrīz nekas nebija mainījies. Spēcīgās luminiscējošās spuldzes, kas bija apslēptas sienas izciļņos, bija vērstas pret griestiem un apgaismoja samērā nelielu, kādus astoņdesmit kvadrātmetrus lielu konferenču zāli, kuras gala sienu aizņēma milzīgs, trisdesmit sektoros sadalīts ekrāns, uz kura tika projicēti pavadoņu izlūkošanas un sakaru sistēmu dati, kā ari ar pārnēsājamām vai rūpīgi nomaskētām slēptajām kamerām uzņemti videomateriāli, ko translēja kā atsevišķi aģenti, tā visā plašajā pasaulē izvietotie speciālās novērošanas punkti. Gar abām paralēlajām sienām stiepās gari galdi ar vismodernākajiem datoriem un displejiem. Zāles centrā atradās apaļš, tumšsarkans apspriežu galds sešpadsmit personām ar telefoniem, faksa aparātiem un portatīvajiem datoriem katra uzaicinātā dalībnieka vajadzībām. Iepretī priekšsēdētāja krēslam vēl bija novietoti četri oranži telefona aparāti — ar tiem jebkurā diennakts laikā varēja tieši sazināties ar ASV prezidentu, Pentagona apvienoto štābu komitejas priekšnieku, prezidenta paligu nacionālās drošības jautājumos un NATO apvienoto spēku virspavēlnieku Eiropā.

CIP stratēģiskais koordinācijas centrs bija tukšs un kluss un šķita kā izmiris. Taču Paulīna labi atcerējās, kā te mēdza izskatīties, kad sākas īsts DARBS.

—   Vai piedalisies vēl kāds? — viņa klusi apjautājās, apsēzdamās pie apspriežu galda pretī priekšsēdētāja krēslam.

—    Neko darīt, dārgā, — Volšs noplātīja rokas. — Tev nāksies samierināties tikai ar manu sabiedrību. "Q" slepenības pakāpe. Kā pati saproti, tas nav mans personiskais izdomājums vai untums. Ceru, ka tev nav iebildumu?

—   Vai es kādreiz esmu iebildusi? — Paulina pasmaidīja.

—   Kamēr es te šo to precizēšu, uzvāri mums kafiju, dārgā. Piedod, taču vienam no mums šis varoņdarbs ir jāveic. Ievēro subordināciju un pagatavo kaut ko labi stipru tās organizācijas direktora vietniekam, kas tev jau trīsdesmit sešus gadus godīgi maksā algu.

Paulina smaidīdama piecēlās un drošiem soļiem devās uz konferenču zāles stūri, kur bija iekārtota neliela bufete. Ar hromētām plāksnēm izliktajā nišā bija novietots kompakts ledusskapis, turpat atradās arī kafijas automāts un tējkanna.

Kamēr Paulina gatavoja kafiju, Henrijs Volšs nospieda operativo sakaru pogu un portatīvā datora panelī iemontētajā mikrofonā strupi noducināja:

—   Te, Volšs. Palūgšu sagatavoties.

Gandrīz tajā pašā mirkli patīkama sievietes balss nodūdoja:

—   Esam gatavi, ser!

—   Sāciet!…

Līdzko bija izskanējusi komanda, milzīgais ekrāns zāles galā atdzīvojās un uz tā parādījās nedaudz izplūdusi CIP emblēma, kas tūdaļ fokusējās. Ekrāna kreisajā stūrī, skaitīdams sekundes tūkstošdaļas, izgaismojās taimers. Klusītēm iedūcās ieslēgtie datori. Iezibējās neskaitāmas indikatoru spuldzītes — zaļas, sarkanas un zilas, tās trauksmaini mirkšķināja un pīkstēja. Bet, tā kā telpā nebija neviena cita, nerisinājās šādās situācijās neizbēgamās diskusijas un strīdi, nezvanija telefoni un neskanēja satrauktas balsis, gaisotne, kurā šķietami nebija nekā draudīga, pēkšņi ieguva dīvainu, īpaši saspringtu noskaņu.

Paulina nolika lielu kafijas tasi Volšam uz galda, tad apsēdās viņam pretī, pievilka sev tuvāk bloknotu, atšķīra to, noklikšķināja pildspalvu un jautājoši uzlūkoja šefu.

—  Vai esi gatava?— Volšs klusu apjautājās.

Paulīna klusēdama pamāja.

—   Tad sākam strādāt!

Pagriezis krēslu tā, lai varētu pārredzēt ekrānu, Volšs nospieda distances pults pogu, un uz milzīgā zilā laukuma parādījās Viktora Mišina fotogrāfija, uzņemta uz Kristiansborgas pils fona Kopenhāgenā. Bijušā KGB apakšpulkveža sejā bija sastingusi vienaldzīgas ironijas izteiksme.

—    Viduseiropas laiks? — arī Volša balss skanēja tikpat vienaldzīgi un neizteiksmīgi, it kā to būtu modelējis kompjūters.

—   Pieci un piecpadsmit minūtes no rīta.

—   Objekta atrašanās vieta?

—   Kopenhāgena. Savojas viesnīca. 1313. numurs.

—   Kontakti pēc ielidošanas Kopenhāgenā? Hronoloģiskā secībā.

—   Kopenhāgenā — divi. Ingrīda Kristiansena, dzīvokļa Berhallē 14 īpašniece, un Hārvijs Stefenss, mūsu rezidents Dānijā.

—   Ceļš līdz tikšanās vietai?

—   Bez novirzēm.

—   Laiks?

—   Pieļaujamā robežās.

—   Nejauši kontakti?

—   Tādu nebija.

—   Un pēc atgriešanās no Londonas?

—   Kontaktu nebija.

—   Telefoniski kontakti?

—   Četri. Tris telefona sarunas ar bankām Kopenhāgenā un Cīrihē. 10.31, 10.36 un 10.41.

—   No kurienes viņš zvanija?

—   No taksofona. Kastrupas lidostā.

—   Rezultāts?

—    Korektas sarunas. Deva rīkojumu pārskaitīt naudu. Saņēma apstiprinājumu.

—   Un ceturtais zvans?

—   Nulle trīsdesmit trijās pēc Viduseiropas laika. Mišins zvanīja Ingrīdai Kristiansenai. Uz viņas mājas telefonu.

—   Kāpēc? — pirmo reizi sarunas laikā Volša balsi pavīdēja emocionāla nokrāsa. Un viņa izbrīns bija neviltots.

—   Pēc satura — visparastākais flirts.

—   Kādā zinā?

>

—   Henrij, vai tiešām esi aizmirsis, ko šis vārds nozīmē?

—   Viņi taču tikpat kā nav pazīstami!

—   Kas māk, tam nāk! — Paulīna iesmējās.

—   Kas vina ir?

y

—   Uzspied 316.kodu.

Volšs trīsreiz nospieda distances pults podziņas un uz ekrāna parādījās Ingridas dižciltīgā, mazliet augstprātīgā seja. Tad sekoja vesela sērija uzņēmumu, kuros bija fiksēta Mišina un Kristiansenas saruna. Pateicoties profesionālajai fotoaparatūrai, kas bija iemontēta vienā no grāmatplauktiem, galda lampā un gobelēnā pie halles sienas, kā arī superjutīgai filmai un veiksmīgiem rakursiem, fotogrāfijas bija visai izteiksmīgas un likās pilnībā atspoguļojam sarunas dinamiku.

"Kristiansena, Ingrīda, " displeja apakšdaļā parādījās sarkana slīdoša rinda. "26 gadi, interjeru un mēbeļu dizainere, beigusi Briseles univeristātes arhitektūras fakultāti. Šķirusies. Bijušais vīrs — Gunārs Otto Helvics, dzimis 1945.gadā, apdrošināšanas sabiedrības "Bernards Helvics un dēli" ipašnieks. Kristiansenas laulība ilgusi no 1973. lidz 1975.gadam. Šķiršanos ierosinājusi Ingrida Kristiansena. Iemesls nav zināms.

Tēvs — Roalds Knuts Kristiansens, viens no populārākajiem dāņu arhitektiem, ilgus gadus bijis arhitektūras institūta rektors Kopenhāgenā. Kara laikā piedalījies Pretošanās kustībā, sadarbība ar vāciešiem nav konstatēta. Miris 1976.gadā no aknu vēža.

Māte — Marta Izolde Kristiansena, dzimusi Blūmberga, pēc profesijas ārste terapeite, 1964.gadā gājusi bojā autoavārijā.

Ingrīda Kristiansena ir liberālu uzskatu piekritēja, politiski pasīva, politiska rakstura jaunatnes pulciņos vai apvienībās nesastāv. Dzīves veids — noslēgts.

Nav fiksēta to personu kartotēkā, kas tiek turētas aizdomās par sadarbibu ar specdienestiem. Atļauju Ingridas Kristiansenas dzīvokli izmantot kā tikšanās vietu ar V.M.

pieprasījis personiski Hārvijs Stefenss, rezidents Dānijā, kurš ir Ingrīdas Kristiansenas nelaiķa tēva draugs. Šādu atļauju saņēmis. Dzīvokļa izmantošana ir oficiāli sankcionēta."

j )

—   Ir kādas neatbilstības? — Volšs apjautājās.

—   Mišins Ingrīdai teica, ka zvana no Cīrihes.

—   Dīvaini.

—   No vienas puses — tas patiešām ir divaini, — Paulīna piekrītoši pamāja. —Taču, no otras puses, vīrieša psiholoģija, runājot ar sievieti, jo īpaši, ja viņa tam simpātiska, ne vienmēr atbilst loģikai.

—   Tu gribi teikt, ka… Ko tu gribi teikt?

—  Tikai to, ka, visticamāk, šie meli neko konkrētu nenozīmē, Henrij. Varbūt viņš koķetē, tēlo rūdītu ceļotāju. Vai arī kaut kādu apsvērumu dēļ vēlas iegūt laiku. Varbūt viņu mulsināja tas, ka piezvanījis tik vēlā stundā… Nobijās, ka Kristiansena, uzzinājusi, ka Mišins atrodas tikai desmit minūšu taksometra brauciena attālumā no viņas mājas, uzaicinās viņu pie sevis… Vai pati piedāvāsies atbraukt ciemos…

—  Nu tu gan man atklāj vīriešu psiholoģijas neaptveramos dziļumus, — Volšs nomurmināja.

—   Es tev rādu, cik tā primitīva. Citādi jau man tev nebūtu nekas jāskaidro.

Volšs iesmējās.

—   Novērošana?

—   Augu diennakti.

—  Vai objekta viesnīcas numuru joprpjāin noklausās?

—   Augu diennakti.

—   Pārejam uz Londonu?

—   Vēl ne, — Paulīna iebilda.

—   Kaut kas nav kārtībā?

—   Ir neliela neskaidrība… — Paulīna pāršķīra bloknota lapu. — No 22.10 līdz 22.36 noklausīšanās aparatūra uzrāda traucējumus.

—   Kā organizēta Mišina numura noklausīšanās?

—  Ar trim augstfrekvences mikrofoniem. Viens no pretējās mājas, divi no blakusnumuriem — 1312. un 1314.

—   Tu domā, ka tur kāds iejaucies?

—   Tā izskatās.

—   Varbūt tomēr kaut kas cits?

—    Tikai teorētiski. Un ari tad maz ticams. Lai veselas divdesmit minūtes būtu tikai fona trokšņi un izkropļojumi visos parametros, bet tad pēkšņi atkal ideāla dzirdamība, kad saklausāmi pat ķemmes vilcieni caur matiem? Tā nemēdz būt, Henrij.

—   Kas tad?

—    Ir divi varianti: vai nu viņš kaut kādā neiedomājamā veidā ir sazinājies ar savējiem… Lai gan grūti saprast, kāpēc viņam pēkšņi tas būtu vajadzīgs…

—   Vai ari? — Volšs nepacietīgi atvairīja pirmo variantu.

—   Izraēlieši.

—   Vai tie nav sitami! — Volšs nomurmināja un mirkli kaut ko apsvēra. — Tavu nešpetnu dabu! Pirms visu nav izdibinājuši, pat sabats viņiem pie vienas vietas! Starp citu, ar kaut ko tādu mēs bijām rēķinājušies, vai ne?

Paulina pamāja.

—    Izpildot sabiedroto lūgumu, izlaist tādu grābienu no ķetnām un neiebāzt tur savu garo degunu — tas nu tiešām no Gordona būtu par daudz prasīts.

—   Tev taisnība.

—   Labi. Par to es tikšu skaidribā. Bet tu paņem uz grauda ārējās novērošanas dienestu Kopenhāgenā. Padomā tikai — Mossads viņiem degungalā dara, ko grib! Tikai nenomiedz šos visus turpat uz līdzenas vietas, — Volšs negaidīti pasmaidīja.

Paulina neatbildēja uz joku, tikai kārtējo reizi pamāja un kaut ko atzīmēja bloknotā.

—   Ķeramies pie Londonas…

Ingrīdas Kristiansenas fotogrāfiju nomainīja videofilma, kurā Staņislavs Volkovs, padomju militārā izlūkdienesta rezidents Londonā, bija redzams pērkam kioskā avīzi, šķērsojam ielu un nozūdam aiz sava biroja durvīm.

—   Mišins tikās ar Volkovu norunātajā vietā, — Paulina monotoni komentēja. — Tad paņēma taksi un atbilstoši Stefensa plānam aizbrauca līdz kafejnīcai.

—   Ārējā novērošana?

—   Nav fiksēta.

—   Volkova kontakti pēc tikšanās ar Mišinu?

—   Kontaktu nav.

—   Nekādu? Neviena paša? — Volšs pārjautāja, uzmanīgi vērodams padomju militārā izlūkdienesta rezidenta novērošanas videoierakstu.

—    Nekā interesanta, — Paulīna precizēja un ieskatījās bloknotā. — Viesmīlis restorānā. Sieviete, kas uzkopj viņa dzīvokli. Avīžpārdevējs, pie kura viņš ik dienas pērk avīzi. Vakar vakarā viņš iegriezās kafejnīcā "Regent". Pie bāra iedzēra viskiju. Tad pārsēdās pie galdiņa. Pasēdēja īsu mirkli un aizgāja.

—   Vai pie galdiņa viņš bija viens?

—   Nē. Apmēram pusstundu pirms Volkova parādīšanās pie šī galdiņa apsēdās kāds vīrietis. Pēc apģērba spriežot, tipisks dānis. Vai zviedrs. Vārdu sakot, ārēji šis cilvēks ne ar ko neizcēlās.

—  Un kas tad, tavuprāt, viņam būtu jādara, lai izceltos? — Volšs pavīpsnāja. — Jāierodas sabiedriskā vietā ar krāsotu matu kušķi un riņķi degunā?

—   To es neesmu teikusi.

—   Kas viņš ir?

y

Paulīna palūkojās bloknotā, tad pacēla galvu.

—   Numurs 32—5.

Volšs nospieda distances pults pogu, un uz ekrāna parādījās tuvplānā uzņemta Vadima Koļesņikova seja.

—   Pārbaudījāt? -Jā.

—   Kas viņš ir?

>

—  Mūsu kartotēkās nav reģistrēts.

—   Nejaušs apmeklētājs?

—  Tā iznāk, — Paulīna paraustīja plecus, taču viņas tumšajās acīs bija iezagušās šaubas.

—   No kafejnīcas vini, protams, izgāja katrs atsevišķi?

-Jā-

—   Vai to otru… Vai viņu jūs izsekojat?

—   Nē.

—    Fotogrāfiju pavairot un izdalit mūsu vīriem. Steidzīgi nokaidrot, kas viņš tāds ir, no kurienes ieradies, kur Londonā apmeties. Vislabāk caur Anglijas Ārlietu ministriju. Iesaisti Raisu, tikai lai viņš rīkojas piesardzīgi. Iespējams, ka tas tiešām ir nejaušs apmeklētājs. Un pat ja ne, Volkova novērošana jāturpina. Agri vai vēlu rezultātam jābūt. Kas vēl?

—   Pagaidām tas ir viss.

—   Kā Volkovs paziņoja uz Maskavu par savu kontaktu ar Mišinu?

—   Vai esi pārliecināts, ka viņš to darīja?

—     Es ne par ko neesmu pārliecināts! — Volšs saknieba lūpas. — Es tikai pieņemu, ka Volkovam NOTEIKTI BIJA JASAZINAS ar Maskavu. Viņš ir profesionālis, tātad viņam jārīkojas pēc instrukcijas. Cits jautājums, kā uz to reaģēja GIP. Vārdu sakot, kontakts ar centru Volkovam noteikti bija. Tikai kādā veidā? Ko teiksi, Paulina?

—   Tādā gadījumā — vai nu slēptuve, vai telefona zvans. Nosacīts signāls vai kaut kas tamlīdzīgs.

—   Kurš variants varētu būt ticamāks?

—   Telefona zvans.

—   Kāpēc?

—  Volkova novērošana turpinājās augu diennakti. Ari viņš pats ir noraizējies. Domājams, ka Mišina parādīšanās viņu ļoti satraukusi. Par to nav ne mazāko šaubu! Tā noteikti ir viņu satraukusi, viņš taču ir rezidents, Henrij! Iespējams, ka viņš par Mišinu zina kaut ko vairāk, nekā pienāktos zināt konkurējošas firmas nelegālim. Varbūt parole, ko izmantoja kontaktam ar Volkovu, jau ir mainīta. Pastāv milzums visādu variantu. Principā viss mūsu plāns balstīts uz to, ka viņi ir personiski pazīstami. Maz ticams, ka šādā situācijā Volkovs riskētu un izmantotu slēptuvi. Tā ir tikai teorētiska iespēja. Viņš ir pieredzējis nelegālis.

—   Cik reižu pēdējās divās dienās Volkovs zvanija pa telefonu?

—   Divpadsmit.

—   Kāda rakstura sarunas tās bija?

—  Deviņas — ar klientiem. Par dzīvokļa jautājumiem, par samaksu… Viena saruna bija par biroja nomāšanu Pikadillija rajonā — ar kādu bagātu klientu.Vienreiz viņš zvanīja uz restorānu "Skotu nams". Tas atrodas trīs kvartālu attālumā no Volkova dzīvokļa. Pasūtīja pusdienas ar piegādi mājās. Pasūtījums tika izpildīts.

—   Kas piegādāja pasūtījumu?

—   Izsūtāmais.

—   Viņu pārbaudījāt?

—  Jā. Viss kārtībā.

—   Un pārējās divas sarunas?

—   Zvanīja uz Vimblijas stadiona kasi. Pasūtīja biļeti uz svētdienas maču, kurā "Arsenāls" spēlē pret Mančestras apvienoto komandu. Biļetes jāizņem šodien. Otrs zvans bija uz veikalu "Markss un Spensers" Leksingtonroudā. Interesējās, vai viņi varētu saīsināt bikses uzvalkam, ko viņš tur nopircis pirms divām dienām.

—   Pārbaudījāt?

—    Viņš tiešām ir nopircis uzvalku. Un tieši veikalā "Markss un Spensers".

—   Un cik reizes zvanīja viņam?

—   Uz biroju — trīsreiz. Uz mājām — ne reizes.

—   No kurienes zvanīja, pārbaudījāt?

—  Pārbaudām. Pārāk daudz darba, Henrij, bet laika bija maz.

—   Pasteidzini viņus.

—   Labi, pasteidzināšu.

—   Viens no šiem zvaniem, visticamāk, arī ir kontakts.

—   Ļoti iespējams, ka tev taisnība.

—   Kas notiek Maskavā?

—  Andropovs vakar pēcpusdienā atgriezās no Budapeštas un tūdaļ devās uz Lubjanku. Brežņevs viņu nav izsaucis.

—   Un ko Cviguns?

—         Vari vinu aplūkot, — Paulīna pasmaidīja. — Numurs " 31—4.

Uz ekrāna bija redzams, kā Semjons Cviguns sadrūvējies iznāk no savas mājas Kutuzova prospektā, iekāpj volgā un aizbrauc.

—   Sapīcis kā purva ūpis, — Volšs nomurmināja.

—   Tajā pašā dienā ap pulksten vienpadsmitiem viņš tikās

ar Brežnevu.

>

—   Vasarnīcā?

—   Nē. Kremlī.

—   Vai viņi ilgi runāja?

—   Kādu pusstundu. Varbūt nedaudz mazāk.

—   Vai bija vēl kādi kontakti?

—   Vairāk neko konkrētu fiksēt neizdevās. Vakarā, 18.50, Cviguns ar savu dienesta mašīnu devās Kutuzova prospekta virzienā, tad spēji mainīja virzienu un devās uz Rubļevas — Uspenskas šoseju. Mūsu novērotāji viņu pavadija līdz Lielā loka robežām, bet tad bija spiesti izsekošanu pārtraukt.

—   Kāpēc?

—   Pārāk bīstami, Henrij.

—   Vai Cviguns brauca viens?

—    Viņu pavadīja divas mašinas. Vienā priekšā, otra — aizmugurē.

—   Kas tās bija par mašīnām?

—   KGB devītā pārvalde.

—   Kurp viņš devās? Versijas?

—   To ir milzīgi daudz. Tas ir rajons, kur atrodas valdības vasarnīcas un Maskavas varasviru privātmājas. Viņš varēja braukt uz tikšanos ar Sčolokovu, ar Grišinu, ar Suslovu, ar miļāko, iespējas ir neierobežotas!

—   Bet ja nu?… — un Volšs ar rādītājpirkstu pakasija savu pa jūras kājnieku modei skūto pakausi, tad aši izrīkoja mikrofonā: "Dodiet liela mēroga Rubļevas — Uspenskas rajona karti un GIP objektu sarakstu kādu trīsdesmit piecu kilometru rādiusā…"

Neredzamajam operatoram bija nepieciešama apmēram pusminūte, lai uz ekrāna nomainītu attēlu. Pēc tam zilo daudzsektoru laukumu pilnībā aizpildīja karte ar melnām kvadrātveida un trīsstūrveida atzīmēm. Kā pieredzējuša spēlētāja rokas triektas biljardbumbiņas kaut kur no sāniem izšāvās burti un izkārtojās divās īsās rindiņās: "Rubļevas — Uspenskas šosejas 17. kilometrs + divi kilometri uz austrumiem.

Padomju Armijas ģenerālštāba GIP sagatavošanas bāze. Šobrīd uz laiku iekonservēta. Iemesls — kapitālais remonts."

—   Nu, re, viss skaidrs bez garas gudrošanas, — Volšs apmierināts norūca un atkal noliecās pie mikrofona:

—   Palūgšu pavadoņa "Štamm—1" datus, 7.aprīlī, laikā no 19.00 līdz 20.00. Sektors 17 — 291 QX… — Volšs atskatījās uz Paulīnu un smīnēdams piemiedza ar aci. — Un ja nu laimējas, ko?

Paulīna klusēdama paraustīja plecus un iemalkoja atdzisušo kafiju.

Pēc dažām sekundēm uz ekrāna parādījās no pavadoņa iegūtais videomateriāls. Redzamība varēja būt labāka. Pār Maskavu slīgstošā vakara krēsla saplūda ar tumšo meža masīvu un pelēko šosejas lenti, kas izskatījās smalka kā diedziņš. Volšs uzsprauda uz prāvā deguna brillles ar sfēriskiem okulāriem un tik uzmanīgi sāka pētīt no pavadoņa iegūto attēlu, it kā uz ekrāna būtu sākusies Superbola fināla translācija. Pēc kādām piecpadsmit minūtēm Volšs pēkšņi uzsauca:

—   Stāt!

Attēls uz ekrāna sastinga.

—   Dodiet maksimālu palielinājumu!

Trīsreiz noraustījies, attēls kļuva lielāks. Tagad ari Paulīna no savas vietas ieraudzīja izplūdušas automašīnas aprises, tā nogriezās no šosejas pa kreisi.

—   Būtu labi, ja varētu saskatīt numurus!

—   Mēģināsim, ser, — nodūdoja sievietes balss.

Attēla pelēki miglainais tonis pēkšņi pārtapa koši oranžā. Apkaimes kontūras pazuda pavisam, toties kļuva saskatāms, ka automobilis ir volga, tas tagad atgādināja lielu melnu traipu uz nokaitušas saules fona.

—   Ko jūs tur čammājaties?! — Volšs uzbrēca. — Es neko neredzu!..

—   Mazliet pacietības, ser! — glāsmainajā sievietes balsī nepārprotami ieskanējās vecuma marasmā slīgstošu sirmtētiņu pansionātu auklītēm raksturīga intonācija. — Tā ir diezgan sarežģīta procedūra. Jūsu uzdevuma izpildē patlaban iesaistīta vesela apakšstacija…

—    Kaut vai trīs apakšstacijas! — Volšs aizsvilās. — Es jums neesmu nekāda senāta komisija energoresursu taupīšanas jautājumos. Man ir jāredz šīs mašīnas numuri! Velns parāvis, es strādāju pie…

Volša sašutuma izvirdums aprāvās tajā pašā mirkli, kad pār visu ekrānu iznira volgas priekšējās daļas attēls ar melnu numura plāksnīti, kurā bija skaidri izlasāms: "koc 17—91".

—   Kāds numurs bija automašīnai, ar kuru Cviguns pulksten 19.00 izbrauca no Dzeržinska laukuma? — Volšs strauji pagriezās un uzlūkoja Paulīnu.

—   Viss saskan, ser…

—   Tātad Volkovs visu, kas ziņojams, ir paziņojis, — CIP direktora vietnieks operatīvajā darbā atviegloti uzelpoja. — Un, ja reiz Cviguns devās uz GIP bāzi, tātad viņš jau ir iesaistījies mūsu spēlē. Brīnišķīgi! Vienkārši brī-niš-ķī-gi!

—   Tu tā priecājies, it kā tieši ar to nebūtu rēķinājies! — Paulim nogrozīja galvu un pāršķīra bloknota lapu. — Turpināsim?

—  Jā! — Volšs atzvēlās krēslā. — Kā veicas ar mūsu aizbilstamo?

—   Ari šai ziņā viss norit, kā plānots.

—   Kur viņa tagad atrodas?

—   Sanpaulu. Samērā respektablā un klusā rajonā. Divstāvu privātvillā. Ievietota speciālā istabā. Pagrabstāvā.

—   Kā ar noklausīšanos?

—   Tas ir tehniski neiespējami. Dzirdams tikai fons un trokšņi. Kā izdevās noskaidrot, villa ir apgādāta ar visu nepieciešamo. Arī ar telekamerām.

—   Novērošana?

—   Augu diennakti.

—  Vai tik tie gadījumā nav KGB ziķeri? Vai esi pārliecināta, Paulīna, ka tā ir tieši militārās izlūkošanas pārvalde?

—   Šaubu nav, Henrij. Divus no viņiem jau nofotografējām un pārbaudījām pēc mūsu datiem. Tas ir militārais izlūkdienests.

—   Tātad mūsu meiča nonākusi tur, kur paredzēts?

— Jā gan, Henrij. Kaut esmu pārliecināta, ka pašlaik viņa būtu gatava atdot visu pasaulē, lai atrastos kaut kur citur.

—   Vai tev tas viss nešķiet pārāk aizdomigi?

—   Tev nepatik, ka viss norisinās pārāk gludi, Henrij?

—  Teiksim tā: man ir neinierigs prāts. Kā visi hipertoniķi, neciešu šādu stāvokli.

—  Es ari ne, — Paulīnas smaids šķita samocīts un nedabisks.

—   Saprotu, — Volšs pamāja. — Tev būtu daudz vieglāk, ja tu zinātu, kā norisinās pratināšana — kas tur notiek, par ko viņi runā.

—  Būtu gan. Gribētos tomēr cerēt, ka viņi to vismaz nesit.

—   Ceri uz GIP humānismu?

—   Ceru, ka vina tiem nedos iemeslu.

—    Kā tev šķiet, vai tie vinu vedīs uz Maskavu vai arī

i » >

uzkersies uz Amsterdamas āka?

> »

—   Būsim konsekventi, Henrij: ja Cviguns patiešām uzsācis sarunas ar kādu no GIP un uzkēries uz mūsu ēsmas, vina

» 7 >

tam būs vajadzīga Amsterdamā. Ļoti vajadzīga. Ja viņu tur, Sanpaulu, nopratinās pietiekami profesionāli, tad, loģiski spriežot, viņiem noteikti vajadzētu aizķert Amsterdamas pavedienu un pēc tā mēģināt atritināt visu kamolu.

—   Bet ja nu ne?

—    Pastāv arī tāda iespēja. Bet! — Paulinas melnās acis iemirdzējās. — Mūsu ēsmai vajadzētu nostrādāt. Es ticu, ka tā nostrādās.

—   Tas viss ir pārāk komplicēti, — Volšs nogrozīja galvu. — Šis nu reiz ir tas gadījums, kad nezini, kā ir labāk: vai tad, ja pretinieks novērtēts par zemu, vai tad — ja tas tiek pārvērtēts.

—   Tev šķiet, ka par augstu novērtēju padomju militāro izlūkdienestu?

—   Mazliet nogaidism. Kad, tavuprāt, viņiem būtu jāpieņem lēmums?

—    Šodien. Vēlākais rīt. Viss atkarīgs no tā, cik pamatīgi šie zeļļi ir iesaistījušies mūsu spēlē un kādus spēkus gatavojas mobilizēt.

—    Bet ja nu tie nolēmuši izspiest no viņas visu uzreiz? — Volšs cieši uzlūkoja Paulīnu. — Un turpat uz vietas? Ja nu viņi ir tādā laika trūkumā, ka gatavi uz visu?

—     Viss, ko viņa dara, Henrij, ir MOTIVĒTS. Mūsu meitenei nav citas izejas, kā pašai cinīties par sevi. Ari mums vēl nav iemesla kaisit pelnus sev uz galvas. Viņa turēsies…

—   Kāpēc tu esi tik pārliecināta?

—   Viņai nav atkāpšanās ceļa, — Paulīna drūmi novilka. — Jo ilgāk viņa noturēsies, jo lielākas mūsu izredzes.

—   Bet vai viņa noturēsies, Paulina?

—   Svētdien iešu uz baznīcu un lūgšu Dievu, lai tā notiek. Starp citu, vari man piebiedroties. Tev jau sen laiks padomāt par savu dvēseli.

—   Man ir cits priekšlikums, Paulīna: uzaicinu tevi svētdien uz restorānu, iztukšosim tur par tavas aizbilstamās veiksmi pudeli laba božolē. Un pie reizes kopīgi padomāsim par mūsu dvēselēm. Ja tu zinātu, Paulīna, cik patīkami pēc nolaišanās mūsu pekles dziļumos ir padomāt par to, kas sen jau bezcerīgi zaudēts…

***

Tieši pēc stundas Volšs sniedza izsmeļošu ziņojumu CIP direktoram, kurš operatīvās pārvaldes šefu ne reizi nepārtrauca, tikai laiku pa laikam palocīja savu aristokrātisko galvu.

—  Tas ir viss, ser, — Volšs klusi rezumēja un jau pasniedzās, lai no savas tvīda žaketes krūškabatas izņemtu slaveno

7 »

plastmasas futrāli ar cigāru, taču pēdējā bridi pārdomāja un smagi nopūtās.

—  Un tomēr jūs kaut kas neapmierina, Henrij, — pēc īsas pauzes direktors ievaicājās. — Vai tas, ka iejaucies Mossads? Bet ar to taču mēs rēķinājāmies. Starp citu, kad domājat tikties ar?…

—  Vēl mazliet nogaidīšu, — Volšs izklaidīgi atteica. —Ja ne šodien, tad rīt viņi pieteiksies paši. Ar VIŅIEM mums problēmu nebūs…

—   Un ar ko būs?

—  Ziniet, ser… — Volšs noņēma brilles un vairākas reizes samirkšķināja savas īsās, rūsganās skropstas. — Mans tēvs saviem bērniem — man un maniem četriem brāļiem — mēdza atgādināt: "Vienmēr turieties lielu ratu tuvumā, bērniņi. Ja nu pēkšņi no tiem kas derīgs izbirst…"

—   Prātīgs padoms, — CIP direktors pasmējās. — Galvenais, ļoti reāls un praktisks.

—   Es ari tā domāju, ser, — Volšs pamāja. — Bet nu es pirmo reizi sāku šaubīties par tēva padomu.

—  Jūs domājat, Henrij, ka no Cviguna ratiem mums nekas neatbirs? — Veids, kādā tika izteikts jautājums, šķita visai nevainīgs, taču CIP direktora balss bija saspringta kā klavieru stīga.

—     Kaut kas varbūt arī atbirs, — Volšs nomurmināja. — Taču mums ir vajadzīgs pats braucējs…

—   Kas tie par mājieniem, Henrij?

—   Mums vajadzīgas garantijas, ser.

—   Kādā ziņā.

—   Mani māc nelaba nojauta, ka diez vai mums izdosies izvilināt Cvigunu no viņa midzeņa un dabūt pāri kordonam. Un visi operatīvie dati liecina, ka mana nojauta ir pareiza…

—   Ko gan tādā gadījumā ir vērta visa operācija? — ļoti klusu, gandrīz čukstus sacīja direktors. — Vai jūs apjēdzat, Henrij, ka…

—   Ļaujiet man pabeigt domu, ser!

—   Piedodiet, Henrij…

—    Operācija attīstās — vismaz pagaidām — tieši tādā virzienā, kādā bijām to plānojuši… — Volšs joprojām grozīja pirkstos briļļu metāla ietvaru, bet viņa izklaidīgais skatiens nekonkrēti maldījās telpā, līdz beidzot apstājās kādā punktā virs bosa galvas. — Ne jau man jums jāskaidro, ser, ka jebkurai stratēģiskajai akcijai neizbēgami ir savas šaurās, grūti prognozējamās vietas. Un visgrūtāk prognozējamais ir galamērķis. Varat uzskatīt mani par panikas cēlāju, ser, taču es netieku vaļā no domas, ka neesam izmantojuši visas rezerves.

—  Jūs laikam gribat piedāvāt man kaut ko pavisam neiedomājamu, Henrij?

—   Kāpēc jums tā šķiet, ser? — Volšs pasmaidīja.

—   Tāpēc, ka uvertīra nevar būt garāka par operu!

—  Tādā gadījumā vēl pēdējā uvertīras nots, ser, un tad es tiešām ķeršos vērsim pie ragiem.

—  Klausos, — direktors nopūtās un saāķēja savus baltos, koptos pirkstus uz vēdera, plakana kā trenētam vieglatlētam.

—   Man bija draugs, profesionāls mākslinieks. Reiz es nejauši, iepriekš nebrīdinājis, ierados viņu apciemot tieši tad, kad kuru katru mirkli bija jāierodas viņa jaunās gleznas pircējam. Vai zināt, ko darija šis dīvainais cilvēks? Viņš stāvēja pie gatavas, PILNĪGI PABEIGTAS gleznas un ar savas trīssimt dolārus vērtās kaklasaites apakšpusi centās noberzēt kādu mikroskopisku otas triepienu kas, viņaprāt, nebija izdevies pietiekami izteiksmīgs…

—   Uzskatiet, ka esmu novērtējis jūsu alegoriju, Henrij. Un tālāk?

—  Mums ir jākontaktējas ar Andropovu, ser! — Volšs aši sacīja. — Tā sakot, pēdējais otas triepiens.

—   Tas ir neiespējami, Henrij! — CIP direktors noteiktā tonī atbildēja un papurināja galvu.

—  Tas ir nepieciešams, ser! Tikai Andropovs var piespiest Cvigunu izkustināt dibenu un sniegt mums simtprocentīgu garantiju, ka sasniegsim iecerēto mērķi. Un tikai viņš to var izdarīt tā, lai nerastos ne mazākās aizdomas!

—   Mēs pārkāpjam noteikumus, ko paši noteicām!

—   Noteikumi nav dogma, ser! — Volšs uzlika brilles un cieši uzlūkoja savu bosu. — Apstākļiem piemīt īpašiba dinamiski mainities. Jo vairāk tādā darbā kā mūsējais. Andropovam ir zināms, kā labā mēs pūlamies. Viņš ir gudrs cilvēks, spidošs analītiķis, kurš vada vienu no spēcīgākajiem izlūkdienestiem pasaulē. Līdziga problēma tikpat labi varētu rasties ari viņa kantori. Tāpēc viņš noteikti ir spējīgs saprast taktisko niansi: ja reiz mēs, neraugoties ne uz ko, lūdzam viņam konkrētu palīdzību, tas liecina tikai par to, ka šī pasākuma veiksmīgā iznākumā esam ieinteresēti vairāk, nekā viņš varēja cerēt…

—   Tas nozīmē mainīt prezidenta apstiprinātu plānu… — CIP direktora balss bija neskanīga. — Es nevaru to pieļaut, iepriekš nesaskaņojot. Taču jebkurš mēģinājums ar šādiem priekšlikumiem griezties pie prezidenta beigsies ar viennozīmīgu "nē". Tas ir tik nepārprotami skaidrs, ka nav jēgas tērēt laiku braucienam uz Balto namu.

—   Nu tad nesaskaņojiet, ser, — Volšs ieteica un pēkšņi piemiedza direktoram ar aci. — Prezidentam netrūkst problēmu ari bez mums.

—  Vai jūs apjēdzat, ko sakāt, Volš? — direktora asie vaibsti vienā mirklī kļuva stingi un cieti, it kā neredzama roka tos būtu pārlējuši ar biezu ģipša javu.

—Jā, ser! — CIP operatīvās pārvaldes šefs militāri noskaldīja. — Jums nav nekādas nepieciešamības prezidentu informēt par operācijas attīstības taktiskajām niansēm.

—   Un to jūs saucat par taktisku niansi? — CIP direktors spēji sarauca savas palsās uzacis.

—   Kad paskaidrošu jums, ser, KĀDĀ VEIDA esmu iecerējis mūsu kopīgajā pasākumā iesaistīt Andropova kungu, uzdrošinos apgalvot, ka jūs piekritīsiet…

6.nodaļa

Sanpaulu. GIP konspiratīvā villa Olīvijas — Kolinosas rajonā.

1978. gada aprīlis.

… Jūdžins izskatījās svaigs un atpūties, un bija skaidri redzams, ka viņš ir labā omā.

—     Ko tu tā priecājies? — es apvaicājos, nomanīdama, ka man krīt uz nerviem viņa bezrūpīgā jautrība. — Vai tiešām beidzot noticis ari kaut kas labs?

—   Zināms, ka noticis: beidzot es tevi redzu, mana mīļā!

—  Tā nesmu es, dumiķit! Tevi māna!

—   Tev ir kārtīgi jāatpūšas, Veļa.

—   Tev pašam ir jāatpūšas! Vai tiešām tu neredzi?! Tavā priekšā ir gluži cita sieviete, kas nogrimēta tā, lai izskatītos pēc manis.

—   Es pazīstu tevi labāk nekā tu pati… —Jūdžins pasmaidīja un noglauda man vaigu. Ļoti maigi, ar pašiem pirkstu galiņiem. Tas bija tik patīkami, ka man iekņudējās kaklā.

—   Izdari vēl tā.

—  Vai tā? -Jā…

Jutu, ka raudu.

—    Kur tu biji, Jūdžin? Kur viņi bija tevi nozūmējuši, miļais?

—  Es visu laiku biju līdzās, Veļa. Tu vienkārši to nemanīji.

—   Tā nevar būt!

—   Var gan.

—   Kāpēc tad tagad es tevi sajūtu?

—   Acīmredzot tu sāc pieņemties prātā. Agri vai vēlu tam bija jānotiek.

—   Tu mani tīšām kaitini?

—   Kā citādi?

—   Kāpēc?

—   Es tevi mīlu!

—   Apskauj mani!

—   Nevaru.

—   Tu atkal pildi darba pienākumus?

—   Ne jau tikai es — arī tu.

—   Tavs pienākums ir būt man līdzās.

—   Kantorī tā nedomā.

—    Es uzspļauju tavam kantorim! Un visiem kantoriem, kādi vien pasaulē ir! Kāda mums par viņiem daļa?!

—   Nekādas. Tev taisnība.

—   Tavs pienākums ir būt man līdzās visu mūžu!

—   Tāpēc jau es arī raujos vaiga sviedros.

—   No kurienes tu uzradies?

—  Vēlreiz atkārtoju: tepat vien biju. Es nebiju tevi pametis.

—   Nekad?

—   Nekad!

—  Jūdžin! —Jā, mīļā?

—   Atzīsties: tu esi mans miesassargs, vai ne?

—   Ne gluži. Es tavu miesu ne tikai sargāju. Es to pielūdzu. Un tāpēc esmu laimīgākais cilvēks pasaulē.

—  Tas otrs variants man patīk vēl labāk.

—   Man prieks par to.

—   Un ta būs vienmer?

—  Jā, mīļā.

—  Ari naktī?

—   Naktī jo sevišķi.

—   Ko citi par to teiks?

—    Citi mūs apskaudīs. Viņi ieraudzīs mūs kopā, vienā gultā un teiks: "Ak ta augšā gan, ko?…"

—   Kā, lūdzu?…

Es atvēru acis. Virs manas galvas rēgojās būtne, ko vakar biju dzirdējusi godājam par Stješu. Nekavējoties laidu darbā pārbaudītu metodi un aizmiedzu plakstus — tas ir labākais paņēmiens, kā pārtrauktus sapņus noskatīties lidz galam. Taču nekāds turpinājums nesekoja. Pēdējā vīzija visnelietīgākajā veidā bija sagrāvusi noslēpumaino zemapziņas maģiju.

—   Ak ta augšā gan…

Skumīgi pārliecinājusies, ka skats, kas pavērās sapņa noslēguma epizodē, ir dzīves īstenība, es atkal atvēru acis un tagad jau uzmanīgi nopētīju dzīvās matērijas iemiesojumu, kas stāvēja pie manas gultas.

īsie, baltie šorti un melnais trikotāžas krekliņš ar šaurām lencītēm liecināja, pirmkārt, par karstai un miklai kompresei lidzīgo Brazīlijas karstumu, kas bija sajūtams pat manā cementētajā un flīzētajā puspagrabā, bet, otrkārt, tas anatomijas atlasa izsmeļošajā skaidrībā atklāja, ka dāma no padomju militārā izlūkdienesta palīgnodaļas sastāv galvenokārt no diviem milzīgiem cičiein un varenas, Viduskrievijas augstienei līdzīgas pēcpuses. Pie pēdējās bija pieskaitāms ari viducis, daļa no muguras un smagatlēta svarcēlāja cienīgas ciskas. Visi šie jaukumi aizņēma kādus deviņdesmit procentus no viņas miesas būves. Pārējie desmit bioloģiskā brīnuma procenti bija pieticīgi un nevienmērīgi sadalīti starp strupo kaklu, zilo ačeļu šķirbām un žilbinoši baltām kājām, kas drīz vien pārgāja lielās, platās laucinieces pēdās. Vārdu sakot, ne sieviete, bet zvejas tralera apkalpes ilgotais sapnis, pēc gadu ilgiem siļķu meklējumiem tuvojoties dzimtajai bāzei. Padomju izcelsme no Stješas spīdēja pa gabalu, un, jo vairāk šis sievišķās miesas fenomens centās līdzināties dabiskam rietumu civilizācijas produktam, jo uzkrītošāk un visā savā kailumā — gan tiešā, gan pārnestā nozīmē — atklājās patiesība. Šī meiča, nudien, būtu varējusi pozēt skulptūrai, kas simbolizē padomju cilvēku dedzīgāko vēlmi: izmantot nedaudzos, toties neapstrīdamos sociālisma labumus kapitālistiskā dzives veida apstākļos. Jāteic, Stješa pie manas gultas patiešām ari stāvēja kā piemineklis. Vai kā bezpersoniska vaska figūra bezgalīgajā sev līdzīgo riņķadancī, no kura es nekādi nespēju izrauties.

—   Piedodiet, ko jūs teicāt? — Es joprojām gulēju ar vaļējām acīm, pūlēdamās aptvert, kādā krastā no sapņa burvīgās dzelmes šoreiz esmu izmesta.

—   Ak ta augšā gan, es saku…

Neko vairāk Stješa nejautāja, viņa tikai ar nepatiku konstatēja šo bēdīgo faktu. Tā reaģē bargas medicīnas māsas, pēc operācijas ieraugot atgriežamies palātā slimnieku, kuram, viņuprāt, gan tagad pienāktos gulēt uz marmora galda slimnīcas morgā. Nezinu, ko Stješai viņas priekšnieki bija sastāstījuši par kārtējo puspagraba iemītnieci, taču tas, ka izrādīju zināmas dzīvības zīmes, melnajā krekliņā tērpto jaunuvi acīmredzot mulsināja.

—  Jā, augšā gan! — man piepeši spēji uzlabojās oma. Es tiešām biju augšā, un, spriežot pēc visa, sveika un vesela!

—   Man lika noprasīt, kā būs: vai ēst ar gribēsiet?

—   Un vai ta dos?

—  A ko ta citu? — Stješa vientiesīgi paraustīja plecus. Nekāds sparīgais žests tas nebija, taču ar to pašu pietika, lai viņas milzonīgās krūtis draudigi sazvārotu mitro gaisu. — Kamērt dzīvība vēl turas, tikām ēst jādon. Cilvēks jau tāpēc ir cilvēks…

—  Loģiski, — es nomurmināju, manīdama, ka pēkšņie labā garastāvokļa uzplūdi tikpat strauji pagaist. Zvejas tralera apkalpes ilgotais sapnis nejokoja, par to nebija ne mazāko šaubu.

—   Nu, kā ta būs — ēssiet vai kā? — Stješa nepacietīgi apjautājās.

—   Eššu! — es izdvesu, nicinādama sevi par to, ka esmu par vāju, lai lepni atbildētu: "Abet aizrijies ar savām brokastīm, grūsnā govs!"

—   Tūliņ dabūsiet, — Stješa pamāja. — Bet jūs tikām sakopieties, pilsone! Tur, pie krāna, ir zobu birste un ziepes.

—  Man vajadzīga mana soma.

—   Priekš kam?

—   Nu, tur ir viss man nepieciešamais…

—  Visu, kas jums nepieciešams, es jau atnesu. Drēbes un…

—   Es nerunāju par drēbēm.

—   Kam jābūt, tas ir. Vairāk nekas nepienākas.

—   Un kā ar kosmētiku?

—   Ar ko? — Stješa sarauca savas platās, pincetes neskartās jaunavīgi pirmatnīgās uzacis. Pēkšņi iztēlojos viņas kavalieri, kurš, maigi glāstīdams šos dzīvelīgos briksnājus, kvēli dveš Stješai ausī: "Nebaidies, sirsniņ, es gādāšu, lai no tām ij spalviņa nenokristu!…"

»

—   Ar smiņķiem un zieķiem! — es paskaidroju, izjuzdama milzīgu vēlēšanos sasiet jūrnieku mezglā aiz viņas stulbā pakauša šīs maitas piedauzīgo apmēru krūtis. — Kā citādi lai savedu kaujas gatavībā sava ģīmja poligonu?

—  A tas jums nav jādara! — Stješa vēsi paziņoja. — Veltas pūles!

—   Par ko tad tā? — es neviļus apjuku.

—   A par to! — Stješa attrauca.

—   Kas tā teica? Vecākais uzraugs?

—   Es to saku.

—  Ak šitā gan? Ko gribat, to darāt, bez priekšniecības ziņas?!

—    A man ir pieredze, — Stješa beidzot viesa skaidrību savā striktajā nostājā. — Tādā karstumā viss tūliņ nopil. Ij tuša, ij ēnas — zied ko ziezdams! Sākumā es kādas reizes paprovēju, bet tad nospļāvos, kad nav kazai piena, lai nav! Nav ko māžoties, jei bogu!

Dalijusies ar mani savā kosmētiskajā pieredzē, meiča uzgrieza man pēcpusi, platu kā prāmja Ļeņingrada — Helsinki klāju, un, četros soļos pārvarējusi metrus desmit, nozuda aiz durvīm.

"Gribi dzīvot vienos priekos, ej un stājies požarniekos!" es rezignēti nobubināju, piecēlos un, basās kājas plakšķinādama, devos pie izlietnes.

Solītie tualetes piederumi bija sarindoti uz plauktiņa zem spoguļa. Skumji nopētīju sērdienigo tualetes ziepju gabaliņu un tēvzemē ražotās zobu pastas "Ļesnaja" tūbiņu, tad pievērsu skatienu savam noplukušajam, sagumzītajam ģīmim, un mani pārņēma rūgtas vilšanās sajūta — kā profesionālu ķirurgu, kuram jāveic sarežģīta sirds operācija, izmantojot tikai lauzni un āmuru.

Vēlreiz uzmanīgi apskatīju istabu un lieku reizi pārliecinājos, ka tas, kurš to projektējis, ir bijis civilizēts cilvēks un apzinājies, ka pagrabā neviens dušā neiet. Tikusi par to skaidrībā, pateicu pāris biezus vārdus, ar riebumu novilku savu ražošanas atvaļinājumā palaistās profesionālās prostitūtas ģērbu un, nostājusies pie miniatūrās izlietnes, ķēros pie sarežģītās kompleksās apmazgāšanās procedūras, kas bez dušas bija vairāk nekā problemātiska.

Mana nenogremdējamā draudzene, kuras neskaitāmo trūkumu klāstam, manuprāt, piepulcējama arī neveseliga, es teiktu, pat patoloģiska tīrības izjūta, man reiz atstāstīja kādu ļoti smieklīgu atgadījumu par to, kā viņa pirms došanās pie miera nolēmusi sarīkot higiēnisku apmazgāšanos pasažieru vilciena Tašauza—Ašhabada tualetē, kur manu draudzeni novedis kārtējais romantiskais piedzīvojums ar bēdīgām beigām. Par spīti dzīvesgudrās vilciena pavadones brīdinājumiem, mana durnā draudzene, hroniskas tirības lēkmes pārņemta, nebija paklausījusi pieredzējušās sievietes padomiem un, paķērusi līdzi visus tādai delikātai procedūrai nepieciešamos piederumus, no iekšpuses iebultējusies ķemertiņā. Vilciens, protams, grīļojies no vienas puses uz otru kā satrupējis kuģelis atklātā okeānā. Un tā vēl bijusi tikai pusbēda. Kamēr mana draudzene pūlējusies veikt jau tā gaužām sarežģīto apmazgāšanās procedūru, vilciens divas reizes spēji nobremzējis, kas tajā pusē ir ierasta lieta — lokomotīves mašīnists, pamanījis sliežu malā stāvam un dedzigi vicinām rokas novadniekus ar pārdošanai vedamiem meloņu maisiem, vienmēr aptur vilcienu. Un patiesi, kāda jēga dzenāt pustukšus sastāvus, kad pa ceļam var uzņemt tik daudz pasažieru? Jāteic, ka Vidusāzijā vispār valda īpaša attieksme pret transportu un tautiešiem.

Vārdu sakot, no tualetes mana tīrīgā draudzene iznākusi ar pamatīgu zilumu zem acs, sasistu potiti un nelielu gūžas locītavas izmežģījumu. "Un, zini, ko es domāju, kad no klozetpoda triecos pret spoguli un no spoguļa lidoju uz klozetpodu?" sacīja mana mīļotā draudzene, nobeigdama šo traģikomisko stāstu. "Es domāju par to, ka sievietes dzīvē, kā izrādās, visgrūtākais ir iznākt no ūdens slapjai. Personiski man tas toreiz neizdevās."

Dīvaini, taču, kamēr ziepējos, mazgājos un kā zilonis zoodārzā aplaistījos ar ūdeni, notikums vilcienā Tašauza—Ašhabada man nepavisam nelikās smieklīgs.

Pārģērbusies garos puķainos brunčos un plānā blūzīte bez piedurknēm (Stješa, pēc visa spriežot, pēc sirds patikas bija izvandījusies manās lietās un izvēlējusies tieši šādu ietērpu), apsēdos gultā un drīzāk ieraduma nekā nepieciešamības dēļ ieslīgu pārdomās. Naktī piedzīvotais jautājumu un atbilžu raunds, pēc kura es kā kritu, tā aizmigu, atmiņā atausa ļoti gausi un neskaidri. Šo to atcerejos, taču bija jautajumi, ko es neparko nespēju atsaukt atmiņā. Manas smadzenes kategoriski atteicās pievērsties analītiskam darbam.

—   Laikam pārgaidījies? — ar grūti izskaidrojamu sirsnību balsī Stješa apjautājās, iestumdama istabā ratiņus ar ēdamo. — Vēderā droši vien vardes kurc?

Abi jautājumi bija trāpīti tieši mērķī, taču man ļoti negribējās to atzīt. Tāpēc nolēmu nerunāt, bet darīt, un vienā kampienā nolociju dzimto padomju vēršaci, sastāvošu no trim olām, naža vietā liekot lietā divus biezus, krieviskā devībā nošņāptus pelēkas maizes riecienus, kā lācis zemeņogu noriju ari trīs cīsiņus ar zaļo zirnīšu piedevām un vēl divas šķēles ļoti garšīga nezināmas šķirnes siera (būtu ēdusi vēl, taču šķēles bija tikai divas), uzdzēru tam visam virsū glāzi kakao un tad kāri nopētīju sudrabaino paplāti cerībā ieraudzīt vēl kaut ko ēdamu, taču tūdaļ biju spiesta secināt, ka ar ēšanu diemžēl ir cauri.

—   Prātam neaptverami! — Stješa sajūsmināta nočukstēja, nespēdama novērst no manis pārsteigto skatienu. — Kaut kas traks: tik daudz ēst un vēl saglabāt šitādu figūru!

—     Bisties Dieva, Stješa! — neliekuļoti iesaucos. — Vai zini, cik es sveru? Astoņdesmit divus kilogramus! Un to tu sauc par figūru?! Tas taču ir tirais ārprāts!…

—   Ko tad es lai saku? — Stješa skumji novilka.

Aprāvos pusvārdā. Stješai bija pilniga taisniba: uz viņas

lielkabotāžas transportflotes gabarītu fona mana gaušanās par liekiem kilogramiem bija smalkjutibas un snobisma kalngals.

—   Ēdu tikai reizi dienā, — Stješa turpināja skumji gausties. — Bet, zini, cik es sveru?

—   Tik un tā tu ļoti labi izskaties, — cerēju, ka man izdevies pietiekami veikli izvairities no tiešas atbildes. — Turklāt tu, Stješa, taču esi… sieviete. īsta sieviete. Tādas kā tu mīl atveidot mākslinieki. Un vispār vīrieši uz tādām ir kā uzburti…

—   Kafiju gribi?

Stješas jautājumā acīmredzot bija ietverta visa viņas pateicība par tik dziļu un izjustu sieviešu problēmu izpratni.

—   Gribu. Ja var…

—   Tikai — vai tev pēc tā kakao nesametīsies šķērmi?

—   Vai nu tik traki — labs labu nemaitā…

—   Labi, es tūliņās…

Stješa bija projām minūtes desmit. Man pat radās aizdomas, vai tik kafija nav iegansts, lai mana aizgādne varētu informēt savu priekšniecību, kā noritējusi brokastošana un par ko esam runājušas. Taču, ieraudzījusi starojošo Stješu ar kafijkannu, no kuras plūda neatkārtojamais Maskavas Kirova ielas tējas veikala aromāts — nez kāpēc tur vienmēr smaržoja pēc svaigi maltas kafijas — sapratu, ka manas aizdomas bijušas nepamatotas: pēc visa spriežot, meiča no plits nebija atgājusi ne soli.

—   Un tu — vai tu nevēlies? — es apjautājos, kad Stješa man bija pielējusi pilnu tasi.

—   Nedrīkst.

—   Ā, saprotu, — es pamāju un iedzēru malciņu. Kafija garšoja vienkārši satriecoši. — Vai pati vārīji?

—   A kas ta cits?!

—   Kas tev iemācīja tik labi vārīt kafiju?

—   Dzīve iemācīja…

Šai mirklī viņas šaurās ačeles aizplīvuroja filozofa cienīga skumju migliņa. Grūti pateikt, kā saderēja kakao ar kafiju, toties viņas platā, vientiesīgā seja tik tiešām nesaderēja ar tik pēkšņu un negaidītu pārdzīvojumu atblāzmu Tomēr man nepavisam negribējās iedziļināties Stješas problēmās (turklāt es nojautu, ka nekādās atklātās sarunās viņa ar mani tik un tā neielaidīsies), tāpēc tikai saprotoši pamāju un veicīgi iztukšoju savu kafijas tasi.

—  Vai gribi vēl kaut ko?

—   Varbūt tev ir cigarete?

—   Es nesmēķēju. Šeit neviens nesmēķē.

—   Tad nekā! Paldies, Stješa! Bija ļoti garšigi.

—  Tad gājušas?

—   Uz kurieni? — Pāreja no gādīgās ēdināšanas procedūras atpakaļ pie skarbās dzīves prozas bija tik strauja un negaidīta, ka, sagurusi no ēdiena un kafijas baudīšanas lieglaimes, pirmajā brīdī pat apstulbu.

—   Vai tev nav vienalga, uz kurieni! — Stješa noķiķinājās. — Kur jāiet, tur iesi. Neesi jau pie memmes krāsnsaugšā, bet kroņa mājā…

***

Kamēr kāpām pa akmens kāpnēm — es pa priekšu, Stješa man no muguras, apdvesdama mani ar sava ķermeņa versmi, — tikpat kā nekas nebija saskatāms. Ja es tikko nebūtu pabrokastojusi un pilnīgi skaidri nezinātu, ka pašlaik ir ja vairs ne pārāk agra, tomēr rīta stunda, varētu likties, ka pār šo noslēpumaino māju jau sligst vēla Latīņamerikas nakts. Soli pa solim, Stješas strupo norādījumu mudināta, virzījos augšup. Šoreiz Stješa bija lakoniska un viņas monologs bija bezkaislīgs: "Seši pakāpieni augšup… Divi soļi pa kreisi… Vēl septiņi pakāpieni… Divi soļi pa kreisi, solis taisni… Sargi dibenu, te ir izvirzījums… Vēl deviņi pakāpieni. Stāt!"

—  Stāvu, — aizkapa balsī atsaucos. —Jums korķi izsisti, vai?

—   Nerunāt!

Stješa paspraucās man garām un vieglītēm atgrūda to, kas izrādījās durvis. Tajā pašā mirklī es ar abām plaukstām aizsedzu acis — tik žilbinoši spilgta bija gaisma, kas platā straumē uzbrāzmoja no plašās istabas, kurā iegāju, neko vairs lāga nesajēgdama.

— Brivi! — atskanēja valdoniga, tomēr samērā patīkama vīrieša balss. Jau grasījos paklausīgi pagriezties par simt astoņdesmit grādiem, kad aptvēru, ka komanda domāta nevis man, bet Stješai.

Pēc vieglas gaisa noviļņošanās sapratu, ka Stješa aiztransportē man garām savās krāšņās miesas un pagaidām, bet varbūt ari uz visiem laikiem (biju jau iemācījusies to uztvert filozofiski!) nozūd no mana redzesloka.

Pamazām apradusi ar gaismu, kas plūda pa milzīgo logu gandrīz visas sienas platumā, pavēros apkārt. Tā kā šai dīvainajā namā, uz kuru pēc Paulīnas viltīgās loģikas man vajadzēja tiekties ar visiem dvēseles spēkiem, biju nonākusi, būdama dziļā nesamaņā, es tagad drudžaini centos atgūt nokavēto, pūlēdamās iztēloties, kur īsti atrodos. Tomēr man neizdevās saskatīt kaut ko raksturīgu. Tā bija visparastākā istaba. Spriežot pēc milzīgā eikalipta zariem, kas sitās logā, atrados ēkas augšstāvā. Ar koka paneļiem apšūtas sienas. Garš galds, nekādā ziņā ne rakstāmgalds, taču arī ne ēdamgalds. Uz galda — šādi tādi papīri, mapes ar saitītēm, melns telefona aparāts… Aiz galda — visparastākā paskata vīrietis, gadus četrdesmit vai četrdesmit piecus vecs, ģērbies smilšu krāsas "safari" uzvalkā ar smieklīgu, baltu panamas cepuri galvā, kas vērta viņu līdzīgu pāraugušam pusaudzim, kuram trūka tikai pionieru

kaklauta un tradicionālās tauriņu ķeramās ķeseles. Līdzību ar

i i »

jauno naturālistu vēl pavairoja apaļas brillītes brūnā kaulā ietvarā, kas vīrieša plāno, kumpo degunu it kā pārdalīja uz pusēm. Par šādu tipu kāds mans autors, kurš par varītēm centās izvairīties no štainpiem, rakstīja: "Viņa deguna vienkuprainais kamielis sejas izdegušajā tuksnesi…"

Un toreiz es to uzskatīju par lingvistisku perversiju!

Kamēr pamazām pārvarēju savas oftalmoloģiskās problēmas, vīrietis panamā labvēligi un pat ar tādu kā zināmu siltumu skatienā pāri briļļu stikliem aplūkoja mani ar savām iezaļganajām, apaļajām acīm.

—   Labrīt, Valentīna Vasiļjevna!

—   Sveicināti.

—   Sēdieties, lūdzu.

—   Pateicos.

—  Varat mani saukt par Igoru Valerjeviču.

—  Vai esat par to drošs?

—   Kā, lūdzu?

—    Cik man zināms, nopratināšanas procedūra izslēdz nepieciešamību lietot tēva vārdu.

—   Es jūs neaicināju uz pratināšanu.

—   Uz ko tad jūs mani aicinājāt?

—  Uz sarunu. Ceru, ka jūs saprotat starpību starp nopratināšanu un sarunu?

—   Principā, jā, — es pamāju. — Taču ir daži sīkumi, ko gribētu precizēt. Piemēram, vakar vakarā cilvēks, kurš mani pratināja, piedraudēja, ka gadijumā, ja es neievērošot nopratināšanas procedūru, viņš mani noslānišot ar gumijas šļūteni. Ko piesolāt jūs, ja neievērošu sarunas procedūru?

—   Principā to pašu, — vīrietis laipni pasmaidīja. — Vai kaut kas šai procedūrā jūs neapmierina?

—  Vai tiešām jūs savos kvalifikācijas celšanas kursos nekādus citus soda mērus neesat apguvuši? — izbrīnā noplātīju rokas. — Tikai noslānīšanu ar gumijas šļauku?

—   Kāpēc lai nebūtu apguvuši? — Vīrietis paraustīja plecus. — Mēs visu ko esam apguvuši, Valentīna Vasiļjevna. Gan nošaušanu, gan pakāršanu, gan nosmacēšanu ar visparastāko polietilēna maisiņu, gan elektrošoku, gan noslīcināšanu… Pietiks, vai minēt vēl kaut ko no apgūtā materiāla?

—   Pietiks, — es pamāju, iekšēju drebuļu kratīta, taču joprojām pūlēdamās atstāt brašas idiotes iespaidu, kura neapjēdz, ar ko viņu savedis liktenis. — Tagad, kad esat mani iepazīstinājis ar soda mēru sarakstu, slānīšana ar gumijas šļauku man šķiet kā visparastākā hidromasāža.

—   Nobijāties gan, ko?

—   Vai gribat teikt, ka esat apguvis ari sadismu?

—  Jūs pārkāpjat sarunas procedūru, Valentina Vasiļjevna.

—     Nu, zināms, ka nobijos! — es žigli piebalsoju. — Kurš gan spētu pretoties tik daudziem biedinājumiem. Labāk paskaidrojiet, ko jūs no manis gribat?

—  Jūsu uzticēšanos. Pilnigu un neierobežotu.

—   Kāpēc? Jūs taisāties mani precēt?

—   Lūdzu, netērējiet manu laiku! — virietis panamā runāja pilnīgi mierīgi. — Es rūpīgi iepazinos ar jūsu nopratināšanas protokolu, un tagad gribu, lai jūs man to visu izstāstītu no paša sākumā, tagad jau monologa formā. Pacentieties neko neizlaist. Jūsu interesēs ir panākt, lai es jums noticētu.

—   No kāda sākuma lai stāstu?

—   No paša sākuma — no brīža, kad jūs pirmo reizi nonācāt KGB priekšsēdētāja kabinetā.

—    Dīvaini gan: kāpēc man jums jāstāsta tas, kas ļoti labi zināms jūsu priekšniekam?

—  Andropovs nav mans priekšnieks, — vīrietis sausi noteica.

—  Tātad jūs neesat no KGB?

—   Pilnīgi pareizi.

—   No kurienes tad?

—    Es varētu ari neatbildēt uz jūsu jautājumu… — vīrietis daudznozīmīgi nokremšļojās. — Turklāt vairāku iemeslu dēļ, no kuriem pats galvenais ir tas, ka jums, Valentīna Vasiļjevna, par to nav nekādas daļas…

—    Patiesa inteliģence nekad neatklājas uzreiz, — es nomurmināju un, redzēdama, kā satumst viņa apaļās ačeles, steidzos šai jautājumā viest skaidrību. — Tie nav mani vārdi — tā

mēdza teikt mana vecmāmiņa…

>

—   Zināt, Valentīna Vasiļjevna, es jums kaut ko paskaidrošu. — Jaunā naturālista skatiens vēl aizvien bija vēlīgs. Ir cilvēki, kas mierīgi, bez mazākā satraukuma un pat ar smaidu uz lūpām prot jūs nogānīt ar visprastākajiem lamuvārdiem. Tāda mīlīga noķengāšana deviņstāvīgiein mātes vārdiem, maiga izlamāšana uz to pēdējo. — Varbūt šie paskaidrojumi man aiztaupīs jūsu muļķīgās replikas. Esmu galvenās militārās izlūkošanas pārvaldes virsnieks. Vai jums nepieciešami vēl šikāki paskaidrojumi?

—   Ja iespējams, — es pamāju. — Zināšanas — gudrības māte. Tā vismaz man mācija universitātē.

—    Runa ir par Padomju armijas ģenerālštāba galveno izlūkošanas pārvaldi, saīsināti — GIP, — jaunais naturālists, joprojām saglabādams pašsavaldīšanos, pa zilbēm noskaldīja. — Lūdzu, nejauciet mūsu organizāciju ar KGB, Valentina Vasiļjevna. Tie ir principiāli atšķirīgi dienesti, kaut arī kalpo vienas valsts interesēs…

—    Nūja, protams, — es kārtējo reizi pamāju, cenzdamās uzturēt saviesīgu sarunu. — Apmēram tā kā abvērs un gestapo…

—   Ne gluži, — vīrietis panamā mierīgi izlaboja, turpinādams raudzīties man tieši acīs. — Abvērs bija militārais izlūkdienests, bet gestapo — politiskais. Pirmo, ja nu reiz jūs vēlaties izmantot šādas analoģijas, vadīja admirālis Vilhelms Kanariss, bet otro — brigādes ģenerālis Valters Sellenbergs.

—   Un abi šie dienesti, ja nemaldos, piekopa sīvu savstarpēju konkurenci?

—   Pilnīgi pareizi! Jūs izteicāties ļoti precīzi — konkurence tiešām bija sīva.

—   Ja atmiņa mani neviļ, Kanarisu pakāra klavieru stīgā par sadarbību ar angļiem? Cik dīvains vācu patriots, kurš ienaidniekam piegādāja sava dienesta noslēpumus… Vai varbūt es kaut ko jaucu?

—   Nē, nejaucat. Tikai nezināt, ka Sellenbergs darīja apmēram to pašu.

—   Es nezinu vai, pareizāk sakot, nesaprotu arī, kāpēc jūs man to stāstāt?

—   Lai jūs apjēgtu, Valentina Vasiļjevna, ka atšķirība starp militāro izlūkdienestu un jūsu priekšniekiem no KGB ir visai principiāla.

—   Igor Valerjevič, vai jūs ļoti apvainosieties, ja teikšu, ka man ir absolūti nospļauties gan par jūsu dienestu, gan par maniem, kā jums labpatīk izteikties, priekšniekiem? Es jūs visus ienīstu pilnīgi vienādi. Turklāt man nav nekādas daļas par jūsu strukturālajām un visām pārējām atšķirībām. Ja nu pie tā esam nonākuši, godātais Igor Valerjevič, jums derētu iegaumēt, ka arī es klusēt netaisos un pie pirmās izdevības darīšu KGB vadītājam zināmu, ar kādām metodēm uzdarbojas mūsu slavenais militārais izlūkdienests…

—   Vai visu pateicāt? — jaunā naturālista sejā bija sastingusi nicigas vienaldzības izteiksme.

—   Pagaidam visu.

—   Tad atļaujiet man pabeigt savu domu. Diemžēl jūs esat ļoti dumja, Valentīna Vasiļjevna. Un kā visi dumji cilvēki, jūs absolūti nejūtat briesmas. Tā nav jūsu vaina, bet nelaime. Mēs esam Padomju armija. Bet Padomju armijā valda pavisam citāda kārtība nekā civilajā pasaulē. Mums nav ne laika, ne vajadzības noņemtiess ar civilpersonām — ar to nodarbojas KGB. Un arī politika mūs maz interesē. Toties armija — tā ir valsts valsti. Mums ir savi likumi, savi priekšstati par pienākumu pret Dzimteni, savi tribunāli un savi soda mēri. Mums NEVIENAM NAV JĀATSKAITĀS, Valentīna Vasiļjevna. Tas nozīmē, ka tad, ja es likšu šai jaukajā dārzā, — un pionieris naturālists ar zodu pamāja loga virzienā, — izrakt nelielu bedri un pavēlēšu jūs tur aprakt dzīvu, neviens man pat neapjautāsies par šo nenozīmīgo starpgadījumu. Vislielākās nepatikšanas, kas man šādā gadījumā varētu draudēt, būtu GIP administratīvā un saimnieciskā dienesta priekšnieka rājiens, ka sūnas uz jūsu kapa nav noklātas pietiekami līdzeni, vai tagad saprotat, ko?!

Aiz bailēm man iekšā viss sagriezās. Vai nu šis nelietis panamā skaidri zināja, ka reiz, turklāt pavisam nesen, es jau tiku aprakta uz pietiekami ilgu laiku, vai arī viņam piemita profesionāla sadista intuīcija.

—  Uzskatīsim, ka esat mani brīnišķīgi sagatavojis sirsnīgai un uzticēšanās pilnai sarunai, — es klusi saciju. — Vēl vairāk. Šķiet, nu jau es daudz labāk sāku izprast atšķirību starp militārajiem un civilajiem spiegiem.

—   Kāda tad tā, jūsuprāt, ir?

—   Tie otri vismaz piedāvā kādu alternatīvu… Nu, kaut vai izvirzīšanu augstākā amatā, sūtīšanu ārzemju komandējumos, vai nu mazums ko… Bet jūs tikai kapiņu dārzā… Būtu taču pārmaiņas dēļ ari jūs piesolījuši kādus debešķīgus labumus. Kaut vai desmit gadus darba klausībā celtniecības bataljonā.

—   Mēs nesodām tos, kuri nav vainīgi, — murgu tēls ar panamu galvā salti atbildēja. — Tāpat kā tos, kuri nožēlo savus pārkāpumus. Ja būsiet ar mums atklāta, jūsu dzīvībai nekādas briesmas nedraud.

—  Jūs aizmirsāt piebilst: "Dodu virsnieka goda vārdu!"

—     Neiesaku jums plēst asprātības par šo tematu, — naturālists klusi brīdināja, un es pēkšņi iztēlojos viņa seju bez brillēm un šausmās nodrebēju. — Viss, ko, pildot dienesta pienākumus, saka padomju virsnieks, nozīmē to pašu ko viņa goda vārds. Vai nu jums ir skaidrs? Nedzirdu atbildi!

"Mūc nu, Valentīna! Laižas, kas var!" kreisajā ausī skaidri izdzirdu savas nenogremdējamās draudzenes dedzīgo čukstu. "Sitam nūģim ir problēmas ar erekciju, un tas nozīmē, ka viņš cieš no paaugstinātas psiholoģiskās uzbudinātības!"

—   Skaidrs! — es nopūtos.

—   Nu tad stāstiet!

Un es stāstīju. Tas nepavisam nebija grūti, jo šo monologu biju iestudējusi pieredzes bagātās Paulīnas vadībā un tā tekstu biju iekalusi atmiņā tikpat dzelžaini kā padomju vispārizglītojošo skolu nemirstīgo sacerējumu tematu "Katrīna — gaismas stars tumsas valstībā". Ak, ja vien šis klusais sadists panamā un bez tauriņu ķeramās ķeseles zinātu, KAS manā vietā bija uzrakstījis šo sacerējumu, KAS izraudzījies tam aforismus, metaforas un detaļu aprakstus, KAS noregulējis manas intonācijas, izplānojis saminstināšanos un noteicis, kad jādemonstrē iekšējā cīņa, viņš tajā pašā mirklī vismaz par piecdesmit procentiem īstenotu savus pirmītējos draudus. Ieraktu mani zemē līdz jostasvietai, bet adikušo pusi pakļautu visiem viņam zināmajiem patiesas informācijas iegūšanas veidiem, kurus savā mācību iestādē droši vien apguvis uz apaļu piecnieku. Centos ne mirkli nedomāt, ka Igors Valerjevičs varētu arī nebūt nekāds nūģis, bet gan pieredzējis un gudrs sadists, kuram par mani zināms daudz vairāk, nekā spējīga iztēloties pat tāda sieviete kā visu zinošā Paulīna. Un ka padaban, uzklausot manā izpildījumā šo ceļojuma aprakstu ar nosacītu virsrakstu "Mana dzīve un ciešanas no galvas pūstošajos Rietumos", viņš varbūt klusībā apsver, cik ļoti atšķirsies šī monologa atkārtotais lasījums, ja ik pēc desmit sekundēm pie manas pēdas vai krūts galiņa pieliks atkailinātu elektrodu…

Kad biju beigusi sirds izkratīšanas un dvēseles izrādīšanas rituālu un apklusu, lai daudzmaz atjaunotu līdz dibenam iztukšoto dzīvības spēku biķeri, naturālists panamā neizrādīja ne mazākās emocijas. Viņš joprojām tikpat domīgi pāri briļļu apaļajiem stikliem urbās manī ar savām zaļganajām acīm un ritmiski, kā labi noregulēts metronoms, ar zīmuli bungoja pa galdu. Jo ilgāk šīs nevainigās skaņas manā apziņā transformējās daudzbalsīgā zvanu dārdoņā, jo nepanesamāks vērtās klusums.

—   Man loti gribas uzsmēķēt…

v, J D i

—    Šeit nesmēķē, — viņš melanholiski atteica, gremdēdamies pats savās, tikai viņam zināmās problēmās.

Torīt jau otrreiz izdzirdu šo idiotisko frāzi un otro reizi neuzdrošinājos noprasīt, kāda velna pēc gan šai mājā nesmēķē. Vienīgais izskaidrojums, kas ienāca man prātā, bija samērā primitīva versija, ka pavēli ar aizliegumu lietot tabaku izdevis aizsardzības ministrs Dmitrijs Ustinovs, kurš, cik atcerējos, pats bija nesmēķētājs.

—  Labi, pieņemsim, ka tā, — beidzot Igors Valerjevičs bilda, pārtraukdams bungu solo uz maniem nerviem. — Pieņemsim, ka viss tiešām ir tā, kā jūs stāstījāt. Taču diemžēl pasaulē ir daudz tāda, kas var izrādīties gan tīra patiesība, gan visnekaunīgākie meli. Man vajadzigi pierādījumi, Valentīna Vasiļjevna. Ja jūs tos sniegsiet, esmu gatavs izdarīt visu nepieciešamo, lai jūs varētu turpināt savu ceļojumu.

—  Jūs gribat teikt, ka atbrīvosiet mani?

—    Tieši tā, — izbijušais jaunais naturālists piekrītoši pamāja.

Tik nekaunīgus melus nebija paredzējusi pat Paulīna, kura tā dižojās, ka izskaitļojusi šai pasaulē it visu, ieskaitot Mesijas parādīšanos.

—   Lūdzu… Esmu gatava.

—   Jūsu vakardienas un šodienas liecībās ir kāds interesants apstāklis, proti, Mišina desmit minūtes ilgā prombūtne Amsterdamā. Mūs interesē, kur viņš šai laikā bija. Ko tajās desmit minūtēs darīja. Vai saprotat?

—   Saprotu. Taču baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt…

—   Varēsiet, Valentina Vasiļjevna, varēsiet, — naturālists mani mierināja. — Par to man nav ne mazāko šaubu.

—  Ja jūs tā sakāt, man nav pamata neticēt.

—   Mans piedāvājums ir šāds: pēc dažām stundām jūs kopā ar mūsu darbiniekiem izlidosiet uz Amsterdamu. Tur jūs mēģināsiet atcerēties un atpazit rajonu, kur Mišins novietoja mašīnu. Esmu pārliecināts, ka jūs atcerēsieties, kur tas bija. Es jums ļoti ieteiktu, yalentīna Vasiļjevna, to atcerēties. OBLIGĀTI ATCERĒTIES! Jums ir laba atmiņa, jūs visu ātri aptverat, bet, ja runājam par motivāciju — domāju, ka arī šai ziņā jums viss ir skaidrs!… — Sava nozimīguma apskurbināts, tizlenis panamā mani acīmredzot iztēlojās kā bezpalīdzīgi trīsošu taurenīti, kuram viņš jau uzmetis savu ķeseli. — Ceru, ka jums izdosies mums palidzēt. Bet mēs savukārt jums parādā nepaliksim, Valentina Vasiļjevna.

—   Kādi gan parādi, kādi rēķini tautiešu starpā! — es klusi nomurmināju. — Pašu ļaudis, pašu būšana…

—   Mēs protam būt GODĪGI pret saviem partneriem, — pionieris naturālists zimīgi uzsvēra. — Ja viss izdosies, kā nākas, jums nopirks biļeti uz Buenosairesu, iesēdinās lidmašīnā un gādās, lai šī procedūra noritētu bez sarežģījumiem.

—  Tātad jūs netaisāties mani arestēt un sūtīt uz Maskavu?

—    Mēs jūs NEPAZĪSTAM! — vīrietis panamā strupi noteica. — Un negribam pazīt! Jūsu kontakti ar KGB uz mums absolūti neattiecas. Jums ir tiesības darīt visu, ko vien vēlaties. Lai Lubjanka tiek ar jums galā! Mūs interesē tikai viens jautājums — vieta, kur uz desmit minūtēm nozuda Mišins. Vai palīdzēsiet mums to atrast?

—    Tai valsti mani gandrīz nogalināja, — es aizžņaugtā balsi atbildēju. — Tikai pateicoties brīnumam, man izdevās no tās izkļūt. Un tagad jūs vedat mani atpakaļ uz Holandi… Man ir bail, Igor Valerjevič.

—   Bail ir tikai mirt, — apaļo brillīšu īpašnieks centās mani uzmundrināt. — Cīnīties par savu dzīvību ir cilvēka cienīgi!

—   Mani meklē KGB! Kā jūs nesaprotat?! — es iesaucos, precīzi tā, kā bija paredzēts scenārijā. — Es vispār nekur nedrīkstu rādīties! Dodiet man iespēju vienkārši nozust un…

—   No brīža, kad GIP uzņemsies par jums aizgādnību, jūs būsiet drošībā un jums NEKAS nedraudēs, vai saprotat?! Kā tas notiks — tās vairs nav jūsu problēmas! Diemžēl jūs tā ari neesat sapratusi principiālo atšķirību starp mūsu dienestiem.

—   Labi, — es, galvu nokārusi, nomurmināju.

—   Stješa savāks jūsu mantas, Valentīna Vasiļjevna.

—     Paldies par laipno gādību. Sakiet, Igor Valerjevič, kāpēc šeit nedrikst smēķēt?

—    Muļķīgs jautājums, — naturālists paraustīja plecus. — Tāpēc, ka nikotīns saīsina mūžu.

—   Kā mūžu? Jūsējo? Jūsu līdzstrādnieku mūžu?

—   Ari jūsējo.

—   Un tas, ko jūs liekat man darīt, to pagarinās? Vai es jūs pareizi sapratu?

—   Jūs sapratāt mani pareizi, — jaunais naturālists pasmīnēja. — Jautājums tikai, uz cik ilgu laiku…

—   Šķiet, ka saprotu, ko jūs gribat teikt…

—   Priecājos, ka esam panākuši savstarpēju saprašanos.

—  Man prieks, ka jūs iepriecināju, Igor Valerjevič!

—  Tieši ar to es biju rēķinājies, Valentīna Vasiļjevna. Bet tagad, kā mums, krieviem, pieņemts, pasēdēsim brītiņu pirms tāla ceļa. Nekad jau nevar skaidri zināt, kur nonāksi, kad atgriezīsies…

7.nodaļa

Kopenhāgena. Savojas viesnīca. 1978.gada aprīlis.

Atturīgos sarkanbrūnos toņos ieturētajā viesnīcas bārā Ingrida ieradās precīzi pulksten divos. Viktors pa bāra logu vēroja Savojas viesnīcas parādes durvis un redzēja, kā viņa izkāpj no taksometra un, ar galvas mājienu atņēmusi baltsarkanā livrejā ģērbtā šveicara sveicienu, ieiet vestibilā.

"Kāpēc tu tā dari, Vitjik?" viņš sev jautāja, pieceldamies no sava galdiņa pie loga, lai steigtos Ingridai pretī. "Tu esi izvēlējies romantiskām nosliecēm visnepiemērotāko brīdi. Tu saki, viņa tevi pievelk? Vai tad tu neapjēdz, ka tagad meklēt iepazīšanos vai — vēl trakāk — pirmo reizi mūžā pa īstam iemīlēties, skaidri apzinoties, ka drīz vien tava galviņa var ripot, ir egocentrisma kalngals, Mišin! Laidies, puis, tev vēl ir daži mirkļi, lai ar godu atkāptos! Nekas briesmīgs taču nenotiks — vai nu mazums, ko vīrieši nakts vidū samelš pa telefonu, kad viņiem uznāk pasaules skumjas?! Šī sieviete ieies bārā, pieklājības pēc nogaidīs piecpadsmit minūtes, izdzers savu kafiju, nosusinās salvetē lūpas un, redzēdama, ka randiņš izčibējis, paraustīs plecus un pazudīs. Uz visiem laikiem! Un tas arī būs visu problēmu atrisinājums. Tu tiešām esi izvēlējies visnepiemērotāko brīdi, Mišin!.."

—  Vai jūs vienmēr esat tik precīzs, Zdeneka kungs? — Ingrīda smaidīdama sniedza viņam savu vēso, šauro delnu.

—   Kā, lūdzu? — Mišins cieši turēja jaunās sievietes pirkstus savā plaukstā un kā apburts noraudzījās, cik maigi, vārdus izrunājot, kustas viņas lūpas. Bija skaidri redzams, ka viņš nav uztvēris jautājuma jēgu.

—    Es jautāju, kāds Cīrihē bija laiks, vai tas netraucēja lidojumu? — Ingrīda, likās, nojauta viņa izjūtas un nesteidzās atbrīvot roku.

—   Cīrihē? —Vitjiks beidzot attapās. — Ak, jā!… Protams, laiks bija brīnišķīgs. Vienkārši burvīgs… Es ļoti priecājos jūs redzēt, Ingrīda!

—   To var manīt, Zdeneka kungs… — Ingrīda ar neuzkrītošu žestu atbrīvoja savu roku un jautājoši uzlūkoja Mišinu.

—     Vai apsēdīsimies? — Mišins pamazām atguvās un pamāja uz bāra pusi.

—   Kāpēc gan ne?

Vitjiks palidzēja janajai sievietei novilkt balto putekļu mēteli, aizveda viņu pie galdiņa bāra stūrī pie loga, kur veselu stundu, izsmēķēdams paciņu cigarešu, bija gaidījis viņu atnākam, un, rūpīgi novietojis Ingridas mēteli uz ieapaļā ādas dīvāniņa atzveltnes, apsēdās viņai pretī. Ingrida bija ģērbusies eleganti piegrieztā melnā žaketē un gaišzilā blūzē ar vaļēju apkaklīti.

—  Vai vēlaties, lai pasūtu ko ēdamu? — Vitjiks apjautājās.

—  Vēl ne. Bet jūs?

—   Šķiet, ka ari es ne. Paēdu lidmašinā.

—   Vai tur pasniedza garšīgas pusdienas?

—   Pretīgas!

Abi iesmējās.

—  Vai drīkstu jums ko jautāt, Zdeneka kungs?

—   Drīkstat, Ingrīda. Bet tikai ar vienu noteikumu.

—   Kādu?

—   Vai jūs nevarētu mani uzrunāt vārdā?

—  Jūs gribat, lai saucu jūs par Vāclavu?

—  Jūs tas pārsteidz?

—    Nē, tikai… Man likās, ka šis vārds jums… nu, kā lai pasaka… ka tas jums nepiestāv… — Ingrida nenoteikti pamāja ar roku, bija skaidri redzams, ka viņa pūlas pārvarēt apjukumu. — Nu, jūs taču saprotat, ko es gribu teikt…

Mišins neslēptā pārsteigumā uzlūkoja jauno sievieti.

—    Atkal izrunājos kā nevajag, tas jau bija gaidāms! — Ingrida sarauca šaurās uzacis un vieglītēm piešāva zobiem rādītājpirksta galiņu. Šis žests bija tik atbruņojoši bērnišķīgs.

—  Ja man galvā būtu cepure, es to nekavējoties noņemtu jūsu satriecošās intuīcijas priekšā, Ingrīda! — visiem spēkiem pūlēdamies saglabāt ironisko toni, Mišins noteica, taču viņa vārdi izskanēja pavisam nopietni.

—    Vai patiesi? — Ingrīdas tumšo acu skatiens atmaiga. — Jums ari nepatīk jūsu vārds?

Viņas šaurā, izteiksmīgā seja, ar kuras pārvērtībām Mišins pamazām sāka aprast, pilnīgi pārmainījās, kad to apstaroja humora atblāzma. Smalko vaibstu atturība un pat augstprātība vienā mirklī pagaisa, dodot vietu loti maigam, spulgam un

SIEVIŠĶĪGAM smaidam.

>

—   Skaidrs, ka nepatīk! — ari Viktors pasmaidīja. — Ziniet, Ingrīda, es taču esmu katolis. Katoļiem kristībās parasti dod divus vārdus. Mans otrais vārds ir Viktors.

—   Un kā jūs sauc mamma? — sieviete klusi pavaicāja.

—   Mamma? — Mišins uz mirkli apjuka. — Mamma mani sauc par Vitju.

—  Jā, šis vārds tiešām ir jūsējais, — Ingrida pamāja, kļuvusi nopietna. — Tātad jūs esat katolis?

—  Jā, — Mišins piekrita. — Bet tikai pēc formas.

—   Bet pēc satura?

—   Pēc satura esmu tipisks ateists. Tik tipisks, ka gandrīz vai neērti…

—   Tātad jūs itin nemaz, ij ne drusciņas neticat Dievam?

—  Kāpēc neticu? — Mišins paraustīja plecus. — Protams, ka ticu. Bet tikai līdz zināmai robežai.

—  Vācija taču nav jūsu dzimtene, vai ne? — Ingrīda klusi apjautājās, uzlūkodama viņu atbruņojošā vienkāršībā.

—  Ja nu teikšu, ka ir gan, — Vitjiks pasmaidīja, — vai tad jūs pacentisieties mūsu sarunā šo valsti vairs nepieminēt?

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—  Tāpēc, ka Vācija man nepiestāv tāpat kā vārds Vāclavs, vai ne?

Ingrīda pašūpoja galvu un, atbalstījusi zodu plaukstā, vērīgi uzlūkoja Mišinu.

—   Zināt, Viktor, tas droši vien ir muļķīgi, taču es nezin kāpēc biju pārliecināta, ka mēs noteikti satiksimies vēlreiz.

—   Man prieks, ka arī šoreiz neesat kļūdījusies.

—   Jūs visam, ko saku, piebalsojat! — Ingrīda to teica pavisam nopietni, bez mazākās koķetērijas.

—   Vai tas ir tik uzkrītoši?

—   Tātad jūs tiešām to darāt?

—   Tikai tāpēc, ka man ļoti patīk ar jums sarunāties.

—  Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

—   Bet jūs uz manējo.

—   Tas, ko jūs teicāt, laikam domāts kā kompliments?

—     Pārāk vārgs kompliments, vai jums tā nešķiet? — Vitjiks pasmaidīja.

—   Nē, nē, tas tiešām ir kompliments, — Ingrīda dedzīgi iebilda. — Patiesībā jūs taču esat ļoti nerunīgs, vai ne?

—   Toties jūs esat gaužām acīga.

—  Tā ir profesionāla īpašība, Viktor. Esmu taču diplomēta arhitekte. Tiesa gan, izbijusi arhitekte. Arhitekti, Viktor, ir ļoti piekasīgi, es teiktu, pat cimperlīgi radījumi. Tā ir pedantiska nodarbošanās, kas iespaido raksturu. Bieži vien viņi pamana daudz ko tādu, kam vispār nevajadzētu pievērst uzmanību. Gluži kā bērni…

—Jūs gribējāt man kaut ko jautāt? — Vitjiks atgādināja.

—    Sakiet, vai tas, ko jūs vakar man solījāt pa telefonu… Nu, jūs teicāt, ka atbrauksiet uz Kopenhāgenu pat tad, ja nelidos lidmašīnas… Atceraties?

—   Atceros.

—   Vai tā ir taisnība?

—Jā, tā ir taisnība, — Mišins pamāja. Viņa seja bija neparasti nopietna.

—   Un jūs tiešām sēstos automašīnā, lai trakā ātrumā nojoņotu tūkstoš kilometrus?

—   Tūkstoš divsimt kilometrus, — Mišins izlaboja.

—   Kāpēc jūs tā darītu, Viktor?

—   Vai esat lasījusi "Trīs draugus", Ingrīda?

—  Jā, protams.

—    Apmēram līdz divpadsmit gadu vecumam tā man bija mīļākā grāmata. Un, ziniet, es vēl šodien atceros izjūtas, kādas mani pārņēma, kad biju ticis līdz vietai, kur pirmoreiz parādās Patrīcija Holmane. Atcerieties, viņa izkāpj no Bindinga mašīnas, kad Kārlis — šoseju spoks — ir tik ilgi terorizējis lepno vāģi un tā īpašnieku. Vispirms parādās šaurs celis, bet pēc tam viņa pati ar lakatiņu ap kaklu, gluži kā amazone… Jau kopš šī brīža es zināju, pareizāk sakot, sajutu, ka starp Robertu un Patu modīsies īsta mīlestība un ka šī mīlestība beigsies ļoti bēdīgi… Es izlasīju grāmatu līdz galam, un pēc tam to vēl reizes desmit pārlasīju, ikreiz cerot, ka nu gan beigas būs citādas, ka Pata nenomirs. Kad paaugos, vairs nekad neatšķīru "Trīs draugus". Jāteic, ari mana pamatnodarbošanās diez ko neveicināja aizraušanos ar tāda veida literatūru. Tikai pavisam nesen, pēc tik daudziem gadiem, kad pirmoreiz ieraudzīju jūs, Ingrīda, manī atkal uzjundījās tās pašas jūtas. Kā jaunības atbalss. Vai jūs mani saprotat?…

—   Mīlestība, kas ļoti slikti beigsies, — Ingrīda klusi sacīja. — Vai tā jūs domājat, Viktor?

—   Laikam gan.

—    Esat nolēmis mani nobiedēt? — jautājums izskanēja gandriz nedzirdami, tikai pēc lūpu kustībām Mišins uzminēja, ko meitene saka.

—   Dies' pasarg', Ingrīda! — Viktors papurināja galvu tik strauji, ka viņa kuplais, salmu krāsas matu ērkulis kā palēninātā filmā uzplīvoja augšup un tad līgani nolaidās. — Ēs tikai centos jums paskaidrot, kāpēc vakar piezvanīju tik vēlu… Un kāpēc būtu ieradies uz šo tikšanos, lai kur ari atrastos.

—   Bet jūs taču zināt, kā šī grāmata beigsies?

—   Un tomēr es nezaudēju cerības uz labām beigām. Kad visi paliek dzīvi un laimīgi. Remarka vietā es būtu tā uzrakstījis…

—   Amerikāņiem tāda doma ienāca prātā gadus trīsdesmit agrāk nekā jums, Viktor, — Ingrīda skumji pasmaidīja. — Pirms kara Holivudā ekranizēja "Trīs draugus". Amerikāņu versijā Pata beigās nenomirst. Tiesa gan, tālab viņiem nācās izsvītrot to epizodi, kad Roberts met pulksteni pret sienu. Kāda jēga apstādināt laiku, ja viss arī tāpat ir labi?

—   Tātad jūs esat redzējusi šo filmu?

-Jā.

—   Un jums ta nepatika?

—   Kad to noskatījos, tad nē, nepatika. Bet tagad, uzklausot jūsu versiju, sāku tur saskatīt kaut ko simpātisku. Ļoti iespējams, ka būšu bijusi pārāk kritiska…

—   Vai tagad jūs piebalsojat man, Ingrida?

—   Vai esat precējies, Viktor?

—   Biju precējies. Kaut pieļauju, ka sieviete, ar kuru reiz stājos oficiālā laulībā, joprojām domā, ka visu vēl var labot.

—   Bet labot vairs neko nevar?

—  Nav ko labot! — Vitjiks papurināja galvu un aizsmēķēja kārtējo cigareti. — Kļūda tika pieļauta pašā sākumā. Tas tipiskais gadījums, kad neviens nav vainīgs un abiem ir pilnīga taisnība…

—  Zinu, ka jūs sakāt taisnību, — Ingrīda pamāja, kā atbildot pati uz savu. jautājumu.

—  Jūs teicāt, ka man nepiestāv mans vārds. Kas vēl man nepiestāv, Ingrida?

—  Jūs tiešām gribat to zināt? — sieviete klusi apvaicājās.

—  Jā, gribu.

—   Kāpēc?

—   Jūsu intuitīvajām atklāsmēm piemit savdabīgs skaistums. Es teiktu — pat burvīgums…

—   Vai jums nav bail no tā, ko teikšu?

—  Nē, — Mišins papurināja galvu. — Es vispār reti no kā baidos.

Ingrīda nomēroja Mišinu ar tik caururbjošu skatienu, ka viņš iekšēji sarāvās. Taču tās nebija bailes vai nelaimes priekšnojauta… Ingrīdas raganīgā spēja pateikt to, ko viņa taču nevarēja zināt, uz Mišinu iedarbojās kā narkoze — atslābinoši, nomierinoši…

—   Jums, Viktor, nepiestāv itin nekas, — strauji, gluži kā steigdamās drīzāk tikt galā ar nepatīkamu procedūru, meitene ierunājās. — Jums nepiestāv šis bārs… Un jūsu uzvalka piegriezums… Un Kopenhāgena… Jūsu izcelsme un valoda, kurā runājat… Arī mana tēva draugs, ar kuru tikāties manās mājās, jums ļoti nepiestāv. Manuprāt, viņš jums nepiestāv visvairāk… Un arī Cīrihe, no kurienes jūs atlidojāt, nav jūsu garā. Tas viss nav jūsējais, bet ir kā svešas drēbes, un jūs tas apgrūtina… Jūs nomoka tas, ka esat spiests staigāt svešā ādā, ka jums nav iespējas būt tam, kas jūs esat…

—   Ir taču jābūt ari kaut kam, kas man piestāvētu?

—  Tā ir mašīna, ar ko jūs solījāties atbraukt uz Kopenhāgenu, ja nelidotu lidmašīnas.

—   Un jūs, Ingrīda? — Vitjiks pusbalsi apjautājās. — Vai arī jūs man nepiestāvat? Vai arī jūs esat kā svešas drēbes?

—    O, nē! Es gan jums piestāvu, un pat ļoti, — lai gan Ingrīda smaidīja, viņas vārdi izskanēja nopietni.

—   Kāpēc?

—  Droši vien tāpēc, ka arī es lāga neiederos savā dzīvē. Šai ziņā mēs esam stipri līdzīgi…

—   Jūs man glaimojat, — Mišins nomurmināja un aizsmēķēja kārtējo bezfiltra cigareti.

—   Nepavisam! — Ingridas tumšās acis valgi atmirdzēja. — Es jūtu no jums strāvojam maigumu. Ļoti iespējams, ka no jūsu puses tas ir pat ļoti nopietni… Un arī es patlaban neesmu labākajā formā. Atbildu uz nakts zvaniem… Kā ģimnāziste skrienu uz satikšanos… Runāju ar gluži svešu vīrieti par to, ko ne viemēr atklāj pat vistuvākajam cilvēkam… Mani taču uzaudzināja tikai tēvs, Viktor. Ja vien ieslēgšanu augu diennakti četrās sienās divvientulībā ar Gīzelu var nosaukt par vienīgās meitas audzināšanu…

—   Kas ir Gīzela?

—  Mana aukle. Un vienīgā sieviete mūsu ģimenē pēc mātes nāves.

—   Kāpēc gan vienīgā? Un jūs, Ingrīda?

—   Es? Dies', apžēlojies! Tiesības būt sievietei man nācās sūri grūti izkalpoties. Biju jau pavisam pieaugusi meitene, kad pēc skolas beigšanas pirmo reizi mūžā uzkrāsoju lūpas, lai kopā ar draugiem dotos uz visparastāko ballīti… Mans tēvs, to ieraudzījis, uzkliedza: "Tūlīt noslauki šo riebeklību! Un iegaumē: vārds "sieviete" vispirms nozīmē dvēseles harmoniju un morālo skaidrību, kas nav savienojama ar tādiem šamaņu rituāliem kā sejas un matu krāsošanu un bezjēdzīgu metāla gabalu spraušana ausīs un vilkšana pirkstos…" Tā nu tas bija, Viktor, kaut arī mans tēvs bija brīnišķīgs arhitekts un jaunrades noslieces tāpat kā skaistuma izjūta viņam piemita kopš dzimšanas, taču viņš prata arī iznīcināt — kā neviens… Var jau būt, ka tā bija sava veida atriebība liktenim. Mamma taču nomira tik jauna…

—   Vai jūs toreiz noslaucījāt lūpu krāsu, Ingrīda?

—  Noslaucīju gan, un kopš tās reizes nekad vairs nekrāsoju lūpas un sāku ienīst kosmētiku, — sieviete pasmaidīja. — Vai tad jūs neredzat?

—  Redzu, —Mišins pamāja. —Jūsu tēvam tiešām ir bijusi laba gaume. Raugoties uz jums, šī frāze atmirdz gluži jaunā gaismā. Kā jūs teicāt? Dvēseles harmonija, vai tā?

—  Jūs tiešām tā domājat? — Ingrīda samiedza acis, it kā pēkšņi būtu kļuvusi tuvredzīga.

—   Jā, — Vitjiks pamāja. — Jāteic, neesmu radis risināt šādas sarunas. Taču šodien acīmredzot ir kāda īpaša diena… Jūs neesat tikai skaista vien, Ingrīd. Jums piemīt dvēseles skaistums… Un tas ir daudz vairāk nekā acu, uzacu un lūpu līniju harmonija…

—   Baidos, ka mans nelaiķa tēvs jums nekad nepiekristu, — Ingrīda skumji pašūpoja galvu. — Es tā centos viņam izpatikt, ka visi mani pūliņi jau no paša sākuma bija lemti neveiksmei. Bet pie tā, ka pilnībā atteicos no kosmētikas, tēvs vainojams tikai daļēji. Galvenais nopelns ir manam bijušajam vīram, kuram bija savs personiskais viedoklis par it visu pasaulē. Tai skaitā arī par to, kādai jāizskatās precētai sievietei…

—  Šķiet, ka saprotu — jūsu vīrs bija pilnīgs pretstats tēvam.

—    Viņi bija klasiski antipodi… — Ingrīda smaidīja, bet viņas acis joprojām bija skumjas. — Gunāram patika, ka lietoju kosmētiku, kā, viņaprāt, pieklājas īstai, nobriedušai sievietei. Turpretim es, ik vakarus pirms gulētiešanas tīrīdama nost biezo krēmu, krāšļu, tušas un visu citu skaistumlīdzekļu slāni, nekādi nespēju atbrīvoties no sajūtas, ka piedalos kādā dīvainā izrādē, kurā tēloju divas lomas. Dienā — smalkas dāmas, bet naktī — ideālas laulātās draudzenes lomu. Visnepatīkamākais, Viktor, bija tas, ka abās šajās lomās jutos vienlīdz nelāgi, jo man bija jātēlo tas, ko īstenībā neizjutu un kas mani nepavisam nevilināja…

—   Un ar ko tas beidzās?

—   Ak, tik traģiski kā "Trīs draugos" par laimi tomēr nenotika: es vienkārši aizcirtu šā teātra durvis, izkarināju paziņojumu "Biļešu nav un nebūs!", viena pati iekārtojos tēva dzīvoklī un pievērsos mēbeļu dizainam.

—   Un kur palika Gīzela?

—  Viņa nomira gadu pēc tēva nāves.

—Jūs taču bijāt arhitekte. Kāpēc pēkšņi mēbeļu dizains?

—   Tēva autoritāte mani nomāca arī pēc viņa nāves. Nodarboties ar profesiju, kurā viņš bija guvis tik izcilus panākumus, es vienkārši nespēju! Tam arī nebūtu jēgas! Lai ko es paveiktu, par mani vienmēr teiktu: "A, tā ir tā Ingrīda Kristiansena, slavenā arhitekta profesora Roalda Kristiansena meita…" Tāpēc es pametu savu profesiju. Bet ar kaut ko taču man vajadzēja nodarboties, vai ne? Un tāpēc, lai galīgi neieslīgtu savrupībā un nekļūtu par cilvēknīdēju, sāku veidot "konceptuālās mēbeles"— tobrīd tā bija ļoti moderna un prestiža nodarbošanās. Turklāt es par savu darbu prasīju tik smieklīgi zemu samaksu, ka vienkārši nespēju atkauties no klientiem…

—   Nu, bet jums taču bija nepieciešams kaut kā nopelnīt maizi…

—  Veidojot mēbeļu paraugus? — Ingrida sarauca smalkās uzacis. — Nu, nē! Esmu divu savstarpēji visai atsvešinātu cilvēku vienīgā meita, kuriem pašiem tā ari nebija lemts izbaudīt īstu laimi. Toties katram no viņiem piederēja citāda laime, proti, bagātība, un viņi abi to atstāja mantojumā man. Tā kā, redziet, Viktor, esmu turīga un vientuļa dāma, kura savām vajadzībām tērē tik maz, ka vienkārši kauns atzīties…

—   Un kāpēc tā? Jums žēl tās naudas, Ingrīda?

—  Man žēl laika, Viktor! Kā izrādās, nauda neveicina, bet drīzāk gan nopietni traucē sasniegt dvēseles harmoniju, kas jums, kā esmu jau nopratusi, tā imponē. Vai esat kādreiz mēģinājis iztērēt daudz naudas?

—   Baidos, ka nē, — Mišins noplātīja rokas. — Ceru, ka nejūtaties ļoti vīlusies, Ingrīda?

—  Nē, — Ingrīda papurināja galvu. — Taču ja mēs tiksimies vēl kādu reizi, pacentīšos jums pierādīt, Viktor, ka tas patiesi ir visai sarežģīts uzdevums…

—   Vai jūs… Jūs šaubāties, ka tiksimies vēlreiz, Ingrīda?

—   Es nešaubos, Viktor, esmu pārliecināta, ka mēs vairs netiksimies. — Viņa, skatienu nenovērsdama, raudzījās Mišinam tieši acīs, gluži kā baidīdamās palaist garām kaut ko ļoti svarīgu. — Un jūs esat pietiekami vērīgs un gudrs, lai saprastu, ka tas mani nepavisam neiepriecina.

—   Kāpēc jūs domājat, ka mēs vairs netiksimies?

—   Man šķiet, ka tā nav īstenība… — un Ingrīda pārlaida skatienu omulīgajam bāram ar rubīnsarkani spīguļojošām pudelēm elegantajam bārmenim aiz muguras un telpā izkārtotajiem mazajiem, apaļajiem galdiņiem, uz kuriem liegi smaržoja svaigu vijolīšu pušķi. — Es ticu, ka pašlaik tā ir īstenība, taču drīz vien tas viss pagaisis…

—   Ari mēs pagaisīsim? — Mišins klusi ievaicājās.

—  Mēs — paši pirmie, — Ingrida pamāja. — Vai zināt, kas mūs šobrīd notur līdzās, Viktor? Spējš tuvības plaiksnījums starp diviem ceļiniekiem, kas nejauši sastapušies kādā sava nebeidzamā ceļa bezvārda pieturā. Mums ir, ko teikt, un ir, ko atcerēties… Aizkustinājumā mēs varbūt esam spējīgi viens pret otru izjust vairāk nekā tikai draudzību… Taču, ko tas dos, ja esam ceļinieki un katrs no mums tik un tā ies savu ceļu?

—  Bet ir taču iespējams, ka savu ceļu iet tikai viens,— Mišins iebilda un neskatīdamies nospieda cigaretes nodeguli pelnu traukā. — Bet otrs paliek un gaida, kad atgriezīsies tas, kuram jāiet. Kurš nevar neiet…

—   Bet ja nu viņš neatgriezīsies?

—   Bet ja nu atgriezīsies?

—    Es kaut kur esmu lasījusi, ka arābu valodā darbības vārdu "gaidīt" lieto tikai sieviešu dzimtē un, burtiski tulkojot, iznāk vārdkopa "manas acis palika uz ceļa". Redziet, Viktor, es nevēlos, lai manas acis paliktu uz ceļa…

—   Nu, bet jūs taču pati teicāt, Ingrīda, ka jūs man piestāvat, vai tad tā nebija?

—   Jūs nebūsiet mani īsti sapratis, Viktor… — Ingrīda pasniedzās un saņēma Mišina roku, tad pagrieza viņa plaukstu augšup un lēnītēm to iztaisnoja. — Ne jau es jums piestāvu, bet gan jūsu atmiņas par Patrīciju Holmani. Jūs saskatījāt viņu manī, un jums, Viktor, sāka likties, ka jūs vairs neesat jūs, bet gluži cits cilvēks, tāds, kādu es nekad neesmu pazinusi… Mūsu tikšanās ir nejauša, jums taču jāpiekrīt. Tas ir liktenis ar tā iztēles rotaļām un fatālajiem untumiem… Es jūs instinktīvi pievelku, taču tajā pašā laikā tas jūs arī biedē. Jūs baidāties manis dēļ, vai nav tiesa?

—  Jā, baidos, — Mišins nomurmināja.

—   Vai jūs baidītos mazāk, ja nenojaustu, ka arī es esmu tādu pašu izjūtu varā?

—   Es nevēlos par to domāt.

—   Un tomēr tā ir.

—  Jūs tik pārliecināti to sakāt…

—  To nesaku es! — Ingrida saudzīgi pasmaidīja. To saka jūsu acis, jūsu lūpas, jūsu plaukstas līnijas…

—   Pēc čigānietes jūs gan neizskatāties, Ingrīda.

—  Ak vai, cik jūs esat naivs! Ikviena sieviete spēj saredzēt neizmērojami vairāk nekā visvērīgākais vīrietis! — Ingrīda nedaudz pieliecās pie viņa plaukstas un vieglītēm pārvilka pār to ar rādītājpirksta galiņu. —Jūs esat ļoti stiprs cilvēks… Un tajā pašā laikā ievainojams kā elfs. Jūs baidāties atzīties pat sev, ka spējat mīlēt, mīlēt ļoti maigi un kaislīgi. Ierastākas jums ir pavisam citādas jūtas… Kaut kas tāds, kas liek būt stipram, prasa milzīgu gribasspēka koncentrāciju…

Meitene pēkšņi atrāva skatienu no viņa plaukstas, pacēla acis un satraukti ielūkojās Mišinam acīs.

—   Kas noticis, Ingrīda?

—   Kas jūs esat, Viktor?

—  Ikviena sieviete spēj saredzēt neizmērojami vairāk nekā visvērīgākais vīrietis! — Mišins pasmaidīja. — Redziet nu, Ingrīda, es jūs jau citēju. Jūs jautājat, kas es esmu? Cilvēks. Jūs taču tik ļoti precīzi atšifrējāt manu būtību — esmu ceļinieks. Es vēl gribētu tikai piebilst — ļoti noguris ceļinieks.

—   Cik jums gadu, Viktor?

—   Pasakiet jūs, Ingrīda.

—  Domāju, ka ļoti ļoti daudz, — sieviete nopietni atbildēja. — Manuprāt, jūs jau esat nodzivojis vairākus mūžus, katrā no tiem uzkavējoties tikai ļoti īsu brīdi…

—Ja jūs man to būtu teikusi pirms divām dienām, es būtu atbildējis: "Jā, tā tiešām ir."

—   Bet šodien?

—   Bet šodien man liekas, ka es vispār neesmu dzīvojis…

—  Jums ir nemierīgs prāts, vai ne?

—   O, nē, — Mišins uzlika plaukstu uz viņas dūrē savilktās rokas. — Pašlaik man ir tik labi kā nekad. Es tiešām izjūtu kaut ko vēl nebijušu… Tās ir ļoti siltas jūtas, ticiet man, Ingrida. Taču man nav tiesību ļaut savām jūtām vaļu. Es vienkārši esmu nedaudz atlaidis grožus, tikai mazmazdrusciņ… Man ir tik labi kopā ar jums, Ingrīda… Es runāju ar jums un pūlos atcerēties — vai man vispār kādreiz ir bijis tik labi?

—   Vai varu jums kaut kā palidzēt?

—   Nē, Ingrīda. Baidos, ka nē.

—   Kāpēc tad jūs inani aicinājāt uz šo tikšanos?

—   Nezinu…

—   Vai vēlaties, lai atbildu jūsu vietā?

—    Ļoti vēlos, — Mišins pasmaidīja. — Un tieši tāpēc darīšu visu, lai jūs to nedarītu.

—   Vai jūs vienmēr izlemjat citu vietā?

—   Esmu vientuļš, Ingrīda, — Mišins klusi sacīja. — Vai tiešām jūs to neredzat? Man vienkārši trūkst pieredzes kolektīvu lēmumu pieņemšanā. Es nekad neesmu lāga sadzīvojis ar citiem indivīdiem.

—    Diemžēl es arī ne, — Ingrīda nopūtās, tad negaidīti pasmaidīja.

—   Mēs abi, kā rādās, sastāvam tikai un vienīgi no trūkumiem, vai jums tā neliekas?

—    Bet ja nu es lūgšu, lai atļaujat man izlemt jūsu vietā? Vai jūs to atļausiet?

—Jūs taču saprotat, ka atļaušu jums visu, ko vien vēlaties, — Mišins klusi atteica un aizsmēķēja.

—  Tad braucam! — Ingrīda strauji piecēlās un pasniedzās pēc putekļu mēteļa.

—   Uz kurieni?

—   Vai vientuļām sievietēm uzdod tādus jautājumus?

***

Mišins gulēja ar vaļējām acīm, atmetis rokas aiz pakauša, un pūlējās pēc iespējas retāk ieelpot un izelpot, lai nepamodinātu Ingrīdu. Viņa bija aizmigusi tikai pret rītu, iespiedusi degunu viņa pleca bedritē, un klusītēm, kā bērns šad tad miegā pačāpstināja lūpas, kā pūlēdamās no kaut kā atbrīvoties.

"Tu to gribēji," Vitjika domas bija gausas kā naksnigā palāšu pilēšana aiz loga. "Un tu to dabūji. Bet ko tu tagad ar TO iesāksi? Kaujas laukā vezumniekus līdzi neved, tos atstāj aiz frontes līnijas, lai tie netraucētu kustības ritmu, neierobežotu brīvību, neapgrūtinātu domātspēju un reakciju… Tagad klusi piecelies, Mišin. Tik klusi, kā to proti izdarīt tikai tu. Tik piesardzīgi, it kā no mazākās iečabēšanās, ko tu ar kādu neuzmanīgu kustību varētu izraisīt, iedarbotos signalizācija objektā, kurā tu pūlies iekļūt. Lēni un saudzīgi, it kā tā būtu mīna ar nezināmas konstrukcijas degli, noliec uz spilvena šo daiļo galvu ar melno, mirdzošo matu kodaļu. Apsedz šos trauslos plecus — viņa nedrīkst salt, pie velna, viņa nav to pelnījusi! Izdari to, un tad nedzirdami saģērbies un pazūdi no šī mājīgā dzīvokļa, no šīs saltās pilsētas, no šīs tev tik tālās un svešās valsts. Pazūdi uz visiem laikiem! Kā tai Kļačkina dziesmā, ko jūs daudzbalsīgi ziņģējāt tolaik, kad biji vēl dumjš sešpadsmitgadīgs puišelis — pamet šo namu, atstāj to, bet adresi aizmirsti, aizmirsti to… Atceries, Mišin, ko tev mācīja: nekad neskaties atpakaļ. Rīkojies! Aiz muguras tev nav nekā, viss, kas var būt, ir tikai priekšā. Viss ir tikai tur un nekur citur — problēma, mērķis, atrisinājums… Neiesaisti viņu savā dzīvē un savās spēlēs, atstāj šo sievieti ar viņas ikdienu, intuīciju, problēmām un bailēm, viņa ir pelnījusi tiesības nodzīvot savu dzīvi tā, kā viņai tas lemts… No rīta viņa pamodīsies, visu sapratīs, un, iespējams, piedos, bet varbūt pat būs tev pateicīga. Viņai taču ir tik smalka briesmu nojauta, tātad viņa droši vien sapratis, ka ar savu aiziešanu tu tikai mēģināji aizvirzīt draudošo nelaimi, kas jau tuvojas kā melns, uzblīdis mākonis, no šīm mājām, kurās tevi atvedis liktenis, vientulība un mīlestība…"

—    Kāpēc tu neguli? — Ingridas balss bija nedaudz aizsmakusi. Tā mēdz runāt, pamostoties no dziļa miega.

—   Un kāpēc TU neguli?

—   Solidaritātes dēļ!

—   Ir tikko pāri pieciem, Ingrīda! — Mišins saudzīgi nolika viņas galvu uz spilvena un ar baudu izstaipījās. — Pārāk agrs jebkādiem šķiriskas solidaritātes apliecinājumiem. Tev ir kaut nedaudz jāpaguļ.

—   Kāpēc? Vai tev būs ērtāk aiziet, kamēr gulēšu?

—   Par ko tu runā? — Vitjiks sarauca uzacis.

—  Nekad nemelo sievietēm, Viktor, — Ingrīda nomurmināja un pievilka sev pie krūtīm viņa izspūrušo galvu. — Gīzela man mācīja, ka vīriešu meli ir kā trulas šķēres: jūtas ar tām nenogriezīsi, toties sāpes būs neizmērojamas.

—  Tava Gīzela ir bijusi filozofē, — Vitjiks pavīpsnāja, juzdams, ka neviļus nosarkst.

—  Nepavisam, miļais. Viņa tikai tris reizes bija precējusies.

—   Tāda varonība izraisa cienu…

»

—    Kad tu pagaisisi, Viktor?— Ingrida, atbalstījusies uz elkoņa, ielūkojās viņam sejā. — Rit?

Šodien. Tūlīt…

—   Un uz ilgu laiku?

—   Nezinu… — Mišins sataustīja uz gridas bezfiltra cigarešu paciņu, izvilka no tās smēķi un, iespiedis to lūpu kaktiņā, noklikšķināja šķiltavas.

—   Vai tu atgriezīsies?

—  Ja tas būs atkarīgs tikai no manis, tad atgriezīšos

—   Bet vai tu nevari izdarīt tā, lai tas būtu atkarīgs tikai no tevis? Un ne no viena cita?

—   Es neesmu Jēzus Kristus.

—  Neesi nu tik pieticīgs, mīļais! — Ingrīda nomurmināja, piekļaudamās viņam ar visu augumu. — Tu neatpaliec no viņa ne skaistumā, ne spēkā. Tiesa gan, neesmu pārliecināta, vai tu ar pieciem maizes klaipiem spētu pabarot visu cilvēku dzimumu, taču dāvāt laimes un miera sajūtu vientuļai sievietei — to nu tu patiešām vari, mans miļais. Vai tad tu neredzi, dārgais: esmu gatava pievērt acis uz visiem taviem trūkumiem. Esmu pat gatava visas tās nejaukās, un acimredzot tikai nesen aizdzijušās rētas uz tavām krūtīm un vēdera uzskatit par burvīgām dzimumzīmēm…

—   Dzimumzīmes ir uz laimi, — Mišins nomurmināja.

—   Tā tiešām ir laime, ka ar tādām dzimumzīmēm tu vēl esi dzīvs.

—  Un kā ar galvu, Ingrīda? Vai ari par to tev ir kas sakāms?

—  Katra galva ir laba, ja tā kalpo mērķim. Un tev ir mērķis, Viktor.

—   Vai tas mērķis esi tu, Ingrida?

—   Un vai tad neesmu?

—   Esi gan.

—   Es neko tev nejautāju, dārgais… — Viņa čukstēja, piespiedusi lūpas viņam pie auss. — Es neko negribu zināt. Mani neinteresē, kas tu esi, ar ko nodarbojies, kurp dodies un ar ko pavadīsi nākamo nakti. Man vispār nav vajadzīgi nekādi vārdi. Es vēlos tikai vienu — šo uzticēšanās sajūtu tev. Vari mani uzskatīt par pašpārliecinātu stulbeni, kaut vai par pretenciozu psihopāti, taču neviens man nevarēs iestāstīt, ka tu mani nemīli, es zinu, ka tās tev ir pilnīgi jaunas jūtas un tu pat neapjaut, ko ar tām iesākt…Taču tās ir tavas jūtas, tās nav kā svešas drānas, bet nāk no tevis paša, no tavas dvēseles, kaut tu nemaz to nevēlies… Tu cinīsies ar šīm jūtām, melosi pats sev, centīsies saņemt rokās visu savu gribasspēku, visus savus priekšstatus par virieša iedabu, taču tas viss būs velti, mans mīļais, jo galu galā šīs jūtas tik un tā tevi uzvarēs un tā būs vienīgā sakāve tavā mūžā, kas tevi iepriecinās, un vienīgās atmiņas, kas tevi ielīksmos…

—   Kāpēc tu man to saki, Ingrīda?

—    Lai tu to atcerētos! Vienmēr!… — Viņa pieslējās uz elkoņiem un pārliecās viņam. Viņas atrisušie garie mati krita Mišinam sejā, un likās, ka tie viņus savieno vienā veselumā. — Lai tu ik dienas, ik mirkli zinātu, cik man grūti bez tevis. Tu vēl esi šeit, es vēl varu tev pieskarties, sajust tavu augumu, tavas rokas, bet mani jau māc izmisums un gribas vaimanāt aiz skumjām: es jūtu, kā aizplūst laiks, kas atlicis līdz. tavai aiziešanai, un, pat neskatoties, es jūtu ikvienu pulksteņa sekunžu rādītāja kustību. Un es zinu, ka bail ir ne tikai man, bet arī tev. Neaizej, Viktor! Lūdzu… Gan tu to paspēsi — pēc nedēļas, pēc mēneša. Bet tikai ne tagad…

—   Es nevaru, Ingrīda! — Mišins saudzīgi saņēma plaukstās viņas šauro, vēso seju un vieglītēm pieskārās lūpām viņas acīm. — Es tiešām nevaru, tici man…

—   Tu kādam esi kaut ko parādā?

-Jā-

—   Naudu?

—   Nē.

—   Tā taču nav sieviete, vai ne?

—   Nē, ta nav sieviete.

—   Tātad — kāds cits pienākums?

—   Darbs.

—   Kas tu esi, Viktor? — Pārliekusies viņam pāri, Ingrida no paciņas, kas mētājās uz grīdas, izvilka cigareti un pirmo reizi kopš viņu tikšanās brīža aizsmēķēja. — Laupītājs? Spēlmanis? Narkotiku tirgotājs? Laulību afērists? Spiegs?… — Viņa aizrijās ar dūmiem un ar riebumu iemeta cigareti pelnu traukā. — Kas gan, pie velna tu esi, tu, kas saucies par Viktoru?!

—  Pieņemsim, ka viens no tiem, ko tu tikko nosauci… —Vitjiks ar īkšķi nospieda pelnu traukā gruzdošo cigareti un pagriezās pret Ingridu. — Vai tas kaut kā mainīs tavu attieksmi pret mani?

—   Kāpēc tu jautā? Tu taču zini, ka manu attieksmi nekas nemainīs!

—   Un kādēļ jautā tu?

—   Lai tevi noturētu pēc iespējas ilgāk, vai tad tu nesaproti?! Lai tevi pasargātu, dumjais vīrišķi! Vai arī lai noslēptu tā, ka nevienam citam tevi neatrast…

—   Neesmu radis slēpties… — Mišins klusi sacīja. — Un man nepatīk baidīties. Tā nav dižošanās, Ingrida, un tās nav ambīcijas. Es savā mūžā esmu pastrādājis daudz aplamību, taču neko nenožēloju. Un ne tāpēc, ka visu atzītu par labu vai nepieciešamu. Man vienkārši ir iemācīts neskatīties atpakaļ. Tici man, Ingrida, es vēlreiz atkārtotu visu to pašu ceļu, ja droši zinātu, ka tā galā atkal parādīsies tu.

—  Tu taču nevarēji zināt, ka es parādīšos?

—    Es cerēju, — Mišins pasmaidīja. — Kaut man nebija tādu tiesību un kaut es nesapratu, uz ko tieši ceru, es cerēju un gaidīju, man bija tāda priekšnojauta… Esmu bijis tādās vietās un situācijās, kurās tikai retajam izdotos tikt cauri sveikā. Tomēr es atgriezos. Laikam jau man vienkārši palaimējās. Bet, zini, tas nedarīja mani laimīgu, un es sev vienmēr uzdevu vienu un to pašu jautājumu: "Kāpēc es to darīju, kāpēc atgriezos?"

—  Tev vienkārši nebija, pie kā atgriezties, — Ingrīda klusi atsaucās.

—  Tev taisnība. Pateicoties tev, es tagad zinu atbildi, Ingrīda. Un mani iepriecina, ka es to zinu.

—   Bet tik un tā tu aizej?

—   Noskūpsti mani, Ingrīda.

—     Kāpēc tu man to nelūdzi agrāk? Pirms desmit minūtēm, kad tikko pamodos? Tu taču gribēji, lai es tevi noskūpstu, vai ne? Tu to ļoti gribēji…

—   Kāpēc tu visu zini? Kā tev tas izdodas?

—   Man šķiet, ka pašlaik esmu gatava sevi par to nolādēt.

—   Dieva dēļ, tikai nekļūsti par manu pirmo sievu!

—   Pacentīšos…

—  Tu kaut ko nožēlo, Ingrīda?

—    Vienīgi to, ka diennakts ilgst tikai divdesmit četras stundas. Manuprāt, uz Neptūna viena diennnakts ilgst deviņus Zemes mēnešus. Vai desmit…

—   Varbūt lidosim uz Neptūnu?

—   Protams! — sieviete iesaucās. — Man vajadzīgas tikai dažas minūtes, lai sapostos ceļam.

—   Nekādas kavēšanās! — Mišins nomurmināja, piekļaudams viņu sev pie krūtīm un sajuzdams, cik svelmaini karstas ir viņas lūpas. — Dosimies ceļā tūlīt. Tikai nesteidzies, mīļā, jo mūsu ceļojums būs ilgs…

8.nodaļa

Padomju armijas ģenerālštāba galvenā izlūkpārvalde.

Grupa "Dūmi".

1978.gada aprīlis.

…Viņi bija pieci, un ikvienu no viņiem pēc norunātā signāla kuru katru mirkli varēja izsaukt uz konspiratīvo dzīvokli un trisdesmit divu stundu laikā nogādāt biezo miglu pilsētā Londonā. Pieci augstākās klases profesionāļi, kā ciņas buldogi sagatavoti poligonos, mācību klasēs un inženiertehniskajās laboratorijās, spējīgi vienlīdz mierīgi, pat filozofiski paciest gan citu, gan paši savas sāpes.

Pieci drūmi un noslēgti raksturi, rūditi un trenēti ekstremālos nemitīgas cīņas apstākļos un spējīgi izdzīvot ari tad, kad par augstāko mērķi ir izvirzīta uzdevuma izpilde, bet tās īstenošanas noteicošie instrumenti ir absolūta pakļaušanās disciplīnai, dzelžaina griba un līdz bioloģiskai pilnībai attīstīts pašsaglabāšanās instinkts.

Kaut ari visi pieci darbojās vienas organizācijas labā, bija devuši vienu un to pašu zvērestu un viņu ideāli bija gaužām lidzīgi, šie cilvēki nepazina cits citu. Parastos apstākļos viņus, ļoti iespējams, saistītu darba attiecības, kopīgas aizraušanās, ģimeņu draudzība vai vēl kādas citādas jebkuram cilvēkam dabiskas sadzīviskās vienotības saiknes. Taču šie cilvēki funkcionēja principiāli atšķirīgā dzīves telpā, un tāpēc jebkuru kontaktu vērtēja tikai un vienīgi caur izdzīvošanas prizmu.

Katram no viņiem aiz muguras jau bija gara virkne aukstasinīgu slepkavību, pārgalvīgu iebrukumu ideoloģiskā ienaidnieka nometnē un nekaunīgu cilvēku nolaupīšanas operāciju, viņi daudzkārt bija piedalījušies ar kolosālu risku un dzivības briesmām saistitos pasākumos. Un tomēr neviens no šiem pieciem nebija reģistrēts kādā no kriminālnoziedznieku recidīvistu vai profesionālo slepkavu kartotēkām. Tieši otrādi, visi pieci baudija lielu cieņu, viņu darbs tika augstu vērtēts un attiecīgi atalgots pēc visaugstākajiem kritērijiem. Viņus saudzēja tāpat, kā saudzē izcilu operdziedoņu balsi vai leģendāru dejotāju pēdas, kas valūtas kasē ienes nesalīdzināmi vairāk nekā milzīgie uzņēmumi ar milzīgiem ražošanas kolektīviem un grandioziem konstruktoru birojiem. Daudzi un dažādi, turklāt visai neordināri speciālisti ar dziļām zināšanām un milzīgu dzīves pieredzi šo cilvēku apziņā pacietīgi un konsekventi iekala vienu un to pašu domu: "Jūs esat izredzētie, jūs esat elite, jūs esat uzticības personas, un tāpēc jūs vairs nepiederat sev, jūsu dzīve visā pilnībā ir veltita kalpošanai Tēvzemes augstākajiem ideāliem." Ar laiku viņi tā pierada pie šīs vienkāršās filozofijas, kas būtibā nebija nekāda jaunā, toties bija tik VILINOŠA, ka atsacīšanās no tās ikvienam no šiem pieciem būtu līdzvērtīga morālai pašnāvībai. Jāteic, ka viņi nepavisam nebija primitīvi fanātiķi, un tas ari neatbilstu viņu darba specifikai. Tieši otrādi, šo cilvēku sagatavošana prasija tik kolosālus līdzekļus, ka māka IZDZĪVOT tika atzīta par otro svarīgāko profesionalitātes kritēriju, pirmajā vietā, protams, liekot uzdevuma izpildi. Jau no paša sākumā šie cilvēki tika atbrīvoti no triviālās nepieciešamības nodoties dzives jēgas meklējumiem — tā viņiem attiecīgā veidā tika PASNIEGTA

JAU GATAVA, turklāt tik neparastā un saistošā formā, ka par sirdsapziņas mokām nevarēja būt ne runas.

Šo cilvēku istie vārdi bija zināmi tikai trim galvenās izlūkošanas pārvaldes augstākā ranga vaditājiem — GIP priekšniekam, galvenās pārvaldes izlūkdienesta šefam un viņa pirmajam vietniekam. Tikai viņiem bija zināms, kad un kur šie cilvēki dzimuši, kāda ir viņu izglītība un ģimenes stāvoklis, kā arī daudzi citi, šķietami nenozīmīgi biogrāfijas dati, kas tik un tā skaitījās valsts noslēpums kura izpaušana tika uzskatīta par ārkārtīgi smagu dienesta pārkāpumu, un šai noziegumā pieķertie bez tiesas un izmeklēšanas bija sodāmi ar nāvi.

Ikdienas dzīve, kādu šie cilvēki savā valstī dzīvoja, bija tik parasta un dabiska, ka pat teorētiski būtu neiespējami nojaust viņu patieso nodarbošanos. Neviens no viņiem ne reizi mūžā nebija pārkāpis tādas organizācijas vai iestādes slieksni, kurai varētu būt kaut netiešs sakars ar militāro izlūkošanas pārvaldi vai aizsardzības ministriju. Nekad neviens no viņiem nebija valkājis militāru formas tērpu vai sastapies ar cilvēkiem, kuros kāds varētu sazīmēt slepenā dienesta darbiniekus. Pat mājās, paši savā valstī, viņi bija nelegāli — dziļai konspirācijai pakļauti stratēģiskie aģenti, kas uz maksimāli ilgu laiku bija iesakņoti konkrētā dzives telpā.

Viņi dzivoja, strādāja, pierakstījās par pacientiem poliklīnikās un par lasītājiem bibliotēkās, nodarbojās ar sportu, maksāja elektrības un telefona rēķinus, divas reizes mēnesī saņēma algu un vasarā devās atvaļinājumā kā visparastākie padomju pilsoņi, par kādiem viņi savulaik arī bija piedzimuši. Viņiem bija īsti, neizdomāti vecāki, skolas biedri, draudzenes, draugi un darbabiedri, kuri tādi bija īstenibā, nevis nelegāla leģendā… Katram no šiem pieciem aģentiem tāpat kā ikvienam cilvēkam bija sava dzīve, sava pagātne, savi uzskati, sava vieta sabiedrībā… Viens no viņiem bija ieguvis augstāko izglītību un darbojās vidēja ranga zinātnes un pētniecības institūtā, otram bija sakaru tehnikuma diploms un viņš ik rītus ar autobusu devās uz rūpnīcu, trešais bija treneris un audzināja puišeļus brīvās cīņas sektorā, ceturtais strādāja par noformētāju pilsētas tirdzniecības reklāmas pārvaldē, bet piektais bija zinību biedrības lektors. Aģentu ārēji tik neuzkrītošā maskēšanās nebija nejaušība, to bija izstrādājuši īpaši analītiķi un eksperti, kuri tik rūpīgi izplānoja katru šo cilvēku dzīves posmu un ikvienu sadzives sīkumu, it kā runa būtu par sarežģīta kosmiskā aparāta komponentu savienošanu. Pats par sevi saprotams, ka slepenajiem aģentiem bija jāievēro daudz dažādu ierobežojumu un viens no tiem bija visprincipiālākais — nekādā gadijumā nenodibināt ģimeni. Un tāpēc par jebkuru

sakaru ar kādu no līdzcilvēkiem, ko vinu tiešais kurators varē-

> >

tu atzīt par romantisku vai pat intīmu, viņiem bija tam nekavējoties jāziņo. Spēles noteikumi, kuriem viņi bija sevi pakļāvuši uz mūžu, bija bargi: šāda veida informācijas slēpšana automātiski tika uzskatīta par līguma pārkāpšanu. Bet tipveida līgumā, ko katrs no viņiem savulaik bija parakstījis, noslēdzot vienošanos ar GIP vadību, bija ietverti trīsdesmit seši punkti, un visi tie sākās ar frāzi: "Aģentam nav tiesību…" un beidzās ar vārdiem: "…neievērošanas gadījumā aģents nekavējoties tiek likvidēts".

Tādējādi šie pieci, kurus GIP vadībā mēdz saukt par "iefiltrētajiem aģentiem", bija tikpat kā neatklājami. Priekšniecība viņus izmantoja ļoti pārdomāti un tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumos. Kā izlūkošanas, tā pretizlūkošanas jomā viņu darbība parasti bija ļoti efektīva. Uzdevumus, kuros šos aģentus iesaistīja, bija plānots paveikt augstākais piecās sešās dienās — tātad tieši tik ilgā laikā, lai viņu prombūtne, kas darba vietā tika noformēta kā dienesta komandējums, nevienā neizraisītu ne mazāko aizdomu ēnu. Gan savā valstī, gan aiz tās robežām visi pieci bija absolūti neaizstājami, ja radās nepieciešamība zibenīgi un dziļā slepenibā likvidēt vai nolaupīt tos, kas vairs nepakļāvās GIP kontrolei.

Doma izveidot šādu aģentu tīklu GIP priekšniecībai radās sešdesmito gadu vidū. Sešdesmit ceturtajā gadā Padomju armijas ģenerālštāba galvenās izlūkošanas pārvaldes vadība bija gaužām satriekta, uzzinot, kas atgadījies viņu "sīvāko draugu" nometnē Dzeržinska laukuma kantorī. Bet atgadījies, vērtējot ar tolaiku mērauklu, bija kaut kas nelabojams — pēc svarīga operatīva uzdevuma no Zenēvas dzimtenē nebija atgriezies

KGB pirmās galvenās pārvaldes (pretizlūkošanas dienesta) priekšnieka vietnieks Jurijs Nosenko.

Šis notikums sacēla milzu traci. Un ne tikai Dzeržinska laukumā vien.

No vienas puses, GIP augstākā priekšniecība varēja tikai priecāties, ka Lubjanka savu Kremļa priekšnieku acīs nonākusi tik nepievilcīgā gaismā. Taču, no otras puses, padomju militārā izlūkdienesta vadītāji bija ļoti spēcīgi un pieredzējuši profesionāļi, daudziem bija Otrā pasaules kara laikā gūtais rūdījums, tāpēc viņi nevarēja nesaprast, ka no tādām briesmām nav pasargāts neviens specdienests pasaulē. Kad pēc notikuma ar Nosenko cits pēc cita iekrita daudzi visai vērtigi KGB aģenti, kas bija iefiltrēti un dziļi nomaskēti galvenajās Rietumeiropas valstis, padomju militārā izlūkdienesta vadība izvērta vēl nežēlīgāku jau tā bargo slepenības režīmu un nolēma izveidot nelielas, toties ārkārtīgi mobilas grupas, kas varētu veikt Centra operatīvos uzdevumus. Grupas parasti veidoja četri vai pieci lieliski apmācīti aģenti, kuriem savstarpēji nebija ne mazākās saistības. Ja kāds no viņiem iekristu — bet drošu garantiju pret tādām profesionālām kļūmēm vēl neviens nav izdomājis! — tas nekādi neietekmētu pārējos.

Arī pašā galvenajā izlūkošanas pārvaldē tika veikti iekšēji pārkārtojumi, kuru pamatā GIP šefi bija likuši samērā vienkāršu principu: "Jo mazāk atbildīgais darbinieks, kuram bieži jādodas uz ārzemēm, zinās, jo stabilāk darbosies ārzemju rezidentūras."

Piecniekam, kurā ietilpa savstarpēji nepazīstami aģenti, bija šifrēts nosaukums "Dūmi". Laiku pa laikam bija nepieciešama rotācija — kāds neizturēja pārāk smago un nogurdinošo distanci, kāds sasniedza kritisko vecumu un zaudēja spēju darboties ar maksimālu jaudu, kāds pārkāpa specdienesta svēto iekšējo kodeksu. Ikreiz, kad tā gadījās, nejauši garāmgājēji kaut kur ceļmalā vai kādā aizaugušā grāvī atrada līdz nepazīšanai sakropļotus vīriešu vai sieviešu līķus, ko bija neiespējami identificēt… Brīvajā vietā stājās cits, vēl labāk sagatavots aģents. Taču grupā viņi allaž bija tikai pieci. Kāpēc tieši pieci un nevis seši vai četri, GIP neviens lāga nezināja. Ģenerālleitnants

Ņikiforovs uzskatīja, ka, visticamāk, tam varētu būt kāds sakars ar proletāriešu simbolu — piecstaru zvaigzni. Iespējams, kāds no viņa priekšgājējiem ārējā izlūkdienesta pārvaldes priekšnieka postenī, nebūdams apveltīts ar pārāk bagātu fantāziju, aģentu grupu bija iztēlojies kā piecus izplestus starus, kuru monolīto kopību spēj nodrošināt tikai mobils un dziļi konspirēts Centrs…

l iesa, tajā vēlajā aprīļa naktī, kad, pavēlējis adjutantam viņu ne ar vienu, izņemot GIP priekšnieku, nesavienot, Ņikiforovs, nolīcis pie sava rakstāmgalda, reflektora spožajā staru kūli ilgi pētīja piecas no personiskā seifa izņemtās fotogrāfijas, nekādi simboli un to jēga viņam nebija ne prātā. Jo straujāk operācija "Bomžs", kuras pirmsākums bija Volkova šifrogramma, ieguva stratēģisku ievirzi, jo vairāk viņam samaitājās oma. Kā ikvienam stipra rakstura cilvēkam, kuram turklāt vēl dota neierobežota KONKRĒTA vara, ģenerālim nepatika sev atzities, ka viņš nožēlo izdarīto. Jo ļaunāk tas bija tāpēc, ka ģenerālis Ņikiforovs jebkurā savā darbībā kā profesionālis par visu augstāk vērtēja to, cik drošs ir iecerētā pasākuma iznākums. Bet tagad, kad viņa kabinetā bija sakoncentrēta visa informācija par paredzētās operācijas norisi un bija skaidri pārskatāma tās shēma, Ņikiforovs, nepatikā viebdamies, drīzāk nojauta, nekā izsecināja, ka ši shēma viņam nepavisam nepatīk. Jo reālāk ģenerālis Ņikiforovs iztēlojās operācijas raksturu, jo nepārprotamāk sliecās domāt, ka GIP ārzemju rezidentūru līdzstrādnieku iesaistīšana šai pasākumā diez vai nodrošinās simtprocentīgu izdošanos. Pēc divu stundu ilgām pārdomām ģenerālis beidzot pieņēma lēmumu un devās pie seifa…

Grupa "Dūmi" bija Padomju armijas ģenerālštāba galvenās izlūkošanas pārvaldes stratēģiskā rezerve, kuru drikstēja izmantot vienīgi ar pārvaldes priekšnieka rakstisku atļauju un tikai ārkārtējos gadījumos. GIP augstākajai vadībai domātajā slepenajā instrukcijā bija skaidri un lakoniski formulēts pamatprincips, kas jāievēro, ja operācijā gribēja iesaistīt grupas "Dūmi" aģentus: "… izmantot tikai tad, kad neizmantot nav iespējams." Ģenerālis Ņikiforovs saprata, ka tadā gadījumā, ja viņš savam šefam neizskaidros PATIESO iemeslu, kāpēc iecerētajā operācijā būtu iesaistāms kāds no "Dūmu" nelegāliem, viņš nemūžam nedabūs atļauju to darīt — neatbilstība starp ieplānotās operācijas raksturu un tās istenošanas metodēm bija acīmredzama. Bet kaut ko izskaidrot savam šefam viņš vairs nevarēja: par to vajadzēja runāt pašā sākumā, kad Ņikiforovs, pateicis savam priekšniekam tikai pusi patiesības, bija saņēmis atļauju tādas operācijas veikšanai…

Tagad Ņikiforovs mocījās dziļā riebumā pats pret sevi un jutās tā, it kā tikko būtu apmeklējis pieķēzītu sabiedrisko atejvietu. "Vai tiešām godkārība un skaudība, ko vienmēr esmu nicinājis citos, tikpat lielā mērā piemit arī man pašam?" Ģenerālis prātoja, šķirstīdams dosjē lapas. "Ak, Dievs, cik tas viss ir stulbi: vecumdienās, kad mūžs jau gandrīz galā, pa galvu, pa kaklu mesties acīmredzamā avantūrā, un, galvenais, — kādēļ? Vai tādēļ, lai iesprauktu savu pēcpusi vēl augstākā krēslā? Lai tuvinātos šis pasaules varenajiem? Lai izpelnītos nenovērtējamo atbalstu, ko apsolījis viens no nedaudzajiem Brežņeva favorītiem? Vai tiešām alkas pēc varas ir tik neremdināmas un nekad nepazīst sāta? Vai tiešām mums visiem ar savām nemiera urdītajām krievu dvēselēm jau no dzimšanas,

no zīdaina autiņiem ir lemts riskēt ar visu, ieskaitot savu

> > 7

dzīvību, aklā cerībā iemantot neierobežotu varu pār sev līdzīgiem?"

GIP ārējā izlūkdienesta pārvaldes šefam tagad bja jāatrisina ļoti nepatīkama dilemma. Par to iedomājoties vien, sirds iesāpējās, kā ar verdošu ūdeni applaucēta roka, kas turpina pārklāties ar aizvien jaunām nelāgu priekšnojautu čulgām: vai nu jāizmanto savas pilnvaras un kāds no grupas "Dūmi" aģentiem jāiesaista operācijā bez GIP priekšnieka sankcijas, kas, ievērojot Ņikiforova amatu un stāvokli centrālajā aparātā, bija iespējams, vai tūlīt pat, pēc iespējas ātrāk vēlreiz jātiekas ar Semjonu Cvigunu, jāatvainojas un jāpaziņo, ka viņš ir spiests atteikties no šīs avantūristiskās idejas, jo tā ir praktiski neizpildāma un nav paredzamas tās sekas. Tātad jāatzīst, ka viņš ir visparastākais diletants un muldoņa ģenerāļa mundierī, kurš nespēj samērot izvirzītā uzdevuma grūtības pakāpi ar tā izpildīšanas iespējām…

Gandrīz stundu Ņikiforovs cilāja piecu nestandarta, burtnīcas lieluma aktu vāku saturu, pētīdams grupas "Dūmi" aģentu personiskās lietas. Patiesībā viņš to darīja automātiski, jo labi atcerējās ikvienu no šī baismā piecnieka — gan biogrāfiju, gan individuālās īpašības, gan dienesta lapu ar operatīvo veikumu sarakstu. Taču slepeno dokumentu lasīšana viņam allaž palīdzēja labāk un pilnigāk koncentrēties, lai novērtētu PERSPEKTĪVAS. Šobrīd, apsvēris visus par un pret, ģenerālleitnants Ņikiforovs mēģināja izlemt galveno: kurš no diviem ļaunumiem viņa gadījumā varētu būt mazākais — dienesta pārkāpums militāri bargajā GIP aparātā vai bīstams ienaidnieks ģenerālleitnanta Semjona Kuzmiča Cviguna — KGB priekšsēdētāja pirmā vietnieka un visuvarenā Leonīda Iļjiča Brežņeva tuva drauga — personā?

Galīgo lēmumu ģenerālis pieņēma, kad pulkstenis jau rādīja tālu pāri pusnaktij. Ņikiforovs rūpīgi savāca dosjē mapes, ielika tās personiskā seifa speciālajā nodalījumā, nomaskētā tā, lai tas izskatītos kā visparastākais izvirzījums, tad aizvēra masīvās durtiņas, uzgrieza bloķējošo sešpadsmit ciparu šifru, bet pēc tam noteiktā kārtibā — no augšas uz leju — aizslēdza visas četras atslēgas. To paveicis, viņš atgriezās pie rakstāmgalda un pacēla iekšējā telefona klausuli.

—    Ģenerālis Kazancevs klausās! — uz vēlo zvanu klusi atsaucās Ņikiforova pirmais vietnieks, kurš nekad nemēdza atstāt GIP štābu agrāk par savu drūmo priekšnieku.

—  Sergej Dimitrijevič, ienāc pie manis, — Ņikiforovs tikpat klusi pavēlēja. — Un paķer līdzi visus dokumentus par

operāciju "Bomžs". Šis tas mums vēl ir rūpigi jāapsver…

***

Larisa Petrovna Vaņuhina, trīsdesmit sešus gadus veca vidēja auguma un miesas būves blondīne ar vienkāršām, neuzkrītošām acenēm tumšos rāmjos un atklātu, pat ar zināmu, neuzkrītošu šarmu apveltītu seju ne ar ko īpašu savu pārdesmit kolēģu — apgabala zinību biedrības ceļojošo lektoru — vidū neizcēlās. Jau desmito gadu šī sieviete strādāja estētiskās audzināšanas nodaļā, tika uzskatīta par pietiekami kompetentu darbinieci, piekopa visikdienišķāko dzīves veidu un pēdējos gados bija pat divreiz ievēlēta biedrības partijas birojā, kur bija atbildīga par kultūras un masu sektora darbu. Reizi gadā, kā to prasīja instrukcijas, Larisa Petrovna iesniedza zinību biedrības metodiskās padomes izvērtēšanai kārtējās lekcijas tekstu, ko pēc tam apzinīgi nolasīja lauku klubu, mikrorajonu kultūras namu vai pilsētciematu kultūras iestāžu auditorijām, tādējādi piegādājot tautas masām pasausi formālu, taču pastāvošās idejiski politiskās sistēmas ietvaros nenovēršamo estētisko zināšanu un kulturālās izglītošanas lādiņu.

…Torīt Larisa Petrovna pilsētas zinību biedrības pompozajā trīsstāvu ēkā, kurā pirms revolūcijas bija darbojusies un pat plaukusi un zēlusi paprāva komercbanka, kā parasti, ieradās precīzi bez piecām minūtēm deviņos. Pamājusi sveicienu dežurantei, Vaņuhina uzkāpa otrajā stāvā, iegāja nelielajā kabinetā, kas par pastāvīgo darbavietu bija ierādīts trim lektoriem, rūpīgi novietoja uz pleciņiem necilo pelēko lietusmēteli ar kapuci, nolika uz galda apbružāto melno portfeli ar diviem metāla slēdžiem, pieglauda matus un jau grasijās iedziļināties kārtējā papīru plājienā, kad iezvanījās iekšējais telefons.

—    Vanuhina klausās, — zemā krūšu kontraltā sieviete

j '

atbildēja.

—   Labrīt, Larisa Petrovna! — īgni nočērkstēja biedrības priekšsēdētāja vecišķā balss.

—   Labrīt, Stepan Mitrofanovič!

—   Lūdzu, ienāciet pie manis…

Vaņuhina pa marmora kāpnēm, kuru izdrupušos pakāpienus piesedza izdilis gridceliņš, uzkāpa trešajā stāvā, pa plato gaiteni aizsoļoja lidz pašam galam un iegāja iespaidīgajā pieņemamajā istabā. Sekretāres Lidočkas neizteiksmīgo, kosmētikas neskarto seju bija ķēmīgi izvagojušas trīs gareniskas, nesimetriskas švīkas — drūmajai sekretārei tieši aiz muguras novietotā ieplīsušā podā vārguļojošā milzu gumijkoka ēna.

Tā arī nepagodinājusi Vaņuhinu ar sveicienu, Lidočka klusēdama norādīja uz zinību biedrības priekšsēdētāja kabineta durvīm, iztapsētām ar melnu dermatinu un rotātām ar tumšsarkanu, zeltīti apmalotu plāksnīti, kurā ar tādiem pašiem zelta burtiem bija rakstīts priekšsēdētāja uzvārds un

iniciāli.

>

Priekšsēdētāja kabinetā Vaņuhina uzturējās pāris minūšu. Rituāls bija ierasts un gaužām garlaicīgs. Vēstures zinātņu kandidātam un KPFSR nopelnajiem bagātajam lektoram Stepanam Mitrofanovičam Trofimovam, kuram jau pirms gadiem desmit bija laiks doties pensijā, redzot ienākam sievieti, ne prātā nenāca kaut par centimetru pacelt no krēsla savu kaulaino pēcpusi, viņš tikai caur savām nemākulīgi izgatavotajām zobu protēzēm neskaidri nosvepstēja:

—   Komandējums uz nedēļu, Larisa Petrovna. Uzbekija. Nolasīsiet tris lekcijas —Taškentā, Urgenčā un Samarkandā. Pirmā lekcija rit Taškentā. Komandējuma apliecība pie Lidočkas. Laimigu ceļu, Larisa Petrovna! Un nesaģērbieties par biezu — Uzbekijā šodien ir divdesmit trīs grādus silts, dzirdēju pa radio…

Pulksten 11.50 Larisa Petrovna jau bija lidostā, kur sākās reģistrācija uz 513. reisu Maskava—Taškenta. Paskatījusies rokas pulksteni un pārliecinājusies, ka reģistrācija vēl turpināsies četrdesmit minūtes, Vaņuhina uzkāpa otrajā stāvā, izstāvēja garu rindu kafejnīcā, novietoja uz paplātes biezpiena sieriņu ar rozīnēm, smalkmaizīti un glāzi kafijas ar pienu, samaksāja un devās uz kafejnīcas stūri, tur viņa apsēdās pie augsta galdiņa ar marmora virsmu, kuras krāsa atgādināja sekciju galdu morgā.

—   Vai atļausiet? — neliela auguma studentiska paskata jauneklis pamāja uz brivo sēdekli.

—   Bet lūdzu, — Vaņuhina paraustīja plecus un ar līdzeniem baltiem zobiem nokoda smalkmaizes kumosu.

Jauneklis lielā steigā nolocīja divus cīsiņus, uzstrēba tiem virsū glāzi kompota un, atstājis paplāti uz galda, nozuda. Vaņuhina izņēma no šķautnainās glāzes stivu papīra salveti, apslaucīja lūpas un tad veikli, satvērusi aiz ārpusē atstātā stūrīša, no paplātes apakšas izvilka baltu aploksni, nevērīgi iemeta to ceļasomā un devās pie reģistrācijas letes…

Pulksten 15.09 pēc vietējā laika TU-154 nolaidās Taškentā. Vaņuhina izstāvēja vēl vienu rindu pēc taksometra. Pēc četrdesmit minūšu ilgas gaidīšanas rindas biedru kāro skatienu pavadīta, viņa iekāpa mašīnas aizmugurē un šoferim teica:

—  Vispirms uz dzelzceļa staciju, tur piecas minūtes pagaidīsiet, pēc tam — uz viesnīcu "Uzbekija".

Padzīvojušais uzbeks, ģērbies sviedros piemirkušā baltā teniskreklā ar tjubiteiku galvā, neapmierināts paraustīja plecus:

—  Tas tak tāds elles līkums, mīlulīt!

—  Vai ar desmit rubļiem pietiks, lai būtu prieks censties? — Vaņuhina, balsi nepaceļot, apjautājās un sniedza šoferim červoncu.

Tas neatskatīdamies veikli pakampa banknoti, piekrītoši pamāja un tūdaļ piedeva gāzi.

Stacijā Larisa Petrovna taisnā ceļā devās uz bagāžas glabātuvi, uzrādīja dežurantam kvīti un saņēma nelielu koferīti lētā buraudekla pārvalkā. Atgriezusies pie mašīnas, Vaņuhina nometa koferi uz pakaļējā sēdekļa, bet pati šoreiz apsēdās priekšējā, līdzās vadītājam.

—   Tagad uz viesnīcu "Uzbekija"…

Pie reģistrācijas lodziņa Larisa Petrovna dežurējošajam administratoram pasniedza pasi un tūdaļ saņēma 1721. numura atslēgu. Paņēmusi koferīti un pārmetuši pār plecu somas saiti, viņa šķērsoja halli, kas vēsi blāvoja marmora apdarē, un nozuda lifta nišā.

Apmēram pēc stundas ar to pašu liftu hallē nobrauca smuidra, tumšmataina sieviete, ģērbusies elegantā ķiršsarkanā bikškostimā un smalkās laiviņkurpēs ar augstiem papēžiem. Varbūt tikai pieredzējuša profesionāla izlūka acs šai dāmā spētu sazīmēt necilo zinību biedrības lektori Larisu Petrovnu Vaņuhinu. Atbilstoša kosmētika, brilles dārgā ietvarā ar tonētiem stikliem, izsmalcināti briljanta auskari—piekariņi un dārgā, kostīmam pieskaņotā rubinu piespraude pie žaketes atloka nepārprotami norādīja, ka šī efektīvā sieviete ir bagāta un bezrūpīga ārzemniece.

Ne vārda neteikusi, viņa nesējam, kas stāvēja pie lifta, norādīja uz dārgu dabiskās cūkādas čemodānu un devās uz ārdurvīm, kur pie viesnīcas ieejas viņu jau gaidīja melna volga, kuras priekšējā loga iekšpusē bija novietota plāksnīte ar uzrakstu "Lntūrists". Pasniegusi nesējam rubli, sieviete vērīgi uzmanīja, lai čemodāns tiktu rūpīgi novietots mašinā, tad apsēdās aizmugures sēdeklī un kaut ko pateica šoferim.

Volga līgani uzņēma gaitu un nozuda aiz pagrieziena…

Tieši pēc pusstundas Vaņuhina jau piebrauca pie lidostas "Intūrista" sektora. Līdzko volga bija nobremzējusi, pie mašīnas piesteidzās vidēja auguma iesirms vīrietis tumšā uzvalkā ar kaklasaiti.

—   Vai Trevoltas kundze? — vīrietis angļu valodā laipni apvaicājās.

—  Jā, tā esmu es, — Vaņuhina pamāja.

—   Esmu aviosabiedrības "Indian Airlines" pārstāvis. Atļaujiet jūs pavadīt, reģistrācija jau sākusies.

Pēc četrdesmit minūtēm Larisa Petrovna Vaņuhina, uzrādījusi reģistratūrā pasi uz Šveices pavalstnieces Ketrīnas Trevoltas vārda, jau sēdēja lidmašinas "Boeing-707" pirmās klases salonā. Pasažieru lidmašīna smagi pacēlās no skrejceļa un, izmetusi augstu gaisā brašu loku virs saules staros slīgstošās Uzbekijas galvaspilsētas, uzņēma kursu uz Nūdeli. Piecarpus stundu ilgā lidojuma laikā Trevoltas kundze laiski, ar uzsvērti garlaikotu izteiksmi, šķirstīja "Indian Times" jaunāko numuru, ko viņai bija atnesusi stjuarte, izdzēra divas glāzes džina ar toniku, ar baudu notiesāja pusdienas, kurās pasniedza stores fileju ar zaļajaiem zirnīšiem un sparģeļiem, franču gaumē gatavotu jērgaļas siteni vina mērcē un pokālu desmit gadus veca sarkanā šablē.

…Nūdeli Trevoltas kundzi sagaidīja "British Airways" pārstāvis un iesēdināja viņu aviosabiedrības firmas mikroautobusā, kas cienījamo pasažieri aizvizināja uz viesnīcu "Holiday Inn" Indijas galvaspilsētas lietišķajā centrā. Apgabala zinību biedrības lektore atvilka zīda aizkarus, atsedzot plato logu, patiksminājās par iespaidīgo skatu, kas pavērās viņas acīm, tad devās uz vannas istabu, rūpīgi notīrīja no sejas kosmētiku un ietērpās gaisīgā naktskreklā. To paveikusi, viņa ienira zem segas un saldi aizmiga. No rīta bikškostima vietā

Larisa Petrovna apvilka modernu audekla kleitu ar aplikācijām un tai rūpīgi pieskaņotas romiešu tipa sandales, viesnīcas restorānā sātīgi pabrokastoja un pulksten deviņos ar to pašu mikroautobusu tika nogādāta vienā no gigantiskās starptautiskās lidostas termināliem, virs kura pacēlās gaišzils vairogs ar uzrakstu "British Airways".

Pulkstens 10.15 pēc vietējā laika sudrabainais aerobuss "DC-8" uzšāvās dzidrajās debesīs, un, apmetis pāris loku virs galvaspilsētas, kas no augšas atgādināja izbārstītu sērkociņu sauju, uzņēma kursu uz rietumiem. Pēc četrarpus stundām aerobuss nolaidās Katarā. Pirmās klases pasažieriem ne mirkli nelika izjust versmaino svelmi, kas valdīja ārpus lidmašīnas: pa teleskopisko trapu ar kondicionēto gaisu viņi devās uz mājīgo uzgaidāmo telpu, kur katrs bez maksas varēja izmantot bagātīgo bufeti un eksotiskās mērces un garšvielas, ar ko papildināt neskaitāmos ēdienus un uzkodas. Starp pirmās klases divpadsmit sieviešu un vīriešu kārtas pasažieriem veikli šaudījās melnīgsnēji stjuarti žilbinoši baltās žaketēs ar zelta pogām, kuri zibenīgi reaģēja uz katru turīgo pasažieru mājienu…

Hītrovas lidostā "DC-8" nolaidās tieši paredzētajā laikā — pulkstens 10.15.

Ketrīna Trevoltas kundze nekavējoties devās uz izeju, muitā uzrādīja pasi, un muitnieks, kurš pat nepainteresējās par viņas ādas čemodāna saturu, viņai laipni uzsmaidīja un apsveica ar laimīgu ierašanos Anglijā.

Taksometrs, ko Larisa Petrovna bija pasūtījusi jau lidmašīnā, gaidīja lidostas labajā pusē iekārtotajā speciālajā sektorā. Iesēdusies melni lakotajā automašīnā, Vaņušina nevainojamā, lai gan īstai Britānijas pavalstniecei pārāk stīvā angļu valodā lika šoferim vest viņu uz viesnīcu "Astor" Rīdžentparka parka avēnijas rajonā. Šoferis atturīgi pamāja, ne ar mazāko mājienu neliekot noprast, ka ir novērtējis elegantās pasažieres materiālo stāvokli, kura nolēmusi apmesties vienā no visdārgākajām Londonas viesnīcām.

Kad taksometrs nobremzēja pie senlaicīgā sešstāvu hoteļa sārtā marmorā veidotās parādes ieejas, pie mašīnas tūdaļ piesteidzās divi šveicari greznās sarkanzilās livrejās un baltos cimdos. Viens atvēra durvis un palīdzēja Larisai Petrovnai izkāpt, bet otrs tikmēr samaksāja šoferim un paņēma Vaņuhinas čemodānu.

Pēc pusstundas Larisa Petrovna, acis labpatikā pievērusi, jau gozējās krāšņā rožainā vannā, sniegbaltu putu mākoņa apņemta. Tad, rūpigi noslaucijusies un atjaunojusi kosmētiku, jaunizceptā Ketrīna Trevoltas kundze pie spoguļa ietērpās lietišķā stilā ieturētā pelēka tvida kostīmā ar melna samta apkakli un tādiem pašiem kabatu atlokiem, un, nodzēsusi gaismu, devās pie telefona.

Izsmalcinātajā apartamentā ar viesistabu, kabinetu un guļamistabu telpas bija mēbelētas ar oriģinālām Cipendeila mēbelēm un telefona aparāti bija izvietoti ik uz soļa. Viesnīcas iekārtotāji acīmredzot bija prātīgi ļaudis, kas apzinājās, ka nedrīkst pieļaut, lai bagātniekiem būtu jācieš kaut mazākās neērtības, tādā gadījumā zaudētāji būs tikai viņi paši. Apsēdusies kabineta ērtajā krēslā, Larisa Petrovna uzgrieza septiņciparu numuru un pieteica apmeklējumu modernā Pārkleinas frizētavā. Pēc tam viņa piezvanīja vēl kādam Topelberga kungam un darīja zināmu, ka gribētu pasūtīt vēl divus pārus apavu no tās pašas partijas, kādus iegādājusies pirms trim mēnešiem. Noklausījusies atbildi, Vaņuhina atteica:

— Labi. Varu pagaidīt divas dienas. Bet ne ilgāk, Topelberga kungs…

Pēc tam viņa izsauca taksometru un pēc dažām minūtēm nokāpa lejā. Pateikusi šoferim, lai ved viņu uz Ceringkrosas staciju, Larisa Petrovna, domās iegrimusi, pa logu izklaidīgi vēroja blāvi pelēcīgo Londonas ielu kņadu, tobrīd sevišķi dzīvu, jo bija sācies lenča laiks.

Samaksājusi šoferim, Vaņuhina nesteidzīgi, un, kā jau ārzemju tūristei piedienas, galvu uz visām pusēm grozīdama, tuvojās vienai no pasaules vecākajām stacijām. Nonākusi zem milzīgās ēkas skanīgajām un vēsajām velvēm, Vaņuhina drošā solī devās uz tās kreiso spārnu, kur garās, paralēlās rindās bija izvietoti automātiskās bagāžas glabātuves skapji. Piegājusi pie viena no tiem, Vaņuhina slepus pameta skatienu apkārt, tad uzgrieza slepeno kodu un atvēra smagās metāla durtiņas. Skapīša dziļumā gulēja liela, brūna soma ar stipriem ādas rokturiem — profesionāli fotokorespondenti tādās somās parasti pārnēsā aparatūru. Bez mazākās piepūles paņēmusi somu, Vaņuhina tās vietā skapīti atstāja aploksni, ko pirms pusotras dienas lidostā bija atstājis studentiskā paskata jauneklis, aizcirta durtiņas, iemeta kameras kases spraugā monētu sterliņu mārciņas vērtībā, tad atkal uzgrieza slepeno kodu un devās uz izeju.

Ar taksometru atgriezusies viesnīcā, Larisa Petrovna durvju ārpusē izlika plāksnīti ar uzrakstu "Netraucēt!", tad divreiz apgrieza atslēgu un, atstājusi to atslēgas caurumā, novilka kostīmu un vienā veļā, nesdama līdzi somu, viņa devās uz guļamistabu, kur atvilka somas rāvējslēdzēju un citu pēc cita izcēla no tās vairākus priekšmetus, kuri katrs atsevišķi bija rūpīgi ievīstīti vaskotā papīrā. Kad visi priekšmeti bija izsaiņoti, Vaņuhina ātri, gandrīz neskatīdamās, turpat uz krāšņās divguļamās gultas zīda pārklāja savienoja atsevišķās detaļas.

Tagad viņas priekšā atradās septiņu lādiņu automātiskā šautene ar optisko tēmēkli un saliekamu laidni, divas pistoles — lielkalibra ligers un elegantā bereta ar perlamutra spalu, kas ērti iekļāvās viņas plaukstā, kā ari dažas patronu kārbiņas. Vēl tur bija neliela individuālā aptieciņa ar trim nevainīga paskata penicilīna pudelītēm un paciņa ar vienreizējas lietošanas

šļircēm. >

Larisa Petrovna Vaņuhina, kas jau vienpadsmito gadu bija grupas "Dūmi" dalībniece ar segvārdu "Ceturtais", bija izpildījusi visas Centra instrukcijas.

Tagad viņai atlika tikai gaidīt…

9.nodaļa

Lidmašīna Sanpaulu—Amsterdama.

1978.gada aprīlis.

Kad divi nepazīstami jaunekļi ar brīvprātīgās sporta biedrības "Dinamo" audzēkņu cienīgiem bicepsiem un pakaušiem, gādīgi kā sanitāri, kuriem labi neklāsies, ja viņi pienācīgi neaprūpēs paralizēto pacienti, mani jau bija iesēdinājuši automašīnas pakaļējā sēdeklī, atskatījos uz māju, kas no ārpuses nepavisam neizskatījās tik draudīga kā no iekšpuses, un ieraudzīju uz sliekšņa parādāmies Stješu ar polietilēna kulīti rokā. Samērā žigli pārvarējusi attālumu no namdurvīm līdz mašīnai, viņa pa vaļējo logu iegrūda nešļavu man rokā.

—   Še, ņem!

—   Kas tas ir?

—   Tava kosmētika. Tie Viņņicas mērgļi aizmirsa ielikt… Vai nav maitas gabali, ko? Savas parpalas vis nebūtu aizmirsuši! Lai cik tās sūdīgas!

—   Stješa, tu taču pati teici, ka tā man nav vajadzīga.

—  Tagad var ievajadzēties, — Stješa sapurināja savas fantastiskās krūtis, apdvešot mani ar spēcīgu mātišķuma vilni.

—    Kā tu zini? — šī dīvainā sieviete man izvilināja visai muļķīgu smaidu, kuram patiesībā taču nebija nekāda iemesla. — Varbūt es dodos uz tādu novadu, kur ir vēl karstāks…

—  Karstāk nekā šai mērkaķu audzētavā nemaz nevar būt, — Stješa kategoriski paziņoja, un, uzgriezusi man savu varen plašo pēcpusi, uz visiem laikiem nozuda noslēpumainajā namā, kur laikam gan neiepazītām un nenovērtētām bija lemts izplēnēt viņas nenoliedzamajām, kaut arī rūpīgi slēptajām iekšējām vērtībām. Šai brīdī mani pārņēma savāda un grūti izprotama vēlēšanās. Piepeši man neizsakāmi sakārojās kopā ar šo neparasto būtni pasēdēt mājās, savā virtuvē, pasēdēt un pārrunāt visādas sasāpējušas sieviešu problēmas… Jēziņ, kas tik nenāk prātā, kad termometrs rāda plus četrdesmit deviņus grādus ēnā!

Tikmēr vīrišķi, kurus Stješa apbrīnojami precīzi bija nodēvējusi par Viņņicas mērgļiem, abi reizē kā zvalstīgās, bet neapgāžamās spēļlietiņas "vaņkas—vstaņkas" iemetās priekšējā sēdekli, tad tikpat sinhroni pagrieza uz manu pusi savas apaļās, īsi apcirptās galvas un, pārliecinājušies, ka neesmu vēl izkususi un izkūpējusi Latīņamerikas svelmainajā mirāžā, abi reizē pamāja ar galvu.

Mašīna ierēcās un sāka joņot.

Nebiju vairs nekāda vakarējā, bet šādās lietās pietiekami rūdīta meiča, lai tūdaļ apjēgtu: abi palsie mērgļi, kuriem uz pieres ar kārtīgi aplaizītu ķīmisko zīmuli vārds vārdā lieliem burtiem bija uzkricelēts iekšējā sardzes dienesta reglaments, ko vainagoja kvēls nobrēciens: "Kalpoju Padomju Savienībai!", nekādā gadījumā nevarēja būt mani potenciālie pavadoņi līdz Amsterdamai. Noturēt viņus par holandiešiem vai vispār par kaut ko citu, kā vien par diviem tīrasinīgiem lauku puišiem no pirmatnīgām Krievzemes ārēm, varbūt varētu vienīgi dizentērijas murgos reanimācijas nodaļas kapa klusumā. Tātad ĪSTO pavadoni man pieliks pie sāniem tikai lidostā. Tādu variantu, ka mani kā bandroli Sanpaulu ielādēs lidmašīnā, lai pieprasītu tikai Amsterdamā, es pat neapcerēju. Mans zinātniskās un tehniskās informācijas līmenis pa šo laiku bija ievērojami cēlies. Tas jau bija sasniedzis tādas virsotnes, ka es bez teikšanas sapratu: izņemot stratēģiskos bumbvedējus ar kodolieročiem, kuriem degvielu papildina arī gaisā, neviens cits lidojošais aparāts nav spējīgs no Brazīlijas nokļūt Holandē, pa ceļam kaut kur nenolaižoties, bet tur bez stingras padomju militārā izlūkdienesta kontroles es vienā mierā varētu aizlaisties lapās. Viņi jau nezināja, ka tieši tas — proti, laišanās lapās — man ir uz stingrāko aizliegts! Un tāpēc, meitenīgā kautrībā atmetusi neprātīgo domu, ka manis dēļ varētu pacelt debesīs PSRS militāro gaisa spēku stratēģisko bumbvedēju, noskaņojos uz tikšanos ar kārtējo konvojnieku garajā distancē, kurā tik neapdomīgi mani bija ievadījusi visu zinošā Paulīna.

Spriežot pēc tā, cik veikli mašīna visai solīdā ātrumā līkumoja pa žilbinošajā saulē mirdzošajām avēnijām un plašajām, ar milzu palmām apstādītajām ielām, pie stūres sēdošais mērglis nepanesami skaistās un gleznainās Sanpaulu eksotiskajā skudrupūznī orientējās tikpat labi kā sirdij tik tuvās dzimtās Medvedkovas jaunceltnēs.

…Gandrīz' nesamazinājusi ātrumu, mašīna ienira daudzstāvu garāžā zem gigantiskā lidostas termināla, un, bremzēm skaļi nokaucoties, apstājās te jau novietoto visdažādāko marku un krāsu automobiļu raibajā rindā. Tikpat sinhroni, kā iekāpuši, mērgļi izlēca no mašīnas un sāka pacietīgi gaidīt, kamēr arī es paveikšu šo vienkāršo manevru.

Viņu tālākās izdarības negaidīti atsauca atmiņā manu mīļoto papuci, kurš bija dāvājis man dzīvību, krievisko uzvārdu un virkni neaizmirstamu atmiņu, kas parasti uzpeldēja ne sauktas, ne gaidītas, toties tik spilgti, ka atsvieda mani tālu pagātnē, tajos laikos, kad biju pavisam cits cilvēks — maza meitenīte no komunālā dzīvokļa, pa kura logiem bija skatāms dubļains stacijas laukums ar tirgus sievām dūnvilnas lakatos, greiziem kioskiem un mūždien piedzērušiem tēvaiņiem ar noļepušām astoņķīļu naģenēm galvā un gariem gumijniekiem kājās… Jāteic, ka bez komunistiskās partijas ideāliem un neatbildētās milestības pret manu māti papucim Vasīlijam Sergejevičam piemita vēl viena kvēla kaislība, un tas bija futbols. Tāpēc viņa leksika, ko diez vai varētu saukt par izsmalcinātu, bija izraibināta ar tādiem vārdiem un teicieniem, kuru jēgu es savas mazgadības un vājās sporta izpratnes dēļ nespēju saprast, kaut arī iedzimtajā ziņkārībā un neatlaidībā ļoti centos. Jāatzist arī, ka attiecības starp maniem vecākiem, lietojot teicienu, ko pie katras izdevības mēdza daudzināt mūsu universitātes zinātniskā komunisma pasniedzējs, bija "vēsturiski izkurtējušas". Vārdu sakot, papucis ar mammuci nesapratās jau pirms manas dzimšanas, tomēr neapdomīgi nolēma ielaisties dzimtas turpināšanā, jo abi cerēja (kā vēlāk noskaidrojās — gluži veltīgi!), ka tas mazinās ģimenes iekšējo spriedzi. Kā jau varēja gaidīt, līdz ar manu ierašanos pasaulē spriedze nevis mazinājās, bet nokaita līdz tādai baltkvēlei, ka papucis un mammucis, lietojot manas mīļotās draudzenes mūsu paziņu lokā par klasisku atzito formulējumu, "savstarpējā sajūsmā pamuka katrs uz savu pusi". Tomēr manā bērna atmiņā iespiedās daži papuča teicieni, un viens no tiem bija gaužām jocīgs. Kārtējo reizi ķīvēdamies ar mammu un vecmāmiņu, kas vienmēr, protams, nostājās mammas pusē, viņš, acīmredzot likdams lietā pēdējo pašaizsardzības argumentu, brīžam ieaurojās kā "Dinamo" stadionā: "Nežmiedziet tak mani kastē, sasodītās meņģeles!!" Kad es vecmāmiņai Sofjai Abramovnai lūdzu man populāri izskaidrot papuča alegoriju, cienījamā dāma, kas jaunībā uz savām kuplajām krūtīm bija nēsājusi zelta lorneti un paspēlējusi kārtīs visas sūros pūliņos salīkušā vectētiņa — kažokādu tirgotāja — finansiālās subsīdijas, allaž atbildēja ar ne mazāk noslēpumainu frāzi: "Gei indrerd!" Vecmāmiņas idiomu es atšifrēju divpadsmit gadu vecumā, kad, ziņkārības dīdīta, biju patstāvīgi iemācījusies jidišu, toties papuča protesta sauciena saturs man atklājās tikai universitātē. Kāds no maniem MVU kursa biedriem, fanātisks Maskavas "Spartaka" pielūdzējs, reiz, bezcerīgi izgāzies vecslāvu vaodas eksāmenā, saticis gaitenī divus savus draugus, saniknots klaigāja: "Vāks, es jums teikšu! Tie kuņas bērni ar rombiņiem mani vienkārši iežmiedza kastē!" To padzirdusi, uzklupu viņam kā pirānija un beidzot noskaidroju, ka tas ir visparastākais futbola termins — neatļauts paņēmiens ar visai ikdienišķu nozīmi: divi vienas komandas spēlētāji ieķīlē pretinieka spēlētāju tā, ka tas vairs nevar ne elpu atņemt un netiek ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tajā pašā mirklī brīnumainā frāze, kas man tik ilgus gadus bija izraisījusi nez kādas asociācijas, zaudēja visu savu noslēpumainību un burvestību.

Un tā nu, tikko biju izkāpusi no mašīnas, abi "Dinamo" mērgļi mani vistiešākajā veidā iežmiedza kastē. Turklāt tik cieši, ka biju vienkārši spiesta par dažiem centimetriem atgrūst aizmugurējā spēka mitriķa akmenscietās krūtis.

—   Ko grūsties? — mērglis, spiezdams lifta pogu, pirmo reizi pacēla balsi.

—  Tādā karstumā labāk nesaplūst ekstāzē, jaunais cilvēk…

Diezcik pārliecinošs mans paskaidrojums neizdevās, jo

mērgla salmu krāsas uzacis dziļā izbrīnā pašāvās augšup:

—   Ko, ko?!

—   Pabīdies tak maķenīt, sūdu brāli! — pārgāju uz savas dzimtās puses visiem saprotamo valodu. — Tu tak man pakaļu caur priekšu izspiedīsi, stulbais jākli!

"Kastes" priekšpuse ieņirdzās — partijas kongresu stenogrāfistes tādos gadijumos iekavās atzīmē: "Zālē saviļņošanās."

Par laimi, pārāk tālu attiecību noskaidrošanā ar mērgļiem netiku, jo lifta tērauda durvis pašķīrās un mūsu trijotne klusēdama iesoļoja paceļamās ierīces dzīlēs. Pēc pāris mirkļiem lifts noraustījās un sastinga. Tajā pašā brīdī man iesitās sejā satvīkušu ķermeņu miklā versme: gigantiskais, ar marmora plāksnēm izliktais lidostas zāles stikla kubs, kas, lifta durvim atkal atveroties, atklājās skatam, stāvgrūdām cilvēku pārpildīts. No griestiem nokarājās milzīga melna informācijas tablo kārba, iekabināta metāla kronšteinos, un pa to kā zaļas čūskas aši lodāja burti un cipari, kas ziņoja par izlidošanu, ielidošanu vai kavēšanos… Galvu atgāzusi, es ar acīm pārskrēju mirguļojošās rindiņas un gandrīz tajā pašā mirkli atpazinu "savu" reisu — Sanpaulu — Dakāra — Amsterdama, aviosabiedrība KLM. Kā jau varēja gaidīt, padomju stratēģiskie bumbvedēji no šīs lidostas nepacēlās.

—   Neesiet nu tik ziņkārīga, Valentīna Vasiļjevna.

Nodrebēju un nodūru galvu. Man pretī stāvēja tas pats

iedegušais atlēts teniskreklā, kurš pirmais no GIP perosnālsastāva konspiratīvās villas pagrabā bija piedraudējis mani noslānīt ar gumijas šļauku. Tiesa, tagad viņš atstāja daudz pievilcīgāku iespaidu un bija ģērbies vieglā audekla uzvalkā, žilbinoši baltā kreklā ar vaļēju apkaklīti, bet uz acīm viņam bija tumšas brillles, kas skaisti izcēla zobu baltumu…

—   Ziniet, labāk nolasiet tepat un tūlīt manas arestantes tiesības un pienākumus! — es atcirtu. — Lai skaidri zinātu, kāda drīkstu un kāda nedrīkstu būt.

—   Nav vērts tā uztraukties pirms tāla ceļa, Valentīna Vasiļjevna, — virietis iecietīgi pasmaidīja un ar izteiksmīgu mājienu pavēlēja dinamoviešiem atkāpties, ko tie biedējošā ātrumā arī izdarīja.

—   Tad nesatrauciet mani.

—  Labi, nesatraukšu, — atlēts paklausīgi pamāja ar galvu, dzelžainiem pirkstiem sakampa mani aiz delnas locītavas un apņēmīgi sāka vilkt zāles dziļumā.

—  Kas tad nu, taustāt man pulsu, baidāties, vai tas nav par strauju?

—   Baidos, ka nekur neaizlidosim!

—   Vai tiešām lidmašīnai nolūzusi aste?

—  Aste ir tur, kur tai jābūt, — atlēts neatskatīdamies atcirta. — Baidos, ka nokavēsim. Līdz pacelšanās brīdim atlikušas tikai dažas minūtes. Mums vēl jāpaspēj piereģistrēties…

—   Un ko tad tie jaukie zēni, vai viņi nelidos ar mums kopā? — centos jautājuma intonācijā saglabāt kādreizējās nevainības nožēlojamās atliekas.

—   Nē, nelidos.

—  Nūja, skaidrs…

—   Kas jums ir skaidrs?

—   Asinis nodevu — asinis pieņēmu…

—   Ko?

—   Nu, kādreiz tā raportēja donoru punktos, — mēģināju viņu izglītot. — Industrializācijas periodā.

—     Kustiniet kājas! — atlēts uzrēca, joprojām raudzīdamies tikai uz priekšu.

—  Tātad mums pat neadiks laika intruktāžai?

—    Kādai instruktāžai? — GIP atlēts lauza ceļu uz reģistratūru apņēmīgi kā atomledlauzis "Ļeņins", iedzenot pārāk novēloto iesaistīšanos ziemas navigācijā.

—   Instruktāžai, kā man izturēties. Kā uzvesties, kas es tāda esmu, kādā valodā man jārunā…

—    Instruktāža ir īsa un izsmeļoša: jums jābūt mēmai kā zivij aizsalušā dīķī!

—    Aizsalušā? Tādā karstumā? — es iesmējos, bet tūdaļ iekodu mēlē.

Biju ievērojusi, kā pēdējās nedēļās ar mani norisinājās kaut kas dīvains: tiklīdz manas zemapziņas dzīlēs kaut vai pavisam nenoteikti, vēl tikko jaušami iegailējās trauksmes signālspuldzīte, tajā pašā mirklī man atmiņā zibenīgi uzplaiksnījās jezuītiski bezkaislīgā dižās Paulīnas pamācošā balss. Tas notika tādas kā otrās signālsistēmas līmenī. Vienu brīdi man pat bija aizdomas, vai tikai sirmā CIP sterva mācību procesā nav kaut ko pievienojusi manai ēdmaņai. Lai nu būtu, kā būdams, tiklīdz adēta intonācijā uztvēru kaut mazākos draudus, tūdaļ atcerējos vienu no slavenās amerikāņu—padomju spiegu psiholoģijas vecmāmuļas desmit tūkstoš monologveida pamācībām.

—  Tu esi tu. Izturies tā, kā no tevis gaida, Vaļucīt. Nebiedē viņus ar neadekvātu reakciju. Dari visu iespējamo, lai viņiem iedvestu, ka neesi neaprēķināma. Tikai tā tu varēsi novest līdz galam to, ko esam iecerējuši. Tu esi pļāpīga kā žagata, Vaļečka. Nu, tad pļāpā! Tu esi bailīga kā visas sievietes. Tad tāda arī paliec, baidies vesela! Taču tu neesi muļķe, un viņi to zina. Tāpēc stingri kontrolē katru savu vārdu, katru atbildes reakciju un katru izrīcību. Ja tev ļauj vaļu — labi, atmaksā sev raksturīgajā dzēlīgumā tiem neliešiem par to, ka viņi tev, visnotaļ veiksmīgai sievietei, laupījuši mieru un pašcieņu. Toties, ja tev uzkliedz, pievaldi mēli. Ja tev nepārprotami liek saprast, ka esi pārkāpusi ATĻAUTĀ robežas, ļaujies dabiskām bailēm no iespējamās fiziskās izrēķināšanās un ieraujies sevī. Tāda ir shēma, Vaļucīt. Lai Dievs nedod, ja mēģināsi viņus pārtrumpot! Tur nu tev nav ne mazāko izredžu. Viņi ir gudrāki. Viņi ir mobilāki. Viņi ir stiprāki. Viņi tam ir nopietni, profesionāli SAGATAVOTI. Tavs uzdevums ir pēc iespējas ilgāk palikt tādai, kāda tu esi. Lai gan atzīšos tev godigi, Vaļečka, vēsturē ir zināmas tikai nedaudzas sievietes, kurām tas patiešām ir izdevies…

—  Kam man tas viss vajadzīgs, Paulīna? — vienā no šādām treniņu dienām es savai darbaudzinātājai apvaicājos. — Es saprotu jūsu mērķtiecibu. Jums ir konkrēts mērķis, jūs vēlaties to izpildīt, bet es jums esmu tikai instruments. Tēlaini izsakoties — āmurs, bez kura nevar iesist naglu sienā. Un tiktāl es visu ļoti labi saprotu. Taču kāpēc jūs visu laiku cenšaties mani pārliecināt, ka visas tās šķebīgās pārgudrības vajadzīgas arī man? Jūs man nesakāt visu taisnību, izvairāties ar nez kādiem muļķīgiem aplinkus mājieniem, filozofējat, pamācāt un dresējat mani kā dumju krančeli, kuram pirmo reizi mūžā jāpiedalās valstiska līmeņa dienesta suņu konkursā… Un jūs jau netīkojat tikai pēc manas nabaga galvas, jums neinteresē tikai manas smadzenes un reaģētspēja vien, jūs esat pilna apņēmības savā aptaurētajā operācijā iesaistīt arī manu grēcīgo dvēseli! Jūs gribat man zem astes sakurt debila entuziasma pionieru ugunskuru un padarīt mani par aktīvu līdzdalībnieci karā, par kuru man nav nekādas daļas! Ko īsti jūs gribat panākt, Paulina?

—   Bīsties Dieva, Vaļucīt: vai tad tas nav tavs karš?

—   Kāda velna pēc man būtu jākaro?! Es vispār neesmu pakļauta karaklausībai! Man drīz būs trīsdesmit gadu!

—  Vai zini, kas mūs abas šobrīd vieno?

—    Vīrišķo hormonu trūkums organismā, — es nomurmināju. — Un tas nevis vieno, bet tracina.

—    Neesi rupja, Vaļečka. Tevi taču ir audzinājusi ebreju sieviete.

—   Tad nelieniet man dvēselē, dārgā Paulīna!

—   Mūs abas vieno tas, ka mums nav bērnu, — Paulīna kā šamanis turpināja burties, ar visiem desmit pirkstiem masēdama savu marmorbalto seju. — Sieviete bez bērniem, Vaļucīt, ir kā diža meistara vijole, uz kuras tā arī ne reizi nav spēlēts. Turklāt bērnu trūkums nopietni ierobežo uztveres perspektīvu. Ieslēdzoties sevī, savās sievišķīgajās problēmās, sieviete ar laiku vairs neredz tālāk par losjonu pudelītēm un krēmu tūbiņām savas vannas istabas plauktā. Bet ja tev, teiksim, būtu maza meitenīte — tāda pati gaišmataina, gudriņa un smukiņa kā viņas māmiņa — tu noteikti domātu arī par karošanu. Vispirms tu karotu par viņu, par savu vienīgo meitu. Vai saproti? Par to, lai tas, kādam jābūt viņas burvīgo matu garumam, netiktu apspriests skolas komjauniešu sapulcē, bet uzskatu plašums nekļūtu par šķērsli uzņemšanai augstskolā. Vai par iemeslu atlaišanai no darba. Vai varas iestāžu represijām… Un tikai vēlāk tevi mostos ari dziļākas un saturīgākas domas. Piemēram, par to, KAS izdomājis šīs idiotiskās, pretdabiskās dzīves normas, kas formulējis šķirisko morāli, pēc kuras likumiem godājams cilvēks ir tikai tas, kurš nevaicā, cik viņš saņems par savu darbu, kurš gatavs hronisko produktu un apģērba deficītu attaisnot un izskaidrot ar imperiālistu tīkojumiem un kurš pa naktīm raksta ziņojumus par savu kaimiņu. Par to pašu, pie kura iet aizņemties pirms algas dienas un izlūdzas validolu, kad uznāk sirdslēkme… Vārdu sakot, Vaļucīt, ja tev būtu bērns, tu šai karā būtu iesaistījusies daudz agrāk…

—   Tik un tā jūsu loģika nonāk strupceļā, Paulīna! — es toreiz atbildēju. — Kāpēc tad bērnu trūkums neietekmē jūsu redzesloku? Skat, cik veikli jūs cenšaties mani apvārdot!…

—   Es savu dzīvi esmu ziedojusi idejai, Vaļucīt, — Paulīna klusi atbildēja, pēkšņi pārstājusi masēt seju. — Un bērns man toreiz varēja traucēt… Tu taču Verai Zasuličai nepārmetīsi to,

ka viņai nebija bērnu, vai nav tiesa? Viņa bija vīrišķīga sieviete, un gribēja riskēt tikai ar sevi…

—  Jūs sevi salīdzināt ar Zasuliču? — atceros, cik ļoti šī doma mani pārsteidza.

—   Tu esi īsta padomju sieviete, — Paulīna iecietīgi pa. smaidīja. — Nepazīdama ne mani, ne manu dzīvi, nezinādama, ko esmu darījusi SAVAS valsts labā, tu jau priekšlaicīgi esi gatava uzskatīt par zaimošanu jebkuru mēģinājumu salīdzināt Veru Zasuliču ar Paulīnu Brenneri… Valucīt, tev laiks

> 7

doties karā!

Vecāki un māte daba mani ir apveltījuši ar pārāk kašķīgu un patmīlīgu raksturu, lai es skaļi atzītu, ka mani izdevies par kaut ko pārliecināt. Zināms, ka es Paulīnai neatzinos, ka viņai tas ir izdevies. Lai gan domāju, ka mana amerikāņu darbaudzinātāja pēc tā ari netiecās. Taču tobrīd, Sanpaulu lidostā, spaidīta un grūstīta tipiskā Latīņamerikas burzmā pie biļešu reģistrācijas letes, es, iespējams, pirmo reizi savos nebeidzamo klejojumu mēnešos sajutos kā karā un… nomierinājos. Tieši tik daudz, lai bez liekām emocijām pakļautos sava atlētiskā konvojnieka strupajai instrukcijai klusēt kā zivij aizsalušā dīķī. Visu paveica viņš: braši pasniedza mūsu tumšzilās pases, uz kurām nebija ne miņas no dzimtā ģerboņa ar vārpām un sirpi, pakalpīgi atsprādzēja divu ceļasomu zeltītos slēdžus, atrādot muitniekiem to saturu, aši atbildēja uz pāris jautājumiem, ko tie portugāļu valodā uzdeva man, un tad, acīmredzot pārliecinājies, ka ar pulsu man viss kārtībā, galanti paņēma mani zem rokas un veicīgi ierāva teleskopiskā trapa stobrā, lai aizvadītu līdz viesmīlīgi atvērtajai milzīgā "Boeinga" mutei.

Acīmredzot šis vīrietis visu darīja lielā ātrumā. Tik ātri, ka, loģiski ņemot, viņam būtu grūti kādu sievieti sagarlaikot, viņš vienkārši nepaspētu to izdarīt. Tomēr viņa klātbūtne bija tieši tāda — neizsakāmi apnicīga un garlaicīga, es teiktu, tā bija vienkārši nepanesama. Tāpēc tikai skumji pasmaidīju, atcerējusies anekdoti, kas man studentu gados bija likusies varen asprātīga: "Ak vai, būtu zinājis, ka esat jaunava, nebūtu tā steidzies." "Nūja, jūs tā steidzāties, ka nepaguvu novilkt zeķbikses…"

Mans nu jau otrais Atlantijas pārlidojums, ieskaitot pusstundu ilgo uzkavēšanos melnbaltās Dakāras stiklotajā ldoākā, kur pirmo reizi mūžā nogaršoju ledus šerbetu, par ko tik daudz biju lasijusi "Tūkstoš un vienas nakts pasalds", turpinājās kādas piecpadsmit stundas. Mēs ar manu muskuļoto konvojnieku lidojām gluži vai piedauzigā pirmās klases greznībā. Pēc personiskās pieredzes, varu apgalvot, ka padomju militārais izlūkdienests, tāpat kā KGB, transportizdevumiem un komandējumu apmaksai naudu nežēlo. Vienigais izskaidrojums tādai padomju cilvēkiem neraksturīgai izšķērdībai un nosliecei uz greznību, manuprāt, varētu būt lepnā apziņa, ka nauda tiek šķiesta profesionālos nolūkos un taktisku apsvērumu dēļ. Kā zināms, veicot grūto padomju spiegu misiju Rietumos, visgudrākais ir nomaskēties par bagātu un veselīgu cilvēku. Jo trūcīgie un slimie te vienmēr izraisījuši aizdomas…

Kaut gan tolaik jau biju pietiekami nobaudījusi Rietumu civilizācijas patēriņa labumus, tik un tā nespēju pie tiem pierast. Pareizāk sakot, ne jau pie pašiem labumiem, bet gan pie to sadales netaisnīgajiem principiem. Tiklīdz iedomājos, ka tur, man aiz muguras, "parastiem" cilvēkiem domātajā pasažieru salonā, ēd un dzer pavisam ko citu, nekā to, ko ar pāris minūšu intervālu man pasniedza satriecoši daiļa stjuarte, līdzīga Simonai Sinjorē jaunībā, manas ausis tūdaļ kļuva par ilustrāciju dižajai himnai "Austrumi sārtojas". Laimīgā kārtā šoreiz pirmās klases pasažieru rīcībā bija ne tikai visi iespējamie ēdieni un dzērieni, bet arī pārvietojamais avīžu un laikrakstu kiosks ar pasaules periodiku, un tas man palīdzēja kliedēt domas par kliedzošo sociālo nevienlīdzību un, aizbarikādējoties ar kādiem desmit franču žurnāliem, lidojumu līdz pat nolaišanās brīdim Dakārā pavadit tīkamā klusumā.

Manam konvojniekam, kā varēja noprast, pret to nebija nekādu iebildumu. Nezinu, ko viņam par mani bija sastāstījis jaunais naturālists panamā, kuram kā jau daždien priekšnieka amatā ieceltam padomju izlūkam tālajā Brazīlijā droši vien bija dosjē par visiem šaubīgajiem padomju pilsoņiem, kuri kādas nejaušības dēļ izsprukuši aiz mīļotās sociālistiskās Dzimtenes robežām, taču muskuļotais tips no manis baidījās. Vai ari negribēja ielaisties tiešos kontaktos. Ne jau velti šis gumijas šļūteņu cienītājs, nosēdinājis mani pirmajā rindā pie loga un rūpīgi piesprādzējies man līdzās, sāka blenzt vienā punktā, visu lidojuma laiku gandrīz līdz pašai Dakārai, tā arī nemainīdams koncentrēto izteiksmi savā vīrišķīgajā sejā. Atdzīvojās viņš tikai vienu vienigu reizi, un, man par nelaimi, tieši tobrīd, kad mēģināju piesliet savu notirpušo rumpi no milzīgā krēsla, kurā bez grūtībām būtu varējušas satilpt tris manas miesas būves pasažieres.

—   Kur ta nu? — pavadonis strupi noprasīja, un varu apzvērēt, ka viņa lielās, krimšļainās ausis, kas bija noaugušas ar īsu un šķebīgu apmatojumu, ausīdamās saslējās un pāris reižu pat noskurinājās kā dresētam vilku sugas sunim, kas uz nemierīgajām padomju—mongoļu robežām saodis robežpārkāpēja smaku.

—   Uz tualeti.

—   Es jūs pavadīšu.

—  Jūs to domājat nopietni? — neizpratnē iepletu acis.

—   Vai kaut reizi esmu ar jums jokojis?

—  Diez vai pēc visa tā, kas starp mums jau ir bijis, jums vēl vajadzētu izrādīt tik satriecošu galantumu?

—  Vajadzētu gan, Valentīna Vasiļjevna.

Pievilku pilnas plaušas gaisa, un, pūlēdamās nekrist histērijā, skaļi un skaidri noskaldiju:

—   Pilsoni priekšniek vai kā nu jūs tur sauc! Iespējams, ka reģistrācijas steigā un eksotisku dāmu ielenkumā jūs "vienkārši nepamanījāt kādu svarigu apstākli. Tāpēc gribu jums, pilsoni priekšniek, atgādināt, ka bioloģiski esmu sieviete. Proti, atšķirībā no jums, esmu sieviešu dzimtes pārstāve. Tādām būtnēm kā es ir paredzētas atsevišķas tualetes telpas. Tieši tāpat arī tādām kā jūs. Savas tualetes vīrieši un sievietes mēdz apmeklēt katrs par sevi, lai tur nomazgātu rokas, pačurātu, sakārtotu matus, atsvaidzinātu kosmētiku vai noskalotu seju, paduses vai dibengalu atkarībā no tā, kādi kuro reizi ir apstākļi un vajadzība…

—   To visu es zinu, — konvojnieks atšņāca.

—   Ceru, ka jūsu atzīšanās ir godīga un vaļsirdīga, pilsoni priekšniek.

—   Pareizi cerat.

—   Tātad savstarpējas piekrišanas un saprašanās gaisotnē varu doties uz tualeti?

—    Es jūs pavadīšu, — pavadonis, caur pieri lūrēdams, atkārtoja.

—  Ķemertiņš atrodas tikai pusotra metra attālumā, tur aiz tā aizkara, — pacietīgi paskaidroju. — Vai ir vērts tā satraukties, biedri? Ļaunākajā gadījumā varu pusceļā uzcelt telti un tad ar otro elpu turpināt ceļu.

—   Nemuldiet nu, Maļceva!

—   Tad nekaitiniet mani! — zaudējusi pacietību, uzbrēcu. — Nudien, nevaru saprast: vai jūs pats esat idiots, vai pildāt instrukcijas, ko izdomājis kāds vēl lielāks idiots. Visticamāk, ka idioti esat jūs abi!

—     Šķiet, jūs gribējāt iet uz tualeti, — mans apsargs izlīgstošā tonī atgādināja. Acīmredzot viņam negribējās turpināt ķīviņu respektablo pirmās klases pasažieru sabiedrībā. Skandalēšanās ar sievietēm, turklāt vēl publiskās vietās, kur pulcējas cienījama sabiedriba, ir kompromitējoša vizītkarte ikvienam vīrietim, kas sevi ciena. Jo sevišķi tad, ja viņa profesijas svarīgākā prasiba ir ietverta devīzē: "Esi tāds kā visi!"

—   Un turpinu gribēt! — es atšņācu. — Bet ne jau kopā ar tik samaitātu vīrieti. Es ar jums pat vienā hektārā negribētu d…

—    Nekļūstiet rupja! — viņš pievērsa man savu čugunkalto seju. — Un, Dieva dēļ, nomierinieties! Nesaprotu, kas jums pēkšņi lēcies? Es taču netaisos iet jums līdzi tualetes kabīnē…

—   Ko tad jūs agrāk to neteicāt, tēvišķo gādniek! — savaikstiju seju vētraina prieka grimasē. — Būtu tā sacījis uzreiz! Tas taču principiāli maina lietas būtību! Jā, to es saprotu, tā patiešām ir labi audzināta inteliģenta cilvēka nostāja — neiet dāmai līdzi tualetes kabīnē! Tikai sakiet, lūdzu, ko tad jūs tādā gadījumā taisāties darīt?

—    Neko sevišķu, — adēts paraustīja plecus un nevērīgi izvilka no zemē noliktās ceļasomas sānu kabatiņas rokudzelžus garā metāla ķēdītē. Acīmredzot pirms izlidošanas uz Amsterdamu mans brašais konvojnieks visu nakti tos bija pulējis ar briljantzaļo un solidolu. Citādi tik iespaidīgu sudrabaini hromētu spidumu diez vai būtu iespējams iegūt. Es kā nolēmēta blenzu, kā tie vienmērīgi šūpojas man pie deguna.

—   Mēs kopā iziesim tamburā, Valentīna Vasiļjevna, — mans pavadonis lielā entuziasmā turpināja. —Jūs apliksiet ap roku šo eleganto rokassprādzi, un tad netraucēta varēsiet iet kabīnē un atviegloties…

—  Atvieglojas seržanti zaldātu havajās ar desmit brillēm vai pieļurbājušies virsnieki savu brīvlīgto padauzu klātbūtnē! — es aizsvilos. —Vai jūs kādreiz arī domājat, ko sakāt?! Vai varbūt esat pulka dēls, kas, kājautā ievīstīts, pamests aiz kazarmas stūra, kamēr tētuku bataljons apgūst ierindas mācību?

—     Nu, kā tad būs, Valentīna Vasiļjevna, apliksiet to sprādzi vai ne? — atlēts lietišķi apvaicājās, nelikdamies dzirdam manu ņirgāšanos un izglītojošo patētiku.

—   Ne prātā nenāk!

—   Vai tiešām jau pārgāja vajadzība?

—   Kā jūs nesaprotat, cik pretīgas un pazemojošas ir tās mežonības, ko jūs tik aizrautīgi gvelžat?! Nu, sakoncentrējiet taču reiz savas vistas smadzenes, savelciet tās dūrē: KUR GAN es varētu pazust no lidmašīnas, kas atrodas divsimt kilometru augstumā? Un KĀDU pretpadomju darbību iespējams paveikt tualetes kabinē? Izrakt pazemes eju uz otrās klases salonu? Noraut bremzi? Noslicināties klozetpodā? Iemest Atlantijas okeānā atombumbu?

—    Šādos jautājumos pastāv stingras instrukcijas, Valentīna Vasiļjevna, — adēts, pieliecies man tuvāk, konfidenciāli pavēstīja. — Un es, kā jums zināms, esmu militārpersona…

—  Vai jūs tiešām esat tāds truliķis, ģenerālisimus, vai tikai par tādu izliekaties? — es nikni šņācu. — Interesanti gan, kā jūs to idiotisko procedūru iztēlojaties?

—  Neko sevišķu es tur nesaskatu, — gumijas šļauku cienītājs paraustīja plecus. — Tā taču parasta lieta. Viens sprādzes gals būs jums ap roku, otru turēšu es. Ķēdīte, kurā es jūs palaidīšu, būs pietiekami gara, tāpēc nekādas problēmas jums

tur, atejvietā, neradīsies. Ja nu tomēr, tad divreiz paraustiet un es palaidīšu par pusmetru garāk…

—Ja nu jūs pieķers stjuarte?

—   Pieķers? Kur tad šī pieķers? — konvojnieks atieza zobus neķītrā smīnā. Tikai tagad es beidzot sapratu, ka šis nelietis vienkārši ņirgājas. Taču mani jau bija sagrābis tik negants sašutums, ka smadzenes vairs nedarbojās.

—  Un ja nu viņa jūs pieķers pie tualetes?! — es šņācu. — Ar ķēdīti rokās? Ar ķēdīti, kuras otrs gals pazūd aiz kabīnes durtiņām? Ko tad jūs teiksiet? Ka esat izvedis pastaigā suni, ko pirms tam bijāt nobēdzinājis ceļasomā?

—   Teikšu, ka esat mana sieva, — atlēts ņirdza. — Un drausmīgi greizsirdīga. Tik ļoti, ka baidāties mani atstāt vienu pat tad, kad ejat uz tualeti. Un tā nu mana negantā sieva, šī sasodītā maita, ir izgudrojusi viltīgu paņēmienu ar roku dzelžiem, lai es pa to laiku, kamēr viņa atvieglojas, neielaistos ar stjuarti vai kādu simpātisku tūristu klases pasažieri. Ja vien stjuartei smadzenēs būs kaut viena rieva, varu galvot, ka viņa mani sapratīs un varbūt pat apmīļos — katra sieviete saprot, ka vīrietis, kam tāda sieva, ir saudzējams un žēlojams…

—  Jā, izklausās gludi, — es caur zobiem novilku, cīnīdamās ar dedzīgu vēlēšanos ņemt un iespļaut viņa pašpārliecinātajā purnā.

—   Redziet nu! — konvojnieks nopriecājās.

—  Vai tas stāsts par greizsirdīgo sievu un samaitāto vīru dzelzs ķēdē ir patapināts no jūsu vecāku dzīves? Izklausās gaužām ticami…

Konvojnieks pārvērtās ģīmī.

—  Jūs gribat mani izvest no pacietības?

—   Ar ko tad jūsu pacietība ir labāka par manu urīnpūsli?

—   Man ir apnikusi šī muļķīgā kacēšanās!

—   Man vēl vairāk! Jo sevišķi tāpēc, ka viss idiotisms nāk no jums!

—   īsi un skaidri — vai iesiet uz tualeti?

—   Zināms, ka iešu! Bet tikai viena.

—   Es jau teicu: viena jūs neiesiet!

L

—   Labi, — es padevīgi pamāju. — Piekrītu jūsu variantam. Bet tikai ar vienu noteikumu.

—   Ar kādu?

—   Viena sprādze būs man ap roku. Bet otra — jums pakaļā! Pazemojumam jābūt abpusējam!…

—   Neaizmirstiet, ka jūs runājat ar padomju virsnieku! — konvojnieks, savus ideālos zobus griezdams, vairs nerunāja, bet kā nokaitināts buldogs klusi rūca.

—   Bet jūs neaizmirstiet, ka runājat ar padomju sievieti.

—   Izbeidziet demagoģiju!

—   Neesiet kretins! Kaut ari saprotu, ka tas jums nebūs viegli…

—   Ak, tu!…

—   Nu, nu, kādā valodā tu tagad piesauksi manu māti, debilais ķēžu turētāj? — nolēmu pārņemt iniciatīvu, jo konvojnieks aiz dusmām bija gluži zaļš. — Portugāliski? Es neprotu šo valodu. Krieviski? Tad tūlīt visi pasažieri sapratīs, ka esi krievu spiegs. Tāpēc, ka neviens padomju cilvēks, ja vien viņš nav politbiroja locekļa dēls, pirmajā klasē nelido. Padomju tauta vēl nav izpildījusi piecgadi trijos gados, lai apmaksātu tik dārgus ceļojumus tādiem dulburiem kā tu… Nu, psihopāt, vai nomierinājies? Novāc savas pakaļkājas, stulbais āzi, un laid mani garām, lai tieku uz tualeti! Pat tad, ja sieva uzlikusi tādus ragus kā tev, vīrietim ir jābūt vīrišķīgam, lai būtu vīrietis!

Labu brīdi viņš tikai klusēdams glūnēja caur pieri, likās, ka tikai tagad viņš mani beidzot ir ieraudzījis. Taču zināms gribasspēks šim militāro tulku institūta bezvārda absolventam tomēr piemita. Viņš savaldījās, izmocīja atriebigu smīnu un lēnām, caur zobiem, novilka:

—   Vai nu tu, kurva, iesi uz ķemertiņu, piesieta ķēdē, vai arī appļūtisies tepat krēslā.

—  Vai tiešām tu tā ilgojies pēc dzimtās kazarmas dvakām?

—   Aizver savas pretīgās žaunas! Vai dzirdi?

—   Bet ja nu es tagad nospiedīšu šo podziņu un izsaukšu stjuarti? — norādīju uz paneli, kas bija ierīkots mums virs galvām. — Ja es viņai teikšu, ka tu, mister ar Portugāles pasi un Kostromas mūli, piesienies vientuļai meitenei un nelaid viņu garām? Ja pie reizes darīšu viņai zināmu, ka tev gan varbūt ir zināms sakars ar šļaukām, bet ne jau kā sugas ērzelim un pat ne kā amatierim melioratoram, kas audzē bērzlapes konspiratīvās villas pagrabā, tur, tālajā Sanpaulu?

—   Es jums to neieteiktu, Valentīna Vasiļjevna, — vīrietis ledaini pasmaidīja, ar šo oficiālo toni it kā uzsvērdams, cik kritisks ir mans stāvoklis. — Tādā gadījumā ari es kaut ko nospiedīšu. Piemēram, to zilo dzīsliņu, kas tik pikanti pulsē uz jūsu burvīgā kakla. Tā nospiedīšu, cienītā Valentīna Vasiļjevna, ka jūs uzreiz aizmirsīsiet gan to, ka gribējāt saukt stjuarti, gan to, ka bija savajadzējies uz tualeti. Un iegaumējiet, ka atšķirībā no stāsta par ķēdīti stāsts par zilo kakla dzīsliņu sakņojas dzīves īstenībā… Tāpēc dariet, ko es jums saku, Valentīna Vasiļjevna, — konvojnieks izlīgstoši novilka. — Un, ticiet man, tas jums nāks tikai par labu. Nu, vai iesim?

—     Ziniet, cienītais, man nez kāpēc pārgāja visa gribēšana…

10.nodaļa.

Londona. Operācija "Bomžs".

I978.gada aprīlis.

…Pēc tikšanās ar Koļesņikovu atgriezies savā Leksingtonroudas dzīvoklī Stass Volkovs novilka putekļu mēteli, pagatavoja stipru kafiju un ar tasi rokā apsēdās pie rakstāmgalda. Cieši aizvilcis biezos aizkarus, GIP Londonas rezidents uzmanīgi atvēra aploksni, izvilka no tās četras ar spraudīti sastiprinātas mašīnraksta lapas angļu valodā un saudzīgi tās nogludināja, tad piegāja pie grāmatplaukta, izņēma no tā vecu, vēl pirmskara laikos izdotu ceļvedi pa Vestminsteras abatiju un nolika šo krāšņi noformēto bukletu līdzās šifrētajai vēstulei no centra. Oriģinālteksts, ko pirms stundas viņam bija nodevis GIP speckurjers, bija pavisam nevainīga satura vēstījums, un pat tad, ja nonāktu svešās rokās, tas nevienam neko sevišķu neizteiktu. Tā bija kserokopija no ikgadējās rokasgrāmatas "Britānija" ar informāciju par Vidusanglijas klimatiskajām īpatnībām. Būtu jāsakrīt pārāk daudziem apstākļiem, lai par šo nekaitīgo vēstījumu ieinteresētos pretizlūkošanas profesionāļi. Taču pat tādā gadījumā, ja Vadima Koļesņikova misija kādā neaptveramā veidā tiktu atklāta, bez koda izlasīt šifrējumu būtu praktiski neiespējami. Lai nu ko, bet šifrēto dokumentu sastādīšanai padomju militārais izlūkdienests vienmēr bija nodevies ar radošu iedvesmu…

Paveicis visas nepieciešamās teksta atšifrēšanas manipulācijas, Stass Volkovs iedziļinājās tā saturā. Ņikiforova vēstījums saturēja izsmeļošu informācija par to, kas tieši viņam jāveic operācijas "Bomžs" ietvaros — Volkovam šajā operācijā bija ierāditas divas lomas: reizē jābūt gan pievilinātājam, gan dispečeram. Jau pēc pirmajām rindiņām Stass saprata: Centrs ar Mišinu netaisās ielaisties nekādās pārrunās. Runa bija tikai par viņa sagūstīšanu un pārsūtīšanu uz Centru, tika norādītas operācijā lietojamās paroles, sakaru veidi, profilaktiskie pasākumi, rezerves varianti…

Jo skaidrāk Londonas rezidentam izgaismojās gaidāmās operācijas aprises un mērogi, jo vairāk Stass sadrūma. Pēdējais norādījums — tiklīdz operācija būs galā, nekavējoties atstāt Angliju, izmantojot vienu no četriem variantiem — izslēdza jelkādas šaubas: viņa misija miglainajā Albionā ir beigusies. Viņš labi zināja, kādos gadījumos tiek praktizēta tāda kadru pārvietošana, un saprata Centra pēdējās pavēles slepeno zemtekstu: Ņikiforovs bija ārkārtīgi, varētu teikt, pat maniakāli aizdomīgs pret visu, kas neiekļāvās viņa priekšstatos par drošu un stabilu slepeno darbību ārzemēs, tāpēc, protams, neizslēdza variantu, ka Viktors Mišins varētu pildīt kāda ārvalstu izlūkdienesta uzdevumu. Taču pat tad, ja Mišins darbotos viens pats uz savu roku, jau tas vien, ka viņš bija stājies tiešos sakaros ar GIP Londonas rezidentu un izmantojis Volkovu par "pastkastīti", bija trauksmes signāls un, pēc visiem izlūkdienesta likumiem, rezidents šādā gadījumā bija nekavējoties jāatsauc, lai cik stabils liktos viņa stāvoklis un lai cik nozīmīgi būtu viņa operatīvie panākumi.

"Ak tu riebīgais KGB maitasgabals!" Volkovs klusībā izlamājās, pielikdams degošu sērkociņu atšifrētajām lapām un vērodams, kā baltais papirs lēnām, kā negribīgi, saritinās kūniņā un sabirzt brūnganos pelnos. — Pats nelabais tevi uzgrūda man kaklā! Vajadzēja ar man iepērties tādos sūdos!…

Izģērbies līdz ādai, Volkovs ielocīja savu spēcīgo, trenēto stāvu stiklotās dušas kabīnes šaurībā un līdz galam atgrieza aukstā ūdens krānu. Neizdvesis ne skaņas, kad aukstās šaltis gāzās pār augumu, Stass dziļi elpoja un vēl un vēlreiz atsauca

atmiņā šifrētās vēstules saturu.

>

Par operācijas "Bomžs" īstenošanas tehniskajām niansēm viņš daudz galvu nelauzīja: plāns bija izstrādāts Centrā, un viņa loma operācijā bija konkrēta un skaidra, bet atbildīgs par iespējamo neveiksmi bija ģenerālis Ņikiforovs pats. Stasu daudz vairāk uztrauca šīs operācijas SEKAS, konkrēti — viņa turpmākais liktenis pēc tam, kad viss būs beidzies un Centra sūtņi atgriezīsies bāzē. Ja Mišinu sagūstīs dzīvu — bet tieši tāds bija operācijas "Bomžs" galvenais mērķis — Volkova izredzes varēja kļūt visai bēdīgas. Mišins "ķīmijas" iespaidā Maskavā varētu izgvelzt nevajadzīgus sīkumus par viņu neseno tikšanos, un tas nepārprotami ļautu secināt, ka arī Volkovs nav bijis lidz galam atklāts pret Centru. Labi pazīdams pratināšanas metodiku, kādu piekopa viņa dzimtajā kantori, Stass visai reāli iztēlojās, kā, aizķēruši pavediena galu, militārā izlūkdienesta brašuļi sāks šķetināt šo visās nozimēs perspektīvo līniju un noteikti uzodīs arī nepatīkamo notikumu, kas pirms pieciem gadiem bija norisinājies Barselonā. Lai gan — kam viņiem Barselona, ja viņi…

Pēkšņās domas satriekts, Stass strauji aizgrieza krānu un palika sastindzis stāvam, nepatīkama, neveselīga saltuma pārņemts — likās, ka sikas adatiņas dursta visu vina miesu no

> 7 i V >

matu saknēm līdz pat kāju pirkstiem. Šaušalīgā doma, kas pirms mirkļa bija pazibējusi viņa smadzenēs, strauji attīstījās tālāk, apauga ar loģiku un pārtapa skaidrā, nepārprotamā un drausmīgā secinājumā: VINU ATSAUC NO LONDONAS, LAI NOVĀKTU.

Vēlreiz visos sīkumos pārdomājis šo versiju, Stass melanholiski palocīja galvu: ģenerāļa Ņikiforova vietā viņš būtu rīkojies tieši tāpat, jo tas bija vienīgais drošais lēmums. Grūti pateikt, vai nenokurienes uzpeldējušais apakšpulkvedis Viktors Mišins centās īstenot pats savus vai kāda pasūtītāja mērķus.

Taču jebkurā gadījumā Vitjiks, par katru cenu cenzdamies panākt personisku tikšanos ar ģenerāli Cvigunu, rāva sev līdzi ellē arī Stasa dvēseli. Citiem vārdiem sakot, bēguļojošais KGB apakšpulkvedis bija smagi iegāzis arī viņu, savu paziņu, kuram pats tika lūdzis izpalīdzēt. Principā jau normāls, izlūkdienestam raksturīgs cinisma paraugs! Un Stass ar lielu novēlošanos bija spiests atzit, ka nav pienācīgi novērtējis draudošās briesmas. Viņš bija iedomājies, ka, necenšoties no Vitjika uzzināt neko lieku, bet tikai godīgi nosūtot uz Maskavu saņemto informāciju, viņš būs nodrošinājies pret iespējamām nepatikšanām. Tieši tā bija viņa kļūda: Volkovs nebija laikus attapis, ka jau tāpēc vien, ka viņam bijusi personiska saskare ar Mišinu, viņš automātiski kļūst par vienīgo un tālab no visiern viedokļiem nevēlamo liecinieku. Bet lai izdibinātu, KĀDA NĀKOTNE padomju militārajā izlūkdienestā sagaida nevēlamus lieciniekus, nebija nekādas vajadzibas ielūkoties Likteņgrāmatā…

Drūmo domu nomākts, Stass atgriezās istabā, nodzēsa gaismu, atgūlās gultā un, rokas pār galvu atmetis, mēģināja koncentrēties.

"Kustini smadzenes!" viņš sev pavēlēja. "Runa ir par tavu dzīvību. Tāpēc domā, Volkov, domā! Varbūt tu pārspīlē draudošās briesmas? Nē, tā ir realitāte! Tātad jautājums, ka tevi likvidēs, jau ir izlemts? Jā! Ja ne ar simtprocentīgu, tad vismaz ar deviņdesmit piecu procentu garantiju! Tādā gadījumā ir svarīgi izsmadzeņot, KAD tas notiks? Kurā iecerēto notikumu posmā? Spriežot pēc šifrētās vēstules, esmu viņiem nepieciešams operācijas īstenošanai. Galu galā Mišins pēc skata pazīst tikai mani un tikai ar manu starpniecību uzņems sakarus. Mani, protams, var novākt jebkurā brīdi, taču… Kāda jēga, teiksim, pārgriezt telefona vadu tieši tad, kad tiek nepacietīgi gaidīta svarīga saruna? Tātad ja viņi tiešām grib dabūt rokā Mišinu — bet tas gan ir simtprocentīgi garantēts —, PAGAIDĀM es viņiem esmu nepieciešams. Vai būšu vajadzīgs arī pēc tam? Nedomāju vis…Visticamāk, ka viņi pacentīsies mani novākt tūlīt pēc tam, kad Mišins būs pieteicies un ar viņu nodibināti sakari. Tikai tas ir riskanti! Viktors nav muļķis un ar pliku roku nav paņemams!… Pieņemsim, ka viņš norunās tikšanos ar mani… Skaidrs, ka norunātajā vietā viņš parādīsies tikai tad, ja būs personiski pārliecinājies, ka neesam viņam sarīkojuši lamatas. Bet pirmā pazīme, ka vismaz ārēji viss norisinās tā, kā plānots, ir DZĪVS Stass Volkovs, kuru Vitjiks var sameklēt tikai viņam vien zināmā veidā. Nē, viņi mani nenovāks, pirms operācija nebūs pabeigta. Tātad manā rīcībā vēl ir nedaudz laika. Nu, un ko tas dod? Ko es pa šo laiku paspēšu izdarīt? Nozust nezināmā virzienā? Saraut visas saites? Visu atlikušo mūžu slēpties velns zina kur?… Un kāda tam jēga? Agri vai vēlu viņi tik un tā mani uzodīs — daudz lielākus dūžus viņi ir dabūjuši rokā… Man nav ne tādas naudas, ne tik drošu dokumentu, lai es kaut vai uz pusgadu noliktos uz grunts. Bet ko tad, ja? Ko tad, ja operācija… izgāztos? Ja nu, mēģinot Mišinu notvert, neizdotos viņu sagūstīt dzīvu? Teiksim, kāds neveiksmīgs, panikā izdarīts šāviens trāpa viņam galvā — un problēma vienā mirklī zaudē aktualitāti. Nav Mišina — nav operācijas. Nav operācijas — nav nepieciešamības likvidēt pieredzējušu GIP rezidentu, kas savai organizācijai vēl var būt ļoti noderīgs… Izdarīt kādus kategoriskus secinājumus, protams, vēl ir pāragri, taču pavēle mani nekavējoties likvidēt tiks vēlreiz pārskatīta. Bet tās jau ir zināmas izredzes… Vai tiešām tas varētu būt tik vienkārši? Vai tiešām viņi nav paredzējuši arī šādu varaintu? Tikai — vai vērts zīlēt, Stas? Cita varianta, kā palikt dzīvam, taču tev tik un tā nav. Tātad jāizmanto iespējas un jāpaveic viss nepieciešamais, lai akls gadījums, liktenīga nejaušība vai vēl kaut kas tādā garā īstenotu to nāvessodu, kas Mišinam piespriests Lubjankā… Likvidējot viņu, Stas, tu glābsi sev dzīvību. Jo dzīvs Mišins mūsu "ķīmiķu" rokās ir zibenīgs nāves spriedums tev. Vai nu, vai nu…"

Lēmums bija pieņemts, un jau nākamajā mirkli Stass Volkovs cieši aizmiga.

***

Septiņos no rīta pie Leksingtonroudas nama piebrauca diezgan sagrabējis balts reno markas pikaps. Nejaušie garāmgājēji, kas rīta agrumā bija izveduši pastaigā suņus, nepieciešamības gadījumā varētu apliecināt, ka pikaps, spriežot pēc mašīnas košajiem uzrakstiem, piederēja samērā pazīstamai Vestsaidas komukāciju firmai, kas aprūpēja lielāko daļu Londonas telefona līniju, un ka pie stūres redzēts sēžam vidēja auguma tehniķis, ģērbies gaišzilā firmas kalpotāja kombinezonā.

Tikai diez vai kādam ienāktu prātā iztaujāt lieciniekus, jo šajā agrajā stundā pie visparastākā Leksingtonroudas dzīvojamā nama nekas ievērības cienīgs nenotika. Jau minētais tehniķis zilajā kombinezonā nesteidzīgi novietoja savu pikapu ielas malā, izkāpa no mašīnas un aizslēdza durvis. Kreisajā rokā šoferis turēja vidēju izmēru metāla koferīti, kādos parasti pārnēsā dažādus elektrotīkla labošanai nepieciešamus instrumentus un tehniskās ierīces. Tehniķim bija melni mati, un tumsnējā āda, smalkās, melnās ūsiņas un tumšās acis liecināja, ka viņš dzimis vai nu Itālijā vai Spānijā, taču internacionālajā Londonā šāds dienvidniecisks izskats nevienu nepārsteidza. Sazimēt reno vaditājā Vadimu Koļesņikovu būtu neiespējami — kontaktlēcas, ļoti dabiska parūka un īpašs krēms, kas gaišu ādu tonē melnīgsnēju, padomju militārā izlūkdienesta speckurjeru pārvērta līdz nepazīšanai.

Drošā gaitā, it kā viņš te nebūtu pirmo reizi, Koļesņikovs nokāpa mājas pagrabtelpās, atslēdza durvis, tad atkal tās cieši aizvēra, no iekšpuses aizbultēja un tikai tad sataustīja slēdzi un iededza gaismu. Pagraba kreisajā stūri atradās divi sadales skapji ar pelēkām skārda durtiņām. Atvēris vienu no tiem, Koļesņikovs brīdi darbojās ar daudzkrāsainajiem vadiem un shēmām, tad atkal aizvēra durtiņas un veikli izsteidzās atpakaļ uz ielas.

Kādas divdesmit minūtes vēlāk to pašu operāciju Koļesņikovs atkārtoja ari tās mājas pagrabstāvā, kur atradās Stasa Volkova birojs.

Bet vēl pēc stundas Vadims Koļesņikovs nu jau pavisam citādā izskatā — kā palss gaišmatis ar neuzkrītošiem, grūti iegaumējamiem sejas pantiem, ģērbies nevainojami pašūtā pelēkā uzvalkā un gaišā putekļu mētelī — sēdēja pie tumšzila forda mustanga stūres Belgrāvas rajonā astoņsimt metru attālumā no Leksingtonroudas nama un pusotra kilometra attālumā no Oksfordstrītas un, atvēris "Sunday Times" rīta numuru, likās pilnīgi iedziļinājies skandalozākā britu preses izdevuma lasīšanā. Turpmākās divas vai trīs dienas tāds arī bija viņa pamatuzdevums — saskaņā ar iepriekš izstrādāto plānu periodiski, ar pusotras vai divu stundu intervālu mainīt stāvvietas, taču vienmēr atrasties augstākais pusotra kilometra attālumā no Volkova dzīvokļa un biroja, lai nopeilētu un ierakstītu telefona sarunu ar Mišinu vai kādu citu personu, kas varētu piezvanīt un kaut ko paziņot viņa vārdā. Tajā pašā laikā abas ēkas tika novērotas ari vizuāli, kaut ari tāds variants, ka Mišins nebrīdinājis varētu ierasties Volkova dzīvoklī vai viņa birojā, likās diezgan neticams.

…Pussešos vakarā, kad Koļesņikovs bija tikko nomainījis sesto kontrolposteni un novietojis mustangu maksas stāvvietā pie Celsijstrītas un Leksingtonroudas krustojuma, mašīnas panelī iemontētais raidītājs noklikšķēja. īsi notrinkšķēja pirmais zvans, tad otrais… Koļesņikovs steigšus nospieda ieraksta pogu un sāka gaidīt. Pēc ceturtā zvana klausuli pacēla.

—   Bakstons klausās, — Volkova balss klusi atbildēja.

—  Vai sers Redžinalds? — Mišina baritons skanēja skaidri un tuvu, it kā viņš runātu no mustanga blakussēdekļa.

—  Jā, tas esmu es. Kas zvana?

—   Hovards Lerners. Kā jūtaties?

—   Paldies, nekādas vainas, Lernera kungs.

—   Vai jums ir kādi jaunumi? Kā ar solīto villu?

—  Domāju, ka man laimējies atrast tieši to, kas jūs interesē, Lernera kungs, — Volkova atbildes skanēja tik dabiski, ka Koļesņikovs pat klusībā ieķiķinājās. Padomā tikai, tā iejusties vidē, lai pat telefona sarunā izklausītos pēc simtprocentīga brita!…

—  Kad es varētu apskatīt māju? — pēc īsas pauzes Mišins apvaicājās.

—   Kad vien vēlaties, ser. Principiāla vienošanās ar mājas īpašnieku jau panākta, un viņš jebkuru brīdi gatavs sākt sarunas par cenu. Domāju, ka viņš būs pielaidīgs. Saprātīgās robežās…

—  Tā, tā, ļaujiet man padomāt… — iestājās ilgāks klusuma brīdis. — Kā būtu ar rītvakaru?

—   Esmu ar mieru. Cikos?

—    Es vēlu atbrīvošos… Teiksim, kādos pulksten vienpadsmitos, vai tas jums būtu pieņemami?

—  Jā gan, Lernera kungs.

—    Tad norunāts, ser Redžinald. Tiksimies turpat, kur pagājušonedēļ.

—  Tātad netālu no Trafalgarskvēra? — Volkovs precizēja.

"Malacis!" Koļesņikovs klusibā uzslavēja. "Jautājums pēc

būtības!.."

—Jā… Kaut gan nav izslēgts, ka man mainīsies plāni. Tādā gadījumā es jums noteikti piezvanīšu, — Mišins aši noteica un nolika klausuli.

"Kaut kas viņu darīja piesardzīgu," Koļesņikovs nodomāja un nosvieda avīzi uz pakaļējā sēdekļa. "Sarunas beigas viņš aprāva, tas ir skaidrs. Bet kāpēc?"

Pārliecinājies, ka saruna tiešām beigusies, Koļesņikovs izslēdza ierakstu, izņēma no putekļu mēteļa iekškabatas plakanu, pelēku kārbiņu ar nedaudz izbīdītu antenu un, ar īkšķi nospiedis kādu gandrīz nepamanāmu sānu izcilni, īsi apjautājās angliski:

—   No kurienes viņš zvanīja?

—   No Kopenhāgenas, — kastītē atskanēja vīrieša balss. — Visticamāk, ka no taksofona.

—   Tas ir droši, ka no Kopenhāgenas?

—   Simtprocentīgi.

—   Tad sāc.

—   Sapratu.

—   Viss. Sakari beigušies…

Koļesņikovs nopūtās un ielūkojās rokas pulkstenī. Bija jau ceturksnis uz septiņiem.

Samaksājis pavecajam stāvvietas uzraugam jocīgā skotu beretē, kurš kā ģenerālis bez armijas sēdēja kabīnē pie iebrauktuves, Koļesņikovs izgrieza mašīnu uz ielas un devās Meiferas virzienā.

Tieši tajā pašā laikā Larisa Petrovna Vaņuhina bezrūpīgi pastaigājās pa Pellmellas laukumu, ar interesi aplūkodama kreisajā pusē izvietoto dārgo sieviešu apģērbu veikalu vitrīnas. Neuzkrītošajā balsu murdoņā, kas virmoja pār Londonas vecpilsētas respektablo rajonu, reizumis ielauzās ekskursiju kuterīšu dobjie svilpieni, Temzas pelēkajā straumē tie izskatījās kā milzīgas baltas kaijas. Vaņuhinas nesteidzīgā un pašpārliecinātā gaita neradīja ne mazākās šaubas, ka tur soļo bagāta ārzemniece, kas ieradusies Londonā ne jau tāpēc, lai kārtotu kādas sarežģītas darīšanas, bet tāpat vien, lai atpūstos un izklaidētos.

Nonākusi pie zaļā marmorā veidotās Viktorijas pasāžas, Larisa Petrovna iegāja iekšā un apsēdās pie kāda no elegantās konditorejas galdiņiem. Telpā virmoja kārdinoša svaigu smalkmaizīšu un tikko maltas kafijas smarža.

Pasūtījusi tasīti "espreso" kafijas, Vaņuhina izņēma no dārgās, ar diviem elegantiem miniatūru stūres ratu formā veidotiem slēdžiem rotātās brūnās somas mobilo telefonu un uzspieda septiņzīmju ciparu.

—   Vai Topelberga kungs?

— Jā, es klausos, — laipni atsaucās tā pati balss, kas tikko bija informējusi Koļesņikovu par telefona zvanu no Kopenhāgenas.

—   Runā Trevoltas kundze. Vai varu saņemt savus apavus? — Vaņuhina kaprīzā tonī apjautājās.

—  Jūs piezvanījāt īstajā brīdī, tikko atnesa jūsu pasūtījumu. Vai nogādāt to jums uz viesnīcu, vai atnāksiet pati, Trevoltas kundze?

—    Esmu izgājusi pastaigāties… — sieviete ieturēja īsu pauzi, kaut ko apsvērdama. — Ziniet, es labāk ienākšu pati. Jo vairāk tāpēc, ka esmu tepat netālu no jūsu veikala. Domāju, ka būšu pie jums pēc minūtēm piecpadsmit — divdesmit…

—   Ļoti jauki, Trevoltas kundze! Es jūs gaidīšu. Apavi ir brīnišķīgi, nešaubos, ka būsiet apmierināta…

Atvienojusi telefonu, Vaņuhina to rūpīgi ielika somā, izdzēra kafiju, nolika uz tasītes vienas mārciņas monētu un, laipni pamājusi ar galvu simpātiskajam viesmīlim elegantā melnā formas svārkā, izgāja no pasāžas.

Pēc divdesmit minūtēm viņa iegāja grāmatveikalā "Fīlips

Kentenberijs". Pārlaidusi ziņkārīgu skatienu neparastajai telpai, Larisa Petrovna saknieba lūpas un drošiem soļiem devās pie īpašnieka galda.

—   Esmu jūsu rīcībā, kundze, — Pīters Votermaiers laipni pievērsās impozantajai pircējai.

—    Mani draugi ieteica noteikti apmeklēt jūsu veikalu, ser, — Vaņuhina atturīgi iesāka. — Viņi man apgalvoja, ka "Fīlips Kentenberijs" ir īsta Meiferas rota. Redzu, ka viņi nav pārspīlējuši.

—   Patīkami dzirdēt, kundze, — Pītera platais smaids atklāja grāmatveikala īpašnieka atsaucīgo un panaivo dabu. — Kā varu jums pakalpot?

—   Redziet, ser, kāds mans tuvs draugs, Vernera kungs, nesen stāstīja, ka jūsu veikalā glabājoties kāds apburošs Pola Sezana akvarelis. Ceru, ka viņš nav pārspīlējis? Vai tā tiešām ir?

—  Jā, kundze, — Pīters sašļukušā balsī atsaucās. Smaidu vienā mirklī bija bija nomainījis pakalpīgs apjukums.

—   Sakiet, Pītera kungs, vai es varētu apskatīt šo gleznu? Redziet, mani māc ziņkārība…

—   Protams, kundze, protams…

Pīters izskatījās bezgala samulsis, viņš drudžaini pūlējās aptvert, ko tas varētu nozīmēt. Impozantā dāma bija pirmā "Vernera sūtītā" apmeklētāja, kas intersējās par nelaimīgo gleznu. Parasti "Vernera sūtņi", kurus Pīters klusībā dēvēja par Sātana sūtņiem, tikai nodeva īsus rīkojumus un tūdaļ aizgāja.

… Pavadījis apmeklētāju uz otro stāvu, Pīters noradīja uz akvareli.

—   Lūdzu, kundze, šis ir tas Sezana akvarelis.

—   Cik burvīgi, — pat nepaskatījusies uz gleznu, apmeklētāja laipni uzsmaidīja. — Ziniet, Votermaiera kungs, labas gleznas man patīk aplūkot vienatnē. Vai jūs mani uz bridi te neatstātu? Jums droši vien veicami kādi pienākumi…

—   Jā, protams, kundze, — Pīters nomurmināja un jau gribēja doties uz savu parasto vietu, taču pēdējā brīdī pārdomāja un vēlreiz pievērsās sievietei.

—   Varbūt jūs kaut ko vēlaties, kundze?

—    Kā visi normāli cilvēki mūsu stāvokli, Votermaiera kungs, es vēlos tikai netraucētu mieru, — Vaņuhina ledaini pasmaidija. —Jā, un vēl kaut kas: iespējams, ka mani meklēs kāds sens paziņa. Esiet tik laipns, pasakiet viņam, ka esmu šeit. Pateicos jums…

Pīters klusēdams pamāja un nokāpa pirmajā stāvā.

Apmēram pēc piecpadsmit minūtēm veikalā ienāca

Kolesnikovs.

) >

—  Kā jau vienojāmies, ser Piter, esmu ieradies, — Kolesnikovs vēsi sacīja. — Vai mani neviens negaida?

—    Dāma augšstāvā, — Votermaiers bailīgi pamāja uz antresolu.

—    Jums droši vien laiks veikalu slēgt, Votermaiera kungs, — Kojesņikovs laipni atgādināja. — Pulkstenis jau pāri septiņiem…

—  Ak, jā, protams… — Pīters piecēlās un devās uz durvīm.

Uzkāpis augšstāvā, Koļesņikovs ar galvas mājienu pasveicināja Vaņuhinu, kas, uzlikusi milzīgas melnas acenes, bija iekārtojusies uz nelielā dīvāniņa.

—   Kā jums šķiet, cik tagad varētu maksāt šis Sezans? — viņš apvaicājās.

—   Es par viņu nedotu ne centu, — melanholiski atbildēja Larisa Petrovna, pārlaidusi vienaldzīgu skatienu Koļesņikova neizteiksmīgajai sejai.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka tā ir kopija.

—    Sveicināti, — Koļesņikovs vēlreiz pamāja un sniedza Vaņuhinai roku.

Larisas Petrovnas rokasspiediens bija pagļēvs un vienaldzīgs, viņa ar mājienu uzaicināja Koļesņikovu apsēsties.

—   No kurienes viņš zvanīja? — Vaņuhina klusi jautāja.

—   No Kopenhāgenas.

—   Vietu izdevās noskaidrot?

—   Nē. Viņš runāja mazāk par minūti. Neizdevās nopeilēt.

—   Vai sameklējāt man dzīvokli?

—     Jā, Leksingtonroudā 17. Ielas pretējā pusē, trešajā stāvā. Līmenis tas pats, novirze no Volkova loga — kādi divpadsmit grādi. Dzīvoklis noīrēts kopš šīrīta uz Kristīnes Delarošas vārda.

—   Kas vina ir?

>

—   Francūziete. Ieradusies uz Lionas tirdzniecības un rūpniecības palātas rīkoto izstādi. Par dzīvokli samaksāts mēnesi uz priekšu. Te būs dokumenti… — Koļesņikovs sniedza Vaņuhinai nelielu aploksni.

—   Un dzīvokļa saimniece?

—    Ļoti piemērota, — Koļesņikovs pamāja. — Pāri par septiņdesmit gadiem, pusakla, gandrīz visu laiku guļ. Viņu sauc Amālija Grehema.

—   Kad viņš solijās piezvanīt?

—   Visticamāk, ka rit. Spriežot pēc tā, ko viņš teica. Taču pieļauju, ka viņš ar mums vēl paķizināsies. Šķiet, klients ir veikls zellis, profesionālis. No viņa var sagaidit visu ko.

—  Vai ir arī tāds variants, ka viņš varētu apiet Volkovu?

—  Tas ir izslēgts, — Koļesņikovs papurināja galvu. — Viņš ir vienīgais, ar ko tas zellis var uzņemt sakarus. Citas iespējas

viņam nav.

j

—   Vai Volkova telefoni tiek kontrolēti augu diennnakti?

-Jā.

—   Un kā ar dzīvokļa un biroja novērošanu?

—  Tieši tāpat.

—    Uzturiet ar mani sakarus, — Vaņuhina pavēlēja, izklaidīgi aplūkodama Sezana akvareli. — Domāju, ka ap kādiem vienpadsmitiem divpadsmitiem vakarā jūs man būsiet vajadzīgs.

—   Sapratu.

—    Ceru, ka ar sešām septiņām stundām jums pietiks, lai apkopotu visas atbilžu kombinācijas?

—  Viss tiks izdarīts, kā nākas.

—    Labi, sazināsimies pa rāciju, — Vaņuhina noteica un piecēlās. — Pagaidām palieciet tepat. Es iziešu pirmā…

***

Pulksten deviņos vakarā Vaņuhina, ģērbusies neuzkrītošā melnā tērpā ar melnu, aizplīvurotu cepurīti galvā, kas vēl vairāk izcēla staltās dāmas eleganci, ar taksometru piebrauca pie Leksingtonroudas 17. nama, samaksāja šoferim un uzkāpa trīsstāvu ēkas beletāžā. Rokā viņai bija neliels čemodāniņš un pār plecu pārmesta melnas somas siksna.

Nelielajā ballē bija iebūvēts stiklots lodziņš, aiz kura atradās mājas pārzines dežūrtelpa. Nospiedusi uz letes novietotā bronzas zvaniņa atsperi, Vaņuhina sagatavojās ilgai gaidīšanai. Taču jau nākamajā mirklī lodziņa koka ietvarā parādījās mājas pārvaldnieces platā un miegainā seja.

—    Vai jūs būtu Grehemas kundze? — runādama ar uzsvērtu franču akcentu, Vaņuhina apvaicājās.

—   Jā, tā esmu es, kundze, — pavecā sieviete uzsmaidīja. Kā jau Koļesņikovs bija teicis, viņa slikti redzēja, turklāt viņas vecmodīgo apaļo briļļu biezos stiklus būtu derējis rūpīgāk nospodrināt.

—    Esmu Kristīne Delaroša, — Vaņuhina klusi stādījās priekšā. — Man jūsu mājā ir pasūtīta istaba…

—Jā, jā,— Amālija Grehema pamāja.— Vai varu lūgt jūsu dokumentus, kundze?

Vaņuhina pa lodziņu pasniedza pasi, noskatījās, kā mājas pārvaldniece kārtīgā skolnieces rokrakstā biezā grāmatvedības kladē ieraksta nepieciešamos datus un, saņēmusi dokumentu atpakaļ, ielika to somā.

—     Lūdzu, iekārtojieties, Delarošas kundze, — Amālija Grehema mīlīgi uzsmaidīja un pasniedza Larisai Petrovnai atslēgu. — Ja kaut kas nepieciešams, Dieva dēļ, nekautrējieties, es visu laiku būšu tepat lejā…

Vaņuhina uzkāpa trešajā stāvā, bez grūtībām atrada 8. numuru, atslēdza durvis un devās iekšā. Noīrētajā dzīvoklī bija

divas mazas istabiņas, viena no tām — reizē ēdamistaba un vir-

j ' _______________

tuve, otra — guļamistaba. Taču Larisai Petrovnai bija vienalga, kā te izskatās, jo viņa nedomāja šai mājoklī uzkavēties ilgstoši. Cieši pievērusi durvis un divreiz pagriezusi atslēgu, viņa novilka putekļu mēteli un ar visu čemodānu devās uz guļamistabu. Gaismu neieslēgusi, Vaņuhina lēnām atvilka biezos aizkarus un gandrīz tieši pretī ieraudzīja divus logus, ko savukārt sedza aizkari. Caur spraugām izlauzās tikai dažas šauras gaismas strēles.

Iegājusi dušā un ar fēnu izžāvējusi matus, Larisa Petrovna devās atpakaļ uz guļamistabu, atvēra čemodānu, izņēma no tā ievīstitās detaļas un ķērās pie darba. Pēc dažām minūtēm automātiskā šautene bija salikta. Rūpīgi uzskrūvējusi stobram klusinātāju un pierīkojusi optisko tēmēkli ar nakts okulāriem, Vaņuhina, tā arī ne reizes neieslēgusi istabā gaismu, ar kreiso elkoni atbalstījās pret palodzi, piespieda pie vaiga auksto metāla laidi un vairākas minūtes pacietīgi un rūpīgi regulēja šautenes tēmēkli. Spēcīgā optika krasi tuvināja Stasa Volkova logu, kas atradās divdesmit metru atstatumā. Tikusi galā ar šiem priekšdarbiem, Vaņuhina ieskatījās rokas pulkstenī, apmierināta palocīja galvu un izņēma no somas mobilo telefonu.

—  Vai Topelberga kungs? — Larisa Petrovna apjautājās, izdzirdusi pazīstamo balsi.

—Jā, tas esmu es. Ar ko man tas gods?

—   Runā Trevoltas kundze. Tikko mēģināju pastaigāt jūsu kurpēs. Viens pāris der kā uzliets, bet otrs mazliet spiež. Vai jūs nevarētu tās apmainīt?

—   Nezinu, kundze, — vīrieša balss klausulē nedaudz sastomījās. —Jāapskatās veikalā. Taču ir jau pārāk vēls — pulkstenis drīz būs divpadsmit… Vai jūs rīt nevarētu ienākt tieši veikalā?

—   Kāda jēga man iet uz veikalu, ja neesat drošs, ka jums ir tas, kas man vajadzīgs? — Vaņuhina dusmīgi atcirta.

—   Vienu mirkliti, kundze… Man jāpaskatās katalogā.

—   Es gribētu to nokārtot jau šodien, — Larisa Petrovna kaprīzi novilka. — Gaidīšu jūsu zvanu tieši pēc piecpadsmit minūtēm.

Un, atbildi nenogaidījusi, pārtrauca sarunu.

Tieši pēc piecpadsmit minūtēm Stasa Volkova guļamistabā iezvanījās telefons. Stass pamodās pēc trešā signāla, un, pārvēlies uz gultas otru malu, pacēla klausuli.

—  Jā, es klausos.

—  Labvakar, ser, — atskanēja paklusa vīrieša balss. — Zvana Alekss Olsons no sabiedrības "GBX"…

Tā bija Centra sakarnieka parole.

—  Klausos, Olsona kungs,— Stass, nu jau pilnīgi pamodies, atbildēja un neviļus saspringa.

—  Ja atceraties, ser, mūsu firma iekārtoja apsardzes signalizāciju jūsu dzīvoklī un birojā.

—  Jā, protams, atceros, — Volkovs pēc isas vilcināšanās atbildēja. — Kas noticis?

—   Nekas sevišķs, ser. Man tikai nupat piezvanīja no firmas tehniskās apkalpošanas centra. Dežurējošais tehniķis apgalvo, ka jūsu dzīvoklim atslēgta signalizācija. Vismaz kontrolierīces tā rāda.

—   Kas man jādara?

—   Esiet tik laipns un ar visu telefona aparātu pieejiet pie savas guļamistabas loga. No ārpuses zem palodzes novilkts kabelis. Apskatieties, vai viss ir kārtībā, un pasakiet, kā tur izskatās. Mums šķiet, ka tas varētu būt pušu…

—  Vienu mirklīti…

Stasa smadzenes drudžaini darbojās. Centra pārstāvis viņu informēja, ka dzīvoklis tiek novērots no ielas. Pēc instrukcijas viņam, neieslēdzot guļamistabā gaismu, vajadzēja piesardzīgi pašķirt aizkarus un nopētīt mājas apkaimi. Tādus paziņojumus Volkovs nesaņēma pirmo reizi. Parasti tie bija profilaktiska rakstura pasākumi, jo Ņikiforovs vēlējās, lai uz stingrāko tiktu ievērota konspirācija. Taču šoreiz Stass izjuta savādu iekšēju pretestību. Viņam pēkšņi uznāca vēlēšanās klusītēm savākt nepieciešamāko mantību un pēc iespējas ātrāk nozust no šā dzīvokļa, lai nekad vairs tajā neatgrieztos. "Tā ir tikai panika," viņš centās sevi nomierināt. "Viņiem nav nekādas vajadzības mani novākt, pirms Mišins nav uzņēmis sakarus, viņš taču kontaktēsies tikai ar mani…"

—   Hallo, vai jūs mani dzirdat? — klausule atdzīvojās.

—  Jā, tūlīt pieiešu, vienu mirklīti, — Stass nomurmināja.

Paņēmis telefona aparātu, GIP Londonas rezidents

lēnām piegāja pie loga, nostājās sienmali un kādu trīsdesmit

centimetru platumā atvilka zīda aizkarus. Pēdējais, ko šai dzīvē paguva pamanīt Staņislavs Volkovs, bija īss, fotospuldzes zibsnim līdzīgs uzplaiksnījums. Jau nākamajā sekundes tūkstošdaļā Volkova augums saguma un nogāzās uz guļamistabas paklāja. Larisa Petrovna Vaņuhina, grupas "Dūmi" ceturtais numurs, bija izmantojusi tikai vienu patronu, ko trīsdesmit grādu leņķī raidīja tieši centrā iedomātajam četrstūrim — Stasa Volkova pierei.

—   Hallo, hallo, — klausule klaigāja. — Ser, vai jūs mani dzirdat?…

Pēc dažām sekundēm klausuli nolika. Bet pusstundu vēlāk guļamistabā, kur jau sāka stingt Stasa Volkova nedzīvais ķermenis, nedzirdamiem soļiem ienāca Vadims Koļesņikovs. Pārliecinājies, ka rezidents ir miris, Koļesņikovs izņēma no plecu somas nelielā tīstoklī salocītu polietilēna maisu, ar zināmu piepūli iestāvēja tajā Volkova ļengano un smago augumu, ievilka līķi dušas kabīnē un pieslēja vertikāli. Pārbaudījis, vai kabīnes durtiņas ir cieši aizvērtas un spēj stabili noturēt nelaiķi šādā nedabiskā vertikālā stāvoklī, Koļesņikovs atgriezās guļamistabā un sāka darboties ar telefonu, pievienojot tam četrus miniatūrus kasešu magnetofonus…

Bet Larisa Petrovna Vaņuhina tikmēr rūpīgi izjauca šauteni, salika detaļas čemodānā, uzvilka mēteli, klusītēm nokāpa pa kāpnēm un jau grasijās atvērt ārdurvis, kad sev aiz muguras izdzirda mājas pārvaldnieces balsi:

—   Kur tad jūs nakts laikā, Delarošas kundze?

Tas bija pēdējais jautājums, ko savā dzīvē uzdeva gādīgā un mazliet haotiskā Amālija Grehemas kundze. Neaprēķināmais liktenis pašā mūža vakarā bija izspēlējis ļaunu joku, liekot septiņdesmitgadīgajai večiņai izkāpt no gultas triviālas mazās vajadzības dēļ.

Larisa Petrovna jau pēc pirmajiem mājas pārvaldnieces vārdiem izrāvusi no somiņas beretu ar klusinātāju, zibenīgi apsviedās un kā mācību šautuvē raidīja lodi precīzi vecās dāmas grumbainajā pierē. Ne velti Vaņuhina bija apmācīta rīkoties ar ieroci ekstremālās situācijās, kad laiks ir ierobežots un izdevības izšaut vēlreiz var ari nebūt. Pat nepaskatījusies uz veco sievieti, kas bija saļimusi kā miltu maiss, Larisa Petrovna izgāja tukšajā Leksingtonroudā un ašiem soļiem devās uz Haidparka pusi.

Pēc stundas Larisa Petrovna jau saldi atdusējās savā komfortablajā viesnicas "Astor" numurā…

11 .nodaļa

Kopenhāgenas — Hamburgas šoseja.

1978.gada aprīlis.

…Piespiedis un atkal atlaidis taksofona kontaktdakšu, Mišins iemeta aparāta metāla spraugā vēl vienu monētu, uzgrieza septiņciparu numuru un sāka gaidīt. Telefona kabīne, no kuras viņš tikko bija zvanījis uz Londonu, atradās dažu kvartālu attālumā no Ingridas mājām pašā Kopenhāgenas centrā, viņš bija atnācis šurp kājām, pa ceļam vairākkārt pārbaudot, vai kāds neseko. — Savojas viesnīca, — kausulē nodūdoja pakalpīga sievietes balss.

—   Runā Makss Libermans… — piespiedis klausuli ar plecu, Vitjiks izkratīja no paciņas bezfiltra cigareti, veikli uztvēra to ar lūpām, noklikšķināja šķiltavas un saviebās no kodīgajiem dūmiem.

—   Klausos, Libermana kungs.

—   Domāju, ka šodien viesnīcā vairs neiegriezīšos — kāds sens draugs ielūdza ciemos. Ja kāds pēc manis jautā, lūdzu, pasakiet, ka atgriezīšos vai nu šovakar ļoti vēlu vai rīt no rīta.

—  Jā, pateikšu, Libermana kungs.

—   Un vēl kāds lūgums, jaunkundz. Esiet tik laipna, pasakiet apkalpošanas dienestam, lai rit ritam man izgludina un sagatavo pelēko uzvalku un smokingu — man ieplānotas vairākas lietišķas tikšanās.

y

—   Noteikti pateikšu, Libermana kungs.

—   Visu labu, jaunkundz…

Nekādu tikšanos, vismaz tādu, par kurām vajadzētu informēt viesnīcas administratoru, Vitjikam, protams, nebija. Tādus norādījumus viņš deva gluži automātiski, kā simtiem reižu bija darījis visdažādākajās pasaules pilsētās.

Pēc piecpadsmit minūtēm Mišins jau bija automašīnu iznomāšanas firmas "Eurocar" birojā, kuras nodaļas darbojās visās Eiropas valstīs, bet vēl pēc pusstundas, pamājis laipnu atvadu sveicienu pie caurlaides stāvošajam darbiniekam, izbrauca pa firmas aizmugures vārtiem pelēkā divvietīgā opelī ar nolaižamu jumtu un devās šosejas Kopenhāgena—Hamburga virzienā.

Iemetis mašīnas aizmugurē melno putekļu mēteli un nelielo ādas ceļasomu, Vitjiks, rūpigi ievērodams ceļazīmes un smēķēdams cigareti pēc cigaretes, traucās uz dienvidiem.

"Armijas cieš sakāves vezumnieku dēļ," viņš atcerējās kāda sava pasniedzēja pamācības. Šis nenosakāma vecuma cilvēks ar dīvaini pieplacinātām, it kā pieglaustām ausīm un kā ķirzakai atžiebtiem zobiem pieprasīja, lai kursanti viņu negodā vārdā un tēva vārdā, bet uzrunā bezpersoniski, jo arī tā esot viena no treniņa formām. "Ikviena aģenta galvenais izdzīvošanas princips ir mobilums. Ja gribi tikt cauri ar veselu ādu, nekad, nekādos apstākļos neapaudz ar mantību! Visu, kas nepieciešams, vienmēr nēsā sev lidzi! Un šis "viss" nekādā gadījumā nedrīkst izskatīties pēc bagāžas, nekas nedrīkst liecināt, ka taisies kaut kur doties vai, nedod Dies', mēģini aizbēgt no ienaidnieka pretizlūkošanas dienesta, kas ticis tev uz pēdām. Tieši otrādi, ikvienai lietai ir jābūt tādai, kas vēl īpaši uzsver, ka nekur nesteidzies un ne no viena nebaidies. Nekad nevajag aizmirst senseno patiesību, ka pretizlūkošanas dienestiem, lai pēc kādas sistēmas tos gatavotu, piemīt dienesta suņu instinkts un tas ir ārkārtīgi attīstīts. Jo sevišķi asi viņi reaģē tad, ja ierauga kādu steidzamies ar čemodānu rokā. Kas jums būtu vajadzīgs? Neliels portfelis, kādā pārnēsā dokumentus. Sporta soma, lai liecinieki varētu teikt, ka bijāt ceļā uz tenisa kortu vai golfa laukumu. Ādas ceļasoma, kas izplēšama kā ermoņikas un kurā iespējams pārnēsāt gan bibliotēkas grāmatas, gan tīru veļu un zobu birsti, gan Kalašņikova automātu ar saliekamu laidi. Neapgrūtiniet sevi ar lieku mantību, jaunie cilvēki. Tur, kur jums būs jāstrādā, visu nepieciešamo var nopirkt uz katra stūra. Ja tik ir nauda. Ja pamanāt briesmas, bēdziet, neko neņemot lidzi. Vislabākais ir notēlot, ka dodaties pēc laikraksta vai cigaretēm uz kiosku otrpus ielai. Atcerieties — neko lieku. Nozūdiet tāpat īsbiksēs un sporta krekliņā, ja ārā, protams, ir vasara…"

Gadu gaitā Mišins tik organiski saauga ar šo permanento izdzīvošanas katķismu, ka tikai retu reizi iedomājās, kad un kā iemantojis šos automātiskos paradumus. Smadzenes jau sen bija atradinājušās analizēt, kāpēc, veicot uzdevumu, viņš rikojas tā vai citādi, viņš vienkārši pakļāvās strupām un valdonīgām komandām, kas bija dziļi un stabili iecementētas viņa zemapziņā…

Hamburgā tā ari neiegriezies, Mišins izstūrēja opeli uz Transeiropas šosejas Berlīne — Brisele — Parīze un pēc kādām trim stundām jau bija Ķelnē. Izbraucis cauri Reinas tilta gigantiskajām metāla fermām, Mišins nonāca pilsētas biznesa centrā. Administratīvo ēku divdesmit un trīsdesmit stāvu betona un stikla kubi mijās ar salīdzinoši zemiem dzīvojamiem namiem, kas atsauca atmiņā gotikas zelta laikmetu un bija nokrāsoti koši oranžos, tumšbrūnos un melnos toņos. Plaukstošās Vācijas krāsās…

Pieturējis pie liela autocentra, Mišins laipni uzsmaidīja puisim zilā spectērpā, kas izsteidzās pretī, palūdza uzpildīt un nomazgāt opeli, bet pats devās uz restorānu, kur pasūtīja aperitīvu, triju veidu salātus, rostbīfu un desertu. Tobrīd, kad viņš ķērās pie gaļas, pie galdiņa pienāca neliela auguma jauns vīrietis palētā pelēkā uzvalkā, kas tomēr viņam nevainojami piegulēja. īsi apcirptie mati, asās zoda un lūpu līnijas un vērīgās, melnās acis, kas noraudzījās Mišinā uzsvērti laipni, lika Vitjikam saspringt, pirms vēl svešais bija atvēris muti, lai apvaicātos, vai viņš drīkst apsēsties pie cienījamā kunga galda.

Mišins klusēdams pamāja un noliecās par rostbifu, ar acs kaktiņu ne uz mirkli neizlaizdams svešinieku no redzes loka. Vīrietis nevainojamā vācu valodā pasūtīja kausu Bavārijas alus un krevetes, tad atšķīra jaunāko "Spiegel" numuru un iegrima lasīšanā.

Pēc īsa brītiņa viesmīlis atnesa pasūtīto. Svešinieks beidzot pacēla acis no žurnāla un vēlīgi pamāja, liekot ķelnerim noprast, ka ir novērtējis viņa profesionālo apsviedibu. Nodzēris no augstā kausa nelielu malciņu, viņš klusi ierunājās:

—   Mani sūta Dovs.

—   Cik divains vārds, — Mišins pārlaida vienaldzīgu skatienu svešinieka sejai un pieklājīgi apjautājās. — Un kas viņš tāds ir?

—   Kas viņš ir? — svešinieks rūpīgi sakošļāja kreveti, tad uzķēra uz dakšiņas nākamo upuri. — Kāds jūsu paziņa.

—   Ak Dovs, nu jā, tagad atcerējos… — Vitjiks vairākas reizes enerģiski pamāja. — Kā viņam klājas? Vai vēl aizvienu tikpat nesekmīgi cīnās ar plikpauribu?

—   Domāju, ka galvenā cīņa ar plikpauribu jau ir garām, — svešinieks aukstasinīgi atbildēja un, ar dakšiņas zaru nomedījis jau trešo balto kreveti, ļāva tai nozust aiz savām plānajām lūpām.

—   Ak tā gan!

—   Pēc visa spriežot, jūsu paziņam jau izdarīta operācija,— vīrietis, enerģiski gremodams, paskaidroja. — Vismaz tobrīd, kad pēdējo reizi viņu redzēju, viņam uz galvas kuploja vesels lēvenis matu. Tiesa gan, nez kāpēc — sirmu. Laikam būs par daudz sanervozējies, gaidot operācijas rezultātus…

—   Kā noprotu, jūs jokojat? — Vitjiks nomurmināja, visu uzmanību veltīdams rostbīfam un atšņāpdams no tā prāvu kumosu.

—  Bet jūs, kā noprotu, mani pārbaudāt? — svešinieks viņu apveltīja ar laipnu smaidu un iedzēra malku alus.

—   Es klausos.

—     Telefonu, pa kuru jūs šorīt zvanījāt uz Londonu, noklausās. Saruna tika fiksēta.

—  Ai, ai! Vai tas var būt! — Vitjiks nošausminājās un pasniedzās pēc cigaretes.

—   Dovs uzskata, ka PAGAIDĀM jums nevajadzētu doties uz Londonu.

—   Un kur tad viņš pats? Sen neesam tikušies…

—   To viņš laikam aizmirsa man pateikt. Jūs jau zināt, cik viņš ir izklaidīgs…

—   Varbūt Dovs jums arī pačukstēja, UZ KURIENI tad man jābrauc? Un kas man vispār tagad jādara?

—   Viņš domā, ka jūsu… tautieši uz izmestās makšķeres nav uzķērušies. Vai arī uzķērušies tikai daļēji…

—   Kā to saprast? — Vitjiks dziļi ievilka bezfiltra cigaretes dūmu.

—   Visticamāk, ka tas, kuru jūs gaidāt, uz tikšanos neieradīsies. Atkārtoju jūsu drauga teikto vārds vārdā. Taču no pašas tikšanās jūsu tautieši nedomā atteikties…

—   Tātad?…

—   Tātad, — svešinieks moži turpināja, vēl aizvien ar dakšiņu kā pīķi vajādams vardarbīgā nāvē nobeigtās krevetes, — viņi ir nolēmuši ķerties tieši pie jums.

—   Novākt?

—   Tā gluži Dovs neteica, — svešinieks paraustīja plecus un iztukšoja alus kausu. — Visticamāk, ka tikai noorganizēt tikšanos piemērotos apstākļos, lai no sirds aprunātos. Bet kas no jums paliks pāri pēc tādas sirsnigas sarunas, tas jau ir cits jautājums…

—   Un ko Dovs ierosina?

—    Jums nepieciešams kādu laiku nogaidīt un neforsēt operācijas sākšanu.

—   Un cik ilgi man būtu tā jāgaida? — lai gan Mišina tonis joprojām bija neticīgi ironisks, viņa tumšajās acīs atspoguļojās neviltota interese.

—  Nu, teiksim, kādas tris, četras dienas. Vai tas jūs apmierina?

—    Principā apmierinātu. Bet tikai tādā gadījumā, ja es skaidri zinātu, ko man šī pauze dos?

—   Iespējams, ka pa to laiku šis tas noskaidrosies, — svešinieks izvairīgi atbildēja. — Šobrīd jūsu ierašanās Londonā ir pārāk riskanta. Nogaidiet pāris dienu, domāju, ka tas ir prātīgs padoms.

—   Diemžēl, cienītais, es to nevarēšu. — Mišins papurināja galvu, sparīgi nospieda pelnutraukā cigaretes strupuli un tūdaļ aizsmēķēja jaunu. — Man stingri jāievēro termiņi, un es neesmu pilnvarots tos mainīt.

—  Tad pacentieties izvairīties no paredzētās tikšanās.

—    Un ko tas dos? — Mišins paraustīja plecus. — Tikai laika patēriņu, vairāk neko. Ir taču skaidrs, ka, pirms nebūšu ticies ar to, ar ko man jātiekas, nekas uz priekšu nevirzīsies.

—   Tas jums jāizlemj pašam, — svešinieks laipni pasmaidija un devās uzbrukumā kārtējai krevetei.

—   Dovs runāja par piesegšanu… — Mišins ar rādītājpirkstu uzvilka gaisā abstraktu figūru. — Viss paliek spēkā vai kaut kas ir mainijies?

—  Viss pa vecam, — vīrietis pamāja. —Jūs taču nepārsteidz tas, ka atradu jūs tur un tad, kad man vajadzēja jūs atrast, vai ne?

—   Kā nu nepārsteidz! — Vitjiks pavīpsnāja. — Vai tiešām jūs man sekojat pa pēdām no pašas Kopenhāgenas?

—   Un kā jums šķiet? — sarunu biedrs paraustija plecus.

—  Skaisti! —Mišins sacīja un enerģiski nospieda cigaretes galu pelnu traukā. —Ja reiz ir drošinājums, tad taču man nav par ko uztraukties? Tieši otrādi: tieši tagad ir īstais brīdis forsēt iecerēto.

—  Dovs ir nopietni nobažījies un domā, ka šai operācijā iesaistīta visai spēcīga un lietpratīga grupa. Mēs neesam apdrošināšanas sabiedrība un polises ar simtprocentīgām garantijām saviem klientiem neizsniedzam… Un diez vai līdzētu pat tas, ja mēs tās izsniegtu! — svešinieks iesmējās un atstūma šķīvi. — Baidos, ka visaugstākā apdrošināšanas adīdzība nespētu segt kaitējumu…

—   Vai tagad man būtu jāsecina, ka solītais drošinājums būs tikai simbolisks? — Mišins pasmaidīja un salvetē rūpīgi noslaucīja lūpas.

—   Tieši tādēļ, lai drošinājums nebūtu, kā jums labpatīk izteikties, simbolisks, Dovs ari jums lūdz uz dažām dienām adikt braucienu uz Londonu. Ļaujiet viņam vispirms noskaidrot, kāda komanda tur taisās sapulcēties.

—   Pasakiet Dovam, ka man ir konkrēts pasūtītājs. Teikšu jums atklāti, jaunais cilvēk… — Vitjiks pār galdu pieliecās sarunu biedram tuvāk. — Runa ir par ļoti bagātu un ietekmīgu kantori, kurš, uzzinājis par manu un Dova draudzību, justos ļoti neapmierināts. Un es pat neņemos minēt, kādas sekas tam varētu būt. Lai nu kā, bet esmu cieši pārliecināts, ka manam pasūtītājam tas ļoti nepatiktu. Ticiet man, tās būtu lielas, gaužām lielas nepatikšanas. Turklāt mazāko novirzīšanos no iecerētā plāna mans pasūtītājs uztvertu ļoti negatīvi. Bet, zināt, kad mūsu profesijas pārstāvji noskaišas, viņi kļūst slimīgi ziņkārīgi un izokšķerē visu, ko vajag un ko nevajag… Paziņojiet Dovam šos apsvērumus un pasakiet, ka esmu ļoti pateicīgs par viņa aizkustinošajām rūpēm. Pasaule ir maza, tāpēc ceru, ka varēšu viņam atmaksāt ar to pašu…

—   Tātad — uz Londonu? — svešinieks rezumēja.

—  Ko lai dara, — Mišins noplātija rokas un nopūtās. — Kaut arī es dotu priekšroku pavisam citai pilsētai.

—  Man šķiet, ka zinu, kurai tieši, — mossadovietis zīmīgi novilka.

Mājiens par Ingrīdu bija tik atklāts, ka Mišina seja satumsa. Taču viņam izdevās apvaldīt sirds dziļumos uzkūsājušo vēlmi sakampt šo adētisko asprāti aiz deguna un ietriekt viņa nekaunīgo fizionomiju uz šķīvja atlikušajās krevetēs, kas šur tur vēl sērdienīgi baloja milzīgā trauka plašumos.

—   Paldies par sarunu! — Mišins caur zobiem nošņāca.

—   Laimīgu ceļu! — svešinieks pasmaidīja un piecēlās.

—Jums ari…

Noskatījies, kā rūpīgi nomazgātais un pavasara saules staros spīguļojošais Mišina opelis lēnām izripo uz trases un tad strauji aizjoņo rietumu virzienā, viņa galda biedrs piegāja pie telefona kabīnes, uzgrieza septiņzīmju numuru un kādu brīdi kaut ko klāstīja, cieši piespiedis ebonīta klausuli plecam. Pēdējās piecas minūtes viņš neteica ne vārda, acīmredzot uzklausīdams sarunu biedru, un tikai laiku pa laikam palocīja savu īsi apcirpto cekulu.

Radās iespaids, ka Mišina opelis, kas no autocentra šāvās uz rietumiem ar ātrumu no kilometri stundā, viņu vairs neinteresē….

***

ASV jūras un gaisa spēku kontradmirālis Vuds Palmers komandēja Vidusjūras 6.flotes aviācijas bāzes kuģi "Adanta" jau trešo gadu, taču šifrogrammmu ar indeksu "Z", ar ko apzīmēja superslepenus dokumentus, turēja rokās pirmo reizi. Kā visi jūras kara flotes kadru virsnieki, Palmers uz CIP raudzījās šķībi, jo uzskatīja, ka tieši slepenie dienesti un ar tiem saistītā spiegošana un visāda citāda veida destruktīvā izrīcība vienmēr un visos laikos ir bijis galvenais lielo un mazo karu izcelšanās cēlonis. Lai nu kā, bet šifrogramma ar ASV aizsardzības ministra parakstu izslēdza jebkādu vajadzību nodoties gariem prātojumiem vai pašam pieņemt kādus lēmumus — Palmeram rika dots rīkojums uzņemt uz "Adantas" klāja iznīcinātāju "F-16" numurs 1308, ar kuru ieradīsies ASV pilsonis Džeimss Spokmens, nogādāt šo pilsoni ar kuteri uz Izraēlas Haifas ostas Q-13 piestātni, kā arī nodrošināt viņa atgriešanos uz aviācijas bāzes kuģa un izlidošanu atpakaļ uz Statiem.

Lai gan Vudam Palmeram bija tikai nepilni trīsdesmit septiņi gadi, viņš bija ne vien baudījis ļoti labu izglītību, bet varēja lepoties arī ar iespaidīgu dienesta nopelnu sarakstu, jo bija pieredzējis Korejas un Vjetnamas karu, izpelnījies daudzus apbalvojumus un izkalpojies līdz kontradmirāļa pakāpei. Pats viņš ne mirkli nešaubījās, ka tik spīdoša karjera bijusi iespējama vienigi tāpēc, ka viņš vienmēr bez ierunām bija pildījis visas augstākstāvošās priekšniecības pavēles. Tāpēc arī šoreiz, kad sudrabainais iznīcinātājs kā zemē ieaudzis sastinga uz "Adantas" milzīgā pacelšanās un nolaišanās klāja gandrīz divu futbola laukumu lielumā, kontradmirālis militārā solī piesoļoja pie "F-16 " kabīnes un pats personiski palīdzēja no tā iztrausties vecīgam vīram civildrēbēs ar plāniem, iesirmiem matiem un neaizdedzinātu cigāru zobos.

—    Esiet sveicināti uz "Adantas", ser! — kontradmirālis viesi godbijīgi sveicināja un pat militāri piemeta roku pie formas cepures. Lai kas arī bija šis dīvainais pasažieris pelēkajā civiluzvalkā, kas vīdēja zem pelēkā putekļu mēteļa, viņam bija tiesības uz šādu goda parādīšanu. Kura katra dēļ jau nu aizsardzības ministrs šifrogrammu ar indeksu "Z " neietu parakstīt!

—   Admirālis Palmers? — pārkliegdams "F-16" dzinēja rēkoņu, pasažieris noprasīja.

—: Tieši tā, ser!

—  Vai tagad beidzot drīkstu uzsmēķēt?

—   Tikai ne šeit, ser! — Palmers pasmaidīja un pieklājīgi norādīja pasažierim ceļu. — Lūdzu, manā kajītē…

Četrdesmit minūtes vēlāk gar "Adantas" kreiso bortu lēnām tika nolaists sniegbalts kuteris uz gaisa spilvena. Līdzko tas bija pieskāries ūdens virsmai, ierēcās divi jaudīgi turbodzinēji, ko koncerna "Prāts un Vitnijs" cehos izgatavoja tikai pēc Pentagona pasūtījuma, un, kuteris, saceļot zili baltu putu vērpeti, ar ātrumu 45 mezgli stundā aiztraucās ziemeļaustrumu virzienā. Tieši pēc trim minūtēm no "Atlantas" labās puses klāja pacēlās kaujas helikopters ar taktisko raķešu "gaiss — zeme" komplektu un 150 metru augstumā sekoja kuterim.

Pēc piecdesmit minūtēm, noslāpējis turbodzinējus, kuteris ar priekšgalu mīksti atdūrās pret biezo tehniskā kaučuka joslu piestātnē, virs kuras pacēlās zilibalts vairogs ar uzrakstu "Q-13".

No pelēka 440. modeļa volvo, kas bija novietots pārdesmit metru attālumā no piestātnes, iztrausās divi vīrieši vidējos gados. Tikko kutera vienīgais pasažieris bija izkāpis krastā un nonācis Izraēlas teritorijā, viens no sagaidītājiem dažos soļos pārvarēja attālumu, kas viņus šķīra, un sniedza amerikānim roku.

—   Laipni lūdzam Izraēlā, ser! — viņš nevainojamā angļu valodā sacīja.

Amerikānis klusēdams pamāja un paspieda pasniegto roku…

Palicis viens "Volvo" aizmugures sēdeklī, viesis izņēma no žaketes krūškabatas plastmasas futrāli, atskrūvēja vāciņu un izņēma garu cigāru.

—   Vai tālu jābrauc? — viņš klusi apjautājās.

—   Minūtes piecpadsmit, ser.

—   Tad es varbūt varu uzsmēķēt?

—    Protams, ser, — pavadonis neatskatīdamies atbildēja. Otrs vīrietis tikmēr uzmanīgi stūrēja mašīnu pa līkumaino ceļu.

Brauciens patiesi nebija ilgāks par piecpadsmit minūtēm. Izmetis cilpu cilpas pa tuksnesīgajiem pakalniem, volvo negaidīti iebrauca pa čuguna vārtiem, kas, viņus sagaidot, jau bija atvērti, nonāca uz šaura, grantēta piebraucamā ceļa un, platajām riepām īsi iekaucoties, drīz vien apstājās pie blīvas tumšzaļu ciprešu sienas ieskautas zemas vienstāva villas parādes durvīm.

—   Esam atbraukuši, ser!…

Nonācis villas kondicionētājā vēsumā, amerikānis ieraudzīja padzīvojušu plikpaurainu vīrieti pelēkā teniskreklā, kura krūškabatu rotāja veselu trīs pildspalvu spīdīgie turekļi.

—   Henrij!

—   Zālaman!

Vīrieši apskāvās.

—  Tu nu gan nemaz neesi mainījies, Zālaman… — Volšs ar neslēptu patiku noraudzījās uz Gordonu.

—  Nemels nu niekus, Henrij! — Gordons atrūca un vedināja Volšu uz milzīgo ādas klubkrēslu pusi. — Sēdies, es taču zinu, ka tev, kā vienmēr, izplānota katra minūte.

Nosēdies viesim pretī, Gordons viņu vērīgi nopētīja.

—   Cik gadus neesam redzējušies, Henrij?

—   Četrpadsmit, — CIP operatīvās pārvaldes priekšnieks nevilcinādamies atbildēja.

—   Zini, dēliņ, tu esi novecojis, — Gordons skumji sacīja. — Tu esi ļoti novecojis…

—   Ko lai dara, šogad man būs sešdesmit septiņi gadi, — Volšs noplātīja rokas.

—    Nu, un kas par to? — Gordons aizbildnieciski pasmaidīja. — Tad ta liela muiža — nieka sešdesmit septiņi gadi! Tu taču vēl esi puišelis, Henrij!

—   Tavās acīs es vienmēr palikšu puišelis.

—  Un kas tur slikts? — Gordons šķelmīgi paraustīja plecus.

—   Toties savējiem es vis tāds jauneklis vairs neliekos, — Volšs smaidīdams atteica. — Viņi pat gudroja, ka esmu jau par vecu šādiem ceļojumiem…

—   Zinu, Henrij, — Gordons pamāja. — Vari nešaubīties, ja ārsti man uz stingrāko nebūtu pieteikuši neatrauties no zemes augstāk par soļa tiesu, es pats ar prieku būtu aizlidojis uz Statiem. Tu taču zini, kā es mīlu tavu zemi, dēliņ.

—   Labi, uzskatīsim, ka ar laipnībām esam apmainījušies. Es klausos, Zālaman.

—   Vai tiešām mani pagodinājusi otra augstākā CLP persona?! — Gordons nogrozīja galvu. — Kāds gods!

—  Un pirmā Mossada persona — mani? — Volšs pasmaidīja. — Man tas, nudien, ir vēl lielāks gods!

—   Vai gribi kafiju, Henrij? īstu arābu kafiju ar kardamonu? — Gordons izteiksmīgi paklakšķināja pirkstus. — Mūsu burvīgie kaimiņi apgalvo, ka, tieši pateicoties šai kafijas pagatavošanas receptei, viņi katrai no savām sievām spējot pagādāt pa divpadsmit, piecpadsmit bērniem. Vai nav vareni, ko?

—   Patlaban Štatos pulkstenis rāda četri no rīta, — Volšs, palūkojies pulkstenī, klusi ierunājās. — Četros pēcpusdienā ir ļoti svarīga sanāksme, kurā man noteikti jāpiedalās. Tāpēc netērē laiku protokolam, Zālaman, bet ķeries pie lietas! Tu taču redzi: pietika ar tavu lūgumu, lai es jau būtu šeit, otrā pasaules malā. Es taču saprotu, ka jābūt ļoti svarīgam iemeslam, lai tu zvanītu…

—   Tā ir gan, — Gordons pamāja. — Kā tev šķiet, ar ko man sākt?..

—   Sāc ar to, ka tu savervēji Mišinu, un nu viņš informē tavējos par mūsu operācijas gaitu, — Volšs smīnēdams pateica priekšā. — Taču ar to vien tev vēl nepietiek un tu, Zālaman, esi nācis uz domām, ka tagad tev jau ir pietiekami daudz informācijas, lai šai pasākumā sevi uzskatītu par mūsu firmas kompanjonu. Taču tev vajadzīgs vēl kaut kas, tāpēc tu nolēmi sarīkot šo tikšanos ar mani…

—  Nudien, es tevi mīlu, Henrij, — Gordons klusi noteica un gurdi pievēra acis. — Milu kā vecāko dēlu. Un galvenokārt tavas gaišās ebreja galviņas dēļ!

—  Vai tu nepaskaidrotu, Zālamait, kā man, itāliešu un īru ģimenes atvasei, var būt ebreja galva? — Volšs skeptiski pavīpsnāja.

—  Nekā pārdabiska tur nav, ja tik bieži iznāk saskarties ar ebrejiem.

—   Var jau būt, ka tev taisniba…

—  Tu diezgan precīzi formulēji manu pirmo jautājumu, — Gordons atvēra acis un cieši nokoncentrēja savu smago skatienu kaut kur amerikāņa pieres līmenī.— Kā būtu, ja tu pie reizes atbildētu arī uz tā priekšpēdējo daļu?

—   Paga, paga, par ko īsti bija runa?

—   Runa bija par to, vai šai konkrētajā pasākumā varu sevi uzskatīt par jūsu kompanjonu?

—  Vai tu ļoti apvainosies, ja teikšu, ka nevari? —Volšs izvilka cigāru.

—     Ļoti! — Gordons sērīgi pašūpoja galvu. — Es ļoti apvainošos, dēliņ. Tik ļoti, ka pat nepačukstēšu tev kādu mazu klačiņu par vienu ārkārtigi svarīgu apstākli, bez kura visa jūsu operācija nav ne pušplēstas liras vērta.

—    Ko gan tu vari zināt par šo operāciju, Zālaman? — Volšs paraustīja plecus un noklikšķināja šķiltavas. — Mēs esam pazistami tik daudzus gadus. Tu taču neesi tik naivs, lai domātu, ka netikām paredzējuši ari tādu variantu, ka jūs Mišinu varētu pārvervēt. Saprotams, ka paredzējām. Tavs Mišins zina tieši tik daudz, cik viņam jāzina. Ne vairāk, ne mazāk!

—   Bet es taču nesmu Mišins, dēliņ, — Mossada šefs tēvišķīgā iecietībā precizēja. — Un mani, ja gribi zināt, nepatriec pensijā tieši tāpēc, ka cenšos uzzināt vairāk, nekā dažs labs man gribētu atklāt. To es attiecinu ari uz tik uzticamiem un nesavtīgiem Izraēlas draugiem, kā jūs, manu dārgo Henrij! Nu, kā tad būs, gribi, lai es tev kaut ko iečukstu ausī, vai arī dosies projām, pat nenogaršojis ebreju gaumē gatavoto zivi, ko speciāli tev sarūpējusi kāda veca ebrejiete no Polijas?

—   Tu taču savus noslēpumus man neatklāsi tāpat vien, par pliku paldies?

—   Tāpat vien pat putni sabatā nelido, Henrij.

—   Un ko tu par to prasi?

—  Zini ko, vispirms es tev nodemonstrēšu, ka itāliešu plus īru augstsirdība nav nekas salīdzinājumā ar ebreju augstsirdību, — Gordons pasmaidīja. — Bet pēc tam tu pats varēsi izlemt, kā man revanšēties.

—   Tātad tu tomēr taisies man kaut ko pastāstīt TĀPAT VIEN? — Volšs iesmējās un iepūta villas baltajos griestos milzīgu zilganpelēku cigāra dūmu mākoni.

—   Kaut kas neticams, vai ne, dēliņ? Par godu tavai atbraukšanai man šodien dešām ir divains noskaņojums.

—   Es uzmanīgi klausos, Zālaman!

—    Es tev nejautāšu, kāpēc jums vajadzīgs Cviguns, — Gordons paklusi iesāka, neuzkrītoši vērodams amerikāni. — Galu galā Amerika ir pasaules vadošā lielvalsts, un tai ir tiesības uz maziem noslēpumiņiem…

—     Ebreju augstsirdība tik tiešām nepazīst robežas, — Volšs nomurmināju, nopurinādams pelnus tieši uz grīdas.

—   Tāpat es tev nejautāšu, — Gordons turpināja, — vai operācija, kurā iesaistīts Mišins, ir māņu manevrs…

—   Kāpēc nejautāsi? — Volšs aši noprasīja. — Tev kaut kas ir zināms?

—   Nejautāšu tāpēc, ka esmu pārliecināts: tas nav nekāds māņu manevrs, bet gan operācijas galvenā daļa, — Gordons atcirta, —vai viena no galvenajām. Jūs paši tāda mēroga mēslos neiesiet šmucēties, Henrij. Tas nav jūsu līmenis. Arī ambīcijas jums ir citādas. Tāpēc gribu tev teikt tikai vienu: tiklīdz Mišins būs uzņēmis sakarus ar Cviguna kontaktpersonām, un tas ir GIP…

—   Kas tev teica, ka GIP?

—   Henrij, nudien tu kļūsti vecs!

—  Piedod, ka pārtraucu, — Volšs pasmaidīja un nopakšķināja cigāru.

—  Nu, tad tā — tikko Mišins būs stājies kontaktā ar GIP pārstāvi vai pārstāvjiem Londonā vai kādā citā vietā, viņš būs līķis!

—   Uja, ūja, vai nu tūliņ līķis… — Volšs nomurmināja.

—   Līķis JUMS, Henrij! — Gordons asi atcirta. —Jūsu operācijai. Skaidrs, ka Cviguns no Maskavas ārā nekustēs. Jūs viņu nedabūsiet rokā, lai kā pūlētos. Toties, ja Mišins dzīvs nonāks militārā izlūkdienesta nagos, viņš jums var sagādāt lielas nepatikšanas, dēliņ.

—  Nevar vis, — Volšs papurināja galvu. — Tāds variants ir apsvērts un atzits par nekaitīgu.

—   Es taču tev teicu, ka viņš ir līķis, — Gordons nopūtās,

neliekuļoti noskumis.

>

—   Konkrētāk, Zālaman!

—  Tu taču zini, Henrij: mēs esam maza un pieticīga tautiņa. Ebrejiem kopš laika gala nācies visai pasaulei pierādīt, ka

neesam kamieli…

>

—    Pirms sākam apraudāt ebreju tautas sūro likteni, tev pieklājības pēc mani vajadzētu aizvest pie Raudu mūra, — Volšs drūmi novilka.

—  Es tā arī darītu, — Gordons pamāja. — Bet tu tak steidzies, dēliņ!

—   Tik svētas lietas dēļ es laiku netaupītu, Zālaman…

—    Lai nu būtu, kā būdams, — nelikdamies amerikāņa dzēlību dzirdam, Gordons turpināja, — esam pieraduši darīt melno darbu un nekad neesam baidījušies nosmulēties mēslos. Un tāpēc man ienāca prātā, Henrij: ja nu mēs KOPĪGI mēģinātu palīdzēt Mišinam izpildīt viņa misiju?

—   Lūdzu, izsakies konkrētāk!

—   Kā tev liekas, ko darīs Cviguns, uzzinājis, ka tas, kurš, pēc visa spriežot, viņam ļoti vajadzīgs, tomēr izsprucis no GIP nagiem?

—   Mēģinās pasākt kaut ko citu.

—   Ak tā? Un kā būs ar laiku?

—   Kā tu domā?

—   Vai laiks viņam ir?

—  Laika viņam ir maz, Zālaman, — Volšs pēc īsas pauzes atzinās.

—   Es arī tā domāju, — Gordons priecīgi saberzēja rokas. — Laika tam kungam nav. Bet jūsu rīcībā, Henrij, acīmredzot ir kaut kas tāds, no kā viņš ļoti baidās. Ir taču jums kaut kas tāds, vai ne, dēliņ?

—   Ir gan, — Volšs negribīgi pamāja.

—   Novērtē manu pieticību, dēliņ: neko konkrētu es tev nejautāju.

—   Esmu jau novērtējis, — Volšs smagi nopūtās.

—   Kamēr mēs te runājam, mani viri pieskata Mišinu, — Mossada šefs klusu turpināja. — PAGMDĀM pieskata. Tātad šobrīd viņš vēl ir drošībā. Tas man maksā bargu naudu, taču es izšķīros par šādu brīvprātīgu iemaksu, cerot uz attiecīgām dividendēm. Tuvāko stundu laikā viņš stāsies kontaktā ar padomju militārā izlūkdienesta rezidentu Londonā — Volkovu. Volkova telefonu visu laiku noklausās. Turklāt GIP tur ir koncentrējusi nozīmīgus papildspēkus. Vārdu sakot, operācija, kuras mērķis sagūstīt Mišinu DZĪVU, ir jau sākusies. Ja tu manu piedāvājumu noraidīsi, es no šīs spēles izstāšos. Bet ja tu man dosi mājienu, ka principā jūs esat ar mieru šai lietā sadarboties, es darīšu visu, lai viņi to nenogrābtu pirms laika…

—   Ko tas man dos?

—    Iespēju operāciju turpināt, — Mossada šefs norūca. — Turpināt apstākļos, kad pretinieks nonācis lielā laika trūkumā, tātad tam ir ari lielākas iespējas kļūdīties.

—   Ko tu gribi?

—    Operācijas stratēģisko plānu, — zibenīgi, ne mirkli nevilcinādamies, Gordons atteica. — Visos sīkumos.

—   Tu esi prātu zaudējis, Zālaman!

—  Vai tiešām tu aizbrauksi, tā arī nenogaršojis pildīto līdaku, dēliņ? Cik žēl!

» y

—   Kam tev tas vajadzīgs, Zālaman?

—   Neuzdod stulbus jautājumus, Henrij! — Mossada šefs skarbi atcirta. — Mēs esam draugi. Sabiedrotie. Vienmēr esam turējušies kopā. Mēs palikām jums uzticīgi pat tad, kad jūs, dižodamies savu zosu pastētes pārēdušos Eiropas partneru priekšā, pārdevāt Izraēlu, acis nepamirkšķinājuši. Mēs esam daudz darījuši un turpinām darīt jūsu vietā, Henrij: karojām, cīnījāmies pret arābu teroru, savilkām jostas, ledusskapju un automašīnu vietā pieņemot no jums lidmašīnas un radaru iekārtas… Un pat noslēpumi, kuros jūs nevēlējāties ar mums dalīties, bet kurus mēs tik un tā izzagām no jūsu modro degunu priekšas, mums bija vajadzīgi tikai vienam mērķim — Izraēlas drošībai. Nekas cits mūs neinteresē, Henrij! Tā nu tas ir, un tur neko nevar grozīt — mums jābūt sabiedrotajiem, vai tu saproti, dēliņ?! Bet, ja reiz tā, tad arī izturieties pret mums kā pret sabiedrotajiem! Tas, ko jūs uzskatāt par klasisku ebreju ziņkārību, tas, par ko jūs vīpsnājat savā Hārvardā un Itonā diplomētu protestantu snobismā, patiesībā ir cīņa par izdzīvošanu. Ap mums ir tikai ienaidnieki, lidz tuvākajiem draugiem ir trīspadsmit stundu lidojums, bet mikroskopiskās Izraēlas liktenis var izšķirties sešu vai septiņu stundu laikā. Tu taču to zini labāk nekā jebkurš: mums nav, uz ko paļauties, izņemot sevi. Un tieši tāpēc mums ir jāzina viss!

—  Bet ja nu tam, ko tu gribi izdibināt no manis, nav nekāda sakara ar Izraēlu? — Volšs klusi jautāja.

—   Tas ir neiespējami! — Gordons pasmaidīja. — Iegaumē, dēliņ: ar Izraēlu ir sakars VISAM. Jo sevišķi noslēpumiem, kurus aiz septiņiem ziegeļiem cenšas paturēt tās sabiedrotie.

—   Zālaman, man nav tādu pilnvaru… — mirkli vilcinājies, Gordons sacīja. — Runa ir par tāda mēroga valsts noslēpumu, kas zināms tikai dažiem.

—   Tad dabū tādas pilnvaras! — Gordons paraustīja kaulainos plecus. — Nesaprotu, kas tevi kavē?

—  Tādas pilnvaras man neviens nemūžam nedos, — Volšs papurināja galvu. — Nekad!

—   Tātad vienošanās nav iespējama?

—   Tu taču esi gudrāks un vecāks par mani, Zālaman, — Volša smaids bija samocīts. — Piedāvā man alternatīvu.

—   Alternatīvas nav, — Gordons noskaldīja. — Iespējams dkai lēmums. Šai gadījumā — TAVS lēmums.

—   Par ko tu runā?

—     Tiklīdz tu atstāsi šo namu, tiks dota pavēle Mišina apsargāšanu pārtraukt. Vēlākais pēc diennakts viņš būs GIP rokās. Un jūsu operācija nebūs izēstas olas čaumalas vērta! Tikai tu vari kaut ko mainīt. Es labi saprotu tavus mājienus. Varu iedomāties, kāda ranga ir šīs informētās personas. Un es ticu: ja reiz tu saki, ka tev neviens nemūžam nedos oficiālu atļauju atklāt valsts noslēpumu Izraēlas politiskā izlūkdienesta šefam, tu runā taisnību un tā tiešām ir. Taču, Henrij, tu esi profesionāls izlūks un labāk par jebkuru valsts ierēdni saproti, ka man ir taisnība. Kāda gan jēga no jūsu operācijas, ja ir skaidrs, ka tā izgāzīsies? Valsts noslēpums tiks saglabāts, bet kas no tā iegūs? Izlūka darbā svarīgākais ir rezultāts. Ja es atļautos tādu muļķību un mūsu valdibas vadītājam stāstītu, KĀ, KUR UN PAR'KĀDU CENU es reizēm iegūstu kādu konkrētu informāciju, viņš tajā pašā mirkli sāktu brēkt: "Fašists!", "Sadists!" un "Jūdass!" un nošautu mani no savas personiskās pistoles, kurai nav pieskāries kopš Neatkarības kara laikiem. Taču es viņam uz galda nolieku REZULTĀTU. Un, pateicoties šim rezultātam, viņš var staigāt ar lepni paceltu galvu, kārtējās vēlēšanās iegūstot izšķirošo vēlētāju balsu skaitu. Tu nekad mani nepārliecināsi, Henrij, ka šai ziņā amerikāņi atšķiras no izraēliešiem. Tā pati sistēma, un tie paši mēsli. Tu taču būsi dzirdējis, kā biju iesaukts kibucos, vai ne, Henrij?

—  Jā, es zinu.

—   Nu, un kā viņi mani sauca? Saki vien skaļi!

—   Kaps.

—  Tad redzi, draudziņ, kopš tiem laikiem nekas nav mainījies Ne — kas! Ja nu vienīgi es ik gadus aizvien skaidrāk sajūtu, cik šī alegorija reāla. Viss, ko tu man pateiksi, paliks viena cilvēka noslēpums. Tāda cilvēka noslēpums, kurš ar vienu kāju jau stāv vietā, kas atbilst viņa iesaukai. Taču ar otru es joprojām cieši turos pie dzīves. Un tāpēc darīšu visu, kas jādara ikvienam ar veselo saprātu apveltītam ebrejam. Mani neinteresē kolonijas tālās aizjūras zemēs, man nerūp ietekmes sfēras, noieta tirgi un pērkamu politiķu ienākumu avoti. Mani nodarbina tikai un vienīgi manas mazās valsts drošība, ko pats savām rokām esmu radījis. Tas ir viss, kas man tev sakāms, Henrij. Bet tagad atceries, lūdzu, ka pulksten 16.00 tev ir svariga apspriede Lenglijā un atbildi man bez vilcināšanās. Es gaidu, dēliņ…

Volšs atslīga krēslā un pievēra acis. Iestājās nomācošs klusums.

—   Lai notiek! — beidzot Volšs sniedza Gordonam roku. — Sitam saujā!

—   Tev tiešām ir ebreja gaišā galviņa, — Gordons mīlīgi norūca un paspieda amerikānim roku.

—   Tikai tad tev jāpiedalās spēlē līdz galam.

—   Kā citādi.

—    Man būs nepieciešami ar tevi sakari, veco zēn, — Volšs, sliedamies kājās, sacīja. — Es taču nevaru ik pārdienas lidot uz Izraēlu…

—  Viens vīrs man ir padomā, un viņa uzvārds ir Grīns,— Mossada šefs viltīgi pasmaidīja. — Tipisks amerikāņu uzvārds, starp citu. Tikko tev radīsies vajadzība, viņš būs klāt. Tu tikai pasvilp, Henrij…

12.nodaļa

Amsterdama. Viesnīca "Marriot".

1978.gada aprīlis.

…Mani jaunie "darba devēji" bija projām jau ilgāk nekā diennakti. Ja būtu materializējusies kaut tūkstošā daļa no lāstiem, ko veltīju visu valstu un tautību spiegiem, Belinda un viņas itāliešu smukulītis jau sen abi ar pārgrieztiem ģīmjiem atdusētos līdzās morgā un žults izplūduma dēļ būtu dzelteni kā burkāni.

Atstāta savā vaļā kārtējā viesnīcas numurā, kur nebija nekā ievērības cienīga, izņemot galda lampu ar rozā abažūru, Bībeli trimo galdiņa atvilktnē, frotē dvieļu komplektu vannas istabā un standartveida logu, aiz kura neskaidri blāvoja drūmā, lietus noraudātā Amsterdamas zemeskrāsas seja, es, nu jau uzkrājusi pietiekamu, daudzu un dažādu specdienestu apmaksātas dīkdienības pieredzi un atklājusi, manuprāt, vienīgo efektīvo recepti, kā izdzīvot fiziskas izolācijas un iekšējas nenoteiktības apstākļos, metodiski stiprināju organismu ar vienīgajiem nomierinošajiem līdzekļiem, kas man bija pieejami, un, proti, ēdu un gulēju proporcijā viens pret trīs. Tas nozīmē, ka ik pēc trim miegā aizvadītām stundām es veselu stundu nodevos vēdera kalpībai, kas, vērtējot no jaunas, novājēt tīkojošas sievietes pozīcijām, bija neiedomājama apgrēcība. Nekādu šķēršļu šādai izvirtībai man nebija, jo pārtikas programma, ar kuras risināšanu, liekot lietā visus neizsmeļamos spēkus un viedo gudrību, tik gaužām nopūlējās dzimtā komunistiskā partija, dīvainas likteņa ironijas dēļ bija sākusi īstenoties tieši Holandē. Milzīgais ledusskapis bija piebāzts ar desām, šķiņķiem, zivju delikatesēm un augļu džemiem tādā tālredzībā un lietpratībā, uz kādu spējīgi tikai padomju cilvēki, kas jau ar mātes pienu sevī iesūkuši nebeidzamajā cīņā par sociālisma ideju uzvaru izkristalizēto elementāro izdzīvošanas filozofiju: "Ņem visu, ko tev dod šodien, jo rīt vari nedabūt neko."

Jāteic gan, ka iekšējā nenoteiktība, ko izjutu, kārtējo reizi kā murkšķis ar pieēstu vēderu laižoties miegā, šoreiz nemaz tik liela nebija. Pirmkārt, es skaidri zināju, ka agri vai vēlu Belinda ar savu drauģeli noteikti atgriezīsies. Otrkārt, man vispārējos vilcienos bija zināms arī, KAS viņiem būs padomā, kad viņi uzradīsies savā civilizētajā midzenī, kur man bija ierādīta krievu pasakas "Maša un lācis" galvenās varones loma. Un, treškārt, varēju justies puslīdz droša, ka manai dzīvībai — vismaz šai stadijā — nekādas konkrētas briesmas nedraud. Tomēr nekas nelīdzēja — ne periodiskā aizmiršanās Morfeja skavās (viņš laikam gan ir vienīgais vīrietis pasaulē, kurš nevienai, pat visnepievilcīgākajai sievietei nekad neatsaka un kuru var izmantot, cik vien tik), ne apmaksātās izšķērdības iedvesmotās gastronomiskās orģijas, — nekas nespēja pilnībā apslāpēt sīkos, pretīgos drebuļus, ko nemitīgi sajutu skrubināmies pakrūtē. Atkal un atkal atcerējos daudzos paskaidrojumus no lekcijas par tēmu "Ar ko KGB darbības metodes atšķiras no GIP darbības metodēm", ko man aizvakar Sanpaulu bija nolasījis padzīvojušais jaunais naturālists raga brillēs, tomēr šai svarīgajā jautājumā biju spiesta kapitulēt. Ja jau viņš tā apgalvoja, abu draudīgo padomju izlūkdienestu sagatavošanas metodēs un darba principos, domājams, tiešām pastāvēja kāda atšķirība, taču es nespēju to saskatīt. Acīmredzot mans vērtējums bija pārāk neprofesionāls un virspusējs un sakņojās galvenokārt subjektīvos iespaidos, kas gūti paviršās sarunās ar siltinātā somu putekļu mēteļa un dunča bruņiniekiem tajos retajos brīžos, kad cēlie padomju spiegi vispār ielaidās sarunās ar tādām stulbām piespiedu brīvprātīgajām kā es… Vārdu sakot, mani secinājumi brašo padomju izlūku vadoņus diez vai iepriecinātu, ja vien KGB un GIP priekšnieki būtu tik apdauzīti, lai tos uzklausītu: lai ko viņi teiktu, tik un tā viņi manās acīs bija un palika vieni un tie paši briesmoņi, no kuriem nekad nekas labs nebija gaidāms.

Bet vai gan es kādreiz biju gaidījusi no viņiem ko labu?

…Pamodusies ap septiņiem no rīta, beidzot sapratu, ka tuvākās diennakts laikā vairs neaizmigšu pat tad, ja man piedraudēs, ka tikšu iesaistīta sodomijā. Arī ēst diemžēl vairs nespēju: tikai iedomājoties vien par ledusskapja mironīgo iekšieni, man tūdaļ atmiņā uzpeldēja kāds no manu skolas gadu drausmākajiem mācību līdzekļiem — astotās klases skolēniem domāts krāsains plakāts, kurā ieplestā veidā skatāms uzšķērsts putna ķermenis, bet zem tā iespiests cinisks paraksts: "Strazda anatomija šķērsgriezumā". Man nebija pat vielas, par ko gremdēties pārdomās, jo notikumi attīstījās, kā plānots, un kaut ko mainīt būtu acīmredzama muļķība. Tāda pati, kā teiksim, lēciens uz galvas no viesnīcas "Marriot" astotā stāva turp, kur, tikko saskatāmi, uz asfalta ņirbēja lietus lāšu rimbuļi.

Tiesa, Paulīna bija paredzējusi ari tādu varbūtību un man ik pa brīdim atgādinājusi: "Vēlēšanās izdarīt pašnāvību normālai, pilnvērtīgai sievietei ir gluži dabiska tieksme. Tā uznāk periodiski un visdažādāko iemeslu dēļ, bet sevišķi asās situācijās var iegūt uzmācīgu raksturu. Atbrīvoties no šīs tieksmes nav iespējams, tāpat kā nav iespējams apturēt menstruālo ciklu vai iestāstīt vīrietim, lai viņš, sievu krāpdams, nemīlējās tik žigli kā tramīgs žubištēviņš. Taču ļauties šai kārdinošajai tieksmei tomēr nevajag. Un, zini, kāpēc, Vaļečka? Tāpēc, ka tad tu uz visiem laikiem liegsi sev iespēju vēlreiz izbaudīt šo vienreizēji satraucošo vēlmi…"

Nūja, ko gan citu varēja gaidit no sievietes, kura izcili daiļu sievietes frizūru, ne aci nepamirkšķinot, spēj nosaukt par "sakārtotu apmatojumu"!

…Garajā naktskreklā, ko man čemodānā bija gādīgi ielocījusi tā ari līdz galam neatminētā jaunava Stješa, basām kājām aizplakšķināju uz vannas istabu, kur ar riebumu atklāju, ka joprojām atspīdu spogulī. Atgriezusi spēcīgu ūdens strūklu, melanholiski iešļācu sev sejā divas riekšavas auksta ūdens un piespiedu sevi iztīrīt zobus. Šī higiēniskā procedūra pilnīgi izsmēla manus gribasspēka resursus. Lai kā centos sevi pārliecināt, ka cienījama sieviete pat visdziļākajā vientulībā nedrīkst tik briesmīgi nolaisties un ka vismaz acu uzkrāsošana un kāds mazumiņš tušas uz bezgalīgās gulēšanas rezultātā palsi noplukušajām skropstām ir tā ūdenslinija, kas norāda maksimālo iegrimi, kādu var atļauties kuģis, ja tas negrib nenovēršami aiziet pa burbuli, es tomēr nespēju saņemties, atvērt kosmētikas maciņu un ķerties pie ierastās operācijas, lai savestu ģīmi kaujas kārtībā.

Atgriezusies istabā, es tāpat naktskreklā sabruku savandītajā un saņurcītajā gultā, saliku rokas aiz pakauša un ar trulu skatienu sāku blenzt baltajos griestos.

"Tā tev, Valentīna Vasiļjevna, ir atmaksa," es sev zem deguna bubināju un nez kāpēc iztēlojos pārcentigo izteiksmi, kādā droši vien bija savaikstījis savus sejas pantus nezināmais holandiešu krāsotājs, kurš griestus bija pamanījies nokrāsot tik ideāli līdzenus, ka pat gribēdams nevarētu atrast ne mazāko paviršību. "Kāds tevi tādā veidā soda… Pārmāca kā šuneli, metodiski velkot ar degunu pa grubuļaino dzīves asfaltu. Taču sods, cik atceros no universitātes speckursa skolas pedagoģijā, ir preventīvs pasākums, kura mērķis novērst zēnu un meiteņu tikumiskos trūkumus un nepieļaut to atkārtošanos turpmākajā dzīvē… Ak, kungs, cik debils formulējums!… Kaut gan, no otras puses, uz nāvi notiesātos taču nesoda. Viņus vienkārši pieliek pie sienas, neļaujot pat pārkrustīties un pateikt pēdējo vēlēšanos. Tātad ja murgs, kas mani bija piemeklējis, bija tikai sods, tad vēl ir cerības… kā tur bija tajā formulējumā?… ka nepieļaušu tikumisko trūkumu atkārtošanos turpmākajā dzīvē! Tā, redz! Tikai par kādu dzīvi gan tu pļeperē, naivā stulbiķe!? Kur un kā tā norisināsies? Ieslēgtai viesnīcas numurā? Vai dīvainā konspiratīvā militārā midzeņa pagrabā nez kādā smacīgā elles kaktā? Bet varbūt klejojumos pa svešu pilsētu ielām īsā pavadiņā iekarināta robežsargu suņa lomā, kuram bez ierunām jāpaklausa pavēlēm: "Pie kājas!", "Ostīt!", "Šurp!"?…

Kā lapsenes dzelta, pielēcu no gultas un sāku nervozi skraidīt pa viesnīcas numuru, kura standartveida gabarīti nepavisam nebija piemēroti tik vētrainām psihopātijas lēkmēm. "Es to nevaru!" murmināju, jau nez kuro reizi pa diagonāli mērodama istabu un pīdamās garā naktskrekla stērbelēs. "Nevaru, nevaru, es tā vairs nevaru!" Manā uzbudinātajā apziņā pēkšņi pazibēja pavisam noteikta pārlieciba, skaidra un lakoniska kā priekšnieka rezolūcija uz atlūguma: ja es tūlīt, šinī pašā bridi, nepārmīšu kaut pāris vārdiņu ar kādu NORMĀLU cilvēku, ar mani būs cauri, es nojukšu un mans prātiņš aizlidos tik nepārredzamās tālēs, pret kurām aizvakarējais Transatlantijas pārlidojums liksies kā mīlīga pastaiga tuvīnajā skvēriņā iepretim viesnīcas "Marriot" Amsterdamas filiāles logiem!…

Mans drudžainais skatiens atdūrās pret visparastāko telefona aparātu, kurš lidz šim man nebija izraisījis nekādas emocijas. Laikam jau padomju ieraugs tik viegli nebija iznīdējams, un man ne prātā nebija ienācis apšaubīt augstākstāvošās instancēs apstiprinātas un vizētas patiesības. Ja reiz man bija teikts, ka zeme ir apaļa — es ticēju, ka tā ari ir. Ja vecākie biedri bija brīdinājuši, ka telefons ir atslēgts, tātad nebija nekādas vajadzības ap to gramstīties un pārbaudīt, vai tiešām tā arī ir…

Bet kāpēc gan ne? Kāpēc nepārbaudīt? Viņi taču tam nav pievienojuši spridzekli, cerams, ka ne…

Bailīgi piegāju pie aparāta, ar drebošu roku pacēlu klausuli un piesardzīgi pieliku to pie auss. Manas naivās cerības atdūrās pret kapa klusumu. Kontaktligzda sienā, spoguļa līmenī, izskatījās izpostīta un bāra — kāds bija izrāvis no tās kabeli. Taisnību sakot, savā iepriekšējā dzīvē arī es bieži vien liku lietā šo vienkāršo paņēmienu, kad gribēju netraucēta izgulēties… Nolēmu tehnisko izmeklēšanu turpināt no pretējā gala, un, satvērusi plakano, balto vadu cieši pie tās vietas, kur tas nozuda aparātā, sāku vilkt uz savu pusi. Jau pēc mirkļa man saujā bija ar šķērēm rūpīgi pārgriezts kabeļa gals, kura griezuma vietā rēgojās divi sarkanīgi vara vadu punktiņi.

Un viņi to sauc par atslēgšanu no ārpasaules?! Par pilnīgu izolēšanu?

Skurbinošajā atskārsmē, ka mana neprātīgā vēlēšanās ar kādu parunāt izrādījusies tik primitīvi reāla, es pat nosvīdu. Lai veiklāk varētu manevrēt, sacēlu gaisā naktskrekla piņķerīgās stērbeles un pa galvu pa kaklu metos pie ledusskapja, paķēru uz tā nolikto galda nazi ar viesnīcas "Marriot" emblēmu un ar veiklu šķēlienu atdalīju vienu no otra kabeļa galus. Pēc tam tikpat veikli ar trulo nazi nodīrāju no abiem vadiem izolācijas kārtu, notīrīju tos, un kā toreadors, kas ar banderiljām tuvojas satracinātām vērsim, ar ieplestiem vadu galiem piegāju pie kontakdigzdas.

Piekrītu: nav pasaulē pazemojošāka un nožēlojamāka skata kā sieviete, kas savā dzīvoklī darbojas ar skrūvgriezi, knaiblēm vai āmuru. Tā kā nevienai saprātīgi domājošai sievieškārtas būtnei nepiemīt ne mazākā dabiskā noslieksme pašrocīgi salabot bojātas mājturības elektroierīces, secinājums var būt tikai viens: kādam tas tomēr jādara, ja reiz mājā nav vīrieša. Mana nenogremdējamā draudzene šādās reizēs mēdza izteikt gaužām drūmu epikrīzi: "Lai nu tagad sēž kā muļķe un labo prīmusu!" Taču tobrīd es laikam gan pirmo reizi mūžā jutos neizsakāmi laimīga, ka spēju pilnīgi patstāvīgi, iztiekot bez citu palīdzības, izsmadzeņot, kā pieslēdzams telefons, kas sabojāts ne vien barbariskā, bet laimīgā kārtā arī gaužām primitīvā veidā…

Rūpīgi iebāzusi vadus šim nolūkam domātajos caurumiņos, es ļodzīgo konstrukciju atbalstīju ar puķu vāzi, pārliecinājos, vai vadi turas pietiekami stingri un tad ar drebošu roku pieliku pie auss telefona klausuli. Zummera vienmuļā dūkoņa man tobrīd izklausījās svinīga kā maršs, ko gadu gadiem dārdina militārajās parādēs Sarkanajā laukumā.

Klausuli nenolikusi, atvilku trimo atvilktni, atradu tur mapi ar viesnīcas telefona numuriem un, gari neprātodama, ko teikšu, nospiedu četrus ciparus, kas bija ierakstīti pretim "Servisa dienestam".

—Jā — ā — ā! — pēc diviem garajiem signāliem klausulē kāds atsaucās. Lai cik gari šis "jāāā" tika vilkts, ar to vien bija par maz — nespēju pat noteikt valodu, kādā man atbildēja. Šķielēdama uz durvīm, aši noprasīju:

—   Piedodiet, vai varu ar jums runāt franciski?

—  Jā — ā — ā!

—   Tātad varu?

—  Jā — ā — ā!

—   Gribu pieteikt steidzamu telefona sarunu ar Maskavu. Vai tas ir iespējams?

—  Jā — ā — ā!

—   Vai jūs nepateiktu vēl kaut ko? — sākdama skaisties, apjautājos. — Citādi man ir tāda sajūta, ka runāju ar automātisko atbildētāju…

—  Jā — ā — ā! — vīrieša balss vienā mierā atbildēja, taču tad tā mainīja plati un skaidrā franču valodā noprasīja: — No kāda numura jūs zvanāt, kundze?

Iekodu mēlē. Nekrietnele Belinda labi saprotamu iemeslu dēļ bija aizmirsusi man atklāt daudz vērtīgas informācijas. Tai skaitā arī faktu, kurā numurā esmu atstāta tēlot primadonnas lomu GIP iestudētajā izrādē "Maša un lācis".

—   Redziet… — cenzdamās iegūt laiku, izmisīgi mēģināju ķepuroties, taču tūdaļ arī pie sevis rupji nolamājos: istabas un telefona numuri taču bija kaligrāfiskā rokrakstā norādīti uz telefona aparāta korpusa.

—   Zvanu no 1619. numura, — pieliku visus spēkus, lai mana atbilde skanētu pēc iespējas nepiespiesti. Sak, tā un tā, te zvana viena turīga franču vai beļģu kundzite, kurai aiz dīkdienības nekā labāka nav ko darīt, kā rīta agrumā pieteikt steidzamu sarunu ar Maskavu.

Taču nebiju ņēmusi vērā cilvēka un automātiskā atbildētāja krustojuma jezuītisko ziņkārību.

—  Jūsu uzvārds, kundze?

—   Vai meitas uzvārds?

Pretjautājums, protams, bija stulbāks par stulbu. Taču nepretojoties atzīt savu sakāvi man negribējās.

—   Uzvārds, ar kādu jūs reģistrējāties viesnīcā, — šis robots mani pratināja tik profesionāli, ka vienu īsu mirkli man pat modās aizdomas: vai tik viņš nesadarbojas ar GIP?

—   Es vispār nereģistrējos…— tāda atbilde bija riskanta, taču citas izejas neredzēju. — Reģistrējās mans… draugs.

—   Un kā sauc jūsu draugu?

—   Paklausieties, cienītais, jūs liekat man sarkt… — sapratusi, ka tad, ja turpināšu tikai aizstāvēties, piedzīvošu pilnīgu sakāvi, pārgāju uzbrukumā. — Šaubos, vai viesnicas klientu pratināšana ietilpst jūsu profesionālajos pienākumos…

—   Es tikai pajautāju, kāds ir jūsu drauga uzvārds, — iedzīvinātais automātiskais atbildētājs rāmi paskaidroja. — Un darīju to vienīgi tāpēc, ka vēlos pārliecināties, vai viņš ir mūsu viesnīcas iemītnieks un vai viņam ir tiesibas no sava numura pieteikt starptautiskas tālsarunas. Piedodiet, ja esmu jūs aizvainojis, kundze!

—     Redziet, es tiešām nezinu, ar kādu vārdu viņš pie jums reģistrējās, — mēģināju izlocīties. —Jums taču jāsaprot, cienītais… Situācija ir diezgan kutelīga, un es pat nezinu, vai varu paļauties uz jūsu godprātību…

—   Protams, kundze, — modrais servisa pārstāvis apliecināja.

—   Manam draugam ir ļoti greizsirdīga sieva… — sakopoju visus dvēseles spēkus, lai notēlotu dārgu ceļojošo palaistuvi.

—    Šī dāma ir ļoti bagāta, cēlusies no senas aristokrātiskas dzimtas, viņai ir plaši sakari visā Eiropā un viņa manu draugu nemitīgi izseko… Es nekad viņam nejautāju, ar kādu vārdu viņš reģistrējas… Mēs diezgan bieži mainām viesnīcas… Varu jums atklāt, ka pēc viņa lūguma es tikai vakar atlidoju no Sanpaulu, un tāpēc tiešām neesmu lietas kursā…

—     Skaidrs, — automātiskais atbildētājs nomurmināja.

—   Numurs, no kura jūs zvanāt, kundze, ir reģistrēts uz mistera un misis Ferdinanda un Letīcijas Krouksu vārda…

—   Vai tiešām viņš uzdevies par Ferdinandu? — es pikti apjautājos.

—  Jums pret to ir iebildumi, kundze?

—   Nu, protams! — es atcirtu, cītīgi tēlodama iztraucētu fūriju. — Viņš piesavinājies mana vīra vārdu! Tas nelietis izmanto katru izdevību, lai man atgādinātu, ka esmu laulibas pārkāpēja! Draņķis tāds! Tas ir zemiski, patiešām!

—   Saprotu, — nopūtās mans sarunu biedrs, kurš viesnīcā "Marriot" bija atbildīgs par servisa problēmām. Bija jūtams, ka esmu viņu pamatīgi samulsinājusi. — Tad ko jūs vēlējāties… Krouksa kundze?

—   Piesakiet steidzamu sarunu ar Maskavu.

—  Jūs domājat Padomju Savienības galvaspilsētu?

—   Vai tad ir vēl kāda cita Maskava?

—  Jā, kundze, — vīrieša balss rāmi paskaidroja. — Turklāt vairākas. Maskava ASV, Viskonsinas štatā. Maskava Austrālijā, Jaunās Dienvidvelsas štatā. Maskava…

—    Skaidrs! — pārtraucu šos ģeogrāfiskās izziņas plūdus.

—   Mani interesē PSRS galvaspilsēta.

—   Telefona numurs?

"Ak, kungs, ar ko gan lai es runāju?!" jutu uzplūstam karstuma vilni. "Ar mammu? Viņa taču turpat pie telefona nokritis beigta, izdzirdusi manu balsi. Ar manu neaizmirstamo intīmo draugu redaktoru? Cik žēl, ka nav telefongrāmatas ar nelaiķu numuriem! Nu gan es patiesi ar viņu labprāt paninātos. Galu galā taču tieši viņš, ja tā padomā, ir visu to nelaimju krusttēvs, kas mani piemeklējušas… Ak Dievs, nu, kam lai es zvanu, ar ko lai runāju?… Varbūt vispār atteikties no šīs trakās idejas?

Ir taču tik stulbi tam, kurš apbērēts, atkal uzrasties citu cilvēku dzīvē…"

—   Hallo, kundze, vai jūs mani dzirdat?

—  Jā, jā! — es atsaucos un aši nodiktēju savas nenogremdējamās draudzenes mājas telefonu. "Sarunājoties tikai pati ar sevi, tu nodarbojies ar pasaulē visdraņķīgāko masturbēšanas veidu," viņa mēdza sacīt. Kurš gan mani šobrīd spētu saprast labāk par viņu?!…

—   Nenolieciet klausuli, kundze…

—   Uz to nu tu neceri! — klusi noņurdēju. — Pēc tādiem pūliņiem!..

—   Kundze, vai jūs klausaties? -Jā.

—   Runājiet ar Maskavu!…

Pāris mirkļus klausulē bija dzirdama tikai viegla atmosfēras sprakstoņa, un tad es skaidri sadzirdēju tik neaptverami dārgo, kaut ari mūžam ar kaut ko neapmierināto intonāciju:

—   Hello!

—  Vai tā esi tu? — klusi apjautājos, pēkšņi sajutusi uz lūpām sāļu asaru garšu.

—     Kas tad cits? — samiegojusies balss īgni attrauca. — Kas tur didās jau no paša rīta?

—  Ak Dievs, vai tiešām tu mani nepazīsti? — es nočukstēju.

—  Va… Valentīna?!

—   Pamodies gan beidzot, vecā govs!

—   Valka! Pie velna! — atguvusi dzīves sparu, manas nenogremdējamās draudzenes balss ieaurojās. — Kur tu esi?… Kur tu biji izčibējusi? Jēziņ, kā es tevis dēļ nomocījos, kaut tu elles ugunis degtu, palaistuve tāda! Es taču visus morgus izvandīju! Vai tad nevarēji piezvanīt, dullā mātīte? Pateikt, sak, tā un šitā, esmu metusies uzdzīvē, esi draudzene, kaut ko izdomā… Tā taču nedrīkst darīties, Vaļa!

—   Vai tu manu mammu esi redzējusi?

—   Vakar biju aizbraukusi…

—   Kā viņa jūtas?

—     Valentīna, vai tu gadījumā neesi galvu saspiedusi? Varbūt tev uzgāzies kāds ķieģelis? — mana nenogremdējamā draudzene iebrēcās. — Kā, tavuprāt, vajadzētu justies sievietei, kuras vienīgā meita aizbrauc komandējumā uz ārzemēm un pazūd bez vēsts? Skaidrs, ka labi viņa nejūtas…

—   Vina ir slima?

>

—  Vesela jau nav… Ar šitādu meitiņu…

—   Aizveries un klausies, — zaudēju pacietību. — Klausies uzmanīgi. Aizbrauc šodien pie viņas. Tūlīt pat, tikko būsi nolikusi klausuli. Pasaki viņai, ka esmu dzīva — sveika un vesela — un ar mani viss kārtībā. Izdomā kādu romantisku pasaciņu, teiksim, par greizsirdīgu gruzīnu, līgavaiņa vecāku, rituālajām parašām, kalniešu tikumiem un kalnu likumiem, vārdu sakot, stāsti, ko gribi. Pati kaut ko izdomā, galvenais, lai viņa noticētu, ka es tiešām esmu dzīva, tikai pagaidām nevaru ne piezvanīt, ne atrakstīt, un ari atgriezties nevaru… Vai saprati?

—   Sapratu. Bet no kurienes tu zvani? Kur tu esi?

—   Nebīsties! Ne jau debesīs, protams! Un ellē arī ne.

—   Es tev nopietni jautāju, muļķe!

—Ja viss būs kārtībā, es drīz atgriezīšos un pati viņai visu paskaidrošu.

—   Bet man?

—   Ko — tev, māšukiņ?

—  Vai man tu neko nepaskaidrosi? Tā arī atstāsi sēžam uz poda ar vaļēju muti un klausuli rokā?!

—   Kad tu pēdējo reizi lasīji krievu tautas pasakas?

—  Vai tu esi galīgi nojukusi, Valentīna?

—   Iesaku palasīt. Tur ir viena tāda pasaka, kas saucas "Maša un lācis". Tā ir par mani…

—   Vaļa, saki taisnību — tu tiešām neesi nojūgusies? — mana draudzene piesardzīgi apjautājās. — Vai tev, kad pamosties, ķobī nekas neklaudz?…

—   Kā tev pašai klājas?

—  Man jau normāli… Gerka atkal aizlaidās. Pievāca ceineri, teica, ka vajagot nopirkt televizoram skapīti, lai attēls nežvankājas… Nu jau otro nedēļu nav manīts ne Gerka, ne skapītis… Paklau, vai tu maz zini, ka tavs brūtgāns aizgājis pie senčiem? Ko?

—   Zinu, — es nomurmināju.

—     Viņu glabāja ar vienreizēju vērienu!… Izvadija no redakcijas, svinīgi nesa zārku, spēlēja stīgu orķestris, muzikanti — frakās, jūsu redakcijas meitieši — sēru tērpos… Es arī aizgāju…

—   Kāpēc tad tu?

—   Bērēs cerēju tevi satikt.

—   Skaidrs… — es nočukstēju, iztēlodamās šo ainu. — Uz redzi, draudzenīt. Ja Dievs dos, varbūt vēl tiksimies…

—  Vaļa, kur tu, aptaurētā, esi? Vai tiešām vēl aizvien viņpus kordona?!…

—   Labāk nejautā…

—   Paklau, māšukiņ, esi cilvēks: nopērc man tur kādu pārīti franču krūšturu, labi? Tikai izmēru labi apskaties, pirms pērc. Kreisajā pusē aiz labā kausiņa noteikti jābūt burtam "S". Ne krievu, latiņu burtam! Tu tak, cerams, manu izmēru atceries, ko?

—  Kādu izmēru, muļķa desa! — es iebrēcos. — Pirms atgriezīšos, tev droši vien jau krūtis būs nokaltušas, dullā muša!

—  Trakā, ko muldi! — mana nenogremdējamā draudzene pikti iešņācās. — Lai tev mēle nokalst, ja tu šitādus vārdus ņem mutē! Tā sacīt nobriedušai sievietei! Man te, vai zini, kuru katru mirkli Gerka var atgriezties, bet tu tādu vājprātu gvelz par krūtīm! Maita tu esi, Valentīna, nudien!

—  Triec to savu Gerku ratā! — es ieteicu, šķielēdama uz durvīm. —Ja vien tas ampelmanis atgriezīsies!

—   Pati sev kādu pagādā, tad runā! — viņa atkodās.

—   Esmu jau pagādājusi…

—   Vai tiešām?! — pabalējušie toņi manas nenogremdējamās draudzenes intonācijā uzdzirkstīja jaunā, daudzkrāsainā spožumā. — Nu, padomā tikai! Vienu vēl lāga neesi apglabājusi, bet cits jau vietā! Kas viņš ir, vai es viņu pazīstu?

—   Gan jau kādreiz iepazisi.

—   Mūsējais? Vai kāds turienes biezais?

—   Ne jau biezums ko izšķir!

—   Izskatīgs?

—   Par tavu Gerku jau nu noteikti ir vismaz desmitreiz izskatīgāks!

—    Ai, ai! Neslien nu asti no priekiem par daudz stāvus, Valentina! — draudzene protestēja. — Gerkam plecu un vidukļa proporcija ir kā Zanam Marē.

—  Tavs Zans Marē ir pediņš.

—   Tās ir viņa sievišķa problēmas, — draudzene pamatoti iebilda. — Toties citādi viņam ar to būšanu viss ir oki—doki. Pati pārbaudīju.

—   Žanu Marē?

—   Gerku.

—   Labi, labi, nelec uz ecēšām! Es tikai pajokoju.

—   Vai tu viņam par mani stāstīji?

—   Stāstīju.

—   Un ko viņš teica?

—  Teica, ka ļoti gribot ar tevi iepazīties personiski. Tā nu tiešām, viņš teica, ir neparasta sieviete…

—   Nu, un kas tad jūs kavē? — viņa sāka klaigāt kā negudra. — Slienieties taču beidzot kājās, ķeriet vāģi un drāziet pie manis! Tikai pēc minūtēm divdesmit, ne ātrāk — man vēl ģīmis jānomēž, kā vakar kritu, tā paliku. Tūliņ uzmālēšos un sadzirdīšu ar tādu kafiju, ka kājas atšausiet! Vakar man Juļka, kā paredzēdama, atstiepa divsimt gramus "Arabikas" no Jeļisejeva bodes… Tu tak zini, viņai tur viens krāvējs stingri nogrābts aiz olām…

—    Tu nu tiešām esi bezcerīga, mana mīļā, — es nočukstēju un lēnītēm noliku klausuli.

…Pagāja minūtes desmit, kamēr atkal izpostīju atjaunotos telefona sakarus. Naski darbojos ar galda nazi un nodevos dažādām pārdomām: iztēlojos gan mammas grumbaino seju un viņas padevīgi sēro izteiksmi, klausoties, kā mana nenogremdējamā draudzene klāsta fantastiskus izdomājumus par manas nozušanas iemesliem, gan Belindas augstprātīgi sašķiebtās lūpas, kad viņai no servisa dienesta paziņos, ka atslēgtais telefons viņas numurā ne tikai pēkšņi iedarbojies, bet pat ticis savienots ar kādu numuru noslēpumainajā Maskavā, Padomju Savienības galvaspilsētā, gan vainpilno un apjukušo Jūdžina acu izteiksmi todien, kad viņš atstāja manu numuru Ņujorkas "Marriot" viesnīcā, lai pazustu uz visiem laikiem…

Domāju, domāju un nepārstāju domāt, kamēr man drausmīgi, lidz nelabumam apsāpējās galva. Sāku meklēt pa atvilktnēm un plauktiem jel kādas zāles, taču, izņemot produktus, neko neatradu: patoloģiskās produktu mānijas apsēstie militārā izlūkdienesta censoņi darba laikā acīmredzot nekad neslimoja.

Tad es atkal likos gultā, atcerējos savas ebreju vecmāmiņas Sofjas Abramovnas iemīļoto parunu: "Tas nekas, lai galva pasāp, toties, dibenam būs vieglāk!" un, kārtējo reizi nobrīnījusies par tautas prātulu visaptverošo mērķtiecību, iesligu dziļā miegā.

***

…Numurā viņi abi iebrāzās kā Kremļa slimnicas ārsti pie mirstošā Brežņeva. Kamēr "itālietis" apskraidīja istabu, priekšnamu un vannas istabu, pētīdams, vai kaut kas nav izmainījies, ādas jakā ietērptā sterva nosēdās krēslā man pretī un sāka mani apbrīnot ar tik neviltotu interesi, it kā tikko būtu saņēmusi šifrogrammu, ka esmu iecelta par viņas tiešo priekšnieci.

—   Nu, kā veicās, labi izbraukājāt? — es ierunājos, jo ieilgušais klusums kļuva aizvien draudīgāks.

—    Ko? — bija redzams, ka esmu rupji pārrāvusi daiļās Belindas slepeno domu pavedienu. Beidzot viņas persietes acis parādījās saprāta dzirksts un viņa strupi pamāja. —Jā, viss kārtībā.

—   Tātad varu izlidot?

—   Uz kurieni?

—   Uz Buenosairesu, — es atgādināju. — Varbūt būsiet dzirdējusi par tādu pilsētu? Lidz šim tā skaitījās Argentīnas galvaspilsēta…

—   Domāju, ka pagaidām, pirms neesam ar visu galā, ne par kādu lidošanu nevar būt ne runas.

—   Ar ko galā? — biju neviltoti sašutusi.

—   Redziet, kā lai saka… — Belinda, acīmredzot aizmirsusi, ka viņai pretī sēž otra tāda pati padomju sieviete, ar efektīgu žestu sakrustoja savas satriecoši daiļās kājās, pie reizes nodemonstrējot ari savu miesaskrāsas zeķbikšu augsto kvalitāti. — Izrādās, Maļceva, jūs esat ne vien vērtīga, bet arī visai bagāta sieviete…

—   Tik tiešām, — "itālietis" nomurmināja, beidzis telpu apskati un novietojis savu pēcpusi tieši manā nesaklātajā un jaunavīgi šķīstajā gultā.

—   Ceru, ka jūs runājat par garīgajām bagātībām? — paraustīju plecus.

—   Nepavisam! — pasmīnēja GIP sterva. — Par vismateriālākajām bagātībām, kādas vien var būt! No garīguma tur nav ne smakas. Bet ja nu tomēr pēc kaut kā ož, tad tikai pēc naudas un noslēpumiem, ar kuru smirdoņu piesūkušās visas pasaules bankas.

—   Es lāga nesaprotu, par ko jūs runājat.

—  Jums nekas nav jāsaprot! — Belinda atcirta. — Ir atklājies kaut kas vienkārši satriecošs, Maļceva: jūsu draugs, tas pats slavenais apakšpulkvedis Viktors Mišins, kuru, no kājām krizdama, meklē visa Lubjanka, izrādījies tik cēlsirdīgs vīrietis, ka atstājis jums nelielu… kā lai to pasaka… viņš jums kaut ko novēlējis…

—   Vai tad viņš ir miris?

—   Tas nav svarīgi, — Belinda uzsmaidīja čūskas smaidu. — Ne jau tikai nelaiķi atstāj novēlējumus…

—   Nezinu, ko viņš man ir atstājis, — es norūcu, — bet, aprakstot Mišina cēlsirdību, jūs esat stipri pārcentušies, jaunkundz.

—   Kāpēc tad tā?

—   Tāpēc, ka. man viņš par to neko nav ziņojis. Vai jums neliekas, ka tas izklausās gaužām dīvaini: atstāt mantojumu, un par to pat nepaziņot…

—   Kāpēc jūs nejautājat, ko tieši jums novēlējis apakšpulkvedis Viktors Mišins? — Belinda nevainīgā toni aši ievaicājās.

—   Tāpēc, ka es neticu ne jūsu pasakām, ne profesionāla slepkavas cēlsirdibai, — es atcirtu. — Tāpat kā visi jūsu kolēģi, jūs spēlējat kaut kādas spēlītes, tā ir tikai izlikšanās, nez kādi mājieni, jūs gribat notēlot reizē šķēpu un vairogu, taču patiesībā jau ar savu pastāvēšanu vien apkaunojat valsti, kuras labā sākāties darbojamies. Jūs esat tik nožēlojami, ka pat neapjēdzat, cik man dziļi vienaldzīgas jūsu lētās spēlītes. Un beidziet cilāt ciskas man degungalā! — es skolas militārā audzinātāja tonī noskaldīju. — Neesmu seksproblēmu mocīts tēvainis, bet lesbiešu mīlestība man riebj!

"Itālietis" ieķiķinājās.

—  Neieslīgstiet nu aizskartas tikumības patētikā, Maļceva, — Belindas balss skanēja savaldīgi, taču viņas izteiksmīgās, deniņu virzienā ieslīpās acis satumsa. — Jo vairāk tāpēc, ka turpmākajās dienās mums nāksies krietni pastrādāt. Uzsveru — KRIETNI! Citādi skaisto Buenosairesu komplektā ar mīļoto vīrieti jūs redzēsiet tikai nākamajā dzīvē…

—  Jūs pārkāpjat norunu! — drūmi protestēju.

—      Tad pasūdzieties par mani jūsu aptaurētajā VĻKJS CK, Maļceva, — Belinda ar izsmieklu ierosināja, turpinādama zibināt man gar degunu savas apaļās ciskas. — Viņi izsauks mani uz biroju, izteiks stingro rājienu ar ierakstu personiskajā lietā un veselu gadu ar tūristu ceļazīmi aizliegs apceļot sociālistiskās valstis!

—  Varbūt beigsiet vingrināties zaldātu humorā un beidzot paskaidrosiet, par kādu novēlējumu, ko man it kā atstājis Mišins, jūs runājāt? — es klusi apjautājos. — Citādi tādi jūsu lozungi kā "PASTRĀDĀT PA KRIETNAM" skan gaužām nepārliecinoši…

—   Ak tā, jūs strādājat tikai pārliecības dēļ? — Belinda iesmējās.

—    Vai tiešām jūs taisāties man piedāvāt naudu? — es atjautāju.

—   O, nē! — Belinda ieaucās. — Varu piedāvāt jums tikai izvēli. Tiesa gan, tā nebūs viegla izvēle…

Viņa strupi pamāja "itālietim", un likās, ka šis paviršais žests ir iedarbinājis mehānisko rotaļlietu: smukulitis ar garajiem matiem un Romas patricieša profilu zibenīgi pielēca kājās, izrāva no jozmeņa pistoli ar garu, melnu stobru, paspēra divus soļus uz priekšu un pielika man pie pieres savas karstasinīgās miesas sasildīto cilindrisko metāla gabalu.

"Tev jābūt uz to gatavai," atcerējos Paulīnas pamācības.

"Vismaz tādā mērā, lai tūdaļ nezaudētu samaņu un daudzmaz kontrolētu situāciju. Nebaidies par savu dzīvibu, Vaļucit. Atceries: tikai ārkārtīgi lētās filmās, ko uzņēmuši tavi Holivudas tautieši pa mātes līniju, ar cilvēku, kas notiesāts uz nāvi, vispirms risina sarunas par esības jēgu un dzīves vērtību. Nāvei nolemto parasti novāc uzreiz, šāvējs uzglūn no stūra un nostrādā to bez lieka dramatisma. Visos pārējos gadījumos tavai dzīvībai nekādas briesmas nedraud. Kamēr tev pie rīkles liek bārdas nazi, kamēr tavām krūtīm tuvina atkailinātu elektrodu, kamēr demonstrē polietilēna maisiņu, kuru nākamajā mirkli solās uzmaukt tev galvā, vari nešaubīties, meitenīt: ar tevi tikai tirgojas, no tevis grib iegūt kādu informāciju, vēlas, lai tu kaut ko apstiprinātu. Tomēr nevajag ari pārcensties. Sieviete ir vāja būtne. Cik man zināms, tikai komunistiskajā literatūrā nelokāmas varones atsakās izpaust viņām zināmos noslēpumus un bezbailīgi kāpj uz ešafota vai stājas pie sienas. Tā ir tikai literāra ideoloģija, nekas vairāk. Reālajā dzīvē neviena sieviete pasaulē nespēj izturēt fizisku spīdzināšanu un tūliņ atklāj visu, ko no viņas vēlas uzzināt. Teikšu pat vairāk, meitenīt: visos Rietumu specdienestos pastāv stingra instrukcija. Un tā attiecas ne tikai uz sievietēm: aģentam ir tiesības izpaust valsts noslēpumu, ja ir apdraudēta viņa dzivība, un tas, kurš šādā situācijā atzīstas, netiek uzskatīts par nodevēju. Jo visstingrāk sargātais valsts noslēpums nav nekas, salīdzinot ar cilvēka dzivību…

—   Kas tad nu, dulli esat palikuši, vai? — aizžņaugtā čukstā izmociju, juzdama, ka par spīti Paulinas loģiskajiem argumentiem, mani sagrābj neviltotas, DZĪVNIECISKAS bailes.

—   Mēs to darām tāpēc, lai jūsu izvēle, Maļceva, nebūtu mokoša, un, otrkārt, tāpēc, lai tā pārāk neieilgtu, — vellata glaunajās zeķbiksēs lietišķi paskaidroja. — Es jums tūlīt uzdošu trīs jautājumus, Maļceva. Gari atbildēt uz tiem nevajag — tikai "jā" vai "nē". Ja atbildēsiet godigi, jums būs nelielas izredzes palikt dzīvai, ja samelosiet — Maksis ("Nu ir ziepes!" — es bezpalīdzīgi nodomāju. "Viņa taču pirmo reizi manā klātbūtnē savu smukulīti nosauca vārdā!") nekavējoties nospiedīs ieroča mēlīti. Vai jautājumi ir?

—   Bet vai viņš to nenospiedis jau tad, kad sākšu jautāt?

—   Neākstieties, Maļceva! Netēlojiet idioti!

—   Ja jūs skaidri zināt, kad meloju, kad saku patiesību, kāpēc jums vajadzīga šī izrāde ar pistoli?

—  No tā, cik būsiet patiesa, ir atkarīga mūsu tālākā sadarbība, — Belinda nenoteikti izlocījās. — Labi, — es pamāju.

—  Vai jūs kopā ar Mišinu bijāt bankā?

-J-jā.

—  Vai parakstījāt tur kādu dokumentu?

-Jā-

—  Vai zinājāt, ko tieši Mišins atstāj tur glabāšanā?

—   Nē.

—   Nu, bet tagad aprunāsimies, kā nākas, — Belinda nošņāca un ar pavēlniecisku žestu savu garmataino ieroču nesēju atkal ievietoja man blakus gultā. Tad pārlaida man nicīgu skatienu un noņirdzās:

—   Atzinies gan, maita!…

13.nodaļa

Hāga. Viesnīcas "Cris" bārs.

1978.gada aprīlis.

\

Svjatoslavs Parfjonovičs Dolgopoļskis — sausnējs neliela auguma vīrelis pirmsplūdu laika acenēs bruņurupuča kaula ietvarā, ģērbies vecmodīgā melnā uzvalkā, ar noļukušu nenoteiktas krāsas platmali galvā — pirms nedēļas bija atzīmējis savu sešdesmit piekto dzimšanas dienu un, lai gan vairs nebija nekāds jauneklis, jutās lieliski. Aizkustinošās rūpes par savu veselību, stingra diēta, ko Svjatoslavs Parfjonovičs ievēroja gandrīz četrdesmit gadus, regulāra vingrošana ar hantelēm, pastaigas svaigā gaisā un no visiem viedokļiem veseligs dzīves veids bija atmaksājies ar uzviju. Dolgopoļskim nebija ne grama hekā svara, viņa organisms bija droši nobloķēts pret holesterīnu, bet viņa asinsvadi, kuros ne reizi mūžā nebija iekļuvis ne nikotins, ne alkohols, ritmiski sūknēja asinis, kurās nebija ne mazāko pazīmju no apkaunojošās aristokrātiski zilās krāsas —

Svjatoslavs Parfjonovičs bija dzimis vistīrākajā darbaļaužu ģimenē, kaut pats savām rokām pat naglu nebija iedzinis sienā, bet visas plašās zināšanas, sirdsdegsmi un īstena proletārieša nelokāmo uzticību bija ziedojis tikai vienam — kalpošanai Tēvzemes aizsardzības ideāliem.

Interesantākais bija tas, ka, neraugoties uz savu bezgalīgo dzimtenes mīlestību, Dolgopoļskis tajā tikpat kā nebija dzīvojis, bet gadiem ilgi piemājojis tikai ekonomiski attīstītajās Rietumeiropas valstīs, par kuru ekspertu ļoti šaurā uzticības personu lokā tika uzskatīts. Un maz bija to, kuri zināja, ka patiesībā Svjatoslavs Parfjonovičs Dolgopoļskis ir gados un pieredzes ziņā visvecākais GIP ārzemju rezidents.

Šis kalsnais večukiņš, kas pirms katras frāzes ilgi čāpstināja bezkrāsainās lūpas, bija klasisks un stipri novecojis iefiltrēto stratēģisko aģentu tips: tikai pāris reizes mūžā — bezgala tālajā un nu jau gandrīz nereālajā jaunībā — viņš bija turējis rokās pistoli, nekad nebija piedalījies akcijās, kas saistītas ar spēka paņēmieniem, ne reizi nebija sēdējis slēpnī, nekad nebija zadzis no seifiem mikrofilmas un slepenus dokumentus… Viņš piekopa cienījama rantjē dzīvesveidu, skaitījās pieticīgi situēts pensionārs un viņam bija tik dzelžaina leģenda, ka brīžiem pat pašam sāka likties, ka GIP "dziesminieku" vētrainās fantāzijas auglis ir nevis viņa nelegālais dzīves stāsts, kas viņu bija piesedzis trīsdesmit gadus ilgajā aģenta darbībā "aiz kordona", bet drīzāk gan fakts, ka viņš ir padomju pilsonis ģenerālmajora dienesta pakāpē un PSKP biedrs kopš 1934.gada, turklāt Padomju Savienības Varonis, par ko bija kļuvis jau tālajā četrdesmit ceturtajā gadā, kad strādāja par algotu telegrāfistu Hidera vietvalža Kvīslinga kancelejā Norvēģijā un piegādāja Centram unikālu stratēģisko informāciju… Vārdu sakot — ja pasaulē bija pārsimt cilvēku, kuri ar pilnām tiesibām par sevi varēja teikt, ka pelna maizi vienīgi ar pelēkajām šūniņām, viens no viņiem neapšaubāmi bija Svjatoslavs Parfjonovičs Dolgopoļskis, Padomju armijas ģenerālštāba galvenās izlūkošanas pārvaldes rezidents Beniluksa valstis — tirasinīgs proletārietis, kas reizi par visām reizēm bija izvēlējies cilvēces vēsturē pirmās sociālistiskās valsts taisnā soģa lomu — šis cilvēks ar enciklopēdiskām zināšanām, kurš brīvi pārvaldīja četras Eiropas valstu valodas, bija gudrs un slīpēts intrigants ar apbrīnojamu spēju iegaumēt redzētās sejas, visos sikumos atcerēties dokumentu saturu un nekad nesajaukt notikumus, bija pārdzīvojis sešus padomju militārā izlūkdienesta šefus un, iespējams, pat aizmirsis, ka vismaz par pieciem gadiem jau pārsniedzis pensijas vecumu. Turklāt vēl militārajā dienestā, kur viens stāža gads tiek pielīdzināts sešiem!

Centrā pret Svjatoslavu Dolgopoļski bija apmēram tāda pati attieksme, ar kādu dedzigi daiļo mākslu cienītāji izturas pret nenovērtējamu retumu, kuram var kaitēt pat minimālas temperatūras svārstības. Tāpēc viņu centās bieži netraucēt un izmantoja tikai visgrūtākajās un sarežģītākajās situācijās. Operatīvā un taktiskā darba lauvas tiesa un tātad ari maksimālais risks šajā reģionā gūlās uz Dolgopoļska vietnieka, gados jaunā, samērā apķērīgā un ļoti enerģiskā apakšpulkveža Alekseja Kuzmiča Serjogina pleciem. GIP rezidentu Beļģijā, Holandē un Luksemburgā tāda Centra nostāja visnotaļ apmierināja. Godkārība viņu vairs nemocīja, jo visus apbalvojumus un goda apliecinājumus, ko šīs profesijas pārstāvjiem parasti piešķir tikai pēc nāves, Dolgopoļskim bija laimējies saņemt, vēl dzīvam esot.

Dolgopoļskis bija unikāls arī tajā ziņā, ka viņam bija gājis secen liktenis, kas piemeklēja vairākus desmitus padomju militārā izlūkdienesta aģentu, kurus laikposmā no trīsdesmit septītā gada lidz piecdesmitajiem gadiem dažādu iemeslu dēļ atsauca no ārzemēm, apsūdzēja sadarbībā ar ārvalstu izlūkdienestiem un vai nu nošāva, vai ieslodzīja Sibīrijas nometnēs, kur viņi ņēma galu, tā ari nesapratuši, ko tad īsti ir noziegušies pret Dzimteni, kurai tik uzticīgi bija kalpojuši. Tikai nedaudzi cilvēki GIP vadibā, kuriem bija pieejami militārā izlūkdienesta ārzemju aģentu dosjē, zināja, ka arī Svjatoslavam Dolgopoļskim bija piespriests nāves sods, bet vienreizējas likteņa labvēlības dēļ viņš to pat neuzzināja.

1940.gadā Dolgopoļskis, kas tolaik strādāja Norvēģijā, saņēma šifrētu paziņojumu, ka viņam visdrīzākajā laikā jāierodas Centrā saņemt jaunas instrukcijas. Jebkura iefdtrētā aģenta sagatavošanas gaitā vienmēr tiek izstrādāti vairāki varianti, kādā veidā viņam ārkārtējas nepieciešamības gadījumā iespējams nokļūt atpakaļ bāzē. Tas parasti ir ļoti sarežģīts ceļojums caur daudzām pilsētām, mainot dokumentus un pārveidojot ārieni, lai nojauktu pēdas varbūtējiem vajātājiem un saglabātu iespēju atgriezties pastāvīgajā darbības vietā, kad Centrā būs saņemts jauns uzdevums. Pat dzimtenē padomju aģenti nekad nerādījās Lubjankā vai ģenerālštābā, bet joprojām skaitījās kādas ārvalsts pilsoņi, ko pierādīja attiecīgi dokumenti, un ar saviem priekšniekiem — padomju ārējā izlūkdienesta augsta ranga virsniekiem, no kuriem saņēma jaunos uzdevumus, satikās konspiratīvajos dzīvokļos.

Dolgopoļskis, protams, pat ļaunākajos murgos nebūtu spējis iedomāties, ka steidzamajam izsaukumam uz Maskavu jākļūst par viņa mūža pēdējo ceļojumu. Viņam ne prātā nenāca, ka viņa dosjē iekritis acis pašam Lavrentijam Berijam, kurš bija izteicis vēlēšanos personiski tikties ar slepeno aģentu, kas tik veiksmīgi noinaskējies tolaik jau hitleriešu okupētajā Norvēģijā. Ārējā izlūkdienesta priekšniekam, kurš personiskā sarunā centās Berijam pierādīt, ka Dolgopoļskis ir ne tikai viens no vērtīgākajiem aģentiem Rietumos, kuram pieejami unikāli slepenie dokumenti, bet arī kristāltīrs komunists, kas bezgalīgi uzticīgs sociālisma ideāliem, Lavrentijs Pavlovičs viņam raksturīgajā ironiski ņirdzīgajā manierē atbildēja: "Nemāci nu man, Aleksandr, aģentu psiholoģiju! Tas tavs Dolgopoļskis pārāk ilgi dzīvo Rietumos, lai saglabātu padomju cilvēka iekšējo būtību. Par nodevēju kļūst nevis tad, kad jau izpauž savas dzimtenes noslēpumus, bet gan tad, kad ļauj, lai simpātiska apteksne pasniedz brokastis gultā! Izlūki bez rotācijas ir kā komunisti bez kongresiem! Un tāpēc, Aleksandr, es pats gribu tikties ar to tavu cilvēku…"

Saskaņā ar instrukciju Dolgopoļskis, uzdevies par Luksemburgas uzņēmēju, apmetās viesnīcā "Metropole" un norunātajā laikā sēdēja restorānā pie loga ar skatu uz Kārļa Marksa laukumu. Aģents bija noformējies atbilstoši leģendai: ģērbies lepnā, tumšbrūnā uzvalkā ar vesti un krēmkrāsas pletkreklā ar modernu franču kaklasaiti, un šo iespaidīgo tēlu vēl papildināja dārga pīpe. Neko nenojauzdams, Dolgopoļskis bija pasūtījis lasi, bliņas ar sarkanajiem ikriem, kotletes Kijevas gaumē un pudeli sarkanā gruzīnu vina saperavi. Bija jābūt ārprātīgam, lai šajā respektablajā un pārtikušajā ārzemniekā saskatītu padomju militārā izlūkdienesta aģentu, kas atgriezies Maskavā uz tikšanos ar savu augstāko priekšniecību.

Berija, kuram allaž bija nosliece uz ekscentriskiem gājieniem, nolēma nelegālo izlūku, kuram jau bija piespriests nāves sods, apskatīt nevis savā kabinetā, bet tieši konspiratīvās tikšanās vietā. Pensnejas vietā uzlicis melnas brilles, kas gan maz spēja izmainīt padomju valsts otrās personas kolorito veidolu, Berija savu apsardzi atstāja sēžam divos autiņos ar aizsegtiem logiem "Metropoles" pagalmā un devās uz viesnīcas restorānu. Bija dienas vidus, restorāns pilns ārzemnieku, kas pusdienoja un nepievērsa nekādu uzmanību kārtējam apmeklētājam. Berija, zinādams, pie kura galdiņa jāsēž Dolgopoļskim, piegāja pie loga un, neticīgi aplūkojis sīkā auguma ārzemnieku, kas patlaban nepiespiesti locīja iekšā lielu, ar sviestu un svaigiem ketlaša ikriem bagātīgi apziestu bliņu, neviļus apjuka un paroles vietā savā dziļajā gruzīnu akcentā izmeta pirmo frāzi, kas patrāpījās uz mēles:

—   Vai atļausiet piesēst, cienītais?

Dolgopoļskis ar bliņu mutē pablenza uz padomju drošības orgānu šefu tik neviltotā pārsteigumā, it kā būtu ieraudzijis kailu sievieti.

—   Es prasu, vai drikst piesēst? — Berija, sākdams skaisties, atkārtoja.

Dosjē, protams, nebija izlasāms par iemesliem, kāpēc Dolgopoļskis, šis pieredzējušais izlūks, rīkojās tik dīvaini. Grūti iedomāties, ka padomju ārējā izlūkdienesta rezidents nebūtu pazinis Staļina tuvāko līdzgaitnieku. Taču, no otras puses, Svjatoslavs Dolgopoļskis, kas izcēlās ar savu pedantismu un profesionālo dresūru, varēja arī ignorēt pienācēja augsto amatu, ja reiz tas nenosauca paroli. Lai nu bija, kā būdams, Dolgopoļskis, ar grūtībām nodabūjis lejā pankūku, ar iecietināto salveti rūpīgi noslaucīja plānās lūpas un nevainojamā angļu valodā atbildēja: "Piedodiet, ser, es diemžēl nerunāju jūsu brīnišķīgās valsts valodā. Varbūt paaicināt tulku?…"

Berija apstulba.

Dolgopoļskis līdzjūtīgi noraudzījās uz dīvaino padomju cilvēku melnajās acenēs un ar visu savu izskatu lika noprast, ka vēlētos šo sarunu beigt un drīzāk atgriezties pie savām bliņām.

Tad Berija kaut ko nomurmināja sev zem deguna, strauji apcirtās un, pāris soļos šķērsojis restorāna milzīgo zāli, izdrāzās ārā. Nokāpis "Metropoles" pagalmā, Berija atrāva melnās "emkas" durtiņas un, gruzīniski lādēdamies, iegāzās blakus Kobulovam aizmugures sēdeklī.

—  Vai kas noticis, biedri Berija? — Kobulovs pārbijies apjautājās.

—   Un tu vēl jautā, smirdošais šakāli?! — Berija ierēcās un sagrāba savu palīgu aiz pelēkā gabardīna putekļu mēteļa atlokiem. — Kā to saprast, maita, gribēji man izjokot, vai?…

—  Sakiet taču, kas noticis, biedri Berija? — milzīgais Kobulovs, vienā mirklī viscaur nosvīdis, šļupstēja.

—   Kur tu mani aizsūtīji, neģēli? Nekāda Dolgopoļska tur nebija! Vai saproti, mēslu maiss, nebija!

—   Jūs taču ar viņu runājāt, biedri Berija! — ar mokām rīdams siekalas, Kobulovs izstomīja. — Mūsu ārējie novērotāji taču visu redzēja… Jūs piegājāt pie trešā galdiņa pie loga kreisajā pusē no ieejas. Pie tā sēdēja Dolgopoļskis. Viņš bija pasūtījis pankūkas ar sarkanajiem ikriem un gruzīnu saperavi…

—    Tas bija Dolgopoļskis? — Berija, galīgi izsists no sliedēm, neprātīgām acīm palūkojās Kobulovā.

—   Ka es jums saku, biedri Berija, tas bija viņš!…

—   Kāpēc tad viņš ar mani runāja angliski?

—  Ta jupis viņu zina, biedri Berija! — Kobulovs noplātīja rokas.

—   Viņš mani nepazina, Kobulov, — valsts drošības dienesta šefs dvesa. — Tā stulbā ute, tas sasodītais punduris mani nepazina!… Vai tu to spēj aptvert, Kobulov?!

—   Tikai neuztraucieties, Lavrentij Pavlovič, viņš nav tā vērts… — Kobulovs mierināja, sapratis, ka negaiss pārskrējis. — Vai nu pasaulē idiotu trūkst, nav ko pievērst uzmanību… Kad ņemsim šo ciet, Lavrentij Pavlovič?

—  Ko tad? — Berija izklaidīgi pārjautāja, truli blenzdams priekšējā sēdekļa atzveltnē.

—   Dolgopoļski, ko citu?

—    Priekš kam? — Berijas skatiens beidzot bija atguvis saprātīgu izteiksmi. — Lai vācas atpakaļ uz savu Norvēģiju! Un šodien pat!… Nē, tu tikai padomā, Kobulov, tas cērme mani nepazina! Mani!!

***

.., Omulīgās trīsstāvu viesnīcas "Cris" bārā, kur caur spodri nomazgātajiem logiem bija saskatāmā smilšu kāpu kūkumu ietvertā Ziemeļjūras piekraste, kas atgādināja XVII gadsimta flāmu marīnistu darbus, Villiju Breidštedtela kungu labi pazina: pēdējos trīs gados kalsnais, allaž melnā uzvalkā ģērbtais kungs ar platmali galvā te ik rītus ieradās tieši desmitos, apsēdās vienā un tajā pašā vietā pie loga, izdzēra lielu tasi filtrētas kafijas ar pienu, piekozdams franču radziņu, uzmanīgi pāršķirstīja Londonas "Financial Times" jaunāko numuru un reizēm, lasīdams biržas ziņas, skumji nogrozīja galvu (sak, kur gan virzās pasaule!), atstāja uz tasītes guldeni dzeramnaudas un nozuda līdz nākamajam rītam. Reizēm Breidštedtela kungs ieradās bārā kopā ar kādu jaunu sievieti, un ikreiz viņa pavadone bija cita. Bārmenis Johans, liela auguma plikpaurains valonietis, tāpat kā viņa pārinieks Ludvigs, kas bija dzimis Rapallo un uz Hāgu pārcēlies pēc apprecēšanās ar holandieti, vienprātīgi atzina, ka Breidštedtela kungam ir izcila gaume: sievietes, ar kurām viņš iegriezās bārā, parasti bija kādus desmit centimetrus garākas par savu trauslo kavalieri un izskatījās kā amerikāņu kinozvaigznes. Bārmeņi nebija nekādi svētuļi un saprata, ka sešdesmit pieci gadi vīrietim vēl nebūt nav tāds vecums, lai atteiktos no miesīgiem priekiem. Tā kā veselais saprāts un vīriešu patmīlība Johanam un Ludvigam lika domāt, ka diez vai garkājainās skaistules ar kuplajām krūtīm un tādiem gurnu apveidiem, par kādiem viņas varētu apskaust pat Stradivāri darinātie čelli, pret necilo Breidštedtela kungu varētu izjust kaut ko vairāk par platonisku mīlestību, viņu secinājums bija vienprātīgs: Villijs Breidštedtela kungs, lai gan dzeramnaudā mēdz atstāt tikai vienu guldeni, ir turīgs vīfs, ja reiz spēj savaldzināt tādas daiļavas.

Tāpēc, ieraudzījis pastāvīgo apmeklētāju iegriežamies bārā kārtējās skaistules sabiedrībā, un šoreiz tā bija efektīga, gadus trīsdesmit veca brunete ar austrumnieciski slīpām acīm un matētu ādu, Ludvigs, kas melanholiski slaucīja glāzes, nepavisam nejutās pārsteigts. Steigšus atnesis pasūtīto un nolicis uz galdiņa kafiju ar radziņu Breidštedtela kungam un glāzīti kampari viņa dāmai, Ludvigs, ar acs kaktiņu pamanījis, kā viņa pastāvīgais klients, aiz briļļu stikliem paslēptās acis zibinādams, maigi glāsta savas pavadones apaļīgo celīti, klusībā nosmīnēja un devās atpakaļ aiz letes. Cik gan neizsakāmi pārsteigts, pat apstulbis justos ieceļotājs no Rapallo, ja dzirdētu kaut pāris frāžu no dīvainā pārīša dialoga. Taču šī bija solīda viesnīca, un bārmeņa ziņkārība būtu drausmīgākais netikums, kas nekādi nav savienojams ar šo cildeno un sabiedrībai visnotaļ noderīgo profesiju. Tāpēc Ludvigs tikai klusītēm norūca sev zem deguna: "Vai tu redzējies, ko!.." un atsāka pārtraukto darbu — augsto alus glāžu spodrināšanu.

Tikmēr Breidštedtela kungs, alias, Svjatoslavs Parfjonovičs Dolgopoļskis, ar neatdarināmu seksuālās tiksmes izteiksmi krunkainajā sejā, niderlandiešu valodā maigi dūdoja savai galda biedrei ausī:

—  Ne tik strauji, mīļumiņ. Mierīgāk, rūpīgāk. Neko neizlaid. Svarigs katrs, pat niecīgākais sīkums… Turpini nu, meitenīt.

—   Es visu pārbaudīju, — Belinda klusītēm ziņoja. — Šai rajonā ir divas bankas. Abas amerikāņu. "Chaze Manhattan Bank" nodaļa un "Starner Insurance Bank". Domāju, ka mūsu objekts ir šī otra banka.

—  Kāpēc tu tā domā, meitenīt? — Dolgopoļskis maigi apjautājās un noglāstīja Belindai roku.

—  "Insurance Bank" atrodas trīsdesmit metru attālumā otrpus ielai, — ar nevainojami iestudētu, daudzsološu smaidu atbildējusi uz glāstu, sieviete paskaidroja. — "Manhattan Bank" atrodas divsimt piecdesmit metru atttālumā, tā ir aiz stūra, pretī viesnīcai "Residence—square". Maksis hronometrēja: izkāpt no mašīnas, aiziet līdz bankai, iegriezties seifu abonēšanas nodaļā, nolikt dokumentus, izpildīt visas nepieciešamās formlitātes un vēl atnākt atpakaļ — desmit minūtēs tas iespējams tikai tad, ja objekts bijis "Insurance Bank".

—  Tātad "Manhattan" atkrīt?

—  Teorētiski — nē.

—   Kā to saprast?

—   Nu, ja viņš skrēja, ja "Manhattan Bank" viņa apmeklējums bija iepriekš pieteikts, ja dokumenti bija sagatavoti un to parakstīšana neprasīja vairāk par divām, augstākais — trim minūtēm, tad iespējams arī šāds variants. Taču uzsveru — tas ir tikai teorētiski…

—   Un tāpēc tu nolēmi doties uz "Insurance Bank"?

—Jā. Sazinājos ar Otro, un viņš manam lēmumam piekrita.

Dolgopoļskis saviebās.

—   Kurš no jums pie viņa gāja? Varbūt abi?

—   Nē. Tikai es.

—   Un tālāk?

—  Bankā izmantoju trešo variantu. Brilles, parūka un tādā garā…

—   Kur bija Maksis?

—  Operāciju zālē. Viņš mani piesedza. Arī viņš izmantoja trešo variantu.

—   Stāsti tālāk.

—   Es tūdaļ devos pie administratora, teicu, ka vēlos abonēt seifu dārglietām. Viņš aizveda mani pie attiecīgās nodaļas vadītāja…

—   Tajā pašā zālē?

—   Nē, mani ieveda atsevišķā kabinetā otrajā stāvā.

—   Kā sauca nodaļas vadītāju?

—   Viņš stādījās priekšā kā Ēverts. Roberts Ēverts.

—  Apraksti viņu, — Dolgopoļskis strupi pavēlēja.— Neko neizlaid.

—    Vidēja vecuma vīrietis. Starp trīsdesmit pieciem un četrdesmit gadiem. Ļoti gara auguma, vismaz kādi 193 — 195 centimetri. Mati gaiši, deniņos iesirmi. Ādas krāsa dzeltenīga, neveselīga. Acīmredzot sirgst ar kādu nieru kaiti. Tonētas brilles smagos raga ietvaros. Acu krāsa varētu būt brūna. Akcents un izturēšanās kā amerikānim. Normāli, kopti zobi,

starp diviem augšējiem priekšzobiem neliela diastēmiska spraudziņa. Kādi pāris milimetri, ne vairāk. Rokas koptas, uz labās rokas zeltneša Jēlas universitātes absolventa zīmoggredzens. Ģērbies tumšzilā uzvalkā un baltā kreklā ar tumšsarkanu kaklasaiti. Vārdu sakot, tipisks bankas ierēdnis…

Belinda pasniedzās un izņēma no somiņas, kas bija pakārta uz krēsla atzveltnes, garenu cigarešu "Saratogi" paciņu un "" elegantas gāzes šķiltavas, izgatavotas pakava formā.

—  Pacieties, meitenit! — Dolgopoļskis piespieda Belindas roku ar cigaretēm un šķiltavām pie galda. — Man jau par vēlu radināties pie nikotīna. Un nav arī nekādas vajadzības. Turpini…

—   Stādījos priekšā. Teicu, ka vēlos abonēt seifu dārglietām apmēram divu miljonu dolāru vērtībā…

—   Kā viņš uz šo summu reaģēja?

—    Mierīgi: pasmaidīja, nobubināja kaut ko par bankai parādīto godu un apvaicājās, kāpēc esmu izvēlējusies tieši šo banku.

—  Tātad tūliņ tev piespēlēja? — rezidents viltīgi samiedza acis.

—  Kāpēc "piespēlēja"? — Belinda paraustīja plecus. —Tā viņiem tur pieņemts. Mēs taču izpētījām attiecīgo procedūru, jūs zināt!…

—    Jā, jā, — Dolgopoļskis nomurmināja. — Protams. Turpini, meitenit.

—  Es viņam teicu, ka griezties tieši viņu bankā man ieteica kādas manas tuvas draudzenes draugs, kurš ir ļoti apmierināts ar to, kā šeit ticis apkalpots.

—   Vai Everts apjautājās, kā to draugu sauc?

—   Uzreiz ne… — Belinda paņēma no galda cigaretes un šķiltavas, ielika tās atpakaļ somā un vērīgi paraudzījās uz Dolgopoļski. — Piedodiet, bet jūs man to jautājat tādā tonī, it kā es kaut ko būtu izdarījusi aplam…

—   Tu neatbildēji uz manu jautājumu, meitenit, — rezidents lēnprātīgiatgādināja.

—   Sākumā Everts sacīja, ka allaž ir patikami dzirdēt labas atsauksmes par savu banku, un tad apjautājās, kā sauc manas

draudzenes paziņu. Atbildēju tā, kā bija norunāts — ka skaidri nezinu, vai viņa vārds ir Garijs vai Harijs, pēc profesijas viņš ir advokāts, bet viņa uzvārdu es nezinu, jo draudzene bieži maina savus paziņas!… Un tikai pēc tam parādiju Ēvertam Mišina fotogrāfiju, kur viņš uzņemts kopā ar manu šķietamo draudzeni…

—   Vai tā fotogrāfija tev ir lidz, meitenīt?

-Jā-

—   Parādi man to.

Belinda atkal pasniedzās pēc somas, izvilka no tās pabiezu, teļādas vākos iesietu piezimju un kredītkaršu blociņu un izņēma vienu no tām pārdesmit KGB apakšpulkveža Viktora Mišina personiskā arhiva fotogrāfijām, ko Cviguns bija nodevis ģenerālim Ņikiforovam. Fotogrāfijā Mišins bija redzams apskāvies ar pavisam jauniņu, īsi apcirptu gaišmatainu meiteni sporta krekliņā un baltās isbiksēs. Fonā bija redzama Hamburgas dzelzceļa stacijas spraišļotā arka.

—   Tā taču nav montāža? — Dolgopoļskis ironiski iejautājās.

—   Tas ir oriģināls.

—   Kad tas uzņemts?

—   Pagājušajā gadā. Augusta beigās.

—   Un kas tā par meiteni?

—  Renāte Incikere no Stazi austrumeiropas nodaļas. Viņa gāja bojā "Melnā septembra" operācijas laikā Rietumberlinē pagājušā gada oktobri. Viņa netika identificēta.

—  Tālāk, — Dolgopoļskis mudināja un ar žestu norādīja, lai Belinda novāc fotogrāfiju.

—  Everts paskatijās uz fotogrāfiju un tūlīt iesaucās: "O, es pazīstu jūsu draudzenes draugu! Tas ir Strēmera kungs. Viņš iegriezās pie mums pagājušajā mēnesi. Ļoti patīkams jauns cilvēks. Un, pēc visa spriežot, ari ļoti bagāts…

—   Kāpēc viņš bija nācis uz tādām domām?

—   To es nejautāju.

—   Kas notika tālāk?

—   Atbilstoši mūsu norunai, necentos īpaši pievērst viņa uzmanību fotogrāfijai, ieliku to atpakaļ somā, palūdzu Ēvertam, lai viņš noformē visus personiskā seifa abonēšanai nepieciešamos dokumentus un teicu, ka pēc pāris dienām jau ar visām dārglietām ieradišos bankā. Mēs sirsnigi atvadījāmies. Everts man iedeva savu vizītkarti un lūdza iepriekš piezvanīt, lai viņš būtu uz vietas un visu varētu nevilcinoties nokārtot. Tas tad arī bija viss…

—   Un kādi tavi secinājumi?

—   Mišins ir bijis tieši šai bankā.

—   Tu esi pārliecināta, meitenīt?

—   Un jūs ne?

—   Labāk parunāsim par taviem iepaidiem, — Dolgopoļska aceņu stikli iezibējās.

—  Everts tūdaļ pazina Mišinu. Viss sakrīt: Maļcevas liecības, tas, cik ilgi Mišins šai rajonā uzkavējās, hronometrāža… Nesaprotu, kas jūs mulsina?

—   Man nepatīk, ja viss sakrīt tik ātri un gludi, — GIP rezidents vēsi pasmaidīja un iztukšoja kafijas tasi. —Ja nu tās ir lamatas? Ja kāds ļoti veikli to visu tā izkārtojis tieši tāpēc, lai mēs dotos uz šo banku un kā muļķa raudas norītu šo simpātisko ēsmu kopā ar āķi? Nu, ko teiksi, meitenīt?

—   Ne jau man tas jāizlemj! — Belinda paraustīja plecus. — Tas ir jūsu kompetencē!

—  Arī manējā ne! — rezidents nopūtās un zem galda noglauda meičas stilbu. — Pagaidīsim Centra lēmumu. Kamēr nebūsim saņēmuši atbildi — neko neuzsākt. Vai skaidrs?

Belinda pamāja.

—   Kurp devies pēc tikšanās ar šo… Evertu?

—   Uz "Marriot"… — Belinda pacēla uz rezidentu savas persietes acis, kurās bija sastindzis mēms jautājums. — Kāpēc jūs to jautājat?

—   Kājām vai ar mašīnu?

—   Ar mašīnu.

—   Astes nebija?

—   Šķiet, ka ne…

—   Nebija vai "šķiet, ka nebija"?…

—  Nebija! — Belinda sparīgi papurināja galvu, taču tūdaļ arī nedroši pasmaidīja. —Vismaz es neko nemanīju…

—    Tad nu tā, meitenit… — Dolgopoļskis pačāpstināja lūpas un pārlaida sapņainu skatienu miglaini pelēkajai ainavai aiz loga. — Pirms neesmu devis ipašu rikojumu, no bankas turēties lielgabala šāviena attālumā! Lai Maksis to Ēvertu izseko. Ieturot vidēju distanci… Un tikai bez bravūras un visādiem huzāru trikiem. Kas viņš tāds ir, kur dzīvo, kādi viņa vaļasprieki, nu, Maksis jau pats zinās. Par nomainītāju lai paņem Roju. Ja noskaidrojas kaut kas ievērības cienīgs, nekavējoties ziņo man. Sakari — parastajā kārtiba. Vai visu saprati?

Belinda klusēdama pamāja.

—  Jautājumi ir, meitenit?

—   Ko darīt ar Malcevu?

»

—   Kas tad ar viņu būtu jādara? — Dolgopoļskis nosmīnēja. — Varbūt tu man, vecam vīram, dosi kādu vērtīgu padomu?

—  Nu, visu, ko no viņas gribējām izspiest, esam izspieduši, — Belinda mazliet nenoteikti novilka. — Banku noskaidrojām, informācija ir pilnībā apstiprinājusies, tātad Maļceva nav melojusi…

—  Tik godīga meitene mūsdienās ir liels retums, — Dolgopoļskis izklaidīgi māja ar galvu. — Tagadējā paaudze parasti ir melīga un avantūristiska…

—   …Un tāpēc diez vai viņa mums vairs būs vajadzīga, — Belinda turpināja skaļi prātot. — Tātad…

—   Ko "tātad"? — rezidents sarauca pieri. — Kur tu tā steidzies! Ir nu gan man patrāpījušies dabas bērni, Dies' nedod! Tikko ienāk prātā, grābj ciet, nav vēl izdomāts, jau ir izpildīts, kaut kas nepatīk, bliukt, un gatavs! Tā, meitenit, pat kara laikā nestrādāja! Tu tak armijā neesi dienējusi, vai nav tiesa? Pēc asās tirādes Dolgopoļskis tikpat pēkšņi pārgāja uz tēvišķīgi pamācošu toni. — Vai zini, skuķīt, ko parasti saka karavīri? Viņi saka tā: "Nekad nesteidzies izpildīt priekšnieka pavēli. Tāpēc, ka pēc stundas viņš varbūt dos tieši pretēju pavēli."

—  Nu, bet ko tad iesākt ar to Malcevu? — Belinda drūmi noprasīja. Bija jūtams, ka viņai ļoti nepatīk visa šī rezidenta ieteiktā pedagoģiskā piņķerēšanās.

—   Nesteidzies, meitenit, — rezidents saviebās. — Viņu novākt nav nekādas problēmas, necik laika un gudrības tas neprasa. Labāk roc dziļāk! Neviens taču nezina, kā vēl viss pavērsīsies. Paskatīsimies, kā reaģēs Centrs. Priekšniecībai taču labāk zināms, vai nav tiesa?

—  Jā gan, — Belinda pamāja

—   Labi, bet tagad iesim, mīļumiņ! — Svjatoslavs Parfjonovičs nopūtās, tad piecēlās, maigi apskāva Belindas šmaugo

lapsenes vidukli un veda viņu uz izeju…

***

…Attīrīta no blakustrokšņiem, studijas smago austiņu gliemežnīcās Stasa Volkova balss skanēja dabiski un pat intīmi. It kā nekad nebūtu notikusi apgrūtinošā, taču Vadimam Koļesņikovam diezgan ierastā transportēšanas procedūra, kad viņš baltā reno bagāžniekā GIP Londonas rezidenta stingo līķi, rūpīgi ievīstītu melnā plastikāta maisā pārveda uz tuksnesīgo Temzas krastmalu. It kā šī drūmā nasta ar Stasa mirstīgajām atliekām un drošības dēļ tām vēl pievienoto divpudu svaru bumbu nebūtu nogrimusi upes eļļainajā dzelmē, lai uz laiku laikiem atdusētos tās dūņainajā gultnē…

Ticis galā ar nepatīkamo pienākumu, Vadims Koļesņikovs pat iztēlē neļāvās kārdinājumam pasapņot par karstu dušu un mīksto, vilinoši silto gultu ar atsperīgo matraci, kas viņu gaidīja viesnīcā. Novietojis reno viesnīcas "Astor" maksas stāvvietā septiņu kilometru attālumā no krastmalas, kur mūžīgo mieru bija radis Stass Volkovs, Koļesņikovs bridi pastāvēja, tēlojot, ka vēro milzīgo gaismas tablo ar uzrakstu "0.34. 1978.gada 23. aprīlis, sestdiena. Temperatūra + 8°C", tad viņš apturēja taksometru un lika vadītājam vest viņu uz Istsaidu. Tur nokļuvis, viņš samaksāja skaitītājā norādīto summu, pievienojot vēl divus šiliņus dzeramnaudas, un tad kādas četrdesmit minūtes klīda pa dzīvojamo namu kvartāliem, kur nemanīja neviena gājēja un nami izskatījās tumši kā nokvēpuši, līdz bija pilnīgi pārliecinājies, ka neviens viņam neseko. Tikai tad padomju militārā izlūkdienesta speckurjers nesteigdamies, ar saimnieka žestu atslēdza tumšsarkanā ķieģeļu nama ieejas durvis: šīs deviņstāvu daudzdzīvokļu celtnes ceturtajā stāvā atradās GIP konspiratīvais dzīvoklis…

Līdz septiņiem rītā Koļesņikovs, ne mirkli negulējis, nopūlējās ap kilometriem gariem magnetofona lentes fragmentiem ar Stasa Volkova balss ierakstiem. Salicis sev apkārt četrus japāņu kasešu magnetofonus un pārlicis pār plato rasēšanas galdu, kura centrā bija novietots speciāls stacionārais "Sony" magnetofons, kādus parasti izmanto tikai mūzikas gardēži, Koļesņikovs atskaņoja pamatierakstu ar nelaiķa GIP rezidenta Stasa Volkova izteiktām, savstarpēji nesaistītām frāzēm, jautājumiem, replikām un izsaucieniem, izvēlējās atbilstošus fragmentus, veica to hronometrāžu, rezultātus atzīmēja blociņā, un tad šos fragmentus ierakstīja kādā no četriem kasešu magnetofoniem. Tas bija nogurdinošs darbs, kas prasīja milzu pacietību, taču Koļesņikovs izskatījās pavisam mierīgs, viņa resnie pirksti ar īsi apgrieztajiem nagiem virtuozi darbojās ar brūnajiem lentes gabaliem, līmējot tos ar acetona šķīdumu un katru fragmentu marķējot ar speciālu zīmuli…

Pusseptiņos darbs bija galā. Tagad Koļesņikovam bija jāveic pats grūtākais uzdevums: izmantojot visus piecus magnetofonus, jāpanāk, lai mirušā Stasa Volkova dialogs ar Mišinu, kas varēja kuru katru mirkli piezvanīt, lai norunātu iecerēto tikšanos, izklausītos REĀLS. Koļesņikovam, protams, nebija ne tik daudz laika, ne materiāla, lai paredzētu visus gaidāmās sarunas variantus un novērstu jebkādu kļūdīšanos. Tomēr GIP kurjers, būdams aģents ar lielu pieredzi šādos jautājumos, bija sagatavojis ari atkāpšanās ceļu, ko izmantot tad, ja telefona saruna ievirzitos neparedzētā gultnē — šim nolūkam kalpoja Stasa Volkova frāze, kuras pamatdoma bija tāda, ka viņš ir spiests sarunu pārtraukt un iesaka satikties šonakt pusdivpdasmitos tajā pašā vietā Trafalgarskvēra rajonā, kur viņi bija tikušies pirms nedēļas.

Noguruma mākts, Koļesņikovs vēl nodomāja, ka gadījumā, ja Mišins piezvanīs, teiksim, divpadsmitos naktī, atkāpšanās manevrs tūdaļ pārvērtīsies par slazdiem, taču par to viņš vairs neprātoja, tikai vairākkārt ieslēdza un izslēdza visus piecus magnetofonus, pārliecinājās, ka rūpīgi ar mašīneļļu ieziestie taustiņi darbojas bez skaņas, plati nožāvājās, notirpušos locekļus krakšķinādams, saldi izstaipījās, ar visām drēbēm iekrita cietajā guļvietā, kas bija iespiesta šaurajā ailē zem viduslaiku šaujamlūkai līdzīgā loga un jau pēc pāris minūtēm aizmiga, kā nosists.

Tieši pulksten 8.30 telefons uz rasēšanas galda griezīgi iezvanījās. Pēc trešā zvana atvēris acis, Koļesņikovs mirkli pūlējās apjēgt, kas noticis, tad zibenīgi pierāva kājās savu stiegraino, trenēto augumu, un, pāris soļos pieveicis desmit metrus, kas kušeti šķīra no telefona, pacēla klausuli un angļu valodā īgni noburkšķēja:

—  Jā, es klausos!

—   Piedodiet, ser! — patīkama sievietes balss atvainojās. — Mēs visā īstsaidā pārbaudām, kā darbojas sakaru līnijas. Esam saņēmuši vairākas sūdzības, ka kaut kas nav kārtībā tieši

y 7

ar jūsu numuru. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu, kad būsiet mājās — mēs atsūtīsim tehniķi, lai novērstu traucējumus…

—   Šodien es visu dienu būšu mājās, — Koļesņikovs sapīcis atcirta. — Sestdienās es, vai zināt, nemēdzu strādāt…

—  Jā, protams, ser! Gaidiet mūsu tehniķi, viņš tūdaļ būs klāt. Vēlreiz atvainojos par traucējumu — mūsu uzņēmums strādā tikai abonentu interesēs!

Tas bija norunātais signāls: Koļesņikovam ziņoja, ka visi telefona zvani uz Stasa Volkova dzīvokļa numuru tiks sinhroni dublēti uz konspiratīvā dzīvokļa numuru. Operācijas "Bomžs" rīkotāji loģiski sprieda, ka pat tādā gadījumā, ja Stasam zvanītu viņa reālie klienti, diez vai tie uzdrošināsies personiski traucēt savu mākleri sestdienas rītā, kad viņš nododas atpūtai. Tātad agrāk par svētdienu Volkova pazušanu neviens nepamanīs. Bet līdz tam laikam, pēc ģenerāļa Ņikiforova aprēķiniem, viss jau būs beidzies.

Koļesņikovs atviegloti nopūtās un nesteidzīgi devās uz vannas istabu. "Rādās, ka viss nokārtojies bez problēmām," viņš nodomāja, ziepēdams vaigus un likdams bārdas skuvekļa korpusā jaunu asmenīti. Vakarējais negadījums — cienījamās Amālijas Grehemas kundzes negaidītā uzrašanās savas mājas vestibilā un Vaņuhinas zibenīgā reakcija uz šo bēdīgo faktu, dotajos apstākļos no operatīvā viedokļa varbūt bija vērtējama kā nevainojama rīcība, taču daudz netrūka un tā būtu izgāzusi visu operāciju. Sākumā bija plānots, ka Koļesņikovs, atstājis Londonas rezidenta liķi dušas kabīnē, sagaidīs Mišina zvanu tieši Volkova dzīvoklī. Taču, kad bija noskaidrojies, ka iekļūt pretējās ēkas pansijā un slepeni izvākt no turienes septiņdesmit gadus vecās Grehemas kundzes līķi ir neiespējami, bija skaidrs, ka jau no paša rīta viss kvartāls ņudzēs no apnicīgajiem britu policistiem, kuri, slepkavības lieciniekus meklēdami, varētu ierasties arī pretējā nama dzīvoklī, kur atrastu vēl vienu līķi un pie reizes arī Vadimu Koļesņikovu. Tad tika pieņemts lēmums izmantot rezerves variantu. Pavēle, ko ar šifrētu frāzi Koļesņikovam nodeva tā pati vīrieša balss, kas bija viņu informējusi, ka Mišins zvanījis no Kopenhāgenas, bija formulēta militārā lakonismā: Amālijas Grehemas pansijā nerādīties, no Volkova līķa pēc iespējas ātrāk atbrīvoties, bet sagatavošanos gaidāmajam Mišina telefona zvanam, kā arī pašu sarunu pārcelt uz konspiratīvo dzīvokli otrā Londonas malā.

…Modinātājpulkstenis ar izgaismoto ciparnīcu rādīja 18.24, kad telefons beidzot atdzīvojās. Koļesņikova neizteiksmīgajā sejā nenodrebēja ne muskulis. Viņš lēnām pacēla klausuli un nospieda viena magnetofona taustiņu:

—   Bakstons klausās…

—  Labrīt, Bakstona kungs… — Koļesņikovs, ar plecu piespiedis pie auss klausuli, tajā pašā mirkli pazina Mišina balsi un tālab pat nepārslēdza magnetofonus. Otrais "modelis" atbilda ideāli. Jau nākamajā mirklī atskanēja Volkova atbilde:

—   Labrīt, ser! Kā jūtaties?

—     Viss kārtībā… — klausulē mirkli valdīja klusums. — Nu, kā tad būs, vai varu savu māju apskatīt?

Koļesņikovs ieslēdza trešo magnetofonu:

—   Protams, ser! Kad varam saukties?

—    Es tikko ielidoju Londonā… — Mišina balss skanēja ikdienišķi, bez emocijām. — Neesmu vēl paspējis izsaiņot mantas. Darīsim tā, Bakstona kungs: pēc kādas pusotras vai divām stundām, tiklīdz būšu atpūties pēc ceļa, es jums piezvanīšu un mēs konkrēti norunāsim, kur un cikos. Vai piekrītat?

Koļesņikovs jau zināja, kā Mišins beigs sarunu, tāpēc viņš ar savu sakāmo vēl bija labi ja pusē, kad Koļesņikovs jau uzlika pirkstu uz otrā magnetofona taustiņa. Līdzko jautājums bija izskanējis, viņš taustiņu nekavējoties nospieda.

—   Kā vēlaties, ser…

Vēl īsu mirkli nogaidījis, Koļesņikovs nolika klausuli uz kontaktdakšas un ar troksni ievilka gaisu. Tikai tagad viņš sajuta, ka no sasprindzinājuma ir izmircis sviedros gluži slapjš.

—  Ak tu nelietis! — GIP speciālais kurjers saniknots šņāca, nometis drēbes un kails soļodams uz vannas istabu. — Ākstās, meņģējas! Nu, pagaidi tu man, čūskulēn, paāksties, paāksties, kamēr vēl uz brīvām kājām! Ilgi tu vairs, mīlīt, nespriņģēsi, tava dziesma ir nodziedāta…

14.nodaļa

Maskava. KGB.

1978.gada aprīlis.

Ģenerālis Ņikiforovs vēlreiz pārbaudīja, cikos izsūtīta šifrogramma no Amsterdamas, paskatījās sienas pulkstenī, kas rādīja 21.15, pārliecinājās, ka svarīgais ziņojums Centrā nogādāts tradicionālajās četrās ar pusi stundās, apmierināts pasmīnēja un atgāzās krēslā.

Viņš saprata, ka operācija "Bomžs" tuvojas izšķirošajai fāzei: visas figūras bija savās vietās, galvenie jautājumi noskaidrojušies, viss sagatavošanās darbs paveikts…

Tagad sākās pats nepatīkamākais posms — bija jāpieņem galīgais lēmums, un tad vairs nekas nebūs maināms. Ņikiforovam nepatika neko sasteigt un karstgalvīgi mesties kaujā, viņa sarežģītā, pretrunīgā rakstura būtībai bija pilnīgi nepieņemami ielaisties cīniņā bez rezerves variantiem, bez saprātīgas alternatīvas un iespējas atkāpties iepriekš sagatavotās pozīcijās. Ņikiforovs ļoti negribēja pilnībā uzņemties visu varbūtējās neveiksmes slogu, taču tāpat kā pirms tam, viņš redzēja tikai vienu cilvēku, ar kuru varētu dalīties šajā smagajā nastā. Tāpēc mirkli šaubījies, ģenerālis pasniedzās pēc pilsētas aparāta klausules.

—  Hallo! — moži atsaucās jaunas sievietes balss. — Klausos!

—   Labvakar… — Ņikiforovs nokremšļojās. — Atvainojiet par vēlo zvanu, taču man ļoti nepieciešams Semjons Kuzmičs. Vai viņš jau ir mājās no darba?

—   Kas pēc viņa vaicā?

—   Pasakiet, ka zvana kāds viņa sens paziņa no Ģenerālštāba akadēmijas laikiem.

—   Vienu mirklīti…

Klausulē bija dzirdama sprakstoņa, tad kāds uzsauca: "Sena, tevi pie telefona!..", bet vēl pēc mirkļa atskanēja čērkstošs bass:

—   Cviguns pie telefona.

—   Labvakar, Semjon Kuzmič, jūs traucē ģenerālis Ņikiforovs. Vai neesmu piezvanījis pārāk vēlu?

—   Pašā laikā, — Cviguns atrūca. — Kas noticis?

—    Vai jums garšo aveņu tēja? — Ņikiforovs draudzīgi apvaicājās.

—   Tikai tad, kad ir paaugstināta temperatūra.

—   Bet profilaktiski? — Ņikiforovs iesmējās. — Lai tā nesaceltos…

—   Kur? — Cviguns īsi izmeta.

—   Bez šofera līdz Barvihai tiksiet?

—   Adrese?

—  Es jūs tur sešpadsmitajā kilometrā sagaidīšu. Teiksim — pēc stundas. Paspēsiet?

—   Labs ir! — Cviguns noducināja un neatvadījies nolika klausuli.

…Ņikiforova māja Barvihā krasi atšķīrās no "kroņa" villas: sadēdējusi un aiz vecuma sašķiebusies būdele, kuras baļķu sienas šķita uz mūžīgiem laikiem piesūkušās ar nabadzības un drēgnuma smaku. Sai namiņā, ko Ņikiforovs bija mantojis no nelaiķa sievas vecākiem, viņš iegriezās reti. Ņikiforova vecākais dēls, zinātņu doktors, kura darbība bija saistīta ar militāro rūpniecību un kuram bija pašam sava māja pie Istras ūdenskrātuves, ne reizi vien tēvam bija piedāvājis nolikvidēt šo postažu, taču, godājot mirušās sievas piemiņu, ģenerālis nespēja saņemties un nožēlojamo mājeli pārdot. Lai tak stāv — vai tā kādam traucē?…

…Kad Ņikiforovs aveņu tējas aizsegā bija Cvigunam aprakstījis situāciju, KGB priekšsēdētāja pirmais vietnieks ilgi sēdēja klusēdams. Sarauktās uzacis liecināja, ka viņš saspringti domā, un Ņikiforovs, būdams savas cunftes korporatīvo priekšstatu varā, pēc kuriem Lubjankas dzeltenā māja nebija nekas cits, kā vien visuvarenā Politbiroja apčubināta sinekūra un sātīga sile partijas bonzu bērniem, pirmo reizi iedomājās, ka viņa priekšā droši vien atrodas ne sliktāks profesionālis kā viņš pats. Tā bija negaidīta un savā ziņā nepatīkama doma, un Ņikiforovam pat sametās kauns, ka kaut kas tāds viņam ienācis prātā…

—    Un jūs simtprocentīgi pieļaujat, ka viņi mūs vazā aiz deguna? — Cviguna balss nakts klusumā noskanēja dobji kā veca ūpja brēciens.

—  Var būt gan tā, gan tā, — Ņikiforovs paraustīja plecus un ielēja augstajā fajansa krūzē viesim vēl tēju. — Esmu radis uzticēties savam rezidentam…Viņš ir pieredzējis un gudrs cilvēks, kas daudz ko izbaudījis uz savas ādas… Un viņš jūt, ka te kaut kas nav kārtībā. Ko teiksiet, Semjon Kuzmič?

—   Kad dabūsiet rokā Mišinu?

—  Varbūt rīt. Iespējams, arī nedaudz vēlāk… Man nepatīk nodarboties ar minēšanu, un jums arī neiesaku. Pagaidām viņš vēl nav rādījies…

—   Pieņemsim, ka Mišins tiek savākts, — Cviguns iecirtīgi sapurināja savu lielo galvu. — Turklāt dzīvs…

—   Pieņemsim, — Ņikiforovs pamāja. —Jo sevišķi tāpēc, ka tieši tāds uzdevums arī ir dots.

—   Tātad cilvēks, kas tik ļoti grib mani satikt, mani arī satiks. Un gan jau tad es ar viņu tikšu galā…

—  Bet ja nu ne, ko tad mums iesākt? Ja viņu nošaus aizturēšanas brīdī? Vai arī, ja viņam izdosies izsprukt, kā tas jau daudzkārt noticis? — Ņikiforovs pakasīja savu augsto pieri.

—   Mani interesē mūsu TĀLAKA rīcība, Semjon Kuzmič.

—   Un kā ir ar pieņēmumu, ka Mišinam tai Amsterdamas bankā patiesi ir noglabāti kompromitējoši materiāli pret Andropovu?… Cik šāda varbūtība ticama?

—   Pietiekami ticama. Vismaz pagaidām to apstiprina gan tiešie, gan netiešie informācijas avoti. Operatīvajā plānā šī versija izskatās visai cerīga.

—    Vai drošības pēc mēs kaut kādā veidā nevarētu šos dokumentus dabūt no turienes ārā?

—   Principā varētu, — Ņikiforovs pamāja. — Tikai arī šai gadījumā jārēķinās ar to, ko šahisti sauc par tempa zaudēšanu: ir jāatrod nepieciešamie cilvēki, jānoskaidro, kā viņus ietekmēt, jāvienojas, jāuzpērk, jāplāno… Tas viss prasa laiku, bet laika jums, Semjon Kuzmič, nav. Tā ir, vai ne?

—   Pieņemsim, — KGB priekšsēdētāja pirmais vietnieks drūmi pamāja.

—   Un tas vēl nav viss: ja pieņemam, ka pret jums patiesi tiek vērptas kaut kādas intrigas — un ar to nodarbojas profesionāļi, kuriem ir reālas iespējas un pilnvaras, — neizslēdzu ari tādu variantu, ka dokumenti, kas it kā kompromitē jūsu šefu un kas it kā glabājas šai Amsterdamas bankā, nav nekas cits, kā lamatas, kas izliktas, lai tajās vispirms iekristu mani darbinieki un tad ari jūs.

—   Tātad bankas variantu jūs neuzskatāt par perspektīvu?

—    Pareizāk būtu teikt — par nevēlamu! — Ņikiforovs savilka savu zirdzisko ģīmi smaidā un atmeta atpakaļ plānos matus. — Es negribētu ielaisties šādā pasākumā — tas var dārgi maksāt.

—   Ko tad mēs varam pasākt?

—   Nezinu, Semjon Kuzmič, — Ņikiforovs klusi atzinās.

—  Ja zinātu, nebūtu jūs velti traucējis. Atliek tikai viena izeja: paļauties uz veiksmi un nogaidit, kad uzradīsies Mišins. Cik man zināms, mūsu brašais apakšpulkvedis vairs nav tālu. Vismaz manu vīru redzeslokā viņam būtu jāuzpeld kuru katru mirkli. Viņa sagaidīšanai viss ir sagatavots.

—   Man jūsu plāns nepatīk, ģenerāli.

—   Vēlaties piedāvāt ko citu? — Ņikiforovs apjautājās.

—   Pieņemsim, ka nojauta jūs neviļ, un bankā jums tiešām sagatavotas kādas lamatas. Atkārtoju — pieņemsim! — Cviguns nenolaida no Ņikiforova savu smago skatienu. — Tādā gadījumā tiem, kas ķērušies pie šādas afēras, jābūt augsta līmeņa profesionāļiem. Vai piekrītat?

—   Piekrītu, — Ņikiforovs pamāja.

—    Ejam tālāk… Kā jums šķiet, ģenerāli, vai, gatavojot tādas lamatas, to organizētāji seifa ievietos īstos kompromitējošos dokumentus vai "lelli"?

—   Ko jūs ar to gribat teikt, Semjon Kuzmič?

—   Atbildiet uz manu jautājumu, ģenerāli!

—   Domāju, ka viņi neriskēs un seifa ievietos reālos dokumentus, — pēc īsas pauzes Ņikiforovs atbildēja. — Nu, un tad?

—  Kā jūs parasti rīkojaties — vai problēmas risināt tikai tad, kad tās vairs nav novēršamas? — Cviguns negaidīti ieminējās.

—  Tad jau ir par vēlu! — Ņikiforovs pasmaidīja. — Tā es nekad nedaru, un jūs, šķiet, tāpat. Visu mūžu esmu centies IEPRIEKŠ PAREDZĒT, kādas problēmas man un manam dienestam varētu rasties rīt, pēc mēneša, pēc gada… Tā ir ļoti grūta un nepateicīga metodika. Visticamāk, ka tieši tāpēc arī neesmu izkalpojies godu ieņemt GIP šefa krēslu. Es vienkārši nespēju būt tāds optimists un vienmēr jau pirms laika ziņot par uzvarām.

—   Tā ir gudra pieeja, — Cviguns norūca, ar pretīguma grimasē savilktām lūpām malkodams tēju. — Vismaz man tā vienmēr patikusi. Bet tikai ne šoreiz! Kāpēc gan mēs nevarētu noriskēt, ko? Vai nu man jūs jāmāca, ka iniciatīva vienmēr ir uzbrucēja pusē. Viņi izliek lamatas mums, mēs — viņiem. Iesaistiet viņus tādā spēlītē, kāda mums izdevīga, ģenerāli. Visvienkāršāk ir, jūtot briesmas, paiet malā un nogaidīt labvēlīgāku brīdi. Bet ja nu mums nav laika to darīt, ko tad? Paņemiet taču pie pakaļas to klerku, kurš apstiprināja, ka dokuments guļ šim seifa. Piespiediet viņu pie sienas — ne jau bankā, protams, bet kaut kur citur. Tikai izdariet to tā, lai viņš tiešām jūs aizvestu īstajā vietā. Un pie reizes pārbaudiet savas nojautas, ģenerāli Ņikiforov…

—  Tas nav manā stilā, Semjon Kuzmič.

—     Tagad nav laika domāt par stiliem! Man vajadzīgs REZULTĀTS, ģenerāli! — Cviguns nedaudz sagrozījās trauslajā Vīnes krēslā, kas iebrēcās kā kaķis, kam uzkāpts uz astes.

—   Sakiet, ko es no savas puses varu darīt, kā man jums palīdzēt?

—   Vienu pakalpojumu jūs tiešām varētu izdarīt.

—   Kādu?

—   Dodiet man laiku, Semjon Kuzmič, — Ņikiforovs klusi atbildēja. — Neizvirziet tādus noteikumus, kas liek rīkoties nepiesardzīgi un gala rezultātā piedzīvot sakāvi. Es jums to lūdzu ne tikai tāpēc, ka man nepatīk paspēlēt. Vienkārši šai gadījumā mana paspēle automātiski kļūs arī par jūsu paspēli. Taču godīgi jāatzīstas, ka perspektīvas, ko jūs man nesen attēlojāt, tiešām rādās ļoti jaukas un vilinošas. Laikam taču arī es vēl spēju izjust godkāri…

—   Kur tad lai es to laiku ņemu?! — Cviguns purpināja.

—   Es taču sēžu uz pulvermucas, deglis jau aizdegts un kuru katru mirkli var sprāgt… Ļaunākas mocības neizdomāsi, ka

vinu māti!…

>

—   Jā, starp citu, — Ņikiforovs pasmaidīja. — Kā klājas jūsu šefam?

—   Labi, brīnišķīgi! — Cviguns atrūca. — Nāk uz darbu, kā vienmēr — elegants un, kā vienmēr neliekas mani redzam.

—   Vai jūs Andropovā neesat pamanījis kādas pārmaiņas, vai viņš nav mainījis savu attieksmi pret jums?

—   Nē. Bet tas ne par ko neliecina. Viņš gribēdams nevarētu izturēties pret mani vēl sliktāk, nekā jau izturas…

—   Nu, labi… — Ņikiforovs plati nožāvājās, nozibinādams sudraba kronīšus, un ar novēlošanos piesedza muti ar lielo plaukstu. — Ir jau vēls, un rits gudrāks par vakaru. Vai nebūtu laiks šķirties?

»

—   Vai rīkosieties tā, kā teicu, ģenerāli?

—   Es padomāšu.

—   Labi, — Cviguns pamāja un smagi piecēlās.

—  Jā, gandrīz aizmirsu, Semjon Kuzmič… Ko iesāksim ar to kundzīti, jāteic, ka noņemšanās ar viņu mums jau ir izmaksājusi krietnu summiņu…

—     Maļceva, ja nemaldos? — Cviguna ducīgais stāvs aizsedza skopo gaismu, ko meta četrdesmit vatu spuldzīte, iekarināta zirnekļu tīkliem apaustā vadā.

—  Jā, tā pati.

—   Un kāda te problēma?

—    Problēma ir tāda, ka nav skaidrs, kā viņu turpmāk izmantot un kāds no tā varētu būt labums, Semjon Kuzmič, — Nikiforovs samiedza acis. — Pateicoties viņas liecībām, mani

y t 7

darbinieki atrada banku, kurā, pēc Mišina versijas, viņš glabā kompromitējošos dokumentus. Nekādu tālākas izmantošanas perspektīvu nav — vismaz mūsu dienestam ne. Rodas jautājums, ko ar viņu iesākt?

—   Un šai operācijā to sievišķi izmantot nevar? — mirkli padomājis, Cviguns apjautājās.

—   Grūti pateikt… Baidos, ka ne.

—   Baidāties? Aiz ko tad tā?

—  Man vienmēr ir bail, ja runa ir par cilvēku dzīvību.

—   Un ja nu jūs viņai ļautu iet, kur acis rāda?

—   Tā meiča jau ir iezīmēta, — paklusu, kā balsī prātodams, Ņikiforovs novilka. — Viņas dēkainajos ceļojumos ir daži apstākļi, kas man šķiet diezgan aizdomīgi. Neesmu pietiekami iedziļinājies visās notikumu niansēs, taču nojauta man saka, ka vismaz kādu laiku Maļcevu ir izmantojis CIP. Bet pat tas nav galvenais. Sanpaulu un Amsterdamā viņa bija tiešā

saskarē ar maniem darbiniekiem. Tieši vina GIP virsniekus

j

uzveda uz pēdām bankai, bet šī līnija ir viena no svarīgākajām paredzētās operācijas sastāvdaļām. Turklāt Maļcevu, cik man zināms, pa visu pasauli ar vējlukturi meklē jūsu godājamais šefs, Semjon Kuzmič, un es šaubos, vai gribat viņam pasniegt tādu dāvanu.

—    Domājat, ka viņa jānoraksta? — Cviguns, paraustījis platos plecus, pārjautāja.

—   Ja vien nevēlaties ar viņu aprunāties Maskavā un izdabūt kādu informāciju, kas varbūt jums noderētu cīniņā pret Andropova uzbrukumiem.

—   Nav vērts, — Cviguns atmeta ar roku.

—  Tad jautājumu var uzskatīt par izlemtu?

—   Dariet tā, kā atzīstat par labāku, — Cviguns vienaldzīgi paraustīja plecus un devās uz izeju.

—   Jūs mani nesapratāt, Semjon Kuzmič, — Ņikiforovs lēnīgi iebilda.— Lai likvidētu Maļcevu, nepieciešama JŪSU atļauja.

—  Ko?! — Cviguns, kas jau stāvēja durvju ailē, strauji apcirtās. — Ko jūs teicāt, es laikam pārklausījos?

—   Es teicu, ģenerāli, ka jums jāparaksta dokuments, kurā dota atļauja likvidēt Maļcevu, — Ņikiforovs mierīgi atbildēja.

—   Kāpēc tad tā? — Cviguns pārsteigts iesaucās. — Kādas gan tiesības man, KGB priekšsēdētāja pirmajam vietniekam, dot rīkojumus GIP priekšnieka pirmajam vietniekam — pavēlēt viņam kādu likvidēt, turklāt vēl rakstveidā? Kas tās par

muļķībām, Nikiforov?

> > ' j

—   Es jums tūlit paskaidrošu, Semjon Kuzmič… — GIP ģenerāļa balss skanēja mierīgi un pat draudzīgi, taču skarbā un stingā izteiksme viņa zirga ģīmī bija tik apņēmīga, ka Cviguns neviļus nodrebinājās. — Ielaižoties ar jums šai…. sauksim to par darījumu, neveiksmes gadījumā, ko, protams, man pat domās negribētos pieļaut, es riskēju ar dienesta stāvokli, virsnieka godu un, iespējams, arī brīvību. Toties pats uz savu roku novācot kaut vienu cilvēku, es automātiski parakstu sev kara tribunāla spriedumu — nāves sodu nošaujot. Jo es taču nevienam nespēšu pierādīt, ka esmu to darījis padomju valsts drošības interesēs. Jūsu parakstīts dokuments, ka atļaujat likvidēt Maļcevu, dod man garantiju, ka visļaunākajā gadījumā pēc pieciem sešiem cietumā nosēdētiem gadiem varēšu nomirt savā privātdārziņā, rau, te, šai mājā…

— Jūs taču man neprasāt sankciju Mišina likvidēšanai! — Cviguns iebilda.

—    Bet kas jums teica, ka taisos viņu likvidēt? — Ņikiforovs paraustīja plecus. — Cik atceros, uzdevums tika formulēts citādi: ja iespējams, sagūstīt dzīvu. Turklāt — vai gan man jums jāskaidro, kāda ir atšķirība starp KGB virsnieku, kas kļuvis par nodevēju un kuram aizmuguriski piespriests nāves sods, un visparastāko padomju žurnālisti, kurai nav nekā kopīga ar specdienestiem? Skaidrs, ka pirmajā gadījumā likvidēšana nozīmēs tikai reiz jau pieņemta sprieduma izpildīšanu, bet otrajā gadījumā — tā būs nevainīga cilvēka atklāta noslepkavošana. Tur ir principiāla atšķirība, jums taču jāpiekrīt, Semjon Kuzmič? Ceru, ka nepārmetīsiet man pārliecīgu sīkumainību?

—    Labs ir… — Cviguns atspiedās ar elkoni pret stenderi un ar neslēptu cieņu uzlūkoja Ņikiforovu. — Iespējams, ka došu atļauju šādai… akcijai. Bet tikai tad, kad pilnībā būs atrisināts jautājums par Mišinu un… banku.

—    Bet kāpēc tikai "iespējams"? — Ņikiforovs saknieba lūpas. — Atgādināšu jums vēlreiz, Semjon Kuzmič: šobrīd viņas klātbūtne Amsterdamā ir augstākajā mērā nevēlama. Noņemšanās ar šo sievieti zināmā mērā sasaista rokas manai Ho»

landes rezidentūrai. Maļcevu nepieciešams apsargāt, bet lieku cilvēku, kam ar to nodarboties, man nav — mums katrs tur ir no svara un katram ierādīta sava loma paredzētajā operācijā.

—   Nekas, nekas, lai pagaidām vēl padzīvo, — Cviguns nomurmināja.

—   Baidos, ka es jūs lāga nesapratu, Semjon Kuzmič.

—   Maļceva ir viena no lieciniecēm, kas var apstiprināt Andropova iecerētās Latīņamerikas operācijas izgāšanos. Ja nu Mišina gūstīšana beigsies ar neveiksmi… varbūt ir vērts šo dāmīti vēl kādu laiku pietaupīt? Lai būtu ko likt pretī, ja kaut kas noies greizi… Un jūs jau, ja es pareizi saprotu, vēl neesat galīgi izlēmuši par to bankas klerku? Kas zina, kā viss pavērsīsies, ja atraisīsiet viņam mēli…

—   Labi, lai notiek pēc jūsu prāta… — Pēc Ņikiforova toņa bija nojaušams, ka viņš ir neapmierināts. — Kaut gan — neņemiet ļaunā — godīgi atzīstos, ka diez kādu loģiku jūsu spriedumos nesaskatu…

—   Pie velna visu jūsu stulbo loģiku! — Cviguns asi atcirta, tad negaidīti pasmaidīja un piemetināja. — Ziniet, ģenerāli, gandriz visu mūžu esmu rīkojies nevis pēc loģikas un prāta apsvērumiem, bet gan uz dullo. Vai saprotat? It kā izšķirošajā brīdī man kāda neredzama roka iebikstītu sānos un kāds dedzīgi čukstētu ausī: "Dari tā, Seņa, tikai tā un ne citādi!" Vēlāk parasti ir izrādījies, ka lēmums bijis pareizs, kaut arī drausmīgi neloģisks. Es, ģenerāli, neciešu vārdu "intuicija"! No tā jau pa gabalu ož pēc mana glancētā šefa snobisma. Bet laikam jau tāds ir mans liktenis: samierināties ar to, ko nevari ciest!…

—Ja atmiņa mani neviļ, — Ņikiforovs ne bez dzēlības novilka, — pirms mirkļa jūs bijāt pilnīgi vienis prātis, ka Maļceva jālikvidē. Taču, tikko padzirdējāt, ka personiski jādod sankcija šīs sievietes likvidēšanai, jums tūdaļ nezkāpēc uzradās "intuīcija"…

—   Nekas, nekas, — Cviguns pasmaidīja. — Sākumā man tas vienkārši neienāca prātā.

…Sešos no rīta Ņikiforovu pamodināja telefona trinkšķēšana. Melnais, vecmodīgais aparāts ar smago klausuli un griežamo metāla disku vienmēr atradās uz skapīša pie gultas un tā klausule bija ērti satverama ar labo roku — tā iesīkstējuši smēķētāji dvēseles līdzsvara dēļ pa ķērienam mēdz nolikt cigaretes un sērkociņus. Kaut arī ne reizi mūžā nav modušies tikai tāpēc, lai nakts vidū uzsmēķētu.

—  Jā? — ģenerālis Ņikiforovs čērkstošā, miegā piesmakušā balsī atsaucās.

—    Piedodiet, ka traucēju, — klausulē noducināja viņa vietnieka balss. — Tikko pienāca ziņojums no Amsterdamas. Kaut kas ļoti svarīgs. Es jau izsūtīju mašīnu…

—   Būšu pēc četrdesmit minūtēm, — Ņikiforovs pēc īsas

pauzes sacīja un nolika klausuli.

***

Parasti, ja nebija nekādu steidzamu sanāksmju vai pēkšņu izsaukumu uz Kremli, Andropovs pusdienoja sava darba kabineta atpūtas telpā. KGB šefam piemita grūti izskaidrojams un viņa ranga partijas amatpersonām pat absurds pedantiskums attiecībā uz savām maltītēm, un viņš vērīgi sekoja, lai brokastis vai pusdienas viņam piegādātu tieši no KGB centrālā aparāta virsnieku ēdnīcas un tajās tiktu pasniegti tikai oficiālajā ēdienkartē ierakstītie ēdieni. Par šo prasību zināja vienīgi daži apkalpojošā personāla darbinieki. Tas tikai liecināja, ka nav nekāda pamata uzskatīt, ka Andropova pieticība ir demonstratīva. KGB priekšsēdētāja ikdienišķās dzīves nianses vairākumam centrālā aparāta darbinieku bija un palika ar septiņiem zīmogiem aizzieģēlēts noslēpums, bet tas, protams, dažam labam uz priekšnieka kauliņu pārskaitīšanu noskaņotam darbiniekam deva bagātu vielu fantāzijai. Saprotams, ka KGB šefs zināja VISU, ko par viņu mēļoja apakšnieki… Taču, noklausījies kārtējo tenku porciju par savām karaliskajām maltītēm ar eksotiskiem augļiem, irāņu melnajiem ikriem un zosu aknu pastētēm, ko KGB priekšsēdētāja galdam ik dienas ar speciālu lidmašīnas reisu piegādājot no Strasburgas, Jurijs Andropovs nekad neizdarīja "organizatoriskos secinājumus" un par to tikai pasmaidīja. Šis cilvēks ļoti labi pārzināja "augstāko slāņu" tikumus, tāpēc saprata, ka šādas baumas ir visnotaļ noderīgas, jo tādējādi viņš neizlec no Politbiroja locekļu un locekļu kandidātu kolorītās ierindas. Būtu daudz ļaunāk, ja "augšās" nonāktu citādas ziņas. Piemēram, tādas, ka KGB priekšsēdētājs pusdienās ēd to pašu ko jauniņš apsardzes dienesta leitnantiņš.

Vienīgā greznība, ko Andropovs pusdienojot atļāvās, bija prasība, lai šai laikā viņu traucē tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā. Tas nepavisam nebija tāpēc, ka KGB priekšsēdētājs būtu no tās cilvēku kategorijas, kuri uzskata, ka miers un klusums maksimāli veicina barības sagremošanas procesu. Vienkārši — pat brieduma gados Andropovs tā arī nebija ticis vaļā no puiciskā paraduma ēdot lasīt. Šo ierašu viņš uzskatīja par visai nesolīdu, un tāpēc pirms daudziem gadiem bija palūdzis, lai sieva mūzikas instrumentu veikalā nopērk nelielu, uz galda novietojamu nošu turētāju ar speciālu kniebi nošu lapām. Kopš tā laika parocīgais, ērti saliekamais nošu turētājs, ko Andropovs izmantoja kā paliktni grāmatām, bija kļuvis par šī dīvainā cilvēka ikdienas neatņemamu sastāvdaļu. Vienīgais, ko KGB šefs ēdot nekad nelasīja, bija dienesta dokumenti, kā arī viņa paša plēnumos un konferencēs nolasāmo runu teksti, ko viņš parasti pārlasīja un rediģēja to sacerētāju klātbūtnē. Tā kā pret ēdienu Andropovs bija diezgan vienaldzīgs un augstāk par jebkurām, pat visgaršīgākajām un izmeklētākajām pusdienām vērtēja šķīvi ar augļiem, nogurdinošo, tomēr nepieciešamo barības uzņemšanas procesu KGB šefs kompensēja ar beletristikas lasīšanu. Arī tagad, sēdēdams pie apaļā galda atpūtas istabā un flegmātiski iebaudīdams biezu un zeltainu nūdeļu zupu ar sīki sagrieztiem vistas gaļas gabaliņiem, Jurijs Andropovs, ērti atslējis grāmatu uz nošu turētāja, ļāva acīm strauji slīdēt pār sīkā šriftā saliktajām

Roberta Penna Vorena romāna "Visā kēnina zemē neviens"

> >

rindām. Viņam patika politiskie romāni, jo sevišķi tādi, kuros bija runa par Rietumu demokrātijām. Tāda veida literatūra Andropovu lieku reizi pārliecināja, ka sociāli politisko iekārtu formu daudzveidība — visas šīs republikāniskās, konservatīvās, demokrātiskās, leiboristiskās, klerikālās, pacifistiskās un citas kustības — ir tikai fasāde, vitrīna, kas blīvi piekrauta ar visādiem košiem, acīs krītošiem lozungu un solījumu grabuļiein, aiz kuriem veikli maskējas sarežģīts reālās varas MEHĀNISMS. Un šim mehānismam, tā funkcionēšanas principam, pēc Andropova dziļākās pārliecības, kā sociālismā, tā kapitālismā bija vieni un tie paši likumi.

… Kabinetā viņam aiz muguras īsi iedūcās iekšējā selektora zummers. Tas noskanēja vēlreiz. Un vēl. Izlasījis rindkopu līdz galam, Andropovs rūpīgi noslaucīja lūpas sniegbaltajā, rūpīgi iecietinātajā salvetē, piecēlās un devās pie sava rakstāmgalda. Selektors turpināja uzstājīgi zumēt, kā atgādinādams, ka pievilcīgā mikropasaule (maza istabiņa, dziļš klusums, efemerā miera sajūta un uz nošu turētāja atšķirta grāmata), ko viņš ar nožēlu tikko bija atstājis, ir tikai fragments, neliela pauze un īsa atelpa slidenajā, līkumainajā un nāvīgi bīstamajā augšupceļā, kas Andropovam jau sen bija kļuvis vienaldzīgs, taču bez kura viņš nespēja iztēlodes savu dzīvi.

—Jā, — nospiedis selektora tausdņu, KGB priekšsēdētājs caur zobiem novilka.

— Piedodiet, ka iztraucēju, Jurij Vladimirovič… — dežurējošā adjutanta balss pieņemšanas istabā skanēja neskaidri, it kā viņš runātu nevis no blakusistabas piecpadsmit metru attālumā, bet kaut kur no tālām ārzemēm. — Jums zvana Jānošs

Kādārs. Es viņam teicu, ka jūs pusdienojat, taču viņš uzstāj un saka, ka zvana ļoti steidzamā jautājumā…

Andropovs iekšēji saspringa.

—   Savienojiet!

—     Hallo? — toties Ungārijas Sociālistiskās strādnieku partijas CK pirmā sekretāra aizsmakušais baritons no tālās Budapeštas skanēja skaidri un tuvu. — Vai Jurijs Vladimirovičs?

—   Klausos, biedri Kādār! — Andropova balss atmaiga.

—   Kā ar veselību?

—   Paldies. Un jums?

—  Pamazām kustam, — precīzi atdarinādams krievu intonācijas, Kādārs pasmējās.

—   Vai kaut kas noticis?

—    Nekas sevišķs, Jurij Vladimirovič… Kaut gan viena problēma man nedod miera… — bija jūtams, ka Kādāram kaut kas traucē runāt.

—  Ja es pareizi saprotu, tā nav telefona saruna?

—   Tieši tā!

—   Vai vismaz nedaudz jūs tās problēmas ievirzi varētu raksturot?

—   Tā pati vecā lieta, Jurij Vladimirovič.

—   Vēlaties satikties?

—   Ļoti vēlos, diemžēl pašam nekādi nav iespējams… — Kādārs uz mirkli apklusa, it kā vēlreiz pārdomātu savu priekšlikumu. — Bet ja jūs varētu pieņemt manu pārstāvi… Uz kādu pusstundiņu, ne vairāk…

—   Kas viņš ir?

—  Biedrs Atila Horvāts, mūsu Centrālkomitejas organizāciju daļas vadītājs… Jums vajadzētu viņu atce…

—   Kad viņš izlidos? — Andropovs aši noprasīja.

—   Kaut vai tūlīt, Jurij Vladimirovič. Ar manu lidmašīnu.

—  Vai tad ir tik steidzami?

—   Baidos, ka jā.

—  Pašlaik ir pusviens, — paskatījies kvarca sienas pulkstenī, Andropovs sacīja. — Pie jums tātad pusdivpadsmit… Vai līdz pieciem pēc mūsu laika viņš paspēs?

—   Protams, ka paspēs, Jurij Vladimirovič.

—  Tieši piecos lidostā "Vnukova-2" viņu sagaidīs cilvēks, ko atsūtīšu pretī.

—   Liels paldies, Jurij Vladimirovič!

—   Nav par ko, biedri Kādār. Uz redzi. Servus!

—   Servus!

…Pulksten 17.45 Atila Horvāts, ģērbies priekšrakstiem atbilstošā melnā uzvalkā un baltā kreklā ar melnu kaklasaiti, piesardzīgi kāpa pār KGB priekšsēdētāja milzīgā kabineta slieksni. Vērodams, kā staltais un skaistais ungārs tuvojas viņa rakstāmgaldam, Andropovs neviļus nodomāja, ka Jānoša Kādāra sūtnis nepavisam nelīdzinās apsēstam fanātiķim, kas jau sen no savas apziņas izskaudis tādu jēdzienu kā bailes. Kaut arī viņš tiešām darbojās ar tik fanātisku drosmi, uz kādu spējīgs vienīgi cilvēks, kurš apzinās, ka no nāves neizbēgt un tāpēc nav, ko zaudēt.

—   Labvakar, biedri Andropov, — Horvāts klusu sveicināja, pienācis pie rakstāmgalda.

—   Sveicināti! — KGB šefs nomurmināja un pamāja viesim uz krēslu. — Sēdieties.

Horvāts apsēdās pie apmeklētāju galdiņa un nolika sev priekšā biezu bloknotu.

—   Bez vilcināšanās varat teikt, kas jums sakāms, — atzvēlies krēslā, Andropovs atturīgi sacīja. — Tādu galdā iemontētu podziņu, kādas jūs man pirms nedēļas nodemonstrējāt Budapeštā, šeit nav. Toties ir kaut kas labāks un modernāks. Vārdu sakot, varat runāt pilnīgi brīvi: jūs dzirdēšu tikai es…

—  Skaidrs, — Atila pamāja un ieskatījās bloknotā. — Biedru Kādāru joprojām satrauc Molnāra aktivitātes. Biedram Kādāram nācis ausīs, ka biedrs Suslovs Molnāram apsolījis, ka aptuveni pēc nedēļas viņu Kremlī pieņems biedrs Leonīds Iļjičs Brežņevs…

—    Ak tā gan? — Andropovs pavīpsnāja un nogrozīja galvu. — Man par to pirmā dzirdēšana!

—   Tomēr tā ir taisnība, — Horvāts atkārtoja. — Informācija saņemta tieši no Mihaila Andrejeviča Suslova kancelejas un nerada ne mazākās šaubas.

—   Pieņemsim, — Andropovs pamāja. — Un tālāk?

—     Biedram Jānošam Kādāram ir pietiekami pamatots iemesls nepieļaut šo tikšanos…

—   Vai tiešām jūsu šefs grib man palūgt, lai arestēju Molnāru tieši lidostā un ieslogu viņu KGB iekšējā cietumā? — Andropovs gurdi pasmaidīja.

—   Nē, Jurij Vladimirovič, — Horvāts vēl aizvien ar tikpat koncentrētu sejas izteiksmi, atbildēja. —Viņam ir citāds plāns…

—   Ak tā? — Andropovs atkal pavīpsnāja. — Viņam?

—    Tieši tā, — ungārs vienā mierā atbildēja un pāršķīra bloknota lapu. — Biedra Kādāra rīcībā ir fakti, ko noskaidrojusi iekšējās drošības dienesta operatīvās novērošanas grupa. Izrādās, ka Molnārs uztur konspiratīvus sakarus ar ungāru disidentu grupu, kuras darbības mērķis ir likvidēt Ungārijā sociālistiskās pārvaldes formas, konkrēti viņš sadarbojas ar šīs grupas līderi, Budapeštas universitātes profesoru Albertu Fārkašu…

Izdzirdīs vārdu "disidenti", Andropovs kļuva pati uzmanība un strauji pacēla savu lielo galvu.

—     Sakarā ar to, — Horvāts turpināja, tīši ignorēdams KGB šefa reakciju, — biedram Kādāram radušās zināmas bažas. Ja nu viņš, teiksim, Maskavai darītu zināmus faktus, ka Molnārs nododas oportūnistiskai, šķeltnieciskai darbībai Ungārijas SSP rindās, Molnārs savukārt to Kremļa vadībai varētu interpretēt tā, ka biedrs Kādārs apzināti cenšas nomelnot gan viņu personiski, gan viņa domubiedru grupu partijas CK, kuri kategoriski nepiekrīt USSP pašreizējām kursam…

—    Un kā tad ar dokumentiem? — Andropovs ar tikko jaušamu ironiju apvaicājās. — Nu, ar tiem "operatīvās novērošanas grupas iegūtajiem faktiem"?

—    Molnārs taču vienā mierā var pateikt, ka tie ir safabricēti, — Horvāts nevilcinādamies atbildēja, acīmredzot šo jautājumu viņš bija jau gaidījis.

—   Un tie tiešām ir safabricēti? — Andropovs tēlotā vientiesībā apvaicājās.

—    Es jums, biedri Andropov, atkārtoju tikai to, ko man lika jums pateikt Jānošs Kādārs.

—   Kā citādi, — KGB priekšsēdētājs pamāja. — Turpiniet.

—   Biedrs Jānošs Kādārs izteica šādu domu: tādā gadījumā, ja par Molnāra konspiratīvajiem sakariem ar ungāru disidentiem personiski pārliecināsies PSRS KGB pārstāvis un attiecīgi par to ziņos savai tiešajai priekšniecībai, tas pilnībā diskreditēs Molnāra iespējamos apgalvojumus, ka viņu atmaskojošie dokumenti ir safabricēti…

—   Šķiet, ka sāku saprast biedra Kādāra smalko plānu, — Andropovs domīgi sacīja, cieši paraudzīdamies ungārā. — Man nav skaidrs tikai viens: uz kāda pamata gan augsta līmeņa PSRS valsts drošības komitejas pārstāvis ne no šā, ne no tā pēkšņi varētu ierasties Budapeštā? Jo sevišķi, ja viņš to darītu pats uz savu roku, nevis pēc jūsu varas iestāžu oficiāla uzaicinājuma? Ļoti dīvaina iniciatīva, es jums teikšu! Vai tik visa šī situācija, biedri Horvat, pārlieku neatgādina klavieres krūmos, kas īstajā brīdī nez kā tur gadījušās?

—    Pavisam piemirsu jums pateikt, biedri Andropov, ka padaban Budapeštas universitātē stažējas tehnisko zinātņu doktors Vladimirs Belousovs no Novosibirskas akadēmijas pilsētiņas, — Horvāts, skatienu nenovērsdams, atbildēja. — Un viņš ir ciešā un pastāvīgā kontaktā ar profesoru Albertu Fārkašu…

—    Cik atceros, — Andropovs papurināja galvu, — šim zinātniekam nav nekā kopēja ar padomju disidentu aprindām.

—   Ko var zināt… — ungārs domīgi noteica. — Cilvēki taču mainās…. Turklāt reizēm tik strauji, ka grūti izsekot. Ja nu nekāda saistība starp Belousovu un Fārkašu neapstiprināsies — padomju zinātnieka reputācija netiks iedragāta, to mēs garantējam, biedri Andropov. Taču šāda varbūtība, kā arī biedra Kādāra rūpes par to, lai nekādā veidā netiktu apdraudēta Ungārijas Sociālistiskās strādnieku partijas vienotība un mazināts tās kaujnieciskums, neapstrīdami ir tā vērts, lai uz Budapeštu tiktu nosūtīts kāds augsti stāvošs PSRS valsts drošības komitejas pārstāvis, kurš ciešā sadarbībā ar Ungārijas iekšējās drošības dienestu darbiniekiem varētu visu noskaidrot un, iespējams, novērst vēl vienu 1956.gadu…

—     T—jā, loģiski, — Andropovs norūca un, uz priekšu noliecies, uzgula galdam ar krūtīm. — Un ko tad, pēc biedra Kādāra domām, man vajadzētu sūtīt uz Budapeštu?

—    Biedrs Jānošs Kādārs ir daudz dzirdējis par milzīgo ieguldījumu, ko cīņā ar disidentu kustībām devis jūsu pirmais vietnieks ģenerālis Semjons Cviguns, — Atila Horvāts lēnām sacīja un novāca no galda bloknotu. — Mēs justos milzīgi pagodināti, ja varētu uzņemt tāda ranga vadītāju. Biedrs Jānošs Kādārs ir gatavs ģenerālim sniegt visu iespējamo palīdzību… Viņš pats būtu viņam piezvanījis, taču, saprotamu iemeslu dēļ, vēlējās vispirms par to aprunāties ar jums, biedri Andropov…

—   Un jūs nebaidāties uzņemties tādu atbildību?

—   Kā jūs to domājat, biedri Andropov?

—   Ceru, ka jums ir zināms, biedri Horvat, — Andropovs klusi sacīja, — ka tik augsta ranga KGB vadītāji, kāds ir ģenerālis Cviguns, saprotamu iemeslu dēļ ārpus Padomju Savienības robežām izbrauc ārkārtīgi reti. Pēc instrukcijas, viņi to drīkst darīt tikai pastiprinātas personiskās apsardzes pavadībā, bet valstij, uz kuru viņi dodas, savukārt ir jādara viss iespējamais, lai garantētu viņu drošību.

—    Uzdrošinos jums apgalvot, biedri Andropov, ka biedrs Jānošs Kādārs šo atbildību pilnībā apzinās un nekādā gadījumā nepieļaus pat niecīgākos incidentus. Ģenerālim Cvigunam tiks radīti visi apstākļi auglīgam darbam.

—    Un cik ilgi, pēc biedra Kādāra domām, mana pirmā vietnieka komandējumam vajadzētu turpināties?

—   Augstākais trīs vai četras dienas, ne ilgāk.

—   Un tas būs PIETIEKAMI?

—   Pilnīgi! — Horvāts pamāja. —Turklāt pie mums, Budapeštā, padaban ir burvīgs laiks. Silts un saulains. Visapkārt tāds miers un klusums… Biedrs Kādārs lūdza jums pateikt, biedri Andropov, ka ģenerālis Cviguns pie reizes ari brīnišķīgi atpūtīsies un atgriezīsies Maskavā kā GLUŽI CITS CILVĒKS.

—    Pats galvenais, lai viņš atgrieztos, — Andropovs nomurmināja un tūdaļ piemetināja: — Es domāju — lai ilgi tur nekavētos. Mūsu aparātā ir milzums darba, un pirmā vietnieka prombūtne to ļoti iekavētu.

—    Protams, biedri Andropov, — Horvāts pamāja. — Tas tad ari būtu viss, ko lūdza jums pateikt biedrs Jānošs Kādārs. Ja neiebilstat, es gribētu jau šodien atgriezties Budapeštā…

—    Ziniet, biedri Horvat…— Andropovs noņēma acenes un sāka tās slaucīt. — Es bieži atceros savu pēdējo Ungārijas apmeklējumu. Parasts komandējums, bet tik daudz iespaidu…

—   Ceru, biedri Andropov, ka jums par Budapeštu palikuši labi iespaidi? — Horvāts klusi noteica. — Mēs tā centāmies, lai jums pie mums patiktu…

—   Vislabākie, — Andropovs pamāja un uzsprauda brilles uz deguna. — Sirds iesilst, jau iedomājoties vien, ka mans pirmais vietnieks, iespējams, redzēs to, ko dabūju redzēt es… Ģenerālis Cviguns strādā sviedriem vaigā. Tāpēc pozitīvas emocijas viņam nāks tikai par labu. Tā taču ir, vai ne, biedri Horvat?

—    Katrā ziņā, biedri Andropov! — Atila vairākas reizes enerģiski pamāja. — Kā jau jums teicu, biedrs Cviguns Maskavā atgriezīsies kā gluži cits cilvēks — možs, atpūties, darba spara pilns.

—   Nu labi, uz redzēšanos, biedri Horvat… — Andropovs piecēlās un sniedza ungāram roku. — Kas zina, varbūt vēl kādreiz tiksimies…

—   Diez vai, biedri Andropov, — Atila pasmaidīja un stingri paspieda KGB priekšsēdētāja roku. — Diemžēl drīzumā būšu spiests dienestu atstāt, un acīmredzot pārcelšos dzīvot uz laukiem pie mātes.

—    Kas noticis? — Andropova vaska bālajā sejā pazibēja pārsteigums. —Jums taču ir tik spīdoša karjera. Un ari biedrs Kādārs man par jums izteicās ļoti cildinoši…

—   Sirds, biedri Andropov… — Atila ar rādītājpirkstu vairākkārt piesita krūtīm. — Ziniet, kā saka profesionāli sportisti: "Jaunībā medaļas, vecumā — kaites!" Ārsti man kategoriski aizliedz turpināt aktīvu darbu. Atpūta, uzturēšanās pie dabas krūts un nekādu uztraukumu. Taču jūs neraizējaties, biedri Andropov, — Horvāts pasmaidīja. — Tas notiks ne ātrāk kā pēc mēneša. Par jūsu pirmo vietnieku es parūpēšos pats personiski…

15. nodaļa

Londona. Operācija "Bomžs". 1978.gada aprīlis.

…Lēnām nostūrējis auto no prāmja Duvras ostas ideāli tīrajā piestātnē un izbraucis ārā pa vārtiem, Mišins uzmeta skatienu ceļa rādītājam un nogriezās pa kreisi, tuvākā benzintanka virzienā.

—   Kā varu pakalpot, ser? — rudmatains un vasarraibumains pusaudzis tumšzilā kombinezonā ar uzrakstu "Eksons" uz krūtīm un muguras, jautājoši uzlūkoja opeļa īpašnieku.

—   Esmu nobraucis gandrīz tūkstoš kilometrus, — Vitjiks pasmaidīja, caur pusnolaisto loga rūti pasniegdams puisim atslēgas. — Iepildiet degvielu, pārbaudiet eļļas līmeni, vārdu sakot, pienācīgi parūpējieties — man ar to vēl jāaizkratās līdz pašai Edinburgai…

—    Neraizējieties, ser, tikšu ar to visu galā piecpadsmit minūtēs.

—   Nesteidzieties, jaunais cilvēk, ļaujiet man mierīgi notiesāt pāris sviestmaižu un izdzert krūzi alus.

—   Viss būs kārtībā, ser!…

Iegājis bārā, kas bija garš kā komunālā dzīvokļa gaitenis, Mišins tūdaļ devās pie telefona, vienu pēc otra iemeta tā spraugā divus šiliņus un aizsmēķēja, ar plecu piespiedis salto ldausuli pie auss.

—   Hallo? — Ingrīdas balss atskanēja tik skaidri, it kā viņa stāvētu Vitjikam aiz muguras.

—   Kristiansenas kundze?

—   Tas esi tu?

—   Vai jūs vienmēr pasūtītājus uzrunājat ar "tu"?

—   Vai vēlies kaut ko pasūtīt?

—Jā. Oriģinālas mēbeles savai mājai. —Vitjiks dziļi ievilka cigaretes dūmu. — Ļoti labas mēbeles. Tādas, kādu nav nevienam un ko pat aprakstīt nav iespējams… Un vēl es vēlētos, lai jūs maksimālu uzmanību veltītu gultai…

—   Vai jums ir māja, jaunais cilvēk?

—   Vēl nav… Bet noteikti būs.

—   Kur tu esi?

—      Kā tad būs ar mēbelēm, Kristiansenas jaunkundz? Neiesaku vilcināties, tā jūs varat zaudēt labu klientu…

—   Un jūs esat labs klients?

—   Brīnišķīgs! Klients, kas gatavs uzreiz par visu samaksāt, nevar būt slikts.

—  Vai tad manas mēbeles tev nepatīk?

—   Es runāju par SAVU māju.

—   Un mana māja šīm mērķim neder?

—  Ja nu vienīgi kā pagaidu patvērums.

—   Negribi noenkuroties?

—    Tā es neesmu teicis. Vienkārši tur, kur tu dzīvo, ir pārāk auksts.

—   Un tur, kur tu taisies dzīvot, būs siltāks?

—  Ja kopā ar tevi, tad droši vien.

—   Vai tu neko man negribi sacīt?

—   Kādu citu reizi!

—   Tad kāpēc tu zvani?

—   Lai tev to pateiktu.

—   Ar tevi ir tik jauki sarunāties pa telefonu.

—   Ironija ir stūrī iedzītās buržuāzijas refleksija.

—  Tikai precizē, lūdzu, kas to iedzinis stūrī?

—   Satiksimies — precizēšu.

—   Bet vai satiksimies?

—   Un vai tad ne?

—   Tev klājas slikti, vai ne?

—   Pašlaik — nē. Bet tikai pašlaik.

—Vai varu tavus vārdus uztvert kā rita komplimentu meitenei? —Jā, vari.

—  Tu esi augstsirdīgs.

—   Man… man ļoti tevis pietrūkst, Ingrīda.

—  Atkārto, lūdzu.

—   Šķiet, ka dzirdamība sakaru līnijā ir normāla.

—   Atkārto, ja gribi, lai konstruēju mēbeles tavai mājai.

—  Man tevis pietrūkst, Ingrīda.

—  Tur bija vēl viens vārdiņš…

—   Ļoti pietrūkst.

—  Jā, tagad ir pareizi.

—  Man prieks, ka izdevās tev izdabāt.

—  Jā, bet to frāzi tu pateici tā, it kā pats par to brīnītos.

—   Es tiešām arī brīnos, Ingrīda.

—   Par to, ka tev ir prieks, vai par to, ka izdevās man izdabāt?

—   Gan par vienu, gan par otru.

—   Vai tas ir labi vai slikti?

—   Kā nu kuram!

—   Man, protams.

—   Un kāpēc tieši tev?

—   Egoisms ir vientuļu sieviešu pašizpausme.

—  Tas ir labi.

—  Vai tu piezvanīsi vēl?

—  Ja varēšu…

—   Iemaini labi daudz monētu — tad varēsi.

—   Gudrs padoms.

—   Es vispār esmu gudra meitene.

—  To es pamanīju.

—   Ko vēl tu pamanīji?

—   Vairāk neko. Ja nu vienīgi mazu pleca stūrīti… Kakla dobīti… Auss ļipiņu… Visu pārējo tu kaunīgi biji aizsegusi ar palagu.

—   Nevis kaunīgi, bet tikli!

—   Labojums pēc būtības, tātad pieņemts.

—   Klausies, varbūt tu tiešām esi laulību afērists?

—  Tu to jautā tā, it kā cerētu saņemt apstiprinošu atbildi.

—  Nu, ja man jāizvēlas starp laulību afēristu un narkotiku tirgoni, dodu priekšroku pirmajam.

—  Labi, pieņemsim, ka tā arī ir. Ko gan tas patiesībā maina? — Vitjiks iesmējās. —Jo vairāk tāpēc, ka, stājoties laulībā, visi vīrieši ir afēristi, jo dara to konkrētu mērķu dēļ…

—   Kādu mērķu dēļ? Grib iegūt naudu vai pilsonību, ja?

—   Cik tu gan esi attapīga, Ingrīda Kristiansena!

—  Tomēr ir arī trešais mērķis, mīļais.

—   Kāds tad?

—   Daži laulību afēristi nolaupa dvēseli…

—   Dvēseles nolaupīšana nav mērķis, dārgā, bet gan visīstākā improvizācija. Iedvesma. Atceries, kā O. Henrija novelē, kur, izgājis nopirkt cigāru, cilvēks nonāk piedzīvojumu virpulī…

—   Tu vies manī cerības, mīļais.

—  Tāpēc, ka esmu lasījis O. Henriju?

—  Arī tāpēc.

—   Es jau nojautu, ka tu esi snobe.

—  Tu pat iedomāties nevari, cik ļoti!

—  Man nu jāiet, Ingrīda.

—   Vai tu zvani no taksofona?

—  Jā, bet…

—  Tu atrodies kādā garā, garā telpā, vai ne?

—  Kā tu to zini? — Vitjiks manīja, ka viņam nosvīst piere.

—   Kamēr tu gulēji, es tev kaklasaitē iešuvu miniatūru televīzijas kameru.

—   Esmu ģērbies svīterī, Ingrīda.

—   Tad pārģērbies, dārgais. Tev piestāv debesszils krekls un melna kaklasaite.

—    Tā ir Alēna Delona uniforma. Neciešu viņu ne acu galā! Vai tiešām viņš tev patīk?

—  Vai esi sastapis sievieti, kurai nepatiktu Alēns Delons?

—    Man ir tāda nodarbošanās, ka reti iznāk sastapties ar sievietēm.

—  Tātad tu neesi laulību afērists, — Ingrīda klusi noteica.

—Ja tas tevi tik ļoti sarūgtina, saki atklāti, un es pārkvalificēšos. Tikai tad arī tev uz visiem laikiem nāksies atteikties no Delona.

—   Vari neuztraukties: man patīk cits vīrietis. Un kas tur slikts, ja viņš ir mazliet līdzīgs Delonam?

—   Dies', pasarg', vai tiešām viņš ir tumšmatis?

—   Nē, gaišmatis.

—   Un skaists?

—   Dies', pasarg'!

—   Kinoaktieris?

—   Laulību afērists. Taču šaubos, vai viņu interesē mana nauda.

—  Tātad viņam ir pašam sava.

—   Zini, mīļais, nez' vai viņu interesē pat savējā.

—  Varbūt viņš ir uzkārojis tavu dzīvokli, Ingrīda? Tu taču nebiji tik dumja un neiedevi viņam atslēgas?

—   Zini, biju gan! Centos tam tipam atdot visu saišķi, bet viņš neņēma.

—   Dīvains tips…

—   Ļoti dīvains! Aizdrāžas nezināmā virzienā, klīst apkārt pa pasauli, īsts vientuļais vilks, bet tad pēkšņi sāk prātot par savu māju, grib pasūtīt pat mēbeles. Tādas, kādu nav nevienam un ko pat aprakstīt nav iespējams…

—   Nepievērsiet uzmanību, Kristiansenas jaunkundzi Vai nu pasaulē mazums visādu psihopātu.

—   Ļoti maz, dārgais! Man šķiet, ka visi pieklājīgie psihopāti ir izmiruši kopā ar pterodaktiliem.

—   Man beidzas monētas.

—   Pasaki sava taksofona numuru, un es piezvanīšu tev.

—   Cipari ir tā nodiluši, ka nevaru izlasīt.

—  Ja uzzināšu, ka tu zvanīji no Kopenhāgenas, es tev to nekad nepiedošu!

—Ja tu man uzdosi vēl vienu uzvedinošu jautājumu, sākšu turēt tevi aizdomās, ka patiesībā tu nemaz neesi mēbeļu dizainere, bet gan nodokļu inspektore. Vai sociālā dienesta pārstāve, kas izseko vīriešus, kuri izvairās no alimentu maksāšanas.

—   Zini, es tikko pieņēmu kādu lēmumu.

—   Nebiedē mani, Ingrīda!

—   Nolēmu ne soli nespert ārpus mājas.

—   Dīvains lēmums. Un kāpēc?

—   Lai tev nebūtu iemesla sacīt, ka zvanīji, bet mans telefons neatbildēja.

—   Tad tu nomirsi badā.

—   Nekas, pasūtīšu ēdamo mājās. Pie reizes arī ietaupīšu.

—   Tu izdēdēsi!

—  Tas nekas — plecus un atslēgas kaulus tas neietekmēs. Neko citu jau tu neredzēji, un tev nebūs, ar ko salīdzināt.

—   Tu zaudēsi savus pasūtītājus.

—   Nevar vēl zināt, kurš kuru zaudēs!

—  Tev piemetīsies klaustrofobija.

—   Sievietei ar noslēgtu raksturu tā nav nekāda nelaime.

—   Pasaki man "uz redzēšanos".

—   Pasaki man, kad tu piezvanīsi?

—   Tiklīdz varēšu.

—   Un vai tu varēsi?

—   Es ļoti centīšos.

—  Tu esi vīrietis, Viktor, — tagad viņas balss bija ļoti nopietna. — Bet vīriešiem ir jātur dotais vārds.

—   Acīmredzot tev par vīriešiem ir skaidrāks priekšstats nekā man.

—   Nepārdzīvo, tā ari jābūt.

—   Vai Kopenhāgenā patlaban līst?

—   Redzi nu, arī tu spēj saskatīt to, kas nav saredzams.

—   Stipri līst?

—  Ļoti stipri, — sieviete klusi atbildēja un nopūtās. — Un visi logi ir noraudājušies kā līgavas, kurām izputējušas kāzas, jo nav ieradies līgavainis. Vai tu spēj iedomāties, cik tas ir aizvainojoši?!

—    Lai notiktu, kas notikdams, Ingrīda, gaidi mani, es ieradīšos.

—   Viktor, bet kas gan varētu not…

Mišins nolika klausuli un devās uz pašu tālāko bāra stūri, apsēdās pie galdiņa ar muguru pret ieeju un pienākušajam viesmīlim pasūtīja pusdienas. Pāris mirkļos notiesājis teļa gaļas kotleti, ap kuru kā koši vainagi ap svaigi raktu kapu bija izkārtoti cepti kartupeļi, viņš pievilka sev tuvāk lielu tumšalus kausu un izpurināja no paciņas cigareti.

—   Vai atļausiet, ser?

Lēnām pacēlis galvu, Vitjiks ieraudzīja to pašu īsi apcirpto tipu, ar kuru pirms divpadsmit stundām bija šķīries Ķelnē.

—   Ko tad neteicāt, ka mums ir pa ceļam? — Vitjiks pasmīnēja un pamāja uz brīvo krēslu otrpus galdam. — Būtu paņēmis jūs līdzi…

—   Paldies, man pašam ir mašīna, — vīrietis vienā mierā atbildēja un pamāja viesmīlim.

—     Vai vēlaties kaut ko iedzert? — Vīrietis jautājoši uzlūkoja Mišinu.

—   Nē, pateicos.

—   Man dubulto skotu viskiju bez ledus, — ismaris valdonīgi izrīkoja. Arī viņa angļu valoda bija nevainojama.

—   Jūs, kā redzu, esat poliglots, — kad viesmīlis nesteigdamies aizgāja atpakaļ pie letes, Mišins noteica. — Vakar runājāt vāciski, šodien angliski, un jūsu dzimto valodu laikam nemaz nav vērts pieminēt… Bet kā ar franču valodu, vai ari tā jums padodas tikpat labi?

—   Piedodiet, bet man jums kas sakāms, — vīrieša seja bija drūma un koncentrēta.

—   Es tā arī sapratu.

—   Dovs lika jums pateikt, ka līgums paliek spēkā.

—  Laba ziņa, — Vitjiks nomurmināja. — Neraugoties pat uz to, ka jūs to pasludinājāt prokurora tonī.

—   Bet tagad par jūsu šīrīta sarunu ar Londonu… — viņa sarunu biedrs ar mājienu pateicās viesmīlim, kas nolika viņam priekšā bieza stikla viskija glāzi, un nogaidīja, kamēr tas atgriezīsies savā izejas pozīcijā aiz bāra letes. — Dovs lika pateikt, ka jūsu abonenta atbildes bija sakombinētas…

—   Automātiskais atbildētājs?

—    Ne gluži, — vīrietis papurināja galvu un iemalkoja viskiju. — Visticamāk, ka tā bija no atsevišķām daļām samontēta fonogramma, ar kuru sarunas laikā kāds manipulēja. Jūsu sarunas ierakstu pārbaudīja datorā un secināja, ka tā ir tipiska kamuflāža. Skaņas analīze rāda, ka tā sauktā Bakstona kunga balss ir diezgan neviendabīga. Dažiem viņa vārdu vai teikumu fragmentiem ir neadekvātas fona skaņas, tātad teksts ierakstīts dažādās telpās… Vārdu sakot, Dovs uzskata, ka šis… hm.. Bakstons ir novākts.

—   Kāpēc? — Mišins neizpratnē paraustīja plecus un sadrūma. — Kāpēc viņiem vajadzēja novākt Stasu? Viņi taču zināja, ka ne ar vienu citu es kontaktā nestāšos. Mierīgi varēja pagaidīt līdz operācijas beigām, un tikai tad…

—     Acīmredzot nevarēja vis, vai nu pietrūka pacietības vai… — galda biedra acis iezibējās. — Vai arī radās kādi neparedzēti apstākļi… Tāds pavērsiens reizē vienkāršo un sarežģī jūsu uzdevumu…

—   Kā, vai tad jums zināms ari mans uzdevums, jauno cilvēk? — Mišina skatiens kļuva smags un atturīgs.

—   Ne man — Dovam, — vīrietis izlīdzinoši uzsmaidīja. — Viņš, starp citu, lūdz pateikt, lai jūs par to sevišķi nebrīnāties. Visa jūsu turpmākā darbiba un kontakti ir saskaņoti ar jūsu… hm… pasūtītāju.

—    Varbūt jūs atgādināsiet, kāds tad īsti ir mans uzdevums? — Mišins klusi pavaicāja, nenovērsdams no sarunu biedra ciešu skatienu. — Ziniet, visu ceļu braucu ar vaļējiem logiem, laikam caurvējš kaut ko būs izpūtis no galvas…

—Jums viņi jāpievilina, jāpanāk, lai tie pāriet uzbrukumā, Mišin, — galda biedrs asi noskaldīja, pirmo reizi uzrunādams Vitjiku uzvārdā. —Tad jāuztaisa kārtīgs "šuri— muri", jānovāc kāds pārītis to malaču, vārdu sakot, viņiem skaidri un gaiši ar pirkstu jāparāda, ka norīt jūs kā lāčiem zemeņogu neizdosies, un pie reizes tie zeļļi jāpiespiež lielā steigā meklēt citu risinājumu. Vai jums ir vēl kādi jautājumi, vai pietiek ar manu atbildi?

—   Pilnīgi pietiek, — Mišins atburkšķēja un iedzēra krietnu malku sasilušā alus. — Gribu tikai jums slepeni pačukstēt, jauno cilvēk, ka mēs nodarbojamies ar visstulbāko amatu pasaulē. Salīdzinot ar mums, godātais kolēģi, suteneri ir tikai briļļaini puisēni no jauno aviokonstruktoru pulciņa…

—   Kā jau Dovs bija paredzējis, Londonā jums sarīkoti kapitāli slazdi, — sarunu biedrs turpināja, vērdamies savas glāzes dzintardzeltenajā saturā un nekādi nereaģēdams uz Mišina filozofēšanu. — Tur uzdarbojas krievu militārais izlūkdienests, bet jūsu bijušajiem kolēģiem ar to nav nekāda sakara…

—  Vismaz kaut kāds mierinājums, — Vitjiks nomurmināja, atstumdams alus kausu.

—   … viņi jūs jau gaida un, domājams, bez garas vilcināšanās mēģinās grābt ciet. Pēc mūsu ziņām, ģenerālis Cviguns atrodas Maskavā un nekādā ārzemju komandējumā netaisās doties, vismaz pagaidām ne. Diemžēl mūsu rīcībā nav precīzu datu par pretinieku skaitu un izvietojumu, tāpēc varam tikai pieņemt, ka tā varētu būt piecu vai sešu trieciennieku grupa. Domājams, ka viņi centīsies izvairīties no asins izliešanas un mēģinās jūs nevis novākt, bet tikai sagūstīt un nekavējoties nogādāt Maskavā. Nav tomēr izslēgts, ka GIP varētu darboties pēc kāda oriģinālāka plāna, bet pēc kāda — to varam tikai zilēt kafijas biezumos. Dovs uzskata, ka būs jārīkojas atbilstoši apstākļiem, un, nepieciešamības gadījumā, jāpārorientējas notikumu gaitā…

—    Dīvaini gan, — Vitjiks nomurmināja. — Ja Dovam taisnība, un viņi tiešām ir novākuši Volkovu, kas tad šo operāciju vadīs? Parasti to dara rezidents…

—   Tātad ir atsūtīts kāds cits viņa vietā, — sarunu biedrs noplātīja rokas. — Vai arī kuru katru brīdi atsūtīs. Pagaidām esam nopeilējuši tikai vienu…

—   Dovs man par viņu teica. Vai noskaidrojāt par šo personu kaut ko vairāk?

—   Tikai visādus sīkumus… Mēs viņu pieskatām, taču, lai objektu kontrolētu simtprocentīgi, būtu nepieciešami ļoti lieli spēki, kādu mums diemžēl nav. Jebkurā gadījumā — jūsu drošības garantijas ir tieši atkarīgas no visciešākās sadarbības ar mums. No tā brīža, kad jūs piezvanīsiet un norunāsiet tikšanos, iniciatīvu pārņems jūsu tautieši, un tas ir ļoti nepatīkami. Tāda veida operāciju statistika jums nesola neko labu. Vienīgais mierinājums ir tas, ka jūs viņiem esat vajadzīgs dzīvs. Vai, teiksim, ir vēlams, lai jūs paliktu dzīvs. Šis apstāklis nedaudz izlīdzina jūsu izredzes, taču Dovs uzskata, ka jūsu draugu… hm… jūsu nedraugu ir krietni vairāk…

—   Labi, jaunais cilvēk, bet tagad uzklausiet mani! — Mišins cieši uzlūkoja sarunu biedru un negaidīti piemiedza viņam ar aci. — Tas viss, protams, ir brīnišķīgi, un arī veids, kā jūs protat uzmundrināt un uzlabot omu, ir ļoti pievilcīgs, taču, ko lai dara — esmu radis rīkoties pēc saviem ieskatiem. Par palīdzību, protams, liels paldies, tā man var noderēt. Taču rīcības plānu es gribētu izvēlēties patstāvīgi…

—   Diemžēl tas ir pilnīgi izslēgts, — sarunu biedrs laipni pasmaidīja.

—   Un kas to tā izslēdzis?

—   Ruperts. Ceru, ka neesat aizmirsis šo vārdu?

Minūtes pusotras Mišins klusēja, ar pirkstu stumdīdams

pa galdu alus kausa kartona paliktnīti. Viņa sarunu biedrs delikāti iztukšoja savu viskija glāzi, cenzdamies vairāk netraumēt draudīgā KGB "brīvmākslinieka" acīmredzami aizskarto patmīlību. Iespējams, ka viņš kā profesionālis klusībā apsvēra, kā pats būtu izturējies, izdzirdis šādu paziņojumu.

—Jūs mani pārsteidzāt, — Vitjiks beidzot ierunājās. — Ļoti pārsteidzāt…

—   Tas nudien nebija mans mērķis. Domāju, ka jums labāk par to aprunāties ar Dovu, — jaunais cilvēks paraustīja plecus un ar nožēlu paskatījās uz tukšo glāzi. — Mums tagad būtu jāprecizē dažas detaļas un steigšus jādodas katram uz savu pusi. Ceru, jūs saprotat, ka laika ir ārkārtīgi maz, bet mums ļoti daudz vēl paveicams?

—   Es klausos… Starp citu, vai jums ir ari vārds?

—    Zināms, ka ir, — galda biedrs pasmaidīja. — Un ne viens vien. Vakarā, kad apmetīsieties viesnīcā, paņemiet telefonu grāmatu un uz labu laimi ieduriet kādā lappusē ar pirkstu. Kurai rindiņai trāpīsiet, tas ari būs vārds, kurā droši varat mani uzrunāt.

—   Kad varēšu runāt ar Dovu?

—  Viņš pats jūs atradīs, kad uzskatīs to par nepieciešamu.

—  Tātad mani instruēsiet jūs?

—Ja neiebilstat…

—   Labs ir, speriet vaļā! — Mišins nopūtās un atmetās pret krēsla atzveltni.

—  Vai jums nekas nav pretī, ja pasūtīšu vēl viskiju?

—  Vai nebaidāties darba laikā nodzerties, jaunais cilvēk?

—Jūs iesakāt pasūtīt pienu?

—   Vai jums pret to ir alerģija?

—   Kāpēc alerģija? — jaunais cilvēks izbrīnījies paraustīja plecus. — Man ļoti garšo piens un augļu sulas. Taču man ir mācīts, ka bārā, ja nevēlies krist acīs, ir dabiskāk dzert viskiju vai alu. Vai varu sākt?

Mišins pamāja un gurdi nolaida plakstus.

—  Vispirms — te būs to jautājumu saraksts, kas jums jāuzdod sarunā ar Volkovu vai, pareizāk sakot, ar to personu, kas imitē viņa balsi. Dovs domā, ka nebūs par ļaunu lieku reizi pārliecināties, cik pamatotas ir mūsu aizdomas…

***

Savienotie telefoni iezvanījās abi reizē. Viens par sevi atgādināja ar griezīgiem treļļiem, otrs — ar rešņiem dūcieniem. Vadims Koļesņikovs automātiski ieskatījās pulkstenī — tas rādīja 17.40. Pēc iespējas ērtāk iekārtojies aiz rakstāmgalda, viņš vēlreiz pārlaida skatienu savai plašajai magnetofonu saimniecībai un reizē ar ceturto zvanu pacēla klausuli un nospieda galvenā magnetofona taustiņu.

—   Bakstons klausās!

—   Vai sers Redžinalds?

—Jā, tas esmu es.

—   Runā Hovards Lerners.

—   Kā jums klājas, Lernera kungs?

—     Paldies, viss kārtībā. Liekas, ka nu beidzot esmu atbrīvojies un varu ar jums tikties…

—   Kad un kur?

—   Kā būtu jau šovakar?

—   Piekrītu.

—    Ziniet, Bakstona kungs, šovakar es no Čeringkrosas stacijas dodos uz Šefddu…

Šai vietā Mišins ieturēja iepriekš ieplānotu pauzi. īsa saminstināšanās izcēlās ari vada otrā galā. Koļesņikovs vairākas sekundes drudžaini meklēja piemērotu atbildes variantu un, neko labāku neatradis, no trešā magnetofona nodublēja jau izskanējušo jautājumu:

—   Kad un kur?

—   Čeringkr osā, kur tad vel citur?! — Vitjiks atbildēja un ieturēja nākamo pauzi.

Šoreiz Koļesņikovs vairs nesteidzās, bet sāka pacietīgi gaidīt precizējošu informāciju. Galu galā viena īsta angļa sarunā šāds klusuma brīdis bija gluži dabisks.

—   Hallo, vai jūs mani dzirdat? — Mišina intonācijā bija skaidri saklausāms nemiers.

—  Es jūs klausos, Lernera kungs, — Koļesņikovs veiksmīgi iestarpināja atbildi.

—     Es jūs gaidīšu tieši pulksten 21.30 pie Edinburgas vilciena sestā vagona. Lūdzu, nenokavējiet, Bakstona kungs, vilciens atiet 21.43…

—   Norunāts, Lernera kungs, es būšu…

Nolicis klausuli, Vadims Koļesņikovs ar krekla uzrotito piedurkni noslaucīja nosvīdušo pieri, pievilka telefonu tuvāk un ar vecmodīgo disku uzgrieza septiņciparu skaitli.

—  Jā, es klausos, — klausulē atskanēja nīgra vīrieša balss.

—   Vai sarunu ierakstīji?

—   Protams.

—   No kurienes viņš zvanīja?

—   No Londonas.

—   Esi par to pārliecināts?

—   Simtprocentīgi.

—   No kura rajona?

—    No centra, kaut kur austrumpusē. Vai tam ir kāda nozīme?

—   Nē. Taisu to bodīti ciet.

—   Sapratu!

—   Rīkojies!…

***

Caur stiklā un metālā veidoto pussfēru, kas mājīgi pārsedza visus deviņus Ceringkrosas stacijas peronus, bija skaidri saskatāmas spožas zvaigznes, kas mirgoja starp dūmakainām mākoņu driskām. Dovs, izlikdamies aizrautīgi cīnāmies ar "vienrocīgo bandītu" senatnīgās stacijas uzgaidāmajā zālē, caur stikla starpsienu no sava skata punkta varēja labi pārredzēt devīto peronu, pie kura jau stāvēja Londonas — Edinburgas ātrvilciens, viņš redzēja arī melnā putekļu mētelī ģērbtā Viktora Mišina nedaudz salīkušo muguru un melno platmali, zem kuras vīdēja Vitjika gaišie, sagulējušos salmu krāsas mati. Mezdams spēļu automāta spraugā monētu pēc monētas, Dovs nikni raustīja rokturi, izgrūzdams apslāpētus sašutuma saucienus, kas liecināja, ka spēlētājs ir tipisks neveiksminieks, viens no tiem apdauzītajiem un pa pusei jukušajiem tipiem, kas slaistās pa staciju un, iekrituši azartā, spēj

aizmirst visu pasaulē, ari sava vilciena atiešanas laiku.

Mossada operatīvā grupa, kaut ari operācijas sagatavošanai un taktiskās manevrēšanas iespēju noteikšanai tai bija atvēlēts ļoti ierobežots laiks, tomēr bija paredzējusi praktiski visu: peronu Izraēlas izlūkdienesta vīri kontrolēja no četrām pusēm, blakusperons tieši tobrīd bija tukšs un tādējādi pārredzamība bija nevainojama; trīs novērošanas punkti atradās pavisam tuvu Mišinam — avīžkioskā, kafejnīcā divdesmit metru attālumā no devitā perona un pie pazemes pārejas kāpnēm. Un tomēr Dovs nekādi netika vaļā no nepatīkamas, kņudošas trauksmes sajūtas.

Viņš bija labs profesionālis, visos sīkumos pārzināja savu arodu un tāpēc bija radis ieklausīties iekšējā balsī. Šis sirmais, plecīgais vīrs, kurš savulaik bija darbojies Mossada operatīvajā grupā, kas tika izložņājusi visas Rietumeiropas valstis, meklējot "Melnā septembra" vadītājus — cilvēkus, kuri Minhenes Olimpiskajās spēlēs bija izplānojoši Izraēlas sportistu apšaušanas akciju, necieta šādus nesagatavotus slēpņus un drudžainas, steigā gatavotas operācijas ar dziviem cilvēkiem "ēsmas" lomā — pastāvēja pārāk liela iespēja, ka "ēsmu" no āķa var nocelt tik veikli, ka novērotāju makšķeraukla pat neietrīcēsies. Profesionāli novērtēdams situāciju, Dovs nevarēja nepamanīt tās vājo vietu: viņa vadītā Mossada operatīvā grupa, kas bija atbildīga par Mišina piesegšanu, pagaidām darbojās uz labu laimi un bija ieņēmusi visai nenoteiktas aizsardzības pozīcijas. Ievērojot pretinieka profesionalitāti, tas būtībā bija liels risks. Slēpnis bija neizdevīgā stāvoklī arī tāpēc, ka nebija zināms, KAS pie Mišina pienāks. Uz perona ņirbēja ļaužu pūlis, vilcienā Londona — Edinburga, kas gaidīja atiešanas brīdi, nemitīgi kāpa iekšā un ārā pasažieri un pavadītāji, un šī galvu, cepuru, lietussargu un zilos kombinezonos tērpto bagāžas ratiņu stūmēju ņudzināšanās uzdevumu, protams, apgrūtināja vēl vairāk.

Operācijas plāns, ko Dovs tieši pirms vienas diennakts bija saņēmis no Centra, sākumā viņu ļoti pārsteidza. Pirmajā mirklī tajā viss likās neloģiski un pat diletantiski. Dovs bija daudzkārt piedalījies šāda veida akcijās un no personiskās pieredzes zināja: vispiemērotākā vieta operācijām ar "ēsmu" ārvalstis ir kāds nostūris, kur apgrozās pēc iespējas mazāk cilvēku, transportlīdzekļu, un, galvenais, likumsargu, tai vēlams būt tādai vietai, kur akcijas dalībniekiem ir iespējams puslīdz brīvi manevrēt, kur visnegaidītāko situācijas saasināšanos bez sevišķām grūtībām iespējams lokalizēt un novērst. No šī viedokļa Ceringkrosas stacija ar tās mūžīgo drūzmu un grūstīšanos kā uz peroniem, tā uzgaidāmajās zālēs un neskaitāmiem, ik uz soļa sastopamiem policistiem melnos mundieros un Viktorijas laikmeta ķiverēs bija gaužām nepiemērota un neveiksmīgi izraudzīta vieta. Taču visu rūpīgi pārdomājis, Dovs saprata šī plāna dziļāko, stratēģisko domu: tā kā Čeringkrosa atradās pašā milzīgās Londonas centrā un te allaž norobežotā telpā apgrozījās liels ļaužu pūlis, izmantot šaujamieročus būtu praktiski neiespējami. Mossada operatīvajā nodaļā izstrādātais plāns provocēja padomju militāro izlūkdienestu izvēlēties kādu SMALKĀKU paņēmienu, kas neprasa spēka lietošanu: viņiem būtu jāiztiek bez šaudīšanās, bez ieejas un izejas durvju bloķēšanas, dūru cīņām un pakaļdzīšanās automašīnās pa gigantiskās pilsētas centrālajām ielām — tādas izdarības tūdaļ piesaistītu policijas uzmanību, un abas puses neko nepanāktu.

Zināms risks šajā plānā tomēr bija: Mossada analītiķi bija izslavēti kā apdomīgi pragmātiķi, viņiem bija bagāta operatīvā pieredze un parasti viņi jebkura pretinieka iespējas drīzāk mēdza novērtēt par augstu nekā par zemu, un kur nu vēl šoreiz, kad runa bija par tik autoritatīvu pretspēku kā padomju militārais izlūkdienests. Tajā pašā laikā plānā bija paredzētas dažas iespējas, ko pirmajā brīdī varēja arī nepamanīt: neveiksmes gadījumā vēl palika zināmas rezerves, lai situāciju glābtu. Tam visam tomēr nebūtu nekādas nozīmes, ja plāna autori būtu kļūdījušies galvenajā un, proti, ja maldīga izrādītos viņu pārliecība, ka GIP apakšpulkvedi Mišinu vēlas nomedīt DZĪVU un nevis tikai iegūt viņa skalpu. Dovs, aukstasinīgi novērtējis situāciju, labi saprata: ar šauteni, kam uzstādīts optiskais tēmēklis, nokniebt Mišinu, kura plecīgais stāvs šobrīd bija ideāls nekustīgs mērķis, bez grūtībām varēja no vairākiem punktiem…

Paskatījies pulkstenī, Dovs konstatēja, ka norunātās tikšanās vietā Mišins stāv jau četras ar pusi minūtes. Nedaudz tuvinājis lūpas sava modernā, melnā putekļu mēteļa apkakles adokam, izraēlietis klusi ierunājās:

—   Uzmanību! Sagatavoties!…

Tikmēr Vitjiks, neizlaizdams no mutes kaktiņa cigareti, rokas putekļu mēteļa kabatās sabāzis un no pirkstgaliem uz papēžiem vieglītēm šūpodamies, stāvēja pie sestā vagona vaļējām durvīm un laiku pa laikam ieskatījās pulkstenī.

Mikroskopiskajās austiņās, kas bija prasmīgi iemontētas Dova raga briļļu kājiņā, cauri vieglai sprakstoņai ieskanējās balss, kas ivritā teica:

—   Runā trešais. Viņam tuvojas nesējs…

—   Redzu! — Dovs nomurmināja, raustīdams spēļu automāta rokturi. — Sestais, uzmanību!…

—   Runā sestais… Nesējs aiziet garām.

—    Uzmani viņu metrus desmit, ne vairāk. Tālāk vari nesekot.

—   Sapratu…

—   Runā trešais… Piektā vagona pavadonis izkāpa uz perona un dodas uz sesto vagonu. Vai tu viņu redzi?

—   Tikai no muguras… — Dovs iebāza automāta spraugā vairākas monētas uzreiz. — Ceturtais, uzmani pavadoni!…

—   Runā ceturtais. Sapratu…

—  Runā otrais! Sestajam vagonam tuvojas nesējs ar ratiņiem. Viņam līdzās — sieviete. Pēc visa spriežot — bagāžas īpašniece…

—   Ko dara pavadonis?

—   Runā otrais. Pavadonis atgriezās savā vagonā.

—   Kas uzmana sievieti ar nesēju?

—   Runā trešais. Es. Vai tu viņus redzi?

—  Nē, neredzu! — Dovs atteica un izgrūda lāstu: automāta tablo sakrita trīs bildītes un uz metāla paplātes ar drausmīgu graboņu sāka līt sudrabaina desmitpensu straume.

—   Pirmais! Kas tas par troksni? Es tevi vairs lāga nedzirdu!

—   Uzvinnēju to sasodīto bandītu! — Dovs pikti atsaucās, nepacietīgi vērodams monētu izvirdumu. — Kā tur ir ar to sievieti?

—   Runā trešais. Sievieti vairs neredzu!

—   Kā tā?!

—   Runā otrais. Objekts pazudis!

—   Ko?!

Dovs atskatījās. Daži pasažieri ieinteresēti blenza uz sabirušo monētu kaudzi, ko laimīgais īpašnieks nesteidzās pievākt. Beidzot, trakā steigā iebēris vinnestu putekļu mēteļa kabatā, Dovs izskrēja uz perona.

—Runā ceturtais. Objekta nekur nav!

—   Pārbaudiet sesto vagonu!

—  Jau pārbaudījām. Tur viņa nav.

—   Aizmiguši bijāt, vai?! — Dovs jau tuvojās sestajam vagonam. — Viņš taču nevarēja izkūpēt gaisā!

—   Pirmais, runā trešais. Te ir tāda burzma… Kā Pellmellas laukumā… Iespējams, ka viņu atslēdza un aizvilka caur sesto vagonu… Visticamāk, ka uz sastāva beigām…

—   Cik minūšu vēl atlicis līdz vilciena atiešanai?

—   Pāris sekunžu. Ko darīt, pirmais?

—    Uz perona paliek otrais un sestais, — Dovs klusām izrīkoja. — Pārējie — vilcienā! Nekavējoties!… Otrais un sestais, ja kaut ko pamanāt, neko neuzsākt! Tikai izsekot! Tiekamies, kā norunāts. Turpmāko divu stundu laikā sakarus izmantot tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā. Sakarus beidzu!..

Nākamajā mirklī vilciens sakustējās…

***

Larisa Petrovna Vaņuhina sēdēja pie loga ātrvilciena Londona—Edinburga trīpadsmitā vagona divvietīgajā kupejā un izklaidīgi pārlūkoja sīkā šriftā saliktās "Times" rīta izlaiduma lappuses. Kad kupejas bīdāmās durvis blarkšķēdamas atvērās un durvju ailē parādījās Koļesņikovs, grupas "Dūmi" ceturtais numurs pat acis nepacēla.

GIP speciālais kurjers klusēdams apsēdās Vaņuhinai pretī, smagi atgāzās mīkstajā sēdeklī ar ērto galvas balstu un melanholiski paraudzījās pa logu, kur palsajā aprīļa dūmakā garām zibēja ar sarkaniem dakstiņiem apjumtu vienstāva namiņu nespodrās ugunis.

—    Vai jums patīk Anglija? — Vaņuhina, joprojām pētīdama avīzi, apjautājās.

—  Tikai tajās reizēs, kad tā atgādina Piemaskavu.

—Jūs to labi nostrādājāt. Profesionāli.

—    Nekādu problēmu! — Koļesņikovs paraustīja plecus. — Nebija jau pirmā reize…

—   Vai viss kārtībā?

—   Pagaidām šķiet, ka jā.

—   Vai viņš bija viens?

—   Neievēroju. Un nebija arī laika.

—   Kā ar mūsējiem?

—  Visi savās vietās.

—   Kur vini ir?

>

—   Divas kupejas tālāk.

—   Un ko pavadonis?

—   Es jums jau vakar teicu: viņš atver kupejas durvis tikai tad, ja iekāpj jauni pasažieri. Bet uz to kupeju neviens nepretendēs līdz pašai Edinburgai.

—   Tik ilgi nebūs vajadzīgs, — Vaņuhina, avīzi šķirstīdama, noteica.

—   Nekas, laika rezerve neskādēs.

—  Vai durvis atvērāt ar mūķīzeri?

—   Kāda starpība, ar ko? — Koļesņikovs atkal paraustīja plecus. — Galvenais, ka atvērām bez trokšņa un bez lieciniekiem.

—  Vai esat par to drošs?

—  Ja tā nebūtu, es tā neteiktu.

—   Kur jūs viņu likāt?

—   Iemīcījām bagāžas plauktā virs ieejas. Pat, ja pavadonis neparedzētu apstākļu dēļ atvērs kupeju, viņš ieraudzīs tikai tukšus sēdekļus… Viss ir kārtībā, varat neraizēties.

—   Cik ilgi narkotikas iedarbosies?

—    Vismaz divarpus stundu. Varbūt pat trīs. Kaut gan šitam tēvainim — diez vai…

—   Tas ir par ilgu! — Vaņuhinas zods neapmierināti noraustījās.

—  Jebkurā bridi viņu var dabūt atkal kājās. Pasakiet tikai — kad.

—   Labi, — Vaņuhina pamāja. — Pateikšu.

—   Un ko tagad?

—   Pārbaudiet visu sastāvu no viena gala līdz otram. Pacentieties to izdarīt, nepiesaistot sev uzmanību… Nedomāju, ka Mišins bija viens — pārāk vienkārši jums tas izdevās… Tā nemēdz būt… Ja rodas kaut mazākās aizdomas, rīkojieties zibenīgi. Nekādas sentimentalitātes vai lieku jautājumu. Ja ari pārcentīsieties, neviens jūs par to nevainos. Tikai nostrādājiet tīri. Vai jūs mani sapratāt?

—   Tieši tā, — Koļesņikovs drūmi pamāja.

—   Kad būs nākamā stacija?

—   Divas pieturvietas, kur vilciens stāv pusminūti, nav ko rēķināt. Tātad tikai Notingemā. Tur būsim… — Koļesņikovs paskatījās rokas pulkstenī, — pulksten četros un piecdesmit minūtēs. Šie vilcieni parasti nenovēlojas. Notingemā stāvēsim trīspadsmit minūtes. Nākamā pietura būs pēc divām stundām Šefildā…

—   Ar visu jātiek galā līdz Notingemai, — Vaņuhina pavēlnieciski izrīkoja. — Tur izkāpsim. Vai nu ar viņu, vai ari… bez vina. Atkarībā no apstākļiem. Vai visi ir savās vietās?

-Jā-

—   Kā ar sakariem?

—   Radiosakari atslēgti, kā jūs pavēlējāt. Izmantojam tikai iekšējos sakarus.

—   Kā ar vagona apsargāšanu?

—   Viss notiek, kā plānots.

—   Lai visi tur acis vaļā! Abas tās pusminūtes pieturvietas lai paliek rezervē — varbūt noderēs. Būtu ideāli, ja mēs iekļautos pusotrā, augstākais divās stundās. Notingemā ir pārāk liela pilsēta, un sekotāji, ja tādi ir, rēķināsies tieši ar šo staciju…

—  Viss atkarīgs no jums.

—    Par mani nebēdājiet…— Vaņuhinas plānajām lūpām pārslīdēja viegls smīns.— Cik pašlaik rāda jūsu pulkstenis?

—   21.07.

—     Tieši 22.00 atveriet kupejas durvis, un nogaidiet, kamēr ieeju iekšā. Tad ienāciet kupejā ari jūs: palīdzēsiet man viņu nodabūt lejā, bet pēc tam atkal aiziesiet un aizvērsiet durvis no ārpuses.

—   Skaidrs, — Kojesņikovs pamāja.

—   Kādā veidā cerat panākt, lai viņš atgūstas?

—  Ar šo te, — kurjers parādīja Vaņuhinai plastmasas kastīti ar šļirci, kas līdz pusei bija pievilkta ar iesarkanu šķidrumu.

—   Dodiet to man.

—  Jāievada vēnā, tikai ne pārāk strauji.

—   Kad tas iedarbosies?

—  Ātrākais — pēc minūtes.

—   Vai jūs viņu pārmeklējāt?

—   Protams!

—   Ierocis bija?

—  Divi ligeri. Viens ar klusinātāju. Četras rezerves aptveres. Nu, un vēl pāris šādu tādu verķu…

—   Skaidrs… Visi signāli tiek doti, kā norunāts, pieklauvējot pie durvīm. Bet tagad ejiet. Un esiet piesardzīgs…

16.nodaļa

Vašingtona. Privātmāja piepilsētā.

1978.gada aprīlis.

…Volšs klusēdams vēroja, cik eleganti, kā putekļus notraukdama no nenovērtējamiem mākslas darbiem, Paulīna mazgā traukus, un gurdi pakšķināja cigāru.

—   Vecpuiša dzīvesveids tevi tā arī nav pāraudzinājis, — nepārtraukdama darbošanos pie izlietnes, Paulīna sacīja.

—   Tev taisniba, dārgā, neciešu trauku mazgāšanu.

—   Tad pieņem kalponi.

—   Neciešu arī svešu personu klātbūtni.

—   Un tāpēc esi atradis izeju — tos vispār nemazgāt, — Paulīna iesmējās.

—     Zini, Paulīna, esmu izrēķinājis: šai mājā uzturos augstākais divas trīs reizes mēnesī. Lētāk iznāk tūlīt pēc ēšanas traukus ar visu galdautu iemest atkritumu spainī un nākamreiz nopirkt jaunus, nekā likņāt ap to sasodīto izlietni un maitāt rokām ādu ar visādiem pretīgiem trauku mazgāšanas līdzekļiem.

f

—  Jā, tā ir prātīga doma, — Paulīna atteica un, pagriezusies pret Volšu, sakrustoja rokas uz krūtīm. — Tikai kālab gan tu šo nodomu neīstenoji, sākot no šovakara, bet pieliki mani pie trauku mazgāšanas? Gribēji ietaupīt uz mana rēķina, Henrij?

—  Tāpēc, ka man patīk vērot, kā tu strādā, — Volšs pasmaidīja. — Es tik ļoti esmu pieradis sadarboties ar tevi kā ar vīrieti, ka izmantoju jebkuru izdevību, lai pārliecinātos par pretējo.

—  Visai apšaubāms kompliments… — Paulīna paņēma no kūpošā kafijas automāta paliktņa divas pilnas tases, nolika tās uz galda un, noņēmusi priekšautu, apsēdās savam priekšniekam pretī. — Teikt sievietei, ka viņai piestāv trauku mazgāšana, nozīmē dot mājienu, ka nekam citam viņa neder…

—  Nu gan tu mels blēņas, Paulīna, — Volšs pavīpsnāja un pielika tasīti pie lūpām. —Tavas izslavētās un labi apmaksātās smadzenes ir ierīkotas pārāk funkcionāli. Tā jau var novest līdz absurdam jebko. Vai tiešām tu nesaproti: lai ko sieviete darītu, viss izskatīsies skaisti. Galvenais, lai tas tiktu darīts kāda KONKRĒTA cilvēka labā. Tad tam rodas jēga…

—  Tu uzskati, ka es mazgāju traukus TAVA labā?

—   Protams! — Volšs vairākas reizes sparīgi palocīja sirmo galvu. — Mazgājot tās gigantiskās šķīvju kaudzes, tu nepavisam nedomāji par higiēnu, bet gan par mani. Un tas tevi vienā mirklī pilnīgi pārvērta…

—   Un ko tad es tā domāju?

—   "Ak, kā tas vecais marasmātiķis tēlo pašmāju filozofu, kaut patiesībā ir vientuļš kā benzīntanks Nevadā. Taču, no otras puses, — ja tā padomā, viņš vēl nepavisam nav tik vecs, lai kāda sieviete, nu, kaut vai es, nevarētu izdarīt kaut ko tādu, kas viņu iepriecina. Piemēram, nomazgāt viņa šķīvi vai piešūt podziņu apkaklītei…"

—  Vai tik tu netīko pēc manas vietas? — Paulīna pasmaidīja. — Esi pasācis nodoties psiholoģiskiem eksperimentiem?

—   Tātad uzminēju?

—   Nevis uzminēji, bet nodomāji tieši to, ko es tev iedvesu, — Paulina zobojās.

—   Cik žēl, ka tu esi sieviete.

—  Tātad tomēr žēl?

—  Tu varētu kļūt par CIP direktori.

—  Tu taču nespētu strādāt manā vadībā.

—   Maldies, Paulīna, — Volšs, kafiju iemalkojis, papurināja galvu. — Varētu gan, jo man būtu brīnišķīga kompensācija.

—   Kāda?

—  Vai tiešām neesi vēl uzminējusi? Tu mani ņemtu priekšā darbā, bet es tevi — mājās. Kaujniecisks neizšķirts un nekādas aizvainotas patmīlības…

—    Pie visa vainīgi tavi kompleksi, Henrij. Tu esi tipisks neveiksminieks, kurš sapņo, lai CIP direktors tev mazgā traukus.

—    Starp citu, par direktoru… — Volšs ar strauju kustību nodzēsa cigāru pelnu traukā un vērīgi uzlūkoja Paulinu. — Vakar viņu bija izsaucis prezidents…

—   Kaut kas noticis?

—   Iedomājies tikai — viņš mūsu kopīgajam bosam jautāja to pašu. Pareizāk sakot, apjautājās, vai JAU nav noticis kaut kas tāds, kas palīdzētu viņam atrisināt vienu kutelīgu problēmu.

—   Sarunas atbruņošanās jautājumos?

—    Pilnīgi pareizi, — Volšs pamāja. — Mūsu smukulītis prezidents jūt, ka otrreizējā ievēlēšana viņam aizslīd gar degunu, bet krievi, kā par spīti, negrib saprast viņa problēmas un stiepj gumiju…

—   Un ko boss atbildēja?

—   Ko gan viņš varēja atbildēt? — Volšs paraustīja plecus un atstūma tukšo tasi. — Teica, ka vēl jānogaida, ka radušies apstākļi, ka pieliekam visus spēkus… Toties ar mani viņš vis tik diplomātiski nerunāja. Velti te ko iebilst: viņu steidzina, un viņš steidzina…

—    Un tāpēc ari tu nolēmi mani pasteidzināt, — Paulīna pabeidza frāzi.

—   Novērtē manu smalkjutību, Paulīna: šo sarunu es sāku pēc pusdienām, nevis pirms tām…

—   Tikai tāpēc, ka negribēji bojāt sev apetīti, — sieviete klusām noteica.

—   Tu esi pārāk ciniska, — Volšs pavīpsnāja. — Ar tādu raksturu tu inteliģentu vīrieti sev līdzās ilgi nenoturēsi.

—  Tu to zīmē uz sevi?

—   Vai tad tu uzskati, ka esmu neinteliģents?

—  Kad tu sāc runāt par darbu, Henrij, tu kļūsti par tipisku īru nekauņu.

—   Varēji jau nu šais vārdos ietvert vairāk sirsnības.

—   Gan tu vēl piedzīvosi manu sirsnību, — viņas acis brīdinoši iedzalkstījās. — Lai tik tiekam ar šo būšanu galā!

—   Kas notiek Londonā?

—   Es ar to nenodarbojos, Henrij. Tur visu pārrauga tavi draugi…

—   Ai, kā tu nemīli ebrejus, Paulīna!

—   Vai man viņi būtu jāmīl, dārgais?

—   Tu nu reiz esi dpiska amerikāņu dienvidniece un pamatīga snobe, Paulīna!

—   Ar ko arī lepojos!

—   Nu, protams! — Volšs smīkņāja. — Kad jūs savulaik atmetāt vergam pupu kārbu vai novalkātās tupeles, jūs pretī vienmēr saņēmāt pieglaimīgu: "Paldiesiņ, žēlīgs kungs, paldiesiņ!" Bet viņiem… tiem maniem draugiem, kā tu viņus dēvē, lielākoties ir tādi ciltsraksti kā dižciltīgiem kokerspanieliem. Tais laikos, kad mūsu snobiskie dienvidnieki uz Misisipi purviem izrakstīja klavieres un centās tēlot eiropiešus, likdami saviem melnādainajiem valkāt baltas frakas, viņu senči uzturēja Haidnu, subsidēja gaisa kuģošanas attīstību un izgudroja alus pudeļu attaisāmos, ko lietojam līdz šai dienai. Viņi paši ir raduši atdot nabagiem savas izvalkas, Paulīna. Vai jūti, kur slēpjas pretruna, meitenīt?

—   Nē.

—    Izliecies, lai man ieriebtu, dārgumiņ? — Volšs pasmaidīja un tūdaļ asi noprasīja:

—   Un ko dzird no Amsterdamas?

—   Kopš aizvakardienas rīta esam iesaistījuši Stūrholdu.

—   Kas ar viņu uzņēma sakarus?

— Ne jau amerikāņi, Henrij, — Paulīna gurdi nopūtās. — Ar to tev pietiek, vai vēlies, lai izklāstu sīkāk?

—   Pietiek.

—   Tagad viņiem atlicis pats nepatīkamākais — gaidīšana.

—   Un kā tev liekas, cik ilgi?

—   Dienu, divas, augstākais — trīs…

—   Un kā viņi uztaustīja mūsu āķi, Paulīna?

—  Tieši tā, kā biju paredzējusi, Henrij… — Paulīnas tumšās acis apmierināti iemirdzējās. — Izfiltrēja bankas darbiniekus, atrada kādu Rutu Holtu, valūtas operāciju nodaļas kasieri, kura slēpj, ka viņas vīrs ir narkomāns un šobrīd ārstējas vienā no Šveices privātklīnikām, viņi to meiču nedaudz patramdīja, piedraudēja, ka viņas ģimenes negodu atklās bankas administrācijai un tad viņa tūdaļ zaudēs darbu, piesolīja viņai desmit tūkstošus dolāru… Vārdu sakot, divdesmit minūšu laikā šī Holta no kompjūtera ievadīja faksā visu pasūtītājus interesējošo informāciju, un, galvenais, nokopēja dokumentu par abonenta seifa atvēršanu, ko parakstījuši Mišins un Maļceva…

—   Vai viņa… Vai tā meiča necietīs?

—   Lai holandieši paši tiek ar to galā, — Paulīna paraustīja plecus. — Katrā ziņā desmit tūkstošus viņa ar prieku pieņēma un pat izskatījās ļoti apmierināta. Acīmredzot atradināšanās no smagajām narkotikām nav neko lētāka nekā pierašana pie tām…

—   Kas viņai nodeva naudu?

—   Tas pats, kas paņēma kopiju — vīrietis vidējos gados, kuru sauc Ričards van Smolls un kurš ir Nīderlandes pilsonis.

—   No GIP?

—   Tā izskatās. Vēl precizējam.

—  Ja nu viņi tomēr neuzķersies?

—   Tad būsim paspēlējuši, Henrij.

—   Vai mazulis tiek pieskatīts?

—   Kā federāla rezervju banka.

—   Kā viņš jūtas?

—   Kā parasti. Darbs — mājas — darbs. Nekādu kontaktu.

—   Vai viņš nav mēģinājis?… Tu jau zini, ko…

—   Nē. Ceru, ka viņam pietiks saprāta…

—   Cik personu esat nopeilējuši?

—   Tris. Iespējams, esam atklājuši ari ceturto, bet vēl šis tas jāprecizē…

—   Kur? Amsterdamā?

—  Hāgā. Viena no tās trijotnes, visai ekstravaganta dāmīte Belinda Kročere, aizvakar gandriz divas stundas viesnīcas "Cris" bārā tērzēja ar kādu simpātisku džentlmeni.

—   Ierakstījāt?

—    Stūrholds nepaspēja — viņam nepietiek cilvēku. Tā daiļava kādas pusotras stundas automašīnā riņķoja pa Amsterdamu, iegriezās frizētavā un tad piepeši izbrauca uz šosejas. Kamēr viņi noskaidroja, ka galamērķis ir Hāga, kamēr izsekoja viņai līdz bāram, aparatūras uzstādīšanai vairs laika neatlika. Saruna ir nofilmēta videolentē, materiāls ir kantorī.

—   Tu jau noskatījies?

—Jā, — Paulīna pamāja. — No skata nekas sevišķs: vecais pensionētais āzis baudkāri siekalojas, zem galda spaidīdams savas draugaļas kārdinošo cisku.

—   Nu, mūslaikos tā ir visnotaļ tipiska parādība, — Volšs nosmīnēja.

—    Rit no rīta es tev kantorī piegādāšu visu informāciju. To mēs vēl redzēsim, cik tas ir tipiski… — Paulīna zīmīgi samiedza acis. — Tā meiča ir no padomju militārā izlūkdienesta, Henrij. Diez, vai viņa meklētu bagātu mīļāko. Kur nu vēl ārzemnieku. Parasti viņas neko tādu neatļaujas. Kaut vai tāpēc vien, ka saņemto naudu tik isā laikā nepagūst notērēt…

—   Cik viņam gadu?

—   Ap septiņdesmit.

—   Pārāk vecs, lai būtu operatīvais darbinieks, vai tev tā neliekas?

—   Un lai būtu mīļākais?

»

—   Domā, viņš varētu būt rezidents?

—Jā, tā es domāju, — Paulīna pamāja. — Zini, Henrij, izrādās, ka grābt ogles ar citu rokām nemaz nav tik izdevīgi, kā pieņemts domāt. Stūrholds, šķiet, ir aizmirsis, kā labā strādā, un uzvedas ļoti patstāvigi, es pat teiktu, pārlieku patstāvīgi.

Visu, kas norisinās viņa valsts teritorijā, viņš uztver kā personisku problēmu. Vārdu sakot, nevaru viņu tā izrīkot kā mūsējos…

—   Mēs viņam maksājam, — Volšs atgādināja. — Un ne jau nieka naudu…

—  Ar to vien nav līdzēts, dārgais! Summas tiek ieskaitītas anonīmā kontā, turklāt Stūrholds labi apzinās, ka mēs viņu nekad nesāksim šantažēt. Esam spiesti nodarboties ar diplomātiju, bet tā mēs zaudējam dārgo laiku. No otras puses — mums nav izvēles. Jo vairāk šobrīd, kad viss jau iegājis finiša taisnē. Nedomāju, ka tagad vajadzētu kaut ko mainīt, Henrij: lai rīkojas, kā atzīst par nepieciešamu, galvenais, lai būtu rezultāts. Galu galā — kriminālpolicijas priekšnieka vietnieka postenis ir pārāk labs aizsegs, lai mēs ar to nerēķinātos. Vai piekriti, Henrij?

—   Labi, — Volšs pamāja. — Tu mani nedaudz samulsināji ar to savu večuku…

—   Kas tevi uztrauc?

—    Ja pieļaujam, ka tas varētu būt rezidents, plāns jāmaina…

—   Tas ir riskanti, — mirkli padomājusi, Paulīna atbildēja. — Viņi jāaiztur dokumentu nodošanas brīdī. Tur viss tiek kontrolēts, un Stūrholds tādu izdevību garām nepalaidīs. Ja vilcināsimies un gaidīsim, kamēr viņi tiekas ar rezidentu — un vēl jau nemaz skaidri nezinām, kurš tas ir, — mēs ļoti riskējam tos zeļļus ceļā pazaudēt. Turklāt man diez ko negribētos lieku reizi pakļaut briesmām savu aizbilstamo. Tā meičiņa jau tāpat ir godam pastrādājusi…

—   Kā tu to domā? — Volšs sarauca uzacis.

—   Grūti paredzēt, kā viņi rīkosies, Henrij… Ja visu grupu nesavāks turpat uz vietas, bet izsekos līdz tikšanās brīdim ar rezidentu, viņi kuru katru mirkli var no savas gūsteknes atbrīvoties. Meitene savu lomu jau ir nospēlējusi, un ilgāk kavēties uz skatuves viņai nevajadzētu. Jo vairāk, ka uz aplausiem viņai nav ko cerēt… Vai tiešām tu nesaproti, Henrij?

—   Tās ir tavas un Stūrholda problēmas! — Volšs strupi atcirta.

—   Tik un tā tavs plāns man nepatīk.

—   Plānam nav nekādas vainas…

—   Pārāk riskanti, Henrij…

—    Toties ļoti perspektīvi, — Volšs nomurmināja, aizsmēķēdams šovakar jau otro cigāru. — Iedomājies tikai, Paulīna, — ar vienu cirtienu novākt visu viņu tīklu Holandē! Kopā ar rezidentu! Tik iznīcinošu spērienu pa pautiem krievu izlūkdienests vēl ilgi atcerēsies, par to tu vari būt droša, mana mīļā. Jo sāpīgāk tas viņiem būs tāpēc, ka šīs izgāšanās sīks apraksts tūdaļ nonāks uz Brežņeva galda, tāda iespēja mums, paldies Dievam, ir. Tad gan Cvigunam beidzot pielēks, ka viņam zeme deg zem kājām, un tad viņš noteikti paraustīs mūsu āķi…

—  Bet varbūt tomēr nevajadzētu riskēt? "Molotovs" ziņo, ka jau šodien vai rīt Cviguns izlido uz Budapeštu. Par motivāciju ir gādāts, Brežņevs jau zina par šo komandējumu, Andropovs ir piekritis. Brauciens izskatās ļoti argumentēts un dabisks…

—   Saproti taču beidzot, Paulina!… — uzbudinājumā Volša acīs kvēloja īsts mednieka azarts, brīdī, kad tas sajutis tuvojamies lielu plēsoņu. — Mums diemžēl nav nekāda pamata šo komandējumu jau uzskatīt par visu problēmu atrisinājumu un pārspīlēt tā nozīmi. Uztver to kā pēdējo rezervi gadījumā, ja viss saies dēlī. Bet ne vairāk. Uz Budapeštu Cvigunam dosies līdzi četri miesassargi. Tā paredz protokols. Taču viņš savu personisko apsardzi, ja grib, var dubultot. Tad tie būs jau astoņi viri. Turklāt ģenerālis Semjons Kuzmičs Cviguns droši vien nespers ne soli ārpus valdības rezidences, ko modri apsargā Ungārijas drošības dienests. Tiesa, "Molotovam" tur ir brīva pieeja, taču viens pats viņš neko nespēs izdarīt, vai saproti? Vārdu sakot, ja vien Cviguns PATS negribēs atstāt rezidences teritoriju, viņš ir drošībā. Ko var iespēt "Molotovs"? Nu, labi, viņš pieliks pistoli KGB ģenerālim pie deniņiem, nu, pieņemsim, izvedīs viņu savā mašīnā ārā no rezidences, bet ko tālāk? Robežas tūliņ aizcirtīsies kā slazdi!…

—  Ja nu mēs šai operācijā iesaistītu vēl kādu?

—      Ko tad, Paulīna? "Sarkanās brigādes"? "Islama džihadu"? Turku "pelēkos vilkus"?… — Volšs ar riebumu nospieda neizsmēķēto cigāru pelnu traukā. — Tas ir neprāts — rīkot zibensoperāciju, lai sagūti tu KGB priekšsēdētāja pirmo vietnieku sociālistiskā bloka valstu robežās! Un, galvenais, kāpēc? Tādējādi mēs tikai riskējam atklāt operācijas slepenos mērķus un pārsvītrot rezultātu, ko cenšamies sasniegt…

—   Bet tu pats taču tikko Cviguna komandējumu uz Budapeštu nosauci par rezerves variantu…

—  Tā arī ir, — Volšs pamāja. — Taču tam būs efekts tikai tad, ja, pirmkārt, operācija Amsterdamā un Londonā laika ziņā sakritīs ar Cviguna komandējumu uz Budapeštu, un, otrkārt, ja trieciens, ko saņems GIP rezidentūras Anglijā un Holandē, būs pietiekami spēcīgs. Notikumu virknei, Paulīna, jābūt šādai: izjūk mēģinājums sagūstīt Mišinu, Amsterdamas bankā neizdodas iegūt Andropovu kompromitējošus dokumentus, Ņikiforovs, zaudējis vairākus aģentus, vēl jo labāk — kopā ar visu rezidentu, ir spiests Cvigunam atzīt, ka viņš izstājas no spēles — viņam, kā tu pati saproti, pietiek savu problēmu, Andropovs, saskaņā ar vienošanos, noliek Brežņevam uz galda materiālus par to, ka Cviguns piedalījies spekulācijās ar antikvāriem priekšmetiem un valūtu, un visas šīs satriecošās vēstis Cviguns uzzina, vēl būdams Budapeštā. Tas ir svarīgs apstāklis, Paulīna: ja viņš šai brīdī būtu Maskavā, viņš varētu tikai ielaist sev lodi pierē — sakāve būtu pilnīga! Taču Cviguns mums nepieciešams dzīvs, ienaidniekam jākļūst par draugu, un tātad komandējums uz Budapeštu tiek uztverts kā pēdējā un ari vienīgā iespēja palikt dzīvam. No Andropova viņu šķir pusotra tūkstoša kilometru, tepat līdzās ir Austrijas robeža, un prātā viņam tikai viena vienīga doma: aploksne ar nežēlīgiem, atmaskojošiem dokumentiem, kas vienā mirklī spētu iznīcināt viņa vienīgo ienaidnieku, atrodas tepat līdzās, gandrīz ar roku aizsniedzama… Un šai brīdī viņam tiešām tiek pasniegta roka, tik ļoti gaidītā glābēja roka… Kā tu domā, Paulīna, vai ģenerālis Cviguns to atgrūdis?

—    Domāju, ka neatgrūdīs, — Paulīna papurināja galvu. — Jo ātrāk viņš sapratīs, ka palicis viens, ka viņam vairs nav neviena, uz ko paļauties, jo apņēmīgāka un impulsīvāka būs viņa tālākā rīcība.

—    Vientulības aina nebūs pilnīga, ja neiekritīs arī viņa kompanjons no GIP. Zini, Paulina, tikko operācija Holandē būs galā, mums steigšus jāparūpējas par zināmu informācijas noplūdi. Un jārikojas tik operatīvi, lai no rīta šī informācija jau būtu Maskavā. Vai saprati?

—   Sapratu, Henrij.

—    Tad tas beidzot tiešām būs viss! — Volšs satraukti saberzēja rokas. — Kā par mūsu brašajiem jūrniekiem mēdza teikt Saigonas bārmenis Kvāns: "Klients ir nogatavojies!" Un tādēļ, dārgā, piedāvāju tev kādu jauku ceļojumu…

—  Vai tiešām tu mani sūtīsi uz Budapeštu? — sieviete neticīgi pasmaidīja. — Divsimt gadus neesmu bijusi ārzemēs, dārgais!

—   Un vēl tikpat ilgi tur nebūsi, dārgā, — Volšs mīlīgi pasmaidīja. — Nē, es tevi nesūtīšu uz Budapeštu un pat ne uz tavu snobiski iekārtoto dzīvoklīti divu miljonu dolāru vērtībā, — tas būs dienesta ceļojums! Neskumsti, brauksim abi divi. Neatliksim uz ritu iepazīšanos ar tavu apburošo onkulīti. Iespējams, dārgā, ka mūs abus kā tālajā jaunībā gaida gara nomoda nakts. Taču, ja nu reiz mēs vairs nespējam ziedoties savas panīkušās miesas priekiem, papūlēsimies vismaz savas valsts labā, kura godprātīgi uztur desmitiem tūkstošu visīstāko parazītu! Degu nepacietībā jau šodien tikt skaidrībā, kas tā īsti ir par zivi, kas zibina spuru manas laivas galā…

—   Zini, Henrij, ja runājam par to panikušo miesu… — Paulina dzēlīgi pasmīnēja.— Pirmkārt, tavi vispārinājumi ir nevietā, un, otrkārt, tie ir vienkārši aizvainojoši!…

—   Kā miesu tu tik enerģiski aizstāvi, Paulina? Savu vai manējo?…

Paulina jau grasījās atbildēt, taču, pamanījusi šefa brīdinošo žestu, palika atbildi parādā. Nomērķējis pret Paulinu saliektu rādītājpirkstu, Volšs, tāpat sēdēdams, ar otru roku pievilka sev klāt dzelteno telefona aparātu un vairākas reizes ar resno, nikotina dūmos sadzeltējušo pirkstu nospieda tā melnās podziņas.

—    Te Volšs. Steidzami sapulcēt "Z" dienestu. Sākam strādāt 23.30. Man viss…

***

…Kamēr Koļesņikovs krekstēdams stibīja lejā no bagāžas plaukta Mišina nejutigo augumu, Larisa Petrovna, iekārtojusies uz mīkstā dīvāna, uzmanīgi noraudzījās krēslainajā ainavā aiz vilciena loga, it kā pūlētos tur izlasīt strauji tumstošās nakts slepeno jēgu.

Nostatījis Mišinu sēdus viņai pretī, Koļesņikovs pārbaudīja, vai ar roku dzelžiem, kas bija saslēgti Vitjikam ap delnu locītavām, viss kārtībā, tad izvilka no kabatas vēl vienu komplektu, saslēdza ar tiem arī gūstekņa kāju potītes, tad pievērsās Vaņuhinai:

—   Viss kārtībā.

—    Labi, — sieviete vēsi pamāja un izvilka no somiņas

šļirci.

»

—  Vai man palikt tepat? — pēc Koļesņikova sejas izteiksmes bija grūti noprast, kas viņam patiktu labāk — vai pēc iespējas ātrāk atstāt ātrvilciena Londona—Edinburga guļamvagona karsti sakurināto kupeju, vai arī pavērot operācijas "Bomžs" noslēpumainās vadītājas tālākās izdarības.

—   Palieciet visu laiku gaitenī, neatejiet pārāk tālu no kupejas durvīm, — Vaņuhina sausi izrīkoja. — Vēlreiz pārbaudiet posteņus pie vagona ārdurvīm. Ja būs nepieciešams, es jūs pasaukšu. Ja atgadās kaut kas neparedzēts — divreiz pieklauvējiet pie kupejas durvīm — viens īss, otrs garāks piesitiens. Varat iet!…

Aizslēgusi durvis, Larisa Petrovna lietišķi nopētīja gūstekni. Mišinam mugurā bija vaļējs melns putekļu mētelis, zem tā bija tumša žakete, sarkans svīteris un melns, smalka auduma krekls, atpogāts uz spēcīgā, iedegušā kakla… Sapratusi, ka piedurkni uzrotit viņai neizdosies, Vaņuhina ar īkšķi sataustīja gūstekņa labās rokas elkoņa bedrīti, ar profesionālas medicīnas māsas žestu izlaida no šļirces gaisu un cauri audumam precīzi iedūra adatu vēnā.

Mišins ievaidējās.

Atgriezusies savā vietā pie loga, Vaņuhina turpināja vērot biezējošo krēslu aiz loga, līdz izdzirda Vitjika aizsmakušo balsi:

—   Ak tu pretīgā kurva, kurš tev, sasodītā staciju vazaņķe, mācīja caur drēbēm durstīties? Kurā ķurķī tad tu, sirsniņ, biji ieslodzīta? Pati izbēgi vai piedauzīgas uzvešanās dēļ patrieca pirms termiņa?

Vaņuhina uzmeta viņam ledainu skatienu, tad no galdiņam pārklātās salvetes apakšas izvilka pistoli ar klusinātāju un piegāja Mišinam cieši klāt.

—   Divi jautājumi. Ja atbildēsiet — paliksiet dzīvs.

—  Cik amizanta sagadīšanās, — Vitjiks noņirdzās. — Man arī tev divi jautājumi, mamzel.

—   Manējie ir svarīgāki, — Vaņuhina asi noskaldīja.

—  To nu tu pierādi savam kniebējam!

—   Negribat pat dzirdēt, kas tie par jautājumiem, Mišin?

—  Mamma man jau no mazotnes ir mācījusi: "Nepļurksti, dēliņ, ar svešiem cilvēkiem, tā tu vari iekulties sūdos līdz ausīm!"

—  Jūs jau tāpat esat sūdos līdz ausīm.

—   Va vellos, cik tu inteliģenta, mūsu staļļos tādas nav manītas, — Mišins ņirdza. — Kādu ļaužu ta būsi, čirkainā?

—   Divi jautājumi. Atbildēsiet vai ne?

—  Vispirms pasaki, no kurienes tu esi.

—   Ne jau no Lubjankas, — Vaņuhina atcirta.

—  Tas jau pat ezim skaidrs, ka ne no Lubjankas, — Vitjiks smīnēja. — Tādas maitas kā tu tuvāk par "Bērnu pasauli" tai nepielaiž…

—  Jūs gribējāt tikties ar Cvigunu?

—   Gribu vēl aizvien.

—  Jums viņam kaut kas nododams?

—   Pieņemsim. Bet kāds tam sakars ar tevi?

—   Uzskatiet mani par starpnieci.

—   Un ko ta tev vajag, starpniec?

—   Dokumentus, ko atstājāt bankā.

—  Ja reiz esi tik gudra, ko tad uzplijies man? — Mišins paraustīja plecus. — Ej uz banku un paņem!

—   Bez pilnvaras nedod.

—   Skat kādi birokrāti, ko!

—   Pilnvaru parakstīsiet?

—  Tas jau ir trešais jautājums.

—  Mišin, jūs parakstīsiet pilnvaru?

—   Ar lielāko prieku, — Vitjiks pamāja. — Tiklīdz man to būs palūdzis Cviguns. Un tikai tad, kad arī viņš būs parakstījis vienu man noderīgu papīru.

—   Tas ir vienīgais variants?

—    Ir vēl viens variants, dārgā draudzene… — Mišins ar zodu paberzēja plecu. — Ja vēlies, vari nobučot man pakaļu. Bet es, lai neapvemtos, uz brīdi pievēršu acis, lai neizbojātu tev baudījumu.

—   Atveriet muti, Mišin, — grupas "Dūmi" ceturtais numurs sausi pavēlēja.

—   Velti raizējies, mīļumiņ, — Mišins saviebās. — Ar zobiem man viss kārtībā…

—   Atveriet muti, — Larisa Petrovna tādā pašā vēsi vienaldzīgā tonī atkārtoja, izteiksmi nemainīdama, un pacēla pistoli viņa acu augstumā.

—   Pagaidi, rīkle izkaltusi pēc jūsu narkotikām, — Vitjiks nomurmināja un, dziļi ievilcis plaušās gaisu, no visa spēka iespļāva Vaņuhinai sejā.

Larisa Petrovna bija mācīta uz jebkuru pretdarbību reaģēt automātiski, analizējot vienīgi apdraudētības pakāpi. Tāpēc šāviena dobjais plīkšķis noskanēja jau burtiski nākamajā sekundes simtdaļā. Mišins sāpēs iekliedzās: no viņa kreisā pleca izšļācās asinis.

Vaņuhina lēnām pagriezās uz galdiņa pusi, paņēma iecietināto salveti, rūpīgi noslaucīja sev seju, tad paskatījās uz Mišinu un gurdā balsī atkārtoja:

—  Atveriet muti, Mišin!

—   Ko tu nenāc tuvāk, maita? — Vitjika seja bija sašķiebta neciešamās sāpēs. Asins pulsācija brūcē dobji atbalsojās visā ķermenī. — Vai bail, ka iespļaušu tavā piņņainajā ģīmī vēlreiz?

—    Jābaidās ir jums, Mišin, — Vaņuhina, neizlaizdama pistoli no rokām, mierīgā balsī izlaboja. —Ja turpināsiet tēlot varoni vēl piecpadsmit minūtes, noasiņosiet un nosprāgsiet. Atveriet muti!

—   Tu visu esi sajaukusi, stulbā lauķe: es tev atļāvu nobučot man pakaļu. Vai gribi to darīt no iekšpuses?

—   Atveriet muti!

—   Kāpēc?

—   Tā man būs ērtāk!

—   Es uzdiršu tavām ērtībām!

—   Primitīvais mūlāps! — Vaņuhina nicīgi saknieba plānās lūpas un ar drošu roku nospieda gaili. Divdesmit otrā kalibra lode, izšauta tiešā trāpījumā, ieurbās Vitjikam labajā apakšdelmā. Tajā pašā mirkli viņš, pat neiekliedzies, sāpju šokā zaudēja samaņu. Mišina asinīm noplūdušais augums lēnām noslīdēja gar sēdekļa atzveltni un sāniski nogāzās uz dīvāna.

Lietišķi ielūkojusies rokas pulkstenī, Larisa Petrovna izņēma no ceļasomas šķēres, viskija pudeli, leikoplasta kārbiņu un polietilēna paciņu ar tamponiem un vati. Noliekusies pār ievainoto, viņa atvilka Mišinam plakstiņus un pārliecinājās, ka redzokļi ir nozuduši dziļi zem pieres. Roku dzelži, ar ko priekšpusē bija stingri saslēgtas Vitjika rokas, Vaņuhinai traucēja novilkt viņam putekļu mēteli un žaketi. Tāpēc viņa vispirms virs kreisā pleca, tad virs labā apakšdelma ar šķērēm nedaudz iegrieza audumu un, to paveikusi, satvēra ar abām rokām visus apģērba gabalus reizē un bez sevišķas piepūles tos pārplēsa. Abas brūces izskatījās diezgan nelādzīgi un turpināja asiņot, tiesa gan, ne vairs tik spēcīgi. Vaņuhinu tas nepārsteidza, jo viss Mišina apģērbs un arī dīvāniņš bija piesūcies asinīm.

Izplēsusi no paciņas vates kušķi, Vaņuhina to pamatīgi samērcēja viskijā un apslaucīja ievainojumu malas, uzmanīgi vērodama ievainotā reakciju. Mišina seja bija bāla kā nelaiķim, uz pieres bija izspiedušās aukstu sviedru lāsītes. Viss liecināja, ka būs ilgi jāgaida, pirms viņš atgūs samaņu.

Abas brūces bija cauršautas: lodes, nepaspējušas uzņemt ātrumu un saskārušās ar ķermeņa pretestību, bija ieurbušās dīvāniņa biezajā, ar gobelēnaudumu apvilktajā popējumā. Larisa Petrovna bija paveikusi to, ko bija gribējusi paveikt, un nu viņai tikai atlika novest līdz galam "sarunu" pirmo posmu. Izmazgājusi brūces, Vaņuhina uzlika uz katras no tām pa diviem tamponiem, pārlīmēja tos ar leikoplastu un vēlreiz, pārliekusies pār Mišina bālo seju, atvilka viņam abus plakstiņus. Tajā pašā mirklī Mišina masīvais stāvs, gluži kā spēcīga elektriskās strāvas lādiņa skarts, spēji izliecās. Viņa lielā, gaišmatainā galva kā lingas sviesta ietriecās Larisas Petrovnas virsdegunē. Trieciens bija tik negaidīts un spēcīgs, ka Vaņuhinu tas vārda tiešā nozīmē uzsvieda gaisā un aizlidināja līdz pretējām dīvāniņam.

Kupejā iestājās nāves klusums.

Mišins ar sāpēs sašķiebtu seju nošļūca lejā un uz ceļgaliem atbalstījās šaurajā ejā starp abiem dīvāniņiem. Pārvarēdams griezīgās sāpes, kas plosīja visu viņa ķermeni, viņš pieslējās kājās, taču tūdaļ arī bezspēkā saļima uz Vaņuhinas neveikli sagumušā stāva. Pagāja minūtes piecas, pirms viņš spēja izdarīt nākamo kustību. Saslēgts roku dzelžos un tiktikko spēdams pakustēties, Vitjiks uzmeta skatienu Vaņuhinai. Sievietes nekustīgā seja, kas pirms mirkļa vēl bija izskatījusies tik augstprātīga un izsmalcināta, tagad bija pārvērtusies asiņainā un uztūkušā masā. Trieciens ar galvu Larisai Petrovnai bija pārlauzis virsdeguni un, pēc visa spriežot, sadragātā kaula šķembas bija iekļuvušas smadzenēs…

Vitjikam dūca galva, brūces dega tā, it kā tās kāds durstītu ar nokaitētiem iesmiem… Sakopojis visus spēkus, Mišins, stenēdams un juzdams, ka kuru katru mirkli no skaudrajām sāpēm var zaudēt samaņu, pacēla virs Vaņuhinas asiņainās sejas savas dzelžos saslēgtās rokas un belza ar tām viņai pa galvu. Un tikai pēc tam, bezspēkā atslīdzis pret dīvāna atzveltni, viņš saprata, ka ir mēģinājis nogalināt līķi…

Mišins atguvās, izdzirdis klauvējam pie durvīm.

"Cauri ir!" viņš dīvainā vienaldzībā nodomāja.

Vitjiks redzēja Vaņuhinas pistoli, kas no trieciena bija ielidojusi kupejas kaktā, saprata, ka nepieciešams sakopot spēkus, lai pieceltos, aizsniegtu ieroci un mēģinātu kaut kā aizstāvēties…

"Cik patronu ir magnumā? " domas darbojās gurdi un gausi kā izsusējusi upe. — Atceries, Vitjik, cik patronu ir magnuma aptverē? Viņa šāva divreiz… Ak tu maita tāda! Atver muti!… Es tev gan atvēršu, sprāgoņa!… Labi gan, ka Ingrīda mani tagad neredz… Kāpēc viņa gribēja, lai es atveru muti?… Ingrid, es neesmu laulību afērists, esmu vienkārši ampelmanis… Tur vēl jābūt dažām patronām… Celies augšā, bendes maiss!… Piecelies, noliecies, pacel pistoli… Nu, bet roku dzelži?… Tūlīt viņi ienāks un iztaisīs no manis malto gaļu… Ak kungs, es taču apsolīju viņai piezvanīt… No kurienes?… Kā?…"

Klauvēja vēlreiz.

Vispirms īss, tad garš piesitiens. Un vēlreiz.

"Es tā arī neiemainīju monētas taksofonam…"

Tā bija viņa pēdējā doma. Tad viss lēnām sāka slīdēt lejup kā kūstošs saldējums…

Viņš atjēdzās no drausmīgām sāpēm kreisajā plecā, atvēra acis un ieraudzīja pār sevi pārlikušu Dova sirmo galvu.

—   Laipni lūdzam ellē, bēdu brāli! — Izraēlietis skaidrā krievu valodā bez mazākā akcenta teica.

—   Kur mēs atrodamies?

—   Mašīnā, kas nepavisam nav piemērota ātrās palīdzības vāģa lomai, — Dovs atsaucās un ivritā kaut ko pateica šoferim.

—   Ko tu viņam teici?

—   Lai nebrauc tik dikti. Mēs pārvietojamies pa ceļu, ko kartēs apzīmē ar norādi "otršķirīgs".

—   Vai tu tur klauvēji pie durvīm, Dov?

—   Piedod, ja tev tas nelikās pietiekami delikāti.

—   Kā jūs mani tā nopūdelējāt, nejēgas?

—  Nav svarīgi kā, — Dovs atvairijās. — Galvenais, ka laikā atkal atradām. Interesanti, kas tevi tik profesionāli pārsēja?

—   Vina.

»

—  Satriecoša loģika, — izraēlietis nogrozīja galvu. — Vispirms sacaurumo, tad pati savām rokām caurumus mēģina aizlāpīt.

—     Viņa vienkārši nepaguva tos apstrādāt tā, kā bija iecerējusi…

—   Zini, es tā arī sapratu…

—   Vai viņu bija daudz?

—   Ne pārāk, — Dovs skumji pasmaidīja. — Bet viņi to skaisti nostrādāja, nav vārdam vietas…

—  Vai tu viņus piemini pagātnes formā tāpat vien, vai ari?…

—   Vai ari.

—   Man tāda nelāga jušana Es jūtos visai slikti, Dov…

—  Tas no asins zaudēšanas… Kad ienācām kupejā, tu biji apgredzenots ar roku dzelžiem kā putniņš no Sarkanās grāmatas. Ar ko tu viņu piebeidzi, Viktor?

—   Ar galvu.

—  Jā, to vajag mācēt! Un tieši galva tev palikusi neskarta, vismaz redzamus ievainojumus nemana. Lai gan teikšu, kā ir, — noņemoties ar tādiem pacientiem kā tu, mūsu ārstiem bezdarbs nedraud.

—  Neraizējies, Dov, tik ļoti, — Mišins novaidējās. — Un pasaki saviem ebreju ārstiem, ka es viņus mūžam mīlēšu, bet tikai — pa gabalu.

—   Kāpēc tad tā?

—   Tāpēc, ka Izraēlā atgriezīšos tikai, guldīts zārkā.

—   Pie mums glabā līķautā, Viktor.

—   Nu tad tikai līķautā.

—    Kāpēc tu tik gaužām nemīli Izraēlu? — Dovs pasmaidīja.

—   Es to mīlu un pat ļoti, — Vitjiks, acis pievēris, nomurmināja. — Skaista zeme, pirmšķirīgi spiegi; un ir tikai divi sīki trūkumi — riebīgs klimats un draņķīgi cilvēki.

—     Kā visi krievi, tu esi antisemīts, Viktor, — Dovs nopūtās un sakārtoja viņam pagalvī palikto svešo mēteli.

—  Man uz to ir morālas tiesības, — Mišins errojās. — Tu esi goda vīrs, Dov, tāpēc vajadzības gadījumā varēsi apliecināt, ka esmu lējis asinis par ebreju tautu.

—   Cik žēl, ka ebreju tauta to diez vai kādreiz uzzinās.

—    Par to nu nezūdies, Dov. Vai zini, kā Krievijā sauc tādus kā mēs?

—   Nu, protams, ka nezinu.

—   Neredzamās frontes cīnītāji!

—   Skaisti.

—   Bet kā mūs sauc Izraēlā?

—   Hamorim.

—   Vai tas ir ivritā?

-Jā.

—   Pārtulko.

—   Ēzeļi.

—   Tas vārdiņš ari nav zemē metams, — Mišins nomurmināja, krekstēdams sataustija kabatā saņurcitu cigareti un pastiepa izraēlietim sērkociņus, lai tas padotu uguni. — Patiesība, kā vienmēr, ir kaut kur pa vidu. Skat, cik precīzi sanāk: "Neredzamās frontes ēzeļi".

—  Bet tie, kuri dabūjuši ribās divas lodes, vēl atļaujas smēķēt, ir ēzeļi kvadrātā, — Dovs nosodoši pašūpoja galvu.

Skaļi iekaucās mašinas bremzes.

—   Laikam būsim atbraukuši, — Dovs norūca un pētoši uzlūkoja Mišinu. Pārtvēris izraēlieša skatienu, Vitjiks skumji pasmaidīja.

—   Nevelc garumā, kolēģi! Kurp tagad vedis mans ceļš? Pie jums? Pie amerikāņiem? Uz morgu?

—   Kā teiksi, krievu brāli… — Dova melnās acis nozibsnīja. — Šodien mūziku pasūti tu.

—   Tu to saki nopietni, Dov?

—   Ar ievainotajiem neklājas jokot! — mossadovietis paraustīja plecus. — Par amerikāņiem neko konkrētu pateikt nevaru. Neviens mani nav pilnvarojis runāt viņu vārdā. Ar tiem tev pašam jātiek skaidrībā. Bet attiecībā uz mūsu kantori — tev tiek izsniegta beztermiņa biļete, kurā izlidošanas datumu vari ierakstīt pats. Tu esi brīvs no jebkādām saistībām, Viktor Mišin. Man dots norādijums tev pateikt "paldies" un "sveiki". Tādā gadijumā, protams, ja tu nevēlēsies atgriezties Svētajā zemē.

—  Tātad varu doties, kurp acis rāda — kaut vai uz visām četrām debespusēm reizē?

—  Ļoti precīzs formulējums, — izraēlietis iesmējās. — Ivritā tā nemūžam nepateiksi.

—   Tāpēc, ka tai jūsu sīkajā zemes pleķītī nav iespējams elementāri apgriezties pat ap savu asi! Četras puses Izraēlā nemaz nav iespējamas, kolēģi. Jūs varat vienigi uzbraukt debesīs…

—   Cik tu ļauns, Viktor!

—   Nevis ļauns, bet objektīvs, — Mišins izlaboja un mēģināja pasliet galvu, lai paskatītos pa mašīnas logu. — Kur mēs tagad atrodamies? Stacijā? Ostā?

—   Hītrovā.

—    Tad iesēdini mani pirmajā lidmašīnā, kas dodas uz Kopenhāgenu, — Mišins sacīja. — Es samaksāšu.

—     Es pats tevi aizvedīšu līdz Kopenhāgenai, — Dovs iebilda. — Tāpat vien, drošības pēc. Jo sevišķi tāpēc, ka jau tagad nojaušu, kāda adrese galapunktā būs jānosauc taksometra šoferim…

—   Ceru, ka tu šo adresi neaizmirsīsi, Dov.

—Ja vien tu tur nodzīvosi tik ilgi, kamēr aiziešu pensijā, — izraēlietis nomurmināja, izņēma Mišinam no mutes cigareti un ar riebumu izmeta to pa logu. — Kamēr tas nebūs noticis, mums vienkārši trūks, par ko runāt.

—  Ar ko tad lidosim? Ceru, ka ne ar Aeroflotes lidmašīnu?

—    Tepat kaut kur netālu jābūt vienai viltīgi iekārtotai transportlidmašīnai, ar ko izlepušajiem eiropiešiem piegādā banānus no Dominikas republikas… Gluži pirmā klase nebūs, toties ar garantijām.

—    Ar ko tie banāni pildīti, kolēģi? Ar plastikāta spridzekļiem?

—    Kā visi krievi, tu, draugs, esi pārāk aizdomīgs. Labāk padomā par to, cik daudz tu zaudē, neatgriezdamies siltajā Izraēlā, bet dzīdamies uz turieni, kur tevi gaida hroniskie dāņu lieti, — Dovs saviebās. — Kopenhāgena, Viktor, ir Eiropas reimatisma galvaspilsēta.

—   Neciešu sauli! — Mišins noburkšķēja.

—Jā, starp citu, Gordons lūdza, tev nodot šo… — un Dovs no žaketes iekškabatas izvilka zilu, ar marmorētām dzīsliņām izraibinātu pildspalvu. — Ņem, tas ir īsts pirmskara "Parker" ražojums ar zelta spalvu. Tagad tādas vairs neizlaiž…

—   Kā šis simboliskais žests būtu jāsaprot? — Mišins greizi pavīpsnāja, paņēma pildspalvu un pacēla to pie acīm. — Vai tintes vietā tajā iepildīta inde? Varbūt uzgali iemontēts stereomagnetofons? Vai ari zelta spalvas galā atrodas detonators?…

—  Tev ir traucēta asinsrite, tāpēc lāga nedarbojas smadzeņu pods. Gordonam pieder pāri par trīssimt piecdesmit pildspalvām, Viktor, — Dovs dziļā nopietnībā paskaidroja. — Kā visi kolekcionāri pasaulē, viņš ir unikāls skopulis, kas neizlaiž no rokām nevienu no saviem dārgumiem. Cik man zināms, tikai divas vai trīs reizes mūžā Gordons kādam ir dāvinājis pildspalvas no savas neaizskaramās kolekcijas. Un vēl viņš lika tev pateikt šādus vārdus: "Lai tas puisis atceras, ka no amerikāņiem saņemtais pusmiljons dolāru nav ne pušplēsta graša vērts, ja nebūs, ar ko izrakstit čeku…"

—   Ak Dievs, kā es mīlu ebrejus! — Mišins nopūtās…

17.noda|a

Amsterdama. "Starner Insurance Bank" ēka.

1978.gada aprīlis.

Viss norisinājās pēc scenārija, kura nianses man divas nedēļas bija centusies iekalt galvā Paulim. Toreiz Maiami man tas viss šķita tikai spēle, mistifikācija, blēdīšanās. Nezinātājam, ja tas, protams, nenotiek grāmatas lappusēs vai uz kinoekrāna, bet gan tavā personiskajā dzīvē, ir ļoti grūti, es teiktu, pat neiespējami noticēt, ka ar tik velnišķīgu precizitāti no milzīga attāluma var vadīt cilvēkus, noteikt viņu gaitas, rīcību, domas, ka tik konkrēti, līdz sīkākajām niansēm var paredzēt, kā izturēsies nepazīstami ļaudis, kuru psiholoģija, gaume un paražas tev ir pilnīgi svešas… Ikreiz, kad man likās, ka tā nemēdz būt, tā tomēr notika — mistiskā, pretdabiskā precizitātē, it kā būtu piepildījušies čigānu pareģojumi.

Autonomais peldējums, kurā mani lielā steigā bija palaidusi savādā sieviete psiholoģe no nelāgām leģendām apvītā CIP, patiesībā autonoms bija tikai pēc formas. Tikpat labi varētu teikt, ka, iekāpusi nakts vilcienā Maskava—Kostroma, es pati esmu aizkļuvusi līdz šai jaukajai pilsētiņai. Taču īstenībā vienīgi tad, ja būtu iesēdusies nepareizā vilcienā vai, kā mīlēja sacīt mana vecmāmiņa Sofja Abramovna, — lai ieriebtu konduktoram, aizbraukusi pretējā virzienā, es būtu varējusi nonākt kaut kur citur. Visos pārējos variantos man nebija citas iespējas, kā vien nonākt tieši tajā pilsētā, kas bija norādīta emaljētajā plāksnītē uz vagona sāniem. Apmēram tas pats ar mani norisinājās tajās neaizmirstamajās dienās.

Rūdīti un pieredzējuši ļaudis, kuru nodarbošanās raksturs pilnībā izslēdza jelkādu naivumu un sentimentalitāti, pietiekami gudri cilvēki, kuriem piemita iedzimts aizdomīgums pret visu un visiem un kuri izcēlās ar sadzīvisku viltību un zvērisku cietsirdību, visai atšķirīgi reaģēja uz manu pēkšņo parādīšanos pie viņu apvāršņa. Viņi izturējās dažādi un arī manas juceklīgās atklāsmes, kas izklausījās visai neticamas, viņi uztvēra neadekvāti… Un tomēr viņi visi, visi kā viens, gala rezultātā darīja TIEŠI TO, ko bija paredzējusi mana sirmā darbaudzinātāja Paulīna, un, proti, konsekventi virzīja mani pa viņas jezuītiskajā fantāzijā stingri iezīmēto apstākļu sakritību un tikšanos gaiteni uz kādu noteiktu "X" punktu, kuru sasniedzot, pēc viņas vārdiem "…mūsu izredzes gūt panākumus būs pārsniegušas statistiski vidējos rādītājus, kaut arī statistika ir viena no tām zinātnēm, ko nicinu visvairāk un pirmām kārtām tāpēc, ka tā ir tik melīga. Jo sevišķi tad, kad tā vienkāršajiem mirstīgajiem cenšas iestāstīt, ka zina visu. Visu, mana mīļā, nekad nav zinājis neviens, pat Jēzus Kristus ne, kur nu vēl statistika!…"

Negribēdama lieku reizi ielaisties ķīviņos ar viegli aizkaitināmo Belindu un viņas toskāniski neaprēķināmo ieroču nesēju, es paklausīgi izpildīju prasību "noformēties atbilstoši situācijai" un, pārvarēdama pretīguma sajūtu, ietērpos vienā no viņas satriecošajām "lietišķajām" tualetēm — ekstravagantā žaketē, kas bija vienā tonī ar padomjvalsts karogu un kurā mani pleci tūdaļ ieguva gvardes vērienu, urr īsos, baltos svārciņos, kas patiesībā bija tikai tāds gurnauta Rietumu variants un vienīgi simboliski piesedza pāris intīmākas vietiņas, ko tik nežēlīgi izsmēja sociālistiskā reālisma adepti. Jāpiebilst, ka tajos gados minisvārkus Padomju Savienībā valkāja vai nu tikai pavisam aptrakušas modes priesterienes no augstāko partijas un valdības bonzu dievināto miļmeitiņu aprindām, vai arī valūtas prostitūtas, kas ar KGB ziņu un atļauju slaistījās ap viesnīcām "Nacionaļnaja" un "Pekina", kur ārzemnieku gultās visnotaļ efektīvi apvienoja profesionālos un patriotiskos pienākumus. Pārģērbšanās procedūru veicu samērā šaurajā viesnīcas numura vannas istabā, kur augstā, visādiem higiēnas piederumiem domātā marmora plaukta dēļ priekšstatus par savu izskatu spoguli bija iespējams gūt tikai līdz jostasvietai, tāpēc novērtēt, cik komiska un kariķēta izskatās mana ķermeņa lejasdaļa es, par laimi, nevarēju…

Kādas trīs stundas pirms pārģērbšanās rituāla vannas istabā bija aizritējušas nebeidzamās Belindas jautājumu krustugunis, kura mani ķidāja tādā uzcītībā un negantībā, uz kādu spējīga vienīgi lielas ebreju ģimenes māte, kura stingri apņēmusies ar vienu pildītu zivi pabarot piecpadsmit negausīgas mutes. Biju maksimāli koncentrējusies, ne par milimetru neatkāpos no Paulīnas shēmas un ļāvos Belindas atmaskojošo jautājumu krusai tādā pašā nolemtībā kā kaujas kreiseris, kas no dzimtās stihijas iestūrēts sausajā dokā, lai bez žēlastības tiktu sagriezts metāllūžņos.

Neteikšu, ka neatlaidīgā un aizdomu pilnā pratināšana, kādai tiku pakļauta, mani būtu sajūsminājusi, taču drošinājuma sajūta, kā labi iebrauktas slēpju sliedes, pa kurām vari slīdēt bez mazākās piepūles, un mierinošā apziņa, ka tavā vietā ir izdomāts un līdz sīkākajām niansēm paredzēts viss iespējamais, viesa dvēselē zināmu mieru un lidzsvaru. Jutos kā studente teicamniece, kas zina atbildes uz VISIEM jautājumiem, un kuru tāpēc ne mazākajā mērā nemulsina profesora eksaminētāja viltīgais skatiens.

—  Jūs mūs piemānījāt, Maļceva! — Belinda mani bargi strostēja, nemitīgi glaudīdama savu apaļo gūžu — laikam taču tāpēc, lai nezaudētu formu. — Uz ko gan jūs cerējāt?

—  Jūs man to pārmetat tā, it kā mans vienīgais un dedzīgākais sapnis būtu bijis tikties ar jums! — es turējos pretī, cenzdamās panākt, lai manā sejā būtu izlasāms, ka esmu nogurusi līdz nāvei.

—   Jūs ļoti labi sapratāt, cik mums svarīga šī informācija! Jūs melojāt mums apzināti, nu, atzīstieties!

—     Kas man daļas par jūsu stulbajiem noslēpumiem! Belinda, es taču esmu tikai sieviete, visparastākā sieviete, kam trūkst tādas speciālas sagatavotības kā jums. Nu, kā jūs to nesaprotat?! Ko dara sieviete, kad viņai pieliek pistoli pie sāniem un pieprasa klausīt uz vārda?

—  Kāpēc jūs neko neteicāt par to, ka kopā ar Mišinu bijāt bankā?

—   Tāpēc, ka tāpat kā jūs, viņš mani piedraudēja padarīt par rīšanas un elpošanas trakta invalīdi, ja es par to iepīkstēšos kaut pušplēstu zilbi. Saprotiet taču — šis cilvēks ir briesmonis! Manu acu priekšā viņš ir aizsūtījis uz viņpasauli septiņus vai astoņus muskuļotus tēvaiņus!… Redziet nu, man jau pat ir sajucis viņa upuru skaits!… Varbūt jums tas liekas smieklīgi, taču es ticu viņa draudiem, es tiem ticu. Un es tiešām būtu klusējusi līdz kapa malai, ja jūs nebūtu uzoduši to sasodīto banku. Tiešām negribētos, lai viņš man izrauj rīkli, nogriež degunu vai izdara kaut ko vēl briesmīgāku…

Kad iznācu no vannas istabas, Makss iesvilpās un nogrozīja galvu.

—   Jums piestāv, kas nu ir, tas ir! — Belinda izšņāca un apveltīja savu ieroču nesēju ar tik iznīcinošu skatienu, ka tas saguma, kā ar pletni dabūjis, un, šķiet, sarāvās pat tāds kā mazāks.

Nosēdinājusi mani sev līdzās mašīnā, viņa vēlreiz atkārtoja pamatinstrukcijas.

—   Ieejiet bankā, pajautājiet, kā jums atrast Robertu Everta kungu, dodieties uz viņa kabinetu, sakiet, ka gribat izņemt savus dokumentus, parakstieties tieši tā, kā jūs parakstījāties toreiz, kad bijāt kopā ar Mišinu. Tad paņemiet dokumentus un taisnā ceļā dodieties uz izeju, tikusi ārā, ejiet uz mašīnu, kas būs novietota tieši tajā pašā vietā, kur to novietoja Mišins. Vai skaidrs?

—   Skaidrs, — es gurdi pamāju.

—   Bankas ēkā būs vairāki mūsu cilvēki. Lai Dievs jums žēlīgs, Maļceva, ja būsiet tik negudra un mēģināsiet mūs apšmaukt! Jūs dabūsiet lodi pierē turpat uz līdzenas vietas un bez brīdinājuma!… Ja visu izdarīsiet tā, kā teicu, es jums apsolu: jau šodien jūs tiksiet iesēdināta lidmašīnā un nosūtīta uz Buenosairesu. Vai ir kādi jautājumi?

—   Un kur tad virsnieka goda vārds?

—   Kas, kas? — Belinda nikni pablenza.

—   Jūsu kolēģi man jau daudz ko solījuši. Un ikreiz, kad viņi to darīja, pēdējā frāze bija: "Virsnieka goda vārds!" Vai tad jūs, Belinda, esat tikai jaunākā seržante?

—  Ak, Dievs! — Belinda nopūtās un teatrāli izbolīja savas persietes acis. — Kāpēc gan man tas viss ir jāpacieš?

—   Par izpriecām jāmaksā!

—   Pie tā mēs vēl atgriezīsimies, — Belinda draudīgi noteica. Un viņas acīs tik daiļrunīgi atspoguļojās negantais niknums, kas viņā vārījās, ka es jau tagad skaidri iztēlojos, kas notiks, kad mēs atgriezīsimies, un man pārskrēja šermuļi.

—  Aiziet! — Belinda pavēlēja un vieglītēm pagrūda mani no muguras. —Tā kā lai nebūtu nekādas tūļāšanās!…

Gatavojot mani notikumiem, kas nu tiešām bija sākušies, Paulīna pieļāva ari tādu variantu, ka vienai ieiet bankā viņi varētu man arī neļaut. "Krievu aizdomīgums ir viena traka būšana, Vaļucīt," atcerējos viņas pamācošo toni. "Profesionālā ziņā krievu aģenti ir sagatavoti labi, es teiktu, pat spoži. Iespējams, tā ir labākā skola pasaulē. Taču iekrīt viņi tieši sava aizdomīguma dēļ. Sešdesmitajos gados Francijā, piemēram, smagi izgāzās kāds ļoti pieredzējis padomju nelegālis, kurš šai valsti desmit gadus bija nostrādājis ne vairāk, ne mazāk kā militārajā rūpniecībā. Un, iedomājieties, kas notika. Atvaļinājumā laikā, ko viņš ar ģimeni pavadīja, šķiet, Beļģijā, šis kungs nodeva ateljē attīstīšanai fotofilmu. Kad viņš atnāca tai pakaļ, ateljē īpašnieks viņam palūdza parakstīties par saņemšanu. Un nabaga nelegālis pēkšņi apstulba. Francijā neviens viņam šādās reizēs nebija lūdzis parakstīties. Viņš uzklupa saimniekam ar jautājumiem — kāpēc tas vajadzīgs, kāpēc līdz šim nebija vajadzīgs, kāda jēga no tādas procedūras, varbūt no tās nav nekādas jēgas, un tādā garā. Tā tiešām bija liktenīga diena, jo tajā pašā laikā filmu bodītē bija iegriezies arī beļģu pretizlūkošanasās dienesta darbinieks. Untumainā pasūtītāja izturēšanās viņam likās tik dīvaina un nedabiska, ka, atgriezies darbā, viņš tūdaļ sāka ievākt ziņas par jocīgo ārzemnieku. Jau pēc diviem mēnešiem nelegālis bija pilnībā atmaskots. Lasīju viņa nopratināšanas protokolus, Valentīna. Šis zellis tā arī nespēja noticēt, ka viņa iekrišanas īstais iemesls ir bijis tikai muļķigs, sadzīvisks aizdomīgums… Un tāpēc — ja kāds no pavadoņiem grib kopā ar jums doties uz bankas abonentu nodaļu, nekādā gadījumā pret to neiebilstiet. Lai tik nāk! Tik un tā, pēc bankas noteikumiem, tiesības ieiet seifu nodaļā un atvērt attiecīgo kastīti ir vienīgi jums un bankas pārstāvim, kas par šo nodaļu atbild… Jūsu pavadoni vienkārši izliks aiz durvīm.

Laikam taču stāsts par padomju aģentu, kurš bija iekritis Beļģijas fotodarbnīcā, bija labi zināms plašām spiegu masām, jo ne Belinda, ne viņas toreadoriskais ieroču nesējs ne ar zilbi neieminējās, ka bankas apmeklējuma laikā viņi gribētu sastādīt man kompāniju. Acīmredzot viņi bija labi izpētījuši šīs finansu iestādes iekšējās kārtības noteikumus…

Darīju tā, kā man bija likts — iegāju solīdās baroka stila trīsstāvu ēkas marmora zālē un taisnā ceļā devos pie zelta līstes ietvertā stikla lodziņa ar uzrakstu "Information".

>

—   Klausos, kundze?

—   Vēlos runāt ar Ēverta kungu. Ar Robertu Ēvertu.

—   Otrajā stāvā, pirmās durvis pa kreisi.

—   Pateicos…

Pie bagātīgiem bronzas vijumiem rotātajām lifta durvīm bija piekarināta vienkārša, šai krāšņumā prozaiski balta plāksnīte ar uzrakstu: "Lifts uz brīdi atslēgts! Lūdzu, atvainojiet!"

Kāpjot pa platajām marmora kāpnēm, kuru margas ik pēc pāris metriem bija izdaiļotas ar senlaicīgiem, uz gracioziem marmora balstiem nostiprinātiem venēciešu lukturiem, man pavisam nelaikā ienāca prātā, ka Padomju Savienībā tādas ēkas parasti tiek atdotas pionieriem un skolēniem, vai, pareizāk sakot, iestādēm, kas uzrauga jaunās strādnieku maiņas virzīšanos uz komunisma tālēm. Tikai ej nu sazini — varbūt tad, ja šīs ēkas piederētu privātbankām, padomju pionieri, skolēni

un vinu naudas trūkuma un deficīta nomāktie vecāki dzīvotu

>

mazliet turīgāk un laimīgāk…

Informācijas dienesta meitenes sniegtā norāde izrādījās precīza: pie pirmajām durvīm kreisajā pusē, kuras galvenokārt sastāvēja no ārkārtīgi skaista, smalkām kristāla stīdziņām izmargota rievotā stikla, bija piestiprināta respektabla bronzas plāksnīte, kurā ar gotu burtiem bija iegravēts uzraksts angļu valodā:

"Doktors Roberts Ēverts, menedžeris".

Nospiedu bronzas rokturi un gāju iekšā.

Piecu metru attālumā no manis aiz milziga rakstāmgalda, novecojis par gadiem piecpadsmit, sēdēja… Jūdžins Spārks!!! Pēdējais, ko vēl paspēju ievērot šai sirreālistiskajā ainā, pirms man acu priekšā viss satumsa un es visā garumā nogāzos uz paklāja, bija viens no daudzžuburu lustras matētajiem plafoniem, kas no ciļņiem rotātajiem griestiem strauji lidoja man pretī un pārvērtās par žilbinoši baltu papīra lapu…

Kad atguvos, ieraudziju, ka sēžu dziļā klubkrēslā, uz kura roku balsta bija piemeties Jūdžins — ar vienu roku viņš mani apvēdināja ar četrkārt salocītu avīzi, bet ar otru glāstīja man galvu.

—  Veļa? — viņš krieviski klusām apvaicājās. — Kā tu jūties?

—  Un tu? — man tikai ar grūtībām izdevās pavērt lūpas. Rokas un kājas neklausīja nemaz.

—   Kāpēc tu esi tik nervoza?

—   Un kāpēc tu esi tā novecojis?

—   Es neesmu novecojis… Tas ir tikai grims.

—   Kāpēc? Vai tu tagad strādā teātri?

—  Tu nu gan esi neattapīga meitene… —Viņš noliecās un noskūpstīja man auss ļipiņu.

—   Kur tu biji, ķēmrausi? — es čukstēju un ne jau konspirācijas dēļ, bet gan tāpēc, ka sadumpojusies bija arī mana balss un es nespēju izdabūt pār lūpām nevienu pilnvērtīgu skaņu. — Kur tu pazudi, nelietigis vīrieti? Tu mani pameti kā pēdējo padauzu, pat nepasakot, ka tev manis vairs nevajag!… Pameti vienu viesnīcā, kaut kādu nepazīstamu tipu varā! Es tevi ienīstu, tu, nejaukais nodevēj, paklīdeni!…

—   Paldies Dievam, tu atkal esi savā elementā…

—    Un tā maita man neko neteica, — es čukstēju, vēl aizvienu nespēdama noticēt, ka man līdzās tiešām sēž VINŠ. — Zināja taču, draņķe tāda, bet neteica. Atradusies psiholoģe, ka viņas krievu māti!…

—   Kā māti tu tagad lādi?

—   Es nelādu viņas mati, es lādu pašu Paulīnu!

—   Vina tevi mii.

>

—   Bet es viņu ienīstu!… Kāpēc tu smaidi?

Viņš atkal noliecās man pie auss un pačukstēja:

—    Tāpēc, ka man vairs nav jāraud, jo tu esi sveika un vesela…

—  Par spīti visam! — es sacīju un pieglaudos viņa vaigam.

—    Citādi nemaz nedrīkstēja būt! — viņš nočukstēja un cēlās kājās. — Mums nav laika, Veļa.

—  Atkal?!

—   Pēc tam es tev visu paskaidrošu!

—  Tātad tu visu šo laiku?…

—   Jā, mīļotā. Tā bija izlemts no paša sākuma… — Viņš uzmeta man vērīgu skatienu. — Vai es tevi ļoti aizvainošu, ja atļaušos pavaicāt, kur tu ņēmi šādu tērpu?

—  Tev nepatīk?

—  Tu tagad izskaties pēc dārgi apmaksātas prostitūtas.

—   Es taču tev nejautāju, kā tev izdevās tik ļoti novecot un kļūt par doktoru Robertu Ēvertu.

—   Labi, to visu noskaidrosim pēc tam.

Viņš aši atgriezās pie rakstāmgalda, atvilka atvilktni, izņēma no tās aizzīmogotu aploksni un sniedza to man.

—   Ņem, Veļa. Ieliec somiņā. Un dodies turp, kur tev jāiet. Nebaidies, mīļā. Viss ir jau gandrīz galā…

—   Tu atkal mani kaut kur sūti, — es, asaras rīdama, nočukstēju. — Vai tiešām tev nav sirds krūtīs? Tam debiliķim taču ir pistole… Un tā kuce man solījās pārgriezt rīkli un noraut degunu…

—    Ak, Dievs, Veļa, kas noticis ar tavām smadzenēm? — Viņš atgriezās pie krēsla, apskāva man plecus un piespieda sev klāt. — Nu, padomā taču, mīļā! Ja reiz esmu šeit, kopā ar tevi, vai gan es varētu pieļaut, lai tev nodara kaut mazāko pārestību? Par kādu rīkles griešanu tu runā?! Tev nekas vairs nedraud! Ne-kas! Atlicis izdarīt tikai to, ko es tev lūdzu: noslaucīt asaras, mierīgi pieiet pie tiem, kas tev lika nākt šurp, un nodot viņiem šo aploksni. Un viss! Tici man, mīļā, tas PATIESI ir viss! Zvēru tev pie savas mīlestības, pie savas dzīvības!…

—   Agrāk tu teici, ka tas ir viens un tas pats, — es nomurmināju, juzdama, kā viņa žaketes auduma vilnas pūciņas kutina man degunu.

—   Nepiesienies vārdiem!

—   Kāpēc tu mani nosauci par prostitūtu?

—   Es pajokoju, glupiķlt!

—  Vai es slikti izskatos?

—  Tu izskaties satriecoši!

—  Tu man melo, Jūdžin?

—   Tu man netici?

—   Vai esmu kļuvusi neglitāka?

—  Tu esi kļuvusi vēl skaistāka. Kaut man vienmēr ir licies, ka sasniegt vēl pārāku pakāpi pat teorētiski nav iespējams.

—    Vai tu to saki tādēļ, lai piedabūtu mani spert pēdējo soli?

—     Es tev kaut ko pateikšu. Lai tas ātrāk piepildītos, nejautā man vairs neko un ej. Norunāts?

—   Ko tu man pateiksi?

—  Vispirms apsoli.

—  Vispirms pasaki.

—   Tā nebija runāts!

—   Labi. Es iešu.

—   Ielūdzu tevi šovakar uz restorānu.

—   Nomaskētu par visparastāko paplāti?

—   Es runāju nopietni, Veļa!

—   Un pēc tam?

—   Pēc tam mēs brauksim uz viesnīcu.

—   Zvēri pie savas mātes veselības, ka tu saki taisnību, — es uzstāju. — Tūlīt pat!

—   Zvēru!

—   Atceries, ko es tev teicu. Nav briesmīgākas apgrēcības, kā viest veltas cerības meitenes sirsniņā…

—  Atceros. Tāpēc, ka es nekad…

Teikums paliki nepabeigts, jo mēs sākām skūpstīties. Saku "mēs", jo patiesībā es vairs neatceros, kurš no mums bija šī mūžsenā visdziļākās savstarpējās saprašanās žesta iniciators.

—     Pietiek, — pēc neprātīgi ieilguša laimes mirkļa, cīnīdamās pēc elpas, nočukstēju. — Es jau eju… Jūdžin, bet vai mēs to aploksni nevaram aizsūtīt pa pastu?

—   Ej, mīļā. — Viņš vieglītēm mani pastūma. — Ej un nebaidies ne no kā.

—   Tikai ar vienu noteikumu.

—  Kas nu vēl, mana mīļā?! — viņa balsī skaidri izskanēja lūgums. — Laika mums vairs nav nemaz, tu visu sabojāsi,

mulka meitene!…

j »

—  Tas nebūs ilgi… Pirmkārt, restorānā tev jāierodas bez tā idiotiskā grima…

—   Neapvaino bankas ierēdņus — paliksi bez naudas!

—   Un, otrkārt, tu drīksti mani vest uz jebkuru viesnīcu, kaut vai uz naktspatversmi spitālīgajiem, tikai to nedrīkst saukt par "Marriot"…

***

Tuvojoties lepnajai mašinai, kuru "itālietis" bija piebraucis pie bankas, redzēju, ka dzīvajā bildē "Lāči gaida Mašeņku" parādījušies zināmi nepacietības triepieni. Ieroču nesējs uz stūres bungoja temperamentīgu latīņamerikāņu ritmu, bet neatvairāmā Belinda, ar savām supergarajām kājām kātodama gar mašīnu, jau smēķēja dzelteno filtru.

—   Dabūji? — viņa piesmakušā balsī noprasīja.

—   Dabūju.

—   Kāpēc tik ilgi?

—  Tur ir vēl lielāki birokrāti nekā pie mums.

—   Kur dokumenti?

—   Somā.

—   Dod šurp, — viņa nepacietīgi pastiepa roku.

Vēsi paraustīju plecus, izņēmu no somiņas aploksni un sniedzu Belindai.

—  Kā nu būs — vai uz lidostu vedīsiet tūlīt vai liksiet vēl kaut kā izkalpoties?

—  Ko? — Belinda, šķiet, visu uzmanību veltīja trofejai, ko biju atstiepusi no bankas. Tā vien likās, ka viņa grib izlasīt aploksnē ielikto papīru saturu, nesalaužot zīmoglaku.

Tad pēkšņi man aiz muguras atskanēja patīkama, zema un

dziļa virieša balss:

>

—   Atvainojiet, lūdzu, vai tā ir jūsu mašīna?

Es atskatījos. Divi slaidi noauguši policisti tumšzilās augstās formas cepurēs laipni uzlūkoja simpātiskās dāmas. Tipiska sadzīves ainiņa ar nosaukumu "Vara un daile".

—   Jā, mūsu, — Belinda, žilbinoši uzsmaidījusi, atbildēja un ar nevērīgu žestu nosvieda aploksni uz mašīnas pakaļējā sēdekļa. — Un kas tad būtu?

—    Te nav atļauts novietot mašīnu, kundze, — augumā īsākais policists, kuram, spriežot pēc uzšuvēm, toties bija augstāka dienesta pakāpe, paskaidroja. —Jūs esat pārkāpusi mašīnu novietošanas noteikumus, kādi jāievēro pilsētas centrā.

—   Piedodiet, mēs ar draudzeni vienkārši aizpļāpājāmies, — Belinda mobilizēja visu savu fantastisko pievilcību. Taču policisti nelikās redzam minisvārkos iesaiņotās burvīgās sievišķās miesas kumosiņu un bija noskaņoti par varēs mākti izpildīt savu profesionālo pienākumu. — Esmu ar mieru samaksāt soda naudu…

—Jūsu dokumentus, lūdzu, — galvenais policists teica un pastiepa roku.

—   Kas noticis, virsnieka kungs? — Belinda kaprīzi uzmeta savas juteklīgās lūpas, kas bija uzkrāsotas centībā, ar kādu neklātienes students piestrādā pie diplomdarba tēlotājā ģeometrijā. — Kopš kura laika nevietā pieturētas mašīnas dēļ ir jāuzrāda dokumenti?

—    Pirmkārt, kundze, es neesmu virsnieks, bet gan vecākais seržants, — policists izlaboja manas pašpārliecinātās kuratores pieglaimīgo uzrunu. — Un, otrkārt, pēc Nīderlandes Karalistes policijas noteikumiem, ikviens policists, pildot dienesta pienākumus, ir tiesīgs pieprasīt jebkuram Nīderlandes pilsonim, kā arī citu valstu pavalstniekiem uzrādīt personības apliecību vai citus dokumentus.

Biju gatava mesties ap kaklu šim holandiešu tiepšam zilajā mundierī. Ak, kungs, kāda laime ir dzīvot tiesiskā valsti un pakļauties likumiem. Jo sevišķi, ja tie aizsargā tieši tevi un tieši tajā brīdī, kad tas nepieciešams visvairāk.

—   Bet lūdzu! — Belinda neizpratnē paraustīja plecus un sniedza policistam pasi.

Vērīgi pāršķirstījis dokumentu, policists jautājoši uzlūkoja pie stūres sēdošo "itālieti".

—  Maks! — Belinda caur vaļējo logu viņu klusi uzrunāja.

—   Policistu kungi vēlas redzēt tavus dokumentus.

—   Lai tik skatās, — apburošais Makss nepiespiesti atsaucās un, pārliecies pār sēdekli, pa mašīnas logu pasniedza pasi.

—  Tagad jūsu dokumentus, kundze, — smaidīdams sacīja vecākais seržants, devis mājienu savam palīgam, ka Makss var saņemt atpakaļ savu pasi.

—    Tā ir mana labākā draudzene, seržanti — Belinda steigšus ievidžinājās un ar veikla konferansjē cienīgu žestu norādīja uz mani tā, it kā mēs atrastos smalkā ballītē un viņa no nepārredzamās ļaužu drūzmas apdullušajiem saimniekiem stādītu priekšā kārtējo viešņu. — Ziniet, šī meitene patlaban ir manā aizgādnībā… Mēs dzīvojam viesnīcā "Marriot"…

—  Trijatā? — galvenais policists vēsi noprasīja.

—   Jums tas šķiet nosodāmi? — Belinda izaicinoši atbildēja.

—   Dokumentus.

Belinda nenolaida no manis daiļrunīgu skatienu.

Es paklausīgi savilku seju rūgtas nožēlas grimasē.

—     Piedodiet, vecākais seržant, aizmirsu dokumentus viesnīcā…

Belinda noplātīja rokas.

—   Cik tu gan aizmāršīga, mīļumiņ!

—    Esmu spiests jūsu draudzeni uzaicināt mums līdzi uz policijas iecirkni, kundze, — vecākais seržants strupi noteica.

—   Tāda ir kārtība. Taču es ceru, ka mēs visu noskaidrosim un šis nepatīkamais starpgadījums visā drīzumā tiks nokārtots. Tādā gadījumā, protams, ja jūsu draudzenei tiešām ir dokumenti…

—   Bet, seržant, viņa nedrīkst nekur iet! — Belinda iesaucās. — Mēs jau tagad kavējam ļoti svarīgu lietišķu tikšanos. Tas ir biznesa jautājums, un runa ir par ļoti lielām summām!…

"Interesanti gan, kur viņai tā jāsteidzas?" es iekšēji nodrebinājos un klusībā lūdzos, lai policists arī turpmāk paliek tikpat nepiekāpīgs likuma sargs un nekādā gadījumā nepadodas lētām varas pārstāvju savaldzināšanas spēlītēm. "Skaidrs, ka ne jau uz lidostu, lai mani, kā solīts, iesēdinātu Buenosairesas lidmašīnā…"

—   Man ļoti žēl, taču baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt, kundze, — vecākais seržants ietiepīgi papurināja galvu. —Ja vēlaties, varat savā mašīnā braukt mums līdzi uz policijas iecirkni.

—   Bet es ļoti steidzos, — Belinda uztraucās.

—  Tādā gadījumā, kundze, laimīgu ceļu! — galvenais policists laipni pamāja un piešāva roku cepurei. — Bet jūs, kundze, palūgšu kāpt šai mašīnā.

Daudz netrūka un es būtu pateikusi: "Ar lielāko prieku!", taču laikus iekodu mēlē, drūmā padevībā nodūru galvu un abu likuma sargu pavadībā vilkos uz milzīgās policijas mašīnas pusi, kurai uz jumta jautri zibēja signālugunis.

Nav tiesa, ka cilvēks nevar redzēt ar pakausi! Ir situācijas, kad viņš redz gan, turklāt — ļoti labi! Es tik skaidri sajutu sev mugurā urbjamies ar garu degunu palikušās Belindas iznīcinošo skatienu, ka, nudien, būtu trula kā baļķis, ja ar visām ādas porām nesajustu to vienīgo, ko viņa šobrīd man novēlēja: kaut tu šinī pašā mirklī, tepat šo smerdeļa policistu acu priekšā, sadegtu zilās ugunīs un pārvērstos pelēkā pelnu čupiņā, ko vējš iepūstu eļļas plankumiem un mandarīnu mizām piedraņķotajā Amsteras upē!

… Policijas iecirknī mani laipni ieveda ļoti omulīgā kamerā ar pusotrvietīgu gultu, skapīti, mazu dušas kambarīti un melnbaltu, pie sienas pieskrūvētu televizoru un bez jebkādiem paskaidrojumiem tur ieslēdza. Taču šoreiz man ne prātā nenāca protestēt: galva bija noskaidrojusies, tas, kas bija licies nesaprotams, pamazām ieguva kopsakarības un loģiku, Jūdžina izturēšanās un, galvenais, viņa solījumi, ieguva aizvien reālākas aprises… Pirmo reizi visā šajā ilgajā laikā es savā kārtējā kamerā jutos ļoti labi, un jāteic, ka tās komforta līmenis taču ne ar ko neatpalika no luksusa numuriem padomju naftas un gāzes rūpniecības darbinieku arodbiedrības sanatorijā, uz kurieni reiz biju aizsūtīta komandējumā sagatavot aprakstu par slavenu darba pirmrindnieku, kuram divus gadus vēlāk piesprieda desmit gadus par ļaunprātīgu kukuļņemšanu.

Pēc kādām divdesmit minūtēm pie kameras durvīm pieklājīgi pieklauvēja (it kā es varētu nācējam atvērt durvis!), ienāca formas tērpā ģērbies policists un nolika man priekšā plastmasas paplāti, uz kuras bija liels šķīvis ar cūkgaļas karbonādi, devīgi papildinātu ar frī kartupeļiem, svaigu tomātu un gurķu salātiem (aprīlī, kad nekas vēl nav ne sēts, ne stādīts!), kokakolas pudeli un augstu krūzi ar svilinoši karstu kafiju.

—   Vai runājat franciski? — es policistam apjautājos, kā apburta noraudzīdamās uz paplāti.

—Jā, kundze, — sargs pasmaidīja. — Esmu dzimis Beļģijā.

—  Vai pie jums visus ieslodzītos tā uzcienā, vai skaitos goda viešņa?

»

—   Visus bez izņēmuma, kundze. Vienīgi tos ne, kuriem ārsts noteicis diētu.

—   Tad es saprotu, kāpēc Rietumos tā zeļ noziedzība, — es nomurmināju un ar dakšiņu uzbruku salātiem…

Ap kādiem septiņiem vakarā, kad dziļā miegā biju nogulējusi divarpus stundu, kamerā ienāca pusmūža kungs civildrēbēs un man laipni uzsmaidīja:

—   Valentīna Malcevas kundze?

y

—  Jā, tā esmu es.

—  Esiet tik laipna, jums tūdaļ atnesīs šo to no apģērba. Uz brīdi atstāšu jūs vienu, lūdzu, pārģērbieties, tad dosimies ceļā, tas nebūs tālu…

—   Piedodiet, bet kas jūs tāds būtu?

—   Esmu Nīderlandes Ārlietu ministrijas protokola daļas vadītājs, — vīrietis palocīja iesirmo galvu. — Mani sauc van Holtens. Villijs van Holtens.

—   Kurp mēs dosimies, Villij van Holtena kungs?

—   Jūs visu uzzināsiet, Malcevas kundze, — ministrijas pārstāvis pasmaidīja. — Vēl nedaudz pacietieties. Pie reizes gribu jums atvainoties par šo pagaidu… patvērumu.

—  Jums nav par ko atvainoties! — es protestēju. — Man te ļoti patika.

—   Mjā! — van Holtens novilka. —Jūs tiešām esat ekstravaganta dāma…

—   Vai jums kāds par mani jau stāstījis?

—   Pasaule ir maza, Maļcevas kundze, — holandietis noslēpumaini pasmaidīja.

Ja ari van Holtena vizīte manī bija modinājusi vieglu aizdomu ēnu, tā tūdaļ pagaisa, līdzko biju uzmetusi acis policista ienestās ietilpīgās ceļas somas saturam. Es jau pazinu Jūdžina gaumi un uzreiz sapratu, ka to visu — divus kostīmus, vairākas blūzītes, garo žaketi, divus kurpju pārus, garu baltu putekļu mēteli — kāds izraudzījies stingri pēc viņa norādījumiem. Atturīgs un tajā pašā laikā elegants angļu stils, neuzkrītoši krāsu toņi, dārgu veikalu etiķetes…

Van Holtens, galanti pieturēdams aiz elkoņa, mani izvadīja no policijas iecirkņa, palīdzēja novietoties dārga amerikāņu automobiļa aizmugures sēdekli, tad pats apsēdās pie stūres un mašīna strauji uzņēma ātrumu.

Tajā pašā mirklī izdzirdu aizmugurē iedūcamies vēl vienas automašīnas motoru. Atskatījusies ieraudzīju, ka dažu metru attālumā mums seko liels, melns automobilis. Starmeši spīdēja man tieši acīs, tāpēc saskatīt tos, kas sēdēja mašīnā, bija neiespējami.

—    Mūs kāds pavada? — es noprasīju, juzdama pirmās panikas pazīmes.

—   Un jūs tas uztrauc?

—  Vai tā ir apsardze?

—     Piemērotāks apzīmējums būtu "eskorts", Maļcevas kundze, — van Holtens pasmaidīja un, mašīnai drāžoties pilnā ātrumā, aplieca tik pārgalvīgu līkumu, ka atsitos pret labās puses durvīm.

—   Vai mēs kaut kur steidzamies, van Holtena kungs?

—   Mēs nekur nesteidzamies, Maļcevas kundze, — braši grozīdams stūri, van Holtens atbildēja. — Es vienkārši nevaru ciest lēnu braukšanu. Jāteic, ka laulātā draudzene to uzskata par manu vienīgo trūkumu.

—   Un kādos ieskatos ir jūsu ceļu policija?

—  Ar ceļu policiju mēs parasti saprotamies, — padzīvojušais holandietis atkal pasmaidīja un mašīnas spogulī negaidīti piemiedza man ar aci. — Policisti jau ari cilvēki vien ir un bieži dodas uz ārzemēm…

Minūtes desmit braucām klusēdami, līdz beidzot mani pārņēma kāda nojausma.

—   Van Holtena kungs, vai mēs gadījumā nebraucam uz lidostu?

—   Izrādās, jūs ļoti labi orientējaties Amsterdamā, Maļcevas kundze, — van Holtens pasmaidīja. — Laikam esat apmeklējusi Holandi kā tūriste?

—   Kā tad! Turklāt ļoti trenētu ekskursiju vadītāju sabiedrībā, — nobubināju sev zem deguna un nolēmu šo domu tālāk neizvērst.

Jo tuvāk holandieša automobilis nāca starptautiskās lidostas daudzstāvu terminālam, jo lielāks satraukums mani pārņēma, un beigās es gandrīz vairs nespēju nosēdēt uz vietas. Taču van Holtens nez kāpēc apbrauca Shipholas galveno ēku un stūrēja mašīnu tālāk pa kreisi uz gigantisko angāru pusi.

—  Vai lidojums tiek atcelts? — bažīgi apvaicājos.

—    Tikai tad, ja tiks izziņoti lidošanai nepiemēroti laika apstākļi, Maļcevas kundze, — van Holtens atteica un tūliņ arī piebilda. — Redz nu, esam jau galā…

Nepaspēju pat lāga apskatīties, kad mašīnas durvis strauji atsprāga, tikpat aši mani kāds no tās izrāva un sagrāba īstos lāča apskāvienos.

—  Tu tomēr mani nepievīli!…— es čukstēju, ar asarām un skropstu tušu bez žēlastības notraipīdama Jūdžina gaišā putekļu mēteļa stūrus. — Ak tu manu mīļo puisīt, manu zelta gabaliņ… Tu izdarīji visu, ko solīji… Tu esi īsts vīrietis… Es tevi tik ļoti mīlu, tik ļoti… Ak, Dievs, ja vien tu, glupiķīti, zinātu, kā es tevi mīlu!..

Viņš neteica ne vārda, tikai vēl ciešāk slēdza mani savās

i '

skaujās.

—  Ja saklausīsi kaut ko nokrakšķam, — es murmināju, no visa spēka kļaudamās viņam klāt, — tad zini, ka esi sadrupinājis man mugurkaulu…

Jūdžins nedaudz atslābināja savu tvērienu, taču vēl aizvien neizlaida mani no apkampieniem.

—   Pirmo reizi redzu tevi platmalē. Vai tu vēl arvien esi doktors Everts?

—   Ne acu galā nevaru ciest platmales, — viņš papurināja galvu. — Vai tiešām man tik ļoti nepiestāv?

—   Ne jau cepure rotā vīrieti, bet gan sieviete, ko viņš ved pie labās rokas.

—   Zelta vārdi! Kas to teicis?

—   Vai nav vienalga! Galvenais, ka tu tam piekriti.

—   Tver mirkli, Veļa! Lai ko tu tagad teiktu, es piekritīšu visam.

—  Jūdžin, vai mēs kaut kur lidosim?

—   Un tu to gribētu?

—   Vai man jāgrib palikt tepat?

—   Tātad — lidosim!

—     Kad? — es atgāzu galvu, lai redzētu, kā kustas viņa lūpas. Grima vairs nebija. Manā priekšā stāvēja AGRAKAIS Jūdžins.

—  Tūlīt! — Viņš nolieca galvu un noskūpstīja mani uz pakauša. — Vēl brītiņu apkampsimies un — aiziet gaisos!

—   Divatā?

—   Kā citādi!

—   Pavisam, pavisam divi vien?

—   Ja neskaita pilotu, stūrmani un stjuarti, pavisam divi vien!

—   Uz Statiem?

—   Turp ari, tikai nedaudz vēlāk.

—   Uz Maskavu?

—   Ne gluži.

—   Saki taču, uz kurieni?

—   Vai nav vienalga, uz kurieni, Veļa? Galvenais, ka abi kopā. Galvenais, ka ne šķirti…

—   Bet restorāns?

—   Restorāns? —Jūdžins nolaida mani uz zemes un savilka seju neizpratnes grimasē.

—    Ak, kungs, kāpēc gan visi vīrieši ir tik nelabojami meļi?! — es nopūtos. — Tu taču apsolīji šovakar mani aizvest uz restorānu!…

—    Uzskati, ka esam jau gandrīz restorānā! — viņš plati pasmaidīja, paķēra manu somu, apskāva mani ap pleciem un veda kādas zemas vienstāva ēkas virzienā. Izgājuši cauri vāji apgaismotai telpai, kurā paguvu saskatīt vairākus plecīgus vīrus civildrēbēs, mēs pa stiklotām durvīm nonācām uz betonētā lidlauka. Salts, griezīgs vējš, smaržodams pēc jūras un pavasara, sitās mums tieši sejā, taču tas bija patīkami. Gandrīz tajā pašā mirklī ieraudzīju ari lidmašīnu — ļoti mazu, sudrabainu lidaparātu ar īsiem, smieklīgiem spārniem, kas bija nolīkuši kā nāvīgi noguruša cilvēka pleci. Lidmašīnīte ārkārtīgi atgādināja pasažieru aviolainera TU-154 maketu, kas izstādīts Maskavas lidostas ēkā Ļeņingradas prospektā.

—   Kas tā par lidmašīnu, Jūdžin?

—   "Sesna".

—   Pasaki, lūdzu, vēlreiz, un, vēlams, krieviski…

—  Maza pasažieru lidmašina. Privātā.

—   Kam tā pieder?

—   Šodien — mums.

—  Tu runā nopietni?

-Jā.

—  Vai tik tu tai bankā neesi kaut ko pievācis, doktor Evert?

—   Kur nu! Tālāk par to kabinetu, ko tu redzēji, viņi mani nemaz nelaida, — viņš atteica.

—   Un kur ir restorāns, Jūdžin?

—   Tur iekšā, muļķīt! — Viņš vieglītēm aptvēra mani ap vidu, pacēla un nesa uz lidmašīnu. — Ar skaistu galdiņu, svecēm un satriecošu torti no Amsterdamas labākās konditorejas…

—   Vai tur ir arī viesnīca? — es ar cerībām ievaicājos. Pirmo reizi mūžā mani nesa kā gludināmo dēli, iesistu padusē, taču neko citu, kā vien sajūsmu, tas manī neizraisīja.

—   Nē, dārgā… — viņš saudzīgi nostādīja mani uz kājām, saņēma aiz pleciem un pagrieza uz savu pusi. — Gulēt un nodarboties ar mīlestību lidojuma laikā ārsti neiesaka…

—   Kur tad viņi iesaka to darīt? — es klusi apvaicājos, nojauzdama, ka tūliņ, jau pēc mirkļa dzirdēšu ko tādu, kas mazinās un varbūt pat pilnīgi izgaisinās brīnumaino ilūziju, ko bija radījis skats uz šo spēļu lidmašīnīti, stāsts par torti, kas mani gaida tas iekšienē,_un satriecošā, ne ar ko nesalīdzināma mīļotā cilvēka KLĀTBŪTNE…

— Ārsti iesaka ar to nodarboties Budapeštā…

18. nodaļa

Nīderlandes karalistes justīcijas ministrija.

1978.gada aprīlis.

Nīderlandes kriminālpolicijas priekšnieka pirmais vietnieks komisārs Jāns Stūrholds kāpa pa senlaicīgās XVI gadsimtā celtās trisstāvu savrupmājas marmora kāpnēm, kurā nu jau gandrīz sešdesmit gadus atradās šīs valsts likuma un tiesību nesatricināmā citadele, un vairāku iemeslu dēļ jutās ļoti nelāgi. Pirmo reizi mūžā viņš rupji pārkāpa subordināciju, bez sava tiešā priekšnieka kriminālpolicijas šefa ziņas oficiāli vēršoties pie justīcijas ministra. Pirmo reizi mūžā viņam nāksies izskaidrot to, ko skaidri un izsmeļoši vispār nav iespējams izskaidrot. Pirmo reizi mūžā viņam netiešā veidā vajadzēs pakļaut briesmām savu jaunāko brāli, kurš tikai pirms septiņiem mēnešiem bija kļuvis par justīcijas ministru…

1964.gadā tolaik trīsdesmit gadus vecais Amsterdamas kriminālpolicijas pārvaldes vecākais detektivinspektors Jāns Ārne Stūrholds Jauno gadu kopā ar sievu sagaidīja jautrā ballē, ko savā greznajā villā Eindhovenas piepilsētā rīkoja viņa draugs veiksmīgais uzņēmējs Moriss Gleizers. Svinības sita augstu vilni, no milzigās halles stūrī novietotās jaunākā modeļa stereofoniskās skaņu aparatūras pastiprinātājiem visā skaļumā dārdēja "Bitlu" četrbalsīgais dziedājums "I want to hold your hand"…

Kad liksmlba bija sasniegusi apogeju, Moriss pieveda Jānām kādu stalti noaugušu, plecīgu, efektīgā tvīda žaketē ģērbušos puisi ar kuplu koši rudu matu ērkuli. Pārkliegdams neiedomājamo troksni, Moriss draugam pie auss sauca: "Jān, iepazīsties, tas ir mans jaunais amerikāņu kompanjons BrendsL."

Vīrieši apmainījās ciešiem rokasspiedieniem, Brends galanti noskūpstīja roku Jāna sievai Martai.

—   Līdz šim man bija licies, ka holandieši ir ļoti klusa un mierīga tauta… — Brends apjucis vēroja vairākus desmitus viesu, kas ar Polinēzijas papuasu cienīgu temperamentu virpuļoja dejā.

—   Man arī, —Jāns pasmaidīja.

—  Vai nevēlaties kaut kur mierā un klusumā uzsmēķēt? —

j

amerikānis apvaicājās.

—   Ar prieku, — Jāns pamāja un jautājoši uzlūkoja sievu. — Vai piebiedrosies mums, dārgā?

—  Ārā ir mīnus desmit grādi, kungi! — Marta pasmaidīja un izteiksmīgi pavirpināja ar pirkstu pie deniņiem. — Es tomēr palikšu siltumā. Labāk troksnis, nekā gripa…

Izgājuši ārā un palikuši vieni piesnigušo ciedru valstībā, vīrieši abi reizē atviegloti uzelpoja un iesmējās.

—   Neciešu troksni, Jān, — amerikānis atzinās.

—   Es arī ne.

—   Moriss teica, ka jūs esot policists.

—   Detektīvs, —Jāns pamāja.

Lai gan plosījās brāzmains vējš, kurā skaidri bija sajūtama spīvā jūras elpa, Stūrholds jau ar pirmo sērkociņu aizdedzināja savu īso pīpi un dziļi ievilka dūmu.

—  Jums gan laikam ir ļoti interesants darbs?…

—   Kas var būt interesants policista darbā? — Stūrholds paraustīja plecus. — Visparastākā rutīna. Interesanti ir tikai jūsu seriāli par policistiem. Tajos gan patiešām netrūkst romantikas.

—Jums tās pietrūkst?

—   Kāpēc tā vaicājat?

—   Tāpēc, ka gribu jums kaut ko piedāvāt.

—  Man? — Stūrholds paskatījās uz amerikāni tā, it kā tikai tagad būtu viņu ieraudzījis.

—   Oho, nu es redzu īstu profesionāli! — Brends pasmaidīja un sniedza Jānām tumšzili ievākotu apliecību. — Te ir mani dokumenti, izlasiet, lūdzu…

Vēl aizvien nenolaizdams vērīgu skatienu no amerikāņa, Jāns paņēma pasniegto apliecību. Uz biezā kalikona ar zelta burtiem bija iespiestas divas rindiņas: "ASV justīcijas ministrija. Federālais narkotiku apkarošanas birojs".

—  Tātad esam kolēģi? — Stūrholds atdeva apliecību. — Bet man likās, ka esat biznesmenis, tāpat kā Moriss.

—   Tā es arī stādījos priekšā, — Brends pasmaidīja.

—Jūs ieminējāties par kādu piedāvājumu…

—   Tā ir, — amerikānis pamāja, tad pievērsa skatienu augsta ciedra galotnei. — Holandē esmu dienesta darīšanās, Jān. — Patlaban mēs izsekojam kādu narkotiku tirgoņu grupu. Tā ir internacionāla grupa, kurā darbojas vairāki amerikāņi, viens kolumbietis, pāris holandiešu un vēl kāda persona… Šai grupā ir cilvēks, kas mūs sevišķi interesē. Nevaru jums atklāt visu, tāpēc tikai vispārīgos vilcienos formulēšu savu priekšlikumu. Ja jums tas ir pieņemams, par tālāko vienosimies, ja ne, uzskatiet, ka šādas sarunas nav bijis… Vai esat tā ar mieru?

—   Labi, pamēģināsim, — Jāns parausdja plecus. Lai gan amerikānis viņam patika, iekšēji Stūrholds bija sasprindzis kā atspere.

—   Tātad — es nododu jūsu rīcībā visu savākto operatīvo informāciju par šo grupu: piegādes maršrutus, klientu adreses, paroles… Turklāt es jums garantēju, ka noziedznieku sagūstīšanas brīdi jūs tiem atsavināsiet ne mazāk kā desmit kilogramus heroīna…

—   Pamatīgs ķēriens, — Stūrholds norūca.

—    Visnotaļ pieklājīgs, — Brends pamāja un salīgi paplikšķināja sev pa pleciem — aukstums koda kaulā. — Tie būs kādi seši miljoni dolāru, rēķinot tikai vairumcenās. Tādējādi, Jān, jūs būsiet sekmīgi veicis vērienigu operāciju, un paaugstinājums amatā jums līdz ar to būs garantēts…

—    Un kālab tāda pretimnākšana? — Stūrholds nopietni apjautājās.

—     Par kādu privātu pakalpojumu: grupas aizturēšanas brīdī vienam no tirgoņiem jums jāļauj aizbēgt. Un jums man simtprocentīgi jāgarantē, ka šis cilvēks nedabūs lodi mugurā. Viņš ir mūsējais, federālā biroja aģents, kuru mēs jau sen esam iefiltrējuši starptautiskajā narkotiku tirdzniecības kartelī…

—    Kāpēc jūs nolēmāt vērsties tieši pie manis? Ir taču Interpols, kā arī mūsu specdienesti, vai nu mazums, kas ar to nodarbojas…

—   Mēs nevēlamies pieļaut pat minimālu risku, Jān. Narkotiku sindikāti kļūst aizvien spēcīgāki, un to varenība turpina pieaugt. Viņu rīcībā ir astronomiskas summas, par kurām tie ir gatavi uzpirkt jebkuru amatpersonu, un to arī dara. Man nav ne laika, ne vēlēšanās pārbaudīt, cik neuzpērkams izrādīsies Interpols vai jūsu specdienesti. Privātpersona, kas pilda dienesta pienākumus, tas ir viss, kas mums šoreiz vajadzīgs.

—   Un kāpēc jūs tā paļaujaties uz mani? —Jāns pasmaidīja un izdauzīja pīpi pret ciedra stumbru. — Varbūt es arī esmu viens no tiem, kurus…

—   Mēs ievācām ziņas, Jān, — Brends rāmā garā atbildēja.

—  Jums ir nevainojama reputācija.

—   Līdzko pieņemšu jūsu piedāvājumu, tā vairs nebūs tik nevainojama…

—     Kas gan mūsu piedāvājumā būtu nosodāms, detektiv Jān Stūrhold? — amerikānis augstprātīgi saknieba lūpas.

—   Vai es jūs vedinu uz dzimtenes nodevību? Vai aicinu pārkāpt dienesta pienākumus? Kā operatīvais darbinieks jūs taču saprotat, ka ir situācijas, kad nepieciešams uz stingrāko ievērot slepenību, kad citādi rīkoties nemaz nedrīkst. Mūsu aģents riskē ik mirkli, uzturēdamies šo hiēnu vidū… Bet viņam ir sieva un trīs mazi bērni. Kas gan jums ko varētu pārmest, ka palīdzat veikt slepenu operāciju, kas saistīta ar starptautiskas narkotiku tirgoņu bandas sagūstīšanu?

—   Mana priekšniecība, — Stūrholds pasmaidīja. — Baidos, ka tā mani nesapratis.

—   Tikai tad, ja par to uzzinās, — Brends iebilda. — Bet tas ir pilnīgi izslēgts! Un ņemiet vērā, Jān: Holande nav tikai ģeogrāfisks apzīmējums Eiropas kartē. Tās ir pasaules krustceles, caur kurām tiek transportētas gigantiskas narkotiku partijas. Caur jūsu lidostām un jūras ostām, kā arī pa dzelzceļiem aizplūst tāds daudzums heroīna, morfija un LSD, ka ar to pilnīgi pietiktu, lai padarītu par narkomāniem visus Holandes iedzīvotājus. Mums palīdzēt, Jān, ir jūsu pilsoņa pienākums. Un es jums neslēpšu: ja šoreiz piekritīsiet šādai slepenai sadarbībai, Federālais narkotiku apkarošanas birojs jums piedāvās iespēju sadarboties šai jomā PASTĀVĪGI…

—     Kam man tas vajadzīgs? — Jāns paraustija plecus. — Visa šī slepenība, dubultdzlve, papildpienākumi… Ticiet man, es cienu jūsu darbu un saprotu, cik tas svarīgs… Taču kālab gan man sarežģīt sev dzīvi?

—    Jūsu ienākumi vecākā detekdvinspektora amatā kriminālpolicijas pārvaldē ir nedaudz vairāk par trīsdesmit tūkstošiem dolāru gadā, — Brends mierigi paskaidroja. — Esmu pilnvarots jums piedāvāt divsimt tūkstošus dolāru gadā. Un ņemiet vērā, Jān, — no jums taču netiek prasīts nekas cits, kā vien pildīt savus TIEŠOS pienākumus kriminālpolicijas pārvaldē. Nekādas papildfunkcijas jums nav jāveic!

—   Vai nebūs aizdomīgi, ka vienkāršam policistam pēkšņi parādījušies tādi līdzekļi? — holandietis nomurmināja.

—   Nauda tiks ieskaitīta slepenā kontā, ko mēs pēc jūsu izvēles atvērsim jebkurā pasaules bankā uz tāda vārda, kādu norādīsiet. Ar atbildi nesteidzieties, Jān. Jaungada nakts nav piemērotākais brīdis svarīgu lēmumu pieņemšanai. Te būs mana vizītkarte… — un Brends sniedza policistam mazu kritpapīra gabaliņu. — īsts šai kartītē ir vienīgi telefona numurs. Un arī tas būs spēkā tikai divas dienas. Šai laikā jebkurā diennakts stundā jums mums jāpiezvana un jāpasaka tikai viens vārds — "jā". Atteikšanās gadījumā varat nezvanīt. Vai nu mazums par ko jautrā Jaungadā ballītē pakulsta mēles divi ieskurbuši vīrieši…

Nākamajā rītā Jāns piezvanīja.

Drīz vien Stūrholdam kļuva skaidrs, ka viņa pakalpojumus izmanto ne jau federālā narkotiku apkarošanas aģentūra, bet gan CLP. Stūrholds bija labi iegaumējis latīņamerikāniskā paskata puisi, kuram toreizējās "operācijas" laikā viņš bija ļāvis izbēgt. Pēc gada Jāns viņa asinīm noplūdušo, pirmsnāves agonijā sašķiebto seju varēja aplūkot visu lielāko pasaules laikrakstu pirmajā lappusē, izrādījās, ka viņa "krustdēls" bija vadījis triju cilvēku grupu, kas mēģināja sarīkot atentātu pret Fidelu Kastro.

Jāns nebija parakstījis nevienu dokumentu, kurā būtu teikts, ka viņš apņēmies ar kādu sadarboties, tomēr viņš labi apzinājās, ka iekļuvis cilpā, no kuras varbūt izdotos atsvabināties vienīgi tad, ja viņš sarīkotu publisku pašatmaskošanos. Pēc divdesmit četriem mēnešiem viņa gada ienākumi tika paaugstināti vēl par divsimt tūkstošiem dolāru, bet pēdējos gados tie jau sasniedza pusmiljonu dolāru gadā. Amerikāņi viņu, protams, turēja dzelžainā kampienā, kaut principā Brenda solījums tika turēts: Jānām ne reizi nevajadzēja pārkāpt savu policista pienākumu robežas un visi "federālā biroja" lūgumi bija saistīti ar viņa tiešo darbu: laiku pa laikam viņš no "privātiem informatoriem" saņēma ziņas vai nu par kādu kreiso ekstrēmistu grupu, kas gatavojās ievietot spridzekļus zem angāra, kur notika jauniešu diskotēkas, vai arī unikālu informāciju par dzelzceļa vagoniem ar stratēģiskiem materiāliem vai milzīgu, ar neitrālu valstu karogiem kursējošu sauskravas kuģu maršrutiem, kuru tilpnēs dokumentos reģistrēto graudu un kokvilnas vietā atradās tanki un kompaktas raķešu iekārtas… Stūrholds centās pat nedomāt par to, ar ko patiesībā nodarbojas viņa varenie klienti. Pirmkārt, visu pilnībā izprast viņš tik un tā nevarētu, — skaidrs bija tikai tas, ka ar viņa palīdzību tika veiktas stratēģiskas operācijas, kuru mērogus viņš varēja tikai apjaust. Un, otrkārt, Stūrholdam bija pietiekami daudz rūgtas pieredzes, lai apjēgtu, ka par 400 tūkstošiem dolāru gadā viņš visciniskākajā veidā tiek IZMANTOTS. Kaut arī tas tika darīts visnotaļ korekti, rīkojoties gudri un smalkjūtīgi un saudzējot profesionālā policista godu un pašcieņu, Jānām Stūrholdam jo gadus, jo grūtāk bija to apzināties un ar to samierināties…

Pēc desmit gadiem Jāna Stūrholda karjera jau tika daudzināta kā klasisks piemērs, ko Nīderlandes policijas akadēmijas pasniedzēji allaž cēla priekšā saviem audzēkņiem — topošajiem sabiedriskās kārtības sargiem: sak, te nu mēs redzam, ko ar uzcītību, talantu un nevainojamu godīgumu sasniedzis parasts detektīvs, kas īsā laikā kļuvis par komisāru un tagad ir otrā svarīgākā persona karalistes kriminālpolicijā.

…Oficiāli pierakstījies uz pieņemšanu pie justīcijas ministra Villija Stūrholda — sava jaunākā brāļa, kuram tagad bija trīsdesmit četri gadi un kurš par Jāna naudu ar izcilību bija beidzis prestižo Hārvarda universitātes juridisko fakultāti, taisījis spožu karjeru konservatīvajā partijā un kļuvis par visjaunāko ministru valsts vēsturē, — Stūrholds vecākais pats lāga nesaprata, kāpēc tā rīkojas. Jānām bija jau četrdesmit četri gadi, tik pēkšņi un nejauši rokās iekritusi bagātība, veikmīgā karjera un cieņa, ko viņš baudīja kā profesionālis, — tas viss tomēr nebija izmainījis viņa raksturu. Būdams principiālas, varbūt pat pārāk tiešas dabas cilvēks, viņš tā arī nespēja nodoties pašapmānam un nekad neaizmirsa PATIESOS iemeslus, kas tik satriecoši bija pārvērtuši viņa dzīvi… Ja Jāns būtu reliģiozs, viņš jau sen būtu devies pie bikts izsūdzēt grēkus un priesteriem atklājis savas sirdssāpes — ciešanas, ko sagādāja nāvīgi ievainota patmīlība un aptraipīts gods, un varbūt grēku atlaišana viņam būtu sniegusi mierinājumu. Taču Jāns Stūrholds bija pārliecināts ateists, un tāpēc kritiskā bridi, kad viņa iespējas bija izsmeltas, bet nepieciešamība apmaksāt vekseļus joprojām slējās pār viņa galvu kā giljotina, viņš devās pie vienīgā cilvēka pasaulē, kuru pašaizliedzīgi un uzticīgi mīlēja un kurš vienīgais viņam varēja sniegt konkrētu palīdzību — pie sava jaunākā brāļa…

Stūrholds apzinājās, ka slepenie sakari ar CIP nu jau kļuvuši par viņa dzīves organisku sastāvdaļu, viņš saprata ari to, ka tajos ir sapinies jau tādā mērā, ka nekāda tiesa un dienesta izmeklēšanas komisija nespētu tos pienācīgi izpētīt un atšķetināt. Taču pat tad, ja šie slepenie un labi apmaksātie sakari tiktu atklāti un oficiāli izskatīti tiesas sēdē, visticamāk, ka Holandes kriminālpolicijas otrā persona tiktu attaisnota pierādījumu trūkuma dēļ. Un ne jau tikai tāpēc, ka Nīderlande bija uzticīga ASV politiskā sabiedrotā un to partnere NATO, kas nu jau tik daudzus gadus aizokeāna aizbildņiem bez adīdzības ļāva izmantot savas bāzes starpkontinentālo raķešu, stratēģiskās aviācijas un militāro zemūdeņu izvietošanai. Gluži vienkārši — Jāna Stūrholda rīcību varētu kvalificēt kā "profesionālu sadarbību ar ASV slepeno dienestu, nolūkā sekmēt Ziemeļatlantijas bloka valstu drošības un aizsardzības spēju nostiprināšanu, kas nekādi nav kaitējusi Nīderlandes Karalistes nacionālās drošības interesēm." Pat tad, ja Stūrholds atzītos, ka veselus četrpadsmit gadus viņu ar dāsnu roku algojusi CIP, amerikāņu puse to kategoriski noliegtu un apgalvotu, ka Stūrholds tikai cenšas diskreditēt ASV

un tās ārpolitiku Rietumeiropas partneru acīs.

***

… Villijs Stūrholds, liela auguma, stalts un agri nosirmojis vīrietis, kurš ar visu savu veidolu it kā apliecināja, ka jaunība nepavisam nav šķērslis, bet gan ievērojama priekšrocība, lai gūtu nozīmīgus panākumus politiskajā karjerā, pieņēma vecāko brāli savā ar Luija XVI stila mēbelēm grezni iekārtotajā kabinetā. Aiz viņa krāšņā, violeti sārtenā rakstāmgalda ar stilam atbilstošām izliektām kājiņām pār visu sienu pletās milzīgs Karaļnama locekļu kolektīvais portrets un tam lidzās caurspīdīgā, necauršaujamā futrālī bija novievietots Nīderlandes oranžbaltais karogs.

—    Kas noticis, Jān? — justīcijas ministrs strauji pielēca kājās un devās sagaidīt vecāko brāli, viņa sejā atspoguļojās raizes. — Kāpēc šāda oficiāla tikšanās?! Vai tad tu nevarēji sagaidīt darba laika beigas un atnākt pie manis uz mājām?…

—   Kā redzi, nevarēju, — Jāns flegmātiski pasmaidīja un uzlika roku brālim uz pleca. — Tu izskaties noguris, mazais.

—   Tu arī, Jān.

—   Vai neapsēdīsimies?

—   Protams…

Nosēdinājis brāli uz izliektā, ar gaišu ripsu apvilktā dīvāniņa, Villijs Stūrholds pārliecās pār rakstāmgaldu un, nospiedis selektora podziņu, laipni izrīkoja:

—  Van Klāsenas kundze, lūdzu, turpmākās pusstundas laikā ne ar vienu mani nesavienojiet…

—   Bet ja nu zvana premjerministrs? — justīcijas ministra sekretāres balsī jautās neapmierinātība. Tā gādīgas mammas raizējas par mīļotā dēla dienaskārtību, kad tas paziņo, ka vēlas ar draugiem uzspēlēt futbolu.

—   Cerēsim, ka pusstundas laikā nekas nenotiks, — Villijs pasmaidīja un atslēdza selektoru.

—  Nu, stāsti, kas noticis, kriminālpolicijas vicešefa kungs, —

Stūrholds jaunākais nopūtās, novietodamies ērtā krēslā brālim pretī. — Kāds nolēmis nozagt mūsu polderus?…

—  Tikai nepārtrauc mani, Villij…

Un Jāns Stūrholds izstāstīja brālim visu, sākot no tās nelaimīgās ballītes Morisa villā. Viņš sīki uzskaitīja visus uzdevumus, ko bija saņēmis no amerikāņiem, atklāja, kā viņa maizes tēvi ar viņu kontaktējas, un neslēpa Stūrholdam jaunākajam savus personiskos pieņēmumus, par amerikāņu operāciju mērķiem, kā arī par to, kāpēc reizēm viņi labprāt piekrita Jāna priekšlikumiem, bet reizēm tos kategoriski noraidīja…

—  Vai tas būtu viss? — klusi apjautājās justīcijas ministrs, kad Jāns Stūrholds apklusa un aizsmēķēja pīpi.

—   Vai tad ar to vēl nepietiek?

—   Bet tagad atzīsties godīgi, Jān: kāpēc tu to visu stāstīji man?

—   Tu esi mans brālis…

—   Tavs brālis es biju visus šos četrpadsmit gadus, kamēr tu… kamēr tu ar to nodarbojies… — Stūrholds jaunākais atpogāja baltā virskrekla augšējo pogu un atvilka vaļīgāk kaklasaites mezglu. — Kāpēc tieši tagad, kad es beidzot esmu izsities uz augšu un trīsdesmit četru gadu vecumā sasniedzis to, par ko vairākums pat sešdesmit gadu vecumā neuzdrošinās sapņot, kāpēc tagad, kad es beidzot kaut nedaudz varu tev atmaksāt par visu, ko tu manā labā esi darījis, tu man atklāji šo baismo patiesību?

—    Es vairs nespēju tā dzīvot, Villij, — Jāns aizžņaugtā balsī sacīja. — Kā tu nesaproti?! Man vairs nav spēka pildit izsūtāmā zēna lomu un ēst žēlastības maizi…

—   Bet vai par mani tu padomāji, brāl? — klusi sacīja Villijs Stūrholds. — Par manu karjeru, ģimeni, nākotni?

—Jā, padomāju, —Jāns pamāja ar galvu. — Citādi es nebūtu ieradies pie tevis šeit, šajā kabinetā.

—   Ko tu no manis gribi?

—   Man vajadzīga tava palīdzība.

—  Vai tu runā par brāļa vai justīcijas ministra palīdzību?

—   Šai gadījumā tas ir viens un tas pats.

—   Ko īsti tu vēlies?

—    Nezinu pat, kā iesākt… — Jāns sparīgi nopakšķināja pīpi, tad izpūta biezu tabakas dūmu mutuli. — Man ir jāveic kāda operācija. Tā ir VIŅU operācija, Villij. No likuma viedokļa viss ir kārtībā… Runa ir par grupu, kurā darbojas kādi četri vai pieci cilvēki. Tie ir GIP aģenti…

—    Padomju militārais izlūkdienests? — Villijs pārsteigts iesaucās.

—  Jā. Nav ne mazāko cerību pie viņiem atrast narkotikas, viņi nav izdarījuši neko nelikumīgu un arī dokumenti viņiem ir labākajā kārtībā. Esmu pārliecināts, ka aizturēšanas brīdī pie viņiem netiks atrasti ne šaujamieroči, ne arī kādi citi neatļauti priekšmeti, kas liecinātu, ar ko viņi patiesībā nodarbojas. Vārdu sakot, tie ir pieredzējuši aģenti…

—   Tātad pierādīt, ka viņi ir GIP aģenti, nav iespējams, tā tu gribi teikt?

—  Tā es nesaku, —Jāns nomurmināja. — Domāju, ka tas ir iespējams. Taču, lai to izdarītu, viņi ir jāarestē, jāveic izmeklēšana, šie cilvēki ir jānopratina…

—    Nu, un kur tad problēma, Jān? — Villijs Stūrholds neizpratnē paraustīja plecus. — Noliec man uz galda visus materiālus, es tos nodošu pretizlūkošanas dienestam, bet ar tālāko lai viņi paši tiek galā…

—  Vienu no viņiem, pēc visa spriežot, rezidentu, amerikāņi grib dabūt savā ziņā… —Jāna Stūrholda balss skanēja gurdi un vecišķi. — Un tāpēc viņi uzstāj, lai operācija tiktu veikta ar policijas spēkiem. Bet man divu iemeslu dēļ nav tiesību to darīt. Pirmkārt, runa ir par padomju militārā izlūkdienesta rezidentūras sagūstīšanu, bet mans departaments ar tādām lietām nenodarbojas, tas nav mans līmenis, Villij. Tas jādara pretizlūkošanas dienestam. Un, otrkārt, es nevaru tādā afērā ielaisties, neinformējot par operāciju kriminālpolicijas pārvaldes priekšnieku Bergkampu. Man viņam būtu jāizskaidro, kāpēc man pēkšņi ievajadzējies specvienību. Un pēc operācijas jāuzrāda visi aizturētie, kā arī jāliek galdā pierādījumi, uz kuru pamata tie aizturēti…

—    Un kā es tev varu palīdzēt? — Villijs Stūrholds klusi apjautājās.

—    Tu man atraisīsi rokas, ja dosi mutisku rīkojumu šīs personas aizturēt, tad es droši varēšu rīkoties, izpildīt amerikāņu noteikumu, bet pēc tam teikt, ka aizturētie, kā man izdevies konstatēt, ir ārvalsts aģenti, un nodot viņus pretizlūkošanas dienesta rīcībā. Tikai… bez rezidenta. Viņš pazudīs un acīmredzot nekad vairs neatgriezīsies Holandē…

—   Bet ja nu tie pārējie, kad pretizlūkošanas dienestā tiks pratināti, visā atzīsies?

—   Nedomāju vis, brāl, —Jāns papurināja galvu un pelnutraukā izdauzīja pīpi. — Tie ir profesionāļi, turklāt padomju profesionāļi. Visticamāk, ka viņi klusēs. Un, pat ja sāks runāt, neko prātīgu nepateiks. Viņu struktūrā rezidentu pazīst tikai viens cilvēks… Turklāt tā būs riskanta operācija, tātad ļoti iespējams, ka izcelsies apšaude… Tu taču zini: mums, policijā, nepatīk riskēt ar saviem cilvēkiem…

—   Un uz kāda pamata lai es tev dodu tādu rīkojumu? — ministrs atzvēlās krēslā un pievēra acis.

—   Nezinu, Villij, — Stūrholds nomurmināja. — Izdomā pats…

—    Kāpēc man tas būtu jādara, Jān? — Villijs nepatikā atšiepa apakšlūpu. — Patiesībā tu droši vien zini, KAS man jādara, vai nav tiesa?

—    Tev, piemēram, kāda anonīma persona varētu piezvanīt pa telefonu…

—  Un anonīmais zvanītājs, ignorēdams policiju, zvana tieši justīcijas ministram! Bravo, brālīt!

—Ja nu tas, ko viņš vēlas ziņot, ir tik svarīgs, ka šis cilvēks nevēlas to izpaust nevienam citam?

—   Un ko tad man paziņos šis anonīmais ziņu pienesējs?

—   Vienalga, ko! Pārbaudīt tik un tā nebūs iespējams — tāpēc jau viņš būs anonīms, Villij!

—   Labi, ko viņš man paziņos?

—    Ka viņam zināms, kur uzturas kādi bruņoti tipi, kas, pēc visa spriežot, nav holandieši. Ka viņu tas ļoti uztrauc un viņš lūdz pārbaudīt savas aizdomas…

—   Nu, protams! — Villijs sarkastiski iesmējās. — Bet es nevis zvanu pretizlūkošanas dienestam un pat ne tavam priekšniekam Bergkampam, bet nekavējoties to paziņoju savam brālim! Satriecoši loģiski, Jān!

—  Tev nav ne mazākā pamata tūdaļ zvanīt pretizlūkošanas dienestam, — Stūrholds aši atbildēja. — Nekur jau nav teikts, ka tiem jābūt arābu teroristiem. Jo vairāk tāpēc, ka anonīmais zvanītājs tos raksturojis kā eiropeiska izskata cilvēkus… Iespējams, ka tie vienkārši ir kriminālnoziedznieki. Vai narkotiku tirgoņi… Starp citu Bergkamps jau vakar nebija darbā.

Viņš ir Utrehtā — tur vina mazmeitiņai sākušās dzemdības…

» > '

Ja tu viņam piezvanīsi, sekretāre pateiks, ka viņa nav. Bet pēc Bergkampa otrā persona kriminālpolicijā esmu es. Tūdaļ pēc operācijas es tev oficiāli piezvanīšu un paziņošu, ka arestētie neatbilst manas nozares profilam. Un tikai tad tu pats piezvanīsi uz pretizlūkošanas dienestu un viņiem pateiksi, lai pievāc manu lomu… Villij, lūdzu, piedod man, bet citas izejas es neredzu, tās vienkārši nav. Esmu sīki un smalki visu izdomājis, visu paredzējis…

—   Un kad anonīmais ziņotājs man piezvanīs?

—   Pēc kādām četrdesmit vai četrdesmit piecām minūtēm.

—   Tu dosies uz savu kantori?

—   Tūlīt pēc sarunas.

—   Vai šis ir tavs PĒDĒJAIS tāda veida lūgums?

—   Šis ir mans PĒDĒJAIS tāda veida pasākums, brāl.

—  Vai taisies iesniegt atlūgumu, Jān? — Stūrholds jaunākais neticīgi pacēla uzacis.

—   Vai spēšu tev kaut nedaudz uzlabot omu, ja atbildēšu apstiprinoši?

—   Pa daļai, — Villijs Stūrholds strupi pamāja.

—  Priecājos, ka man izdevies kaut drusciņ nogludināt mūsu nepatīkamās sarunas iespaidu.

—   Kad tu taisies sarīkot šo savu… operāciju?

—   Šonakt. Protams, tikai tādā gadījumā, ja saņemšu tavu telefonisko rīkojumu.

—   Brauc uz kantori, Jān.

—   Paldies tev, Villij!…

Kad aiz Jāna Stūrholda bija aizvērušās durvis, justīcijas ministrs kādu brīdi sēdēja nepakustēdamies. Tad strauji pielēca kājās, atgriezās pie rakstāmgalda un nospieda selektora pogu.

—  Jā, ministra kungs, — atsaucās sekretāres balss.

—   Lai pie manis ienāk Virsma…

Kad uz kabineta sliekšņa parādījās Knuds Virsma, kādreizējais Eiropas džudo čempions smagajā svarā, viņa muskuļotais stāvs vārda tiešā nozīmē aizņēma visu dubulto durvju aili.

—   Izsaucāt, šef?

—  Ienāc, Kņud, — Villijs Stūrholds savam četrdesmit piecus gadus vecajam miesassargam pamāja. — Gribu tev kaut ko palūgt…

Kad Virsma bija apsēdies, Stūrholds bez aplinkiem sacīja:

—   Cik atceros, tu esi lietpratējs automašīnu jautājumos, Kņud?

-Šo to saprotu, šef, — Virsma noducināja. — Vai jūsu mašīnai kāda vaina?

—    Ar manējo viss kārtibā, — justīcijas ministrs atteica. — Bet nelaimigā kārtā sācis niķoties mana vecākā brāļa Jāna BMW. Cik noprotu, kaut kas ar bremzēm… Bet viņš ik rītus savā mašīnā brauc uz darbu… Tūliņ aiz viņa mājas ir ļoti stāvs nobrauciens — tas ir ļoti bīstami, jo sevišķi, ja ar bremzēm kaut kas nav kārtībā…

—   Es jūs sapratu, šef, — miesassargs pamāja.

—   Šonakt viņš būs aizņemts darbā, un, izmantojot izdevību, es gribētu rītdien sagādāt viņam mazu pārsteigumu… — un Villijs Stūrholds izņēma no kabatas ādas maku ar atslēgu saišķi, atkabināja no gredzena plakanu atslēdziņu un sniedza to miesassargam. — Te būs brāļa garāžas atslēga. Tikai neaizmirsti, Kņud, man to vēlāk atdot…

—   Neaizmirsīšu, šef, — Knuda Virsmas dziļu ādas kroku

izvagotā seja bija neizdibināma, kā aizvien…

***

Belinda un Makss tika pārsteigti gultā. Pēc amerikāņu metodikas apmācītā Holandes kriminālpolicijas speciālā apakšvienība moteli Bredas pievārtē ielenca tik cieši un lietpratīgi, ka pārraut ielenkuma ķēdi varbūt varētu vienīgi ar motorizēta kājnieku pulka līdzdalību un arī tad par iznākumu vēl nevarētu galvot.

Belinda, nodevusi rezidentam aploksni ar dokumentiem un saņēmusi no Dolgopoļska pavēli nekādā gadījumā neatgriezties viesnīcā "Marriot", bet vismaz desmit dienas ievērot dziļāko konspirāciju un klusi nogaidīt tālākos rīkojumus, lika Maksam braukt Beļģijas robežas virzienā. Vēlu vakarā abi ceļinieki bija tikuši līdz Bredas pilsētai un apmetās pārnakšņot motelī "Mēnesnīcas nakts".

Liktenim labpatika pajokot — tik tiešām spīdēja mēness un nakts pilnībā atbilda moteļa nosaukumam. Mirkli pirms tam, kad specvienības vadītājs pa rāciju deva pavēli operāciju sākt, Belinda, kas vienmēr bija izcēlusies ar trauslu miegu, atvēra acis un blāvajā mēnessgaismā ieraudzīja melnu ēnu uz aizvilkto loga aizkaru fona. Tad abi logi un numura durvis ar briesmīgu blīkšķi reizē atsprāga vaļā. Tomēr pat šai īsajā mirklī Belinda paspēja iegrūst Maksim dunku sānos, izraut no spilvenapakšas magnumu, kam jau iepriekš tālredzīgi bija noņemts drošinātājs, notēmēt un izšaut uz plecīgo vīrieti melnā spectērpā ar aizsargmasku uz sejas. Jau nākamajā mirklī no loga tika nobērta īsa automāta kārta, kas vārda tiešā nozīmē pāršņāpa uz pusēm Belindas kailo augumu. Makss tā arī nepaspēja izraut ieroci, tikai pacēla rokas un jau atvēra muti, lai ari vārdos apliecinātu savus miermīlīgos nodomus, kad otrs specvienības kaujinieks, lēcienā ieniris pa otru logu, turpat no grīdas kā mācību poligonā ar automāta kārtu sacaurumoja padomju militārā izlūkdienesta aģenta reljefo krūtežu.

Tajā pašā laikā Amsterdamā notika vēl divas analogas operācijas. Kāds rudmatains vīrietis pēc dzīvokļa saimnieces lūguma paklausīgi atvēra durvis un tūdaļ ar ārkārtīgi spēcīgu automātiskās šautenes M-16 metāla laides zvēlienu tika notriekts zemē un tā arī vairs nepiecēlās. Izsauktais ārsts konstatēja, ka dzīvokļa iemītnieka nāvi izraisījusi "smaga galvaskausa trauma". Bet pilsētas otrā malā kādā dzīvojamā namā tieši pretī slavenajam Tiso kundzes vaska figūru muzejam, divos naktī nogranda briesmīgs sprādziens. Tūdaļ ieradās ugunsdzēsēji un ātri noslāpēja liesmas, tad pie darba stājās kriminālpolicijas darbinieki. Noskaidrojās, ka vienīgais nelaimes gadījuma upuris ir četrdesmit astoņus gadus vecais Pēteris Tonda, sezonas strādnieks no Cehoslovākijas, kurš tobrīd bijis drausmīgi piedzēries. Kriminālpolicijas darbinieki secināja, ka Tonda, dzērumā neapjēgdams, ko dara, bija gatavojies iededzināt gāzes plīti, taču atgriezis dkai slēdzi, uguni pielaist aizmirsis, bet pats turpat ari aizmidzis… Sezonas strādnieka sakropļoto līķi aizveda uz pilsētas morgu identificēšanai, un, kad bija aizritējušas likumā noteiktās septiņas diennaktis, kuru laikā neviens, kas nelaiķi būtu pazinis, tā arī nepieteicās, viņa mirstīgās atliekas apglabāja katoļu kapos.

Pēc Dolgopoļska, kas uz laiku bija apmeties Hāgas ziemeļdaļā pansijā "Pūcesspieģeļa krogs", Stūrholds ieradās viens pats. Pirms tam viņa darbinieki, izmantojot Dolgopoļska tradicionālo rīta viziti viesnīcas bārā, bija rūpīgi pārmeklējuši viņa numuru privātpansijā, bet, kā jau Stūrholds bija paredzējis, neko kompromitējošu nebija atraduši. Bārā viens no Stūrholda operatīvajiem darbiniekiem ar žaketes piedurknē iešūtu metālu meklētāju bija piegājis pie padomju militārā izlūkdienesta vecīgā rezidenta un, notēlodams ārzemnieku, bija lūdzis Dolgopoļskim kartē parādīt, pa kādām ielām visērtāk nokļūt uz šosejas, kas ved uz Vāciju. Kamēr Dolgopoļskis pacietigi skaidroja, kriminālpolicijas darbinieks paspēja pārliecināties, ka ieroča viņam nav.

Divos naktī Stūrholds klusi uzkāpa otrajā stāvā, ar rezerves atslēgu atslēdza Dolgopoļska istabas durvis un klusītēm iegāja numurā. GIP rezidents plati atvēris vecišķi iekritušo muti bezrūpīgi veldzējās miegā.

Apsēdies pie gultas, Stūrholds sapurināja gulētāju aiz pleca:

—   Mostieties, Breigštedtela kungs…

Dolgopoļskis atvēra acis un pārsteigts uzlūkoja nakts viesi.

—   Kas jūs tāds, cienītais?

—  Jūsu draugs.

—  Turklāt vēl tik tuvs, ka neaicināts nakts vidū ierodaties manā miteklī? — GIP rezidents čērkstošā balsī noprasīja.

—    Nakts ir gaužām nepiemērots brīdis teātra izrādēm,

Breigštedtela kungs, — Stūrholds iecietīgi pasmaidīja. — Domāju, ka nekādi paskaidrojumi nav vajadzīgi — jūs pats man varēsiet daudz ko paskaidrot. Kur ir aploksne?

—   Kas jūs esat?

—     Nīderlandes kriminālpolicijas pārvaldes priekšnieka vietnieks, — Stūrholds, uzsverot ik vārdu, stādījās priekšā. — Te ir mana apliecība. Bet tagad atbildiet uz manu jautājumu: kur ir aploksne?

—   Nesaprotu, par ko jūs runājat!

—   Par aploksni, ko jums pirms dažām stundām nodeva kāda simpātiska dāma, pēc visa spriežot, jūsu pastāvīgā draudzene.

—   Ak, jūs par to!… — Dolgopoļskis pasmaidīja. — Tur bija šādi tādi dokumenti, saistīti ar mantojuma saņemšanu… Es tos nosūtīju uz Amsterdamu, uz Iekšlietu ministriju…

—  Neko jūs nekur nesūtījāt, Breigštedtela kungs, — Stūrholds gurdi iebilda. — Tik cienījamā vecumā neklājas tā melot. Dodiet labi žigli to aploksni šurp un ģērbieties. Mums ir maz laika…

—   Es nekur nebraukšu, pirms nebūsiet man parādījis orderi, ka drīkstat ielauzties manā numurā, un vēl es pieprasu, lai man dotu iespēju sazināties ar manu advokātu, — Dolgopoļskis vienā mierā atbildēja.

—   Neviens advokāts Rietumu pasaulē neuzņemsies GIP rezidenta aizstāvību, — holandietis pasmaidīja. — Jūs taču, domājams, esat pieredzējis aģents, Breigštedtel, vai kā nu jūs tur sauc! Jūsu spēlīte ir zaudēta, mums viss ir zināms. Un jums ar jūsu darba stāžu jau sen būtu laiks saprast: ja reiz jums, atšķirībā no jūsu aģentiem, tika ĻAUTS pamosties, tātad vēl viss nav zaudēts. Ir cilvēki, kas ļoti vēlas ar jums satikties. Tikai viņiem nepatīk ilgi gaidīt. Dodiet šurp aploksni un ģērbieties!

Dolgopoļskis pabāza roku zem matrača, izvilka dzeltenu aploksni un klusēdams pastiepa to Stūrholdam.

—   Vai jūs tiešām esat no policijas?

—Jā, protams! — Stūrholds pamāja un iebāza aploksni ar dokumentiem putekļu mēteļa iekškabatā. — Tikai šoreiz es aprobežošos ar šofera lomu — nogādāšu jūs tur, kur pienākas, un atvadīšos…

—    Skaidrs, — Dolgopoļskis nočāpstināja lūpas un sniedzās pēc biksēm, kas bija rūpīgi pakarinātas uz krēsla atzveltnes…

Pusčetros no rīta Jāns Stūrholds savā dienesta sitroenā, no kura tālredzīgi bija novācis bākugunis, savu vecīgo pasažieri pieveda pie centrālās stacijas ēkas. Nolicis mašīnu stāvvietā, Jāns Stūrholds paņēma Dolgopoļski zem rokas un viņi abi — viens Holandes kriminālpolicijas pārvaldes priekšnieka vietnieks, otrs — padomju militārā izlūkdienesta rezidents — kā seni draugi caur tukšo uzgaidāmo zāli izsoļoja uz perona. Šai brīdī pa radio tika paziņots, ka ātrvilciens Amsterdama — Prāga — Budapešta pēc divdesmit piecām minūtēm aties no septītā ceļa…

Pusmūža vīrietis melnā platmalē, kas nācējus sagaidīja pie slēgtā avīžu kioska, draudzīgā sveicienā pacēla roku.

—   Sveicināti, Stūrholda kungs!

—   Labrīt, Valensa kungs.

—   Kur tad jūs tādā agrumā? Vai kaut kur dodaties?

—   Es nē, brauc mans draugs, —Jāns norādīja uz Dolgopoļski. — Viņš dodas uz Budapeštu…

—    Kāda sagadīšanās! — Valenss sasita rokas. — Es ari braucu ar to pašu vilcienu. Tiesa, tikai līdz Prāgai, un tomēr…

—   Tātad būsiet ceļabiedri. Ak, jā, iepazīstieties, kungi — Valensa kungs, Breigštedtela kungs…

Vīrieši apmainījās atturīgiem rokas spiedieniem.

—    Un vēl kas, Valensa kungs, es gribētu jums nodot dokumentus, kas Breigštedtela kungam ir ļoti svarīgi… — un Jāns vīrietim platmalē iedeva aploksni, ko tas savukārt aši ielika kabatā. — Glabājiet tos.

—   Katrā ziņā! — Valenss smaidīdams pamāja.

—   Bet tagad atļaujiet atvadīties…

—   Varbūt iedzersim pa tasītei kafijas? — Valenss pamāja mazā bāra virzienā, kura logi bija vērsti pret peronu. — Mums vēl ir laiks…

—    Piedodiet, taču nevaru… — Jāns ar nožēlu noplātīja rokas. —Jau agri jābūt darbā. Jāpaspēj vēl kaut pāris stundiņu nosnausties…

19.nodaļa

Maskava. Ļeņingradas šoseja.

1978.gada aprīlis.

Tieši deviņos vakarā pie metro stacijas uzņēmis mašīnā Ņikiforovu, Cviguns, virziena rādītāju neieslēdzis, spēji sagrieza melno volgu, pa diagonāli iebrauca kreisās puses malējā rindā un ar ātrumu simt kilometru stundā sāka joņot pa loka šoseju.

Blakus sēdošais Ņikiforovs nosodoši nogrozīja galvu, tomēr neko neteica.

—   Neesat no ātruma cienītājiem, ģenerāli? — skatienu no ceļa nenovērsdams, Cviguns apjautājās.

—   Neesmu gan, ja to neprasa KONKRĒTI apstākļi. Un neteiksim, ka necienu, drīzāk gan — nesaprotu. Ja pie stūres nesēdētu jūs, bet kāds cits, es nodomātu, ka tā ir bēgšana…

—   Kā jums šķiet, ģenerāli, vai man nav pietiekami daudz iemeslu, lai ņemtu kājas pār pleciem un bēgtu, atpakaļ neskatīdamies?

—   Ja labi padomā, iemesls tā rikoties ir katram cilvēkam, — Ņikiforovs rāmi atbildēja.

—  Paldies par atklātību, — Cviguns noburkšķēja un palielināja ātrumu.

—   Kurp mēs braucam?

—   Tas atkarīgs no apstākļiem, — Cviguns strupi izmeta. — Ja mums paredzama gara saruna, tad uz kādu namiņu pie Kļazmas ūdenskrātuves. Ja sakāmais ir īss, aprunāsimies tepat mašīnā….

—   Tiklīdz būsim ārā no loka, apturiet kaut kur ceļmalā pirms Himkiem, Semjon Kuzmič, — Ņikiforovs klusi ierosināja. — Saruna būs īsa, bet svarīga… Būtu vēlams, lai mašīnas vadīšana jums netraucētu koncentrēties.

—   Labi, — Cviguns pamāja.

Minūtes divdesmit viņi nobrauca klusēdami, un tikai tad, kad KGB priekšsēdētāja pirmais vietnieks noslāpēja motoru lielo kravas automobiļu šoferu atpūtai iekārtotajā plašajā ceļmalas "kabatā", Cviguns beidzot ierunājās.

—   Spriežot pēc tā, ka pieprasījāt šādu steidzamu tikšanos, kaut kas ir noticis, ģenerāli?

—   Jā, ir noticis, — Ņikiforovs pamāja un nolaida savas puses loga rūti. — Situācija kā anekdotē, Semjon Kuzmič, taču man patiešām jums paziņojami divi jaunumi — viens labs, otrs gaužām nelādzīgs. Ar kuru sākt?

—   Ar slikto, — Cviguns klusi atsaucās, vairīdamies uzlūkot GIP ārējā izlūkdienesta šefu.

—  Mēģinot sagūstīt apakšpulkvedi Viktoru Mišinu, operācijas laikā Anglijā gājuši bojā pieci mani aģenti… — Ņikiforova balss skanēja dobji, bez intonācijām. — Praktiski — visi operācijas dalībnieki. Toties pats Mišins pazudis. Mani vīri pūlas sadzīt viņam pēdas, taču domāju, ka tas ir velti izniekots laiks…

—   Domājat, ka tā varētu būt kontroperācija?

—   Par to esmu simtprocentīgi pārliecināts, — Ņikiforovs pamāja. — Pret manējiem stājušies profesionāļi, kuriem ne vien bija lielākas iespējas, bet kuri — un tam ir principiāla nozīme — acīmredzot bija ari labāk informēti…

—   Un kas tie tādi varētu būt?

—   To es gribēju jautāt jums, Semjon Kuzmič, — sacīja Ņikiforovs.

—   Man? — Cviguns lēnām pagrieza uz viņa pusi savu lielo galvu. — Dulns esat palicis, vai ģenerāli?

—Jau no paša sākuma man visa šī būšana nepatika, — ignorēdams Cviguna starpsaucienu, Ņikiforovs turpināja. — Sākumā tas bija intuitīvi bet tad sāka uzpeldēt arī operatīvas dabas jautājumi… Redziet, Semjon Kuzmič, ne jau pirmo gadu strādāju izlūkdienestā, tāpēc esmu labi iegaumējis kādu patiesību: ja ielaidies cīniņā ar pretinieku, kura galvenais nodoms un visa attiecīgā pasākuma pamatiecere tev nav zināma, tu jau iepriekš esi sevi nolēmis sakāvei. Mūsu gadījumā es pārkāpu šo zelta likumu, par ko ari dārgi samaksāju…

—    Nesaprotu, par ko jūs runājat, ģenerāli! — Cviguns caur zobiem novilka, dusmīgi pablenzdams uz sarunu biedru. — Vai jūs savus apsvērumus neizteiktu konkrētāk, bez alegorijām?

—     Diez, vai varēšu savu viedokli pamatot ar konkrētiem faktiem, taču man vairs nav ne mazāko šaubu: kādam ļoti, es teiktu, pat ārkārtīgi esat nepieciešams jūs, Semjon Kuzmič. Pareizāk sakot, — jūsu galva. Spriediet pats — šis Mišins, bēguļojošs jūsu kantora darbinieks, sameklē MANU aģentūru Londonā un uzsāk andeli ar dokumentiem, kurus iegūt visvairāk esat ieinteresēts tieši jūs. Taču ir kāds zīmīgs apstāklis: šis Mišins kategoriski atsakās dokumentus nodot kādam citam, viņš pat dzirdēt negrib par materiālo kompensāciju un pieprasa vienīgi personisku tikšanos ar jums. Un, protams, ārzemēs, kur viņš būtu nosacītā drošībā…

—   Tas viss izklausās ļoti loģiski, — Cviguns paraustīja plecus.

—   Tieši tas mani satriec, Semjon Kuzmič! — Ņikiforovs iesaucās. — Tas ir tik loģiski, ka es, kā muļķis, ļauju sevi ievilkt šai avantūrā, lai gan arī jau no paša sākuma jutu iekšēju pretestību… Un, redziet nu, kas tagad notiek. Mēs pieņēmām, ka jūsu Mišins ir bēglis, vienpatis, izmisumā iedzīts avantūrists, kurš cenšas glābt savu ādu. Tā ir pirmā pretruna, ko es pienācīgi nenovērtēju: pieredzējis, profesionāls nelegālis taču labāk kā jebkurš cits saprot, ka vienpatim, ielaižoties tāda mēroga avantūrā, NAV NE MAZĀKO IZREDŽU UZ VEIKSMĪGU IZNĀKUMU. Cilvēks, kurš, paļaujoties tikai uz saviem spēkiem, mēģina par kaut ko vienoties ar veselu specdienestu, ir pašnāvnieks, neprātīgs kamikadze. Tātad jūsu brašais apakšpulkvedis nemūžam nebūtu meklējis manu Londonas rezidentu, ja skaidri nezinātu, ka aiz viņa stāv KADS vai KĀDI, kas nodrošina viņam aizmuguri, piesedz viņu, gādā par operācijas tehnisko norisi, apgādā viņu ar slepenu informāciju un rūpējas par visu pārējo…

—  Jūs nepazīstat šo tipu! — Cviguns iebilda. — Viņam ir iedzimts slepkavas instinkts. Un viņš ir vienpatis pēc sava rakstura. Apakšpulkvedis Mišins nekad nav darbojies komandā, pats augstākais — sadarbojies ar vienu izpalīgu. Mišins specializējies uz individuāliem uzdevumiem, autonomām operācijām, viņš vienmēr ir bijis padots tikai dažiem priekšniekiem. Viņa personiskajā rēķinā, ģenerāli, ir vairāk nekā trīsdesmit slepkavību…

—   Taču Mišins nevarēja viens pats iznīcināt piecus tādus pašus profesionālus slepkavas, kāds ir pats! — Ņikiforovs, uz mirkli zaudējis paškontroli, falsetā iespiedzās. — Tas tehniski nav iespējams, vai tiešām jūs to nesaprotat?! Bet kāds to tomēr izdarīja! Kāds izsekoja priekšzīmīgi sagatavotus, ar vismodernākajiem saziņas un maskēšanās līdzekļiem apgādātus aģentus! Kāds zināja par mūsu operāciju, paredzēja, ko darīsim, un likvidēja tās izpildītājus. Labi, lai jautājums, KAS to darīja, pagaidām paliek atklāts. Kopīgi padomāsim, KĀPĒC tas tika darīts? Te mēs saskaramies ar klasisku mērķa un līdzekļu neatbilstību. Mēs gribējām elementāri nolaupīt Mišinu, piespiest, lai viņš liek galdā "kompromatu" par Andropovu, ko viņš mums piedāvāja un kas jums bija tik nepieciešams, Semjon Kuzmič. Neko vairāk, vai ne? Parasta specdienesta operācija. Taču šis KĀDS, kurš jau no paša sākuma Mišinu ar viņa priekšlikumiem piedāvāja atklāti, kā ūtrupē, īstenībā, kā vēlāk izrādījās, nekādos darījumos ielaisties nemaz nevēlējās. Un tik ļoti nevēlējās, ka bija gatavs likvidēt piecus padomju militārā izlūkdienesta aģentus, bet tas jau ir kaut kas nedzirdēts, patiešām superneordinārs gadījums! Nu, būtu mēs to Mišinu pievākuši, kas tur sevišķs? Bet nē! Un vēl kas: kad mēs Mišinam likām saprast, ka uz tikšanos ar jums, Semjon Kuzmič, viņam ir maz cerību, viņš nenozuda, nemēģināja aizlaisties uz kādu citu valsti, nesāka piedāvāt savu specifisko preci kādam citam, bet ietiepīgi turpināja kontaktus ar manu rezidentu. Un tad es sev jautāju: "Kāpēc? Kāpēc viņš tā rīkojās?"

—: Un jūs atradāt atbildi uz šo jautājumu? — KGB priekšsēdētāja pirmā vietnieka vaigs bija drūms un sasprindzis.

—   Atradu, Semjon Kuzmič, — Ņikiforovs pamāja, stingi vērdamies volgas priekšējā stiklā. — Tikai diemžēl par vēlu. To, ka Mišins ir tipisks māneklis, kaut kas līdzīgs kārtsgalā uzspraustam skārda zaķim, kam suņi kā apsviluši dzenas pakaļ, es nojautu jau pašā sākumā. Taču tikai tagad esmu sapratis arī ko citu… Ziniet, Semjon Kuzmič, pirms daudziem gadiem, drīz pēc kara, mēs ar sievu reiz iznācām no viesnīcas "Moskva" restorāna, kur bijām atzīmējuši Varoņa Zvaigznes piešķiršanu manam tuvam draugam. Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad atvadījāmies un gājām uz izeju. Viesnīcas vestibilā mums pienāca klāt ļoti simpātisks pāris — impozants, vidēja vecuma dienvidnieciska paskata vīrietis un apburoša blondīne. Vīrietis mums vispirms dedzīgi atvainojās, tad sacīja: "Vēlos kaut ko pierādīt savai neticīgajai laulātajai draudzenei, tāpēc ļoti lūdzu, esiet tik laipns un paspiediet man roku…" Mēs ar sievu bijām nedaudz ieskurbuši, aušīgā noskaņojumā, tāpēc es, gari nedomādams, pastiepu svešiniekam roku, ko viņš enerģiski paspieda.

—   Un viss? — es jautāju.

—  Viss, cienītais, — vīrietis pasmaidīja un… sniedza manu rokas pulksteni, kas neizprotamā kārtā bija nonācis pie svešinieka.

Viņa sieva priecīgi aplaudēja, un arī manējā bija sajūsmā. Mēs pasmējāmies un šķīrāmies, bet mašīnā es visu laiku domāju, kā gan tas bija iespējams — tik īsā kontaktā noņemt cilvēkam no rokas pulksteni ādas siksniņā, turklāt tā, ka viņš neko nemana. Jūs neticēsiet, Semjon Kuzmič: negulēju visu nakti! Un tikai uz rīta pusi aptvēru, kā šis numurs tika nostrādāts: kā jau pienākas, sniedzu vīrietim labo roku, un viņš ar savu ciešo tvērienu visu manu uzmanību koncentrēja tikai uz šo roku. Tāpēc arī nemanīju, ka no kreisās man noņem pulksteni. Redziet, Semjon Kuzmič, Viktors Mišins bija labā roka, kurai pretinieks gribēja piesaistīt mūsu uzmanību. Vārdu sakot, māņu manevrs!

—   Tas nu gan ir smalks manevrs! — Cviguns noņirdzās. — Piebeigt piecus GIP aģentus!…

—  Tas tikai liecina, cik vērienīga ir šī operācija! — Ņikiforovs noplātīja rokas. — Uz kārts acīmredzot ir likts kaut kas ārkārtīgi svarīgs, Semjon Kuzmič…

—  Jūs gribat teikt, ka aiz Mišina stāv… Andropovs?

—   Nē, — Ņikiforovs papurināja galvu. — Tas ir pilnīgi izslēgts!

—   Kāpēc ne?

—  Tāpēc, ka dokumenti, ko piedāvā Mišins, ir reāli un tajos izklāstītie fakti patiešām var ļoti kaitēt Andropovam. Ja jūsu šefs zinātu, kur atrodas Mišins, nekas vispār nebūtu sācies…

—   Nu, bet kurš tad?

—   Kāds, kurš nolēmis izdarīt pakalpojumu jūsu priekšniekam, — Ņildforovs ik vārdu uzsvērdams, sacīja. — Kāds, kurš saprot, ka Jurija Andropova ļaunākais ienaidnieks, kas ieinteresēts viņa krišanā, esat jūs, Semjon Kuzmič. Un kurš ļoti nevēlas, lai šai divcīņā uzvarētājs izrādītos jūs, Semjon Kuzmič…

—   Kurš tas ir? — Cviguna acis ļauni iezibējās.

—   Uz šo jautājumu jums nāksies atbildēt pašam. Te nu izlūkdienesta funkcijas beidzas un sākas politika.

—  Jūs teicāt, ģenerāli, ka Mišins ir tikai manevrs, labā roka, kas novērš uzmanību no kreisās… Tātad kreisā roka ir… Kas tā ir?

—      Padomājiet par Amsterdamu, — Ņikiforovs teica priekšā. — Par banku, kurā Mišins tiešām bija nodevis glabāšanā dokumentus, kas varētu viņu aizsargāt.

—   Un kas tad tur notika… tai Amsterdamā? — Cviguns klusi noprasīja.

—  Atcerieties, es jums apsolīju divus jaunumus, šis būtu tas labais, Semjon Kuzmič, — Ņikiforovs sacīja. — Aploksne ar Mišina dokumentiem šodien tika nodota manam aģentam…

—  Vai tie ir TIE PASI dokumenti, ģenerāli? Jūs esat par to pārliecināts?

—Jā, Semjon Kuzmič, TAGAD esmu pārliecināts, — Ņikiforovs pamāja. — Uz savu galvu un atbildību es atļāvu mūsu pārstāvim par to pārliecināties. Aploksnē patiešām ir unikāli dati par to, ka KGB pieļāvusi rupjas kļūdas Latīņamerikā. Šais papīros ir dokumentāli pierādījumi, ka Andropovs ir dezinformējis PSKP CK politbiroja locekļus. Tēlaini izsakoties, tas ir politisks nāves spriedums jūsu šefam. Taču…— un Ņikiforovs brīdinoši pacēla pirkstu. — Jūsu vietā, Semjon Kuzmič, es nesteigtos izmantot šos dokumentus, bet vispirms visu labi apdomātu. Redziet, mani aģenti ir pazaudējuši Maļcevu…

—  Kā tā — pazaudējuši? — Cviguns pārsteigts iepleta acis.

—  Viņu uz ielas aizturēja policisti, un viņai nebija klāt pases.

—   Vai Maļceva bija viena?

—   Nu, protams, ka ne. Kopā ar manējiem.

—   Un kas notika?

—   Nekas, — Ņikiforovs paraustīja plecus. — Viņu aizveda uz policiju noskaidrot personību.

—  Vai jūsu aģenti to apstiprināja?

-Jā-

—  Vai viņai tiešām nebija klāt dokumentu?

—  Jā, nebija.

—   Un kas tad jūs mulsina, ģenerāli?

—   Pārāk daudz sakritību, Semjon Kuzmič. Mišins aizbēg, Maļcevu gaišā dienas laikā aizved policija… Rodas iespaids, ka tur kāds gādā, lai visi gali būtu ūdenī…

—    Vai tik jūs nepārspīlējat par to mistisko KADU? — Cviguns ar zināmu ļaunu prieku piezīmēja. — Varbūt jūsu aģentiem vienkārši vajag labāk strādāt?

—    Atkārtoju, Semjon Kuzmič, runa ir par spēli, kuras nianses mums nav zināmas.

—    Nu, bet jūs taču pats apstiprinājāt, ka dokumenti, ar kuriem manipulēja Mišins, ir īsti.

—  Jā, tā ir.

—   Tad kas man daļas par kaut kādām niansēm! — Cviguna garastāvoklis acīmredzami uzlabojās. — Kad šie dokumenti nonāks Maskavā?

—   Pēc trim, vēlākais — pēc četrām dienām.

—   Kāpēc tik ilgi? — Cviguns saviebās.

—  Ja tos sūta caur parastajiem kanāliem, ātrāk fiziski nav iespējams.

—   Nesūtiet caur parastajiem, sūtiet pa ārkārtējiem!

—Tādā gadījumā man nepieciešama GIP priekšnieka atļauja.

—   Tad izmantojiet diplomātisko pastu. Un atļauja jums nebūs vajadzīga, vai ne tā?

—   Tas ir neiedomājami riskanti! — Ņikiforovs nepatikā sagrozīja plecus. — Kā jums ļoti labi zināms, Semjon Kuzmič, diplomātiskajā pastā rakājas gan jūsējie, gan mūsējie. Labi, es došu tādu rīkojumu, bet tikai uz jūsu atbildību…

—   Kas viņš ir… tas jūsu cilvēks?

—    Mūsu rezidents Beniluksa valstīs, — Ņikiforovs pēc īsas pauzes atbildēja.

—     Un jūs par viņu esat tik pārliecināts, ka ļāvāt šim cilvēkam iepazīties ar pilnīgi slepeniem dokumentiem, turklāt vēl ar tādiem, ar kuriem viņam pašam nav nekā kopēja?

—    Man nebija citas izejas, Semjon Kuzmič… — Ņikiforovs noplātīja rokas. — Bija nepieciešams pārliecināties, vai runa patiesi ir par REĀLIEM dokumentiem.

—   Un kā šo cilvēku sauc?

—   Kāpēc jums tas jāzina, Semjon Kuzmič?

—   Nevarat teikt?

—  Varu. Taču man nav tiesību to darīt.

—   Nu, tad nosauciet viņa pseidonīmu vai segvārdu…

—   Nedomāju, ka jums tas kādreiz varētu noderēt…

—   Ziniet ko, šoreiz varbūt koncentrēsimies uz to, ko domāju es, — Cviguns uzbrēca.

—   Abiturients.

—   Labi… — Cviguns jau mierīgāk noteica un pakasīja pakausi. — Kādas trīs, augstākais — četras dienas būšu projām.

—  Jūs kaut kur dodaties?

—  Jā. Rīt pašā agrumā izlidoju uz Budapeštu.

—   Ko? — Ņikiforova platajā, laucinieciskajā sejā parādījās neviltots pārsteigums.

—   Par ko jūs tā brīnāties, ģenerāli?

—    Kārtējā sakritība, — Ņikiforovs nomurmināja. — Un kad, ja nav noslēpums, jūs par šo braucienu uzzinājāt, Semjon Kuzmič?

—  Vakar vakarā.

—    Vai tik negaidīts komandējums jums nerada zināmas pārdomas?

—   Vai tiešām jūs domājat, ka šai vispasaules sazvērestībā pret mani varētu būt iesaistīts arī Jānošs Kādārs? — Cviguns dzēlīgi noburkšķēja. — Izlidoju uz Budapeštu pēc viņa personiskā lūguma, turklāt ar PSKP CK ģenerālsekretāra ziņu.

—   Kādārs ar Andropovu ir visai draudzīgās attiecībās, — Ņikiforovs atgādināja.

—    Nu, un tad? — Cviguns neizpratnē pablenza uz GIP ārējā izlūkdienesta šefu.

—   Vai tiešām jūs nesaprotat, ka Andropovs bez grūtībām varēja noorganizēt šo braucienu?!

—    Pirmkārt, — Cviguns aizkaitināts, taču joprojām pūlēdamies savaldīties, atcirta, — nudien, nespēju iedomāties, kādas konkrētas briesmas man varētu draudēt Budapeštā? Es taču nelidoju uz VFR, bet uz sociālistisko Ungāriju. Un, otrkārt, pēc jūsu loģikas sanāk, ka aizdomās par līdzdalību militārā izlūkdienesta aģentu likvidēšanā Anglijā un par Mišina un Maļcevas nozušanu mums tagad jātur… biedrs Jānošs Kādārs. Jūs tiešām tā domājat, vai es kaut ko esmu pārpratis, ģenerāli?

Ņikiforovs brīdi klusēja. Tad pacēla galvu un vērigi uzlūkoja Cvigunu.

—   Savu misiju esmu paveicis. Pēc trim vai četrām dienām jūs saņemsiet dokumentus. Saskaņā ar mūsu vienošanos man tagad vajadzētu priecāties, taču kaut kas mani šai lietā dara nemierīgu. Var jau būt, ka vainīgi gadi, iespējams, ka nogurums… Pieredze reizēm kļūst par traucēkli… Varu apgalvot tikai vienu: es pilnibā esmu jūsu pusē, Semjon Kuzmič.

—   Es ticu, — Cviguns pamāja.

—  Ja ticat, lūdzu, uzklausiet manu padomu: nelidojiet uz Budapeštu!

—   Tas nav iespējams, — Cviguns noliedzoši papurināja galvu.

—   Izliecieties par slimu, notēlojiet hipertonijas lēkmi, nu, kaut vai salauziet roku! — Ņikiforovs paberzēja virsdeguni un samiedza acis. —Jums vajag novilcināt tās nedaudzās dienas, kamēr dokumenti nonāks Maskavā un būs jūsu rīcībā. Tikmēr vēl daudz kas noskaidrosies…

—    Es nevaru nebraukt, ģenerāli! — Cviguns noplātīja rokas. — Mana amata traģēdija ir tā, ka Sistēmā tam ierādīta noteikta funkcija, un es nevaru to ignorēt, man JĀATBILST šai funkcijai. Ungārijas Sociālistiskās strādnieku partijas CK pirmais sekretārs ir ļoti nopietna politiska figūra, ģenerāli. Ja viņš lūdz atbraukt, turklāt vēl, kā man lika noprast, PERSONISKU apsvērumu dēļ, atteikšanās no šāda komandējuma tiktu novērtēta kā NEATBILSTĪBA, vai saprotat? Bet to pie mums nepiedod…

—    Kā man ar jums sazināties, ja notiek kaut kas neparedzēts?

—  Tas nebūs tik viegli… — Cviguns bridi kaut ko apsvēra. — Darīsim tā: iedodiet man kādu "tīru" jūsu dienesta telefona numuru un nosēdiniet pie aparāta dežurantus trīs maiņās. Kamēr uzturēšos Budapeštā, mans palīgs pa šo telefonu jums trīsreiz dienā — no rīta, pusdienlaikā un vakarā — piezvanīs un uzdos vienu un to pašu jautājumu: "Kā jūtas mamma?" Ja nekādu svarīgu jaunumu nav, lai dežurants atbild: "Slikti." Ja kaut kas atgadās, lai saka: "Daudz labāk." Tad es atradīšu kādu iespēju, lai sazinātos ar jums personiski… Kurp jūs tagad aizvest, ģenerāli?…

***

… Ģenerālis Ņikiforovs mēdza ierasties darbā tieši pulksten 8.30. Pirmo pusstundu viņš parasti iepazinās ar šifrogrammām, kas iepriekšējā naktī bija pienākušas no rezidentūrām. Tie viņam bija svēti brīži aiz slēgtām durvīm, īss laiksprīdis, kad tika bloķēti visi telefoni un visiem trim kabineta logiem rūpīgi aizvilkti priekšā aizkari. Ieslēgts palika tikai viens telefons — iekšējo sakaru līnija, kas Ņikiforova kabinetu savienoja ar Padomju armijas ģenerālštāba galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieku. Un nu šis aparāts spalgi iezvanījās. Ņikiforovs, kas ar lupu rokā padaban bija noliecies pār svaigi atšifrēto ziņojumu no Hāgas, pacēla klausuli.

—   Ģenerālis Ņikiforovs klausās.

—   Labrīt, Stepan Fjodorovič!

—   Sveicināti, biedri armijas ģenerāli!

—   Vai vari uz brītiņu ienākt pie manis?…

Lai gan GIP šefs bija dūšīga auguma vīrs, balss viņam bija negaidīti smalka, brīžiem gandrīz vai spiedzoša. Torit šefa balss skanēja sevišķi pretīgi — it kā telefona klausule atrastos cieši līdzās pilnā sparā iedarbinātam elektrourbim. Ņikiforovs saviebās un, nedaudz atvirzījis klausuli no auss, ieminējās.

—   Ivan Georgijevič, vai es nevarētu ienākt pēc minūtēm divdesmit? Man te pašlaik ļoti steidzamas šifrogrammas…

—  Arī šis jautājums ir ļoti steidzams, Stepan Mitrofanovič.

—   Es jau nāk»!

fciu

Savācis no galda dažus šifrētos ziņojumus, Ņikiforovs ieslēdza tos seifa, tad pārlaida uzmanigu skatienu uz galda atstātajiem papīriem, un, pārliecinājies, ka slepenu dokumentu tur nav, izgāja pa dienesta durvīm un uzkāpa ceturtajā stāvā, kuru pilnibā aizņēma GIP priekšnieka kabinets un viņa kanceleja.

Pieņemšanas telpā sēdošais adjutants tanku karaspēka apakšpulkveža mundierī, ieraudzījis Ņikiforovu, strauji pietrūkās kājās un ieņēma miera stāju.

— Brivi, — ārējā izlūkdienesta pārvaldes priekšnieks ierasti pamāja un atvēra gludās ozolkoka durvis, kas veda šefa kabinetā.

Annijas ģenerālis Igors Borisovičs Konovalovs par GIP vadītāju bija kļuvis tūlīt pēc maršala Grečko nāves, kad aizsardzības ministra posteni ieņēma Dmitrijs Fjodorovičs Ustinovs — Brežņeva tuvs draugs un uzticības persona, par kuru profesionālie armijnieki nicīgi mēļoja (aiz muguras, protams, ne jau acīs!), ka Dmitrijs Ustinovs, kas drīz pēc jaunā amata iegūšanas saņēma ari maršala zvaigznes, kara gados cīnījies Urālos.

Jaunais aizsardzības ministrs patiesi nekad nebija odis pulvera dvaku, bet savu spožo karjeru bija veidojis militārās rūpniecības audzelīgajā druvā, kur viņa nekontrolētā pakļautībā bija nodota vismobilākā un efektivākā armija, kāda vien var būt — miljoniem beztiesīgu politieslodzīto, kuri nedrīkstēja atļauties ne mazāko protestu. Tieši uz viņu pleciem tuvākos un tālākos rajonos viņpus Urāliem, Jamalas un Taimiras tundrā un Austrumsibīrijas necaurejamajā taigā rekordlaikā tika uzsākta jaunu tanku rūpnīcu celtniecība, būvēti ceļi uz urāna un kobalta raktuvēm, veidoti starta laukumi pirmajām padomju ballistiskajām raķetēm ar kodolgalviņām… Stāstīja, ka Dmitrija Ustinova neparastos saimnieciskos un organizatoriskos talantus ne reizi vien esot uzteicis pat Staļins, kas ārkārtīgi reti mēdza kādu slavēt, bet Berija šaurā pudelesbrāļu lokā esot atzinies, ka tad, ja Ustinovs nebūtu izrādījies tik enerģisks, pirmās padomju kodolbumbas izmēģinājums Semipalatinskas poligonā nebūtu noticis četrdesmit devītajā gadā, bet vismaz pusotru vai divus gadus vēlāk

Arī Leonīda Brežņeva draudzīgās attiecības ar Ustinovu bija iedibinājušās tālajos kara gados, kad nejaušas apstākļu sakritības dēļ, kas dzīvē tomēr nav nekāds retums, ļoti ietekmīgais un Kremļa bonzu ieredzētais Dmitrijs Fjodorovičs Ustinovs bija palīdzējis izvirzīties tolaik vēl gluži jauniņajam 18.armijas "poļitrukam" pulkvedim Brežņevam.

Ustinovs bija pietiekami slīpēts politiķis, vienmēr rīkojās apdomīgi un piesardzīgi un tāpēc veiksmīgi pārdzīvoja ne vien padomju partijas nomenklatūrai nāvīgi bīstamos piecdesmitos gadus, kad Hruščovs pa labi un kreisi bez žēlastības pļāva rūdītos Staļina laiku kadrus, bet arī sešdesmitos gadus, kad savukārt Brežņevs sāka aktīvi atbrīvoties no Hruščova kadriem. Tikai Dievs viens zina, kā šis nelielā auguma vīrelis, kuram sarunās allaž mežģījās mēle, Staļina laikos bija pamanījies kļūt par tautas komisāru un bruņoto spēku ministru, līdz pat piecdesmit septītajam gadam noturējies bruņoto spēku ministra amatā, pie Hruščova ieņēmis ministru padomes priekšsēdētāja pirmā vietnieka un Vissavienības tautsaimniecības padomes priekšsēdētāja posteņus un beigu beigās arī pie Brežņeva kļuvis par aizsardzības ministru un Politbiroja locekli.

Ņikiforovs zināja, ka Igors Borisovičs Konovalovs, kas armijas ģenerāļa uzplečus bija saņēmis divus gadus pēc savas iecelšanas GIP priekšnieka amatā, ir Ustinova draugs un protežē un ilgus gadus ir darbojies kā viņa palīgs. Tomēr, neraugoties uz savu partijas un saimnieciskā darbinieka pagātni, klasiskais ieliktenis Konovalovs bija izrādījies samērā spējīgs vadītājs, kas nedaudzos gados galvenās izlūkdienesta pārvaldes ietvaros bija spējis panākt to, kas daudziem citiem prasīja gadu desmitus.

Ģenerālis Ņikiforovs savu šefu cienīja un arī nedaudz no viņa baidījās. Konovalovs nebija ļaunprātīgas dabas cilvēks, zināmos jautājumos viņš bija pat diezgan vērienīgs, necentās personiski iedziļināties visos sīkumos un neliedza saviem pakļautajiem iniciatīvas brīvību. Taču principiālos jautājumos armijas ģenerālis Igors Konovalovs bija kā dzelzsbetona mūris, kam neviens prātigs cilvēks neņemtos stāties pretī. Turklāt GIP šefs ātri aizsvilās un dusmās bija nesavaldīgs, kaut tikpat ātri arī norimās.

Konovalova laikos bija ievērojami palielinājies GIP finansējums, darbinieki saņēma lielākas algas, bija uzlabojušies viņu sadzīves apstākli, un tas ļoti vairoja jaunā pārvaldes priekšnieka popularitāti. Tie bija galvenās izlūkošanas pārvaldes zelta laiki, padomju militārais izlūkdienests pilnā balsi sevi pieteica kā specdienestu, kas ne ar ko neatpalika, bet daudzējādā ziņā pat pārspēja savus kolēģus no leģendārā Dzeržinska laukuma. Ustinovs neslēpa gandarījumu un ļaunā priekā ņirgājās par "Andropova zēniem", lietpratīgi izmantodams biežos un tīkamos veciškās uzdzīves brīžus Brežneva vasarnīcā, ko > > '

mēdza kuplināt ģenerālsekretāra iemīļoto dziesmu repertuārs Šuļženko, Utjosova un Magomajeva izpildījumā, lai sīki un smalki izklāstītu, cik drosmīgi un izveicīgi norisinājušās operācijas ar GIP ārvalstu aģentu līdzdalību, kas patiesi bija paveiktas augstā profesionālā līmenī, un demonstrētu ģenerālsekretāram savu aģentu izzagtās Bundesvēra pazemes komunikāciju kartes, no Zemes pavadoņiem uzņemtās Moruruā atolā izvietoto franču raķešu iekārtu fotogrāfijas un kodolreaktora shēmu, ko būvēja Irākā… Atšķirībā no korektā, saviesīgās kompānijās neinteresantā Andropova, kas nepavisam nebija noskaņots uz profesionālu atklātību, aizsardzības ministrs smalki nojauta sava sentimentālā bosa dvēseles noskaņojumu, un apbrīnojami veikli, bez mazākajām liekulības pazīmēm piespēlēja Brežņevam, kurš vairākas reizes dienā spēja jūsmīgi skatīties televīzijas seriālu "Septiņpadsmit pavasara mirkļi", tīksmināties par kara laika hroniku, it īpaši par tiem četriem kadriem, kuros bija nofilmēts viņš pats — jauns, melnmatains brašulis, kura platajiem pleciem tik labi piederējās pulkveža mundieris ar košajām ordeņu lentīšu plāksnēm,— un ar baudu vērot militārās tehnikas parādes Sarkanajā laukumā, vērīgi uzklausot Ustinova neuzkrītoši izteiktos paskaidrojumos…

Brežņevu tas viss aizkustināja līdz asarām, un viņš pat necentās to slēpt. Septiņdesmito gadu beigās viņā vienlaikus dzīvoja it kā divi cilvēki — Brežņevs politiķis un Brežņevs frontinieks. Pirmais no viņiem pēc inerces dzina intrigas, cīnījās par izdzīvošanu, un, sarīdot Politbiroja locekļus ar kandidātiem, valdību — ar arodbiedrībām, armiju — ar KGB,

kontrolēja, lai netiktu pieļauts ne mazākais mēģinājums apdraudēt vina absolūto varu… Taču deši ši vina dzīves dala > i >

Brežņevu jo sevišķi nogurdināja — tas bija viņa DARBA laiks. Turpretī Brežņevs frontinieks, risinādams ar Ustinovu garas un nesteidzīgas sarunas par kara gadiem, par to, kādas neaizmirstamas tikšanās tolaik piedzīvotas un cik pēkšņi, taču izsmeļoši loģiski bijuši Staļina lēmumi, Brežņevs garīgi ATPŪTĀS. Viņa organisms, kas tolaik strauji novecoja un gandrīz vai acīmredzot pārvērtās graustā, turpināja daudzmaz funkcionēt, tikai pateicoties atmiņām par PAGĀTNI. Viņu kā ar magnētu vilka atpakaļ skaistajos četrdesmitajos gados, kad viņš bija jauns un izskatīgs veiksmes luteklis, kad viņam vēl augu diennakti nebija vajadzīga ārstu palīdzība un nebija nepieciešamas speciāli sagatavotas sievietes, kas PSKP CK ģenerālsekretāram un PSRS Augstākās padomes prezidija priekšsēdētājam atdevās ar tik mežonīgiem baudas kliedzieniem, ka viņam bija kauns gan par viņām, gan sevi.

"Ja tev kaut ko vajag, Mitja, saki droši, nekautrējies," Brežņevs ar savu milzigo dūri draudzīgi bikstīja septiņdesmit gadus vecā Ustinova vārgajās krūtīs, ko pirms mēneša pats bija krāšņi izrotājis ar Padomju Savienības Varoņa Zvaigzni. "Tu taču zini, ka mūsu armijai man nekā nav žēl! Un frontes izlūkiem (tikai tā Brežņevs mēdza saukt GIP) jau nu nepavisam…"

Šoreiz Ņikiforovs savu šefu uzlūkoja tik vērīgi, it kā redzētu pirmo reizi, viņš pētīja Konovalovu un klusībā domāja: "Ja viņš zinātu, cik ļoti es vēlos apsēsties šai krēslā, kā ilgojos iegūt tiesības uz tikpat augstprātīgu smaidu, uz tādām pašām valdonīgām lielkunga manierēm, kurš ne mirkli nešaubās, ka visa viņa muižas norobežotā pasaulīte pieder tikai VIŅAM un nevienam citam!…"

—   Esmu klāt, biedri armijas ģenerāli!

Konovalovs pacēla galvu no papīriem.

—   Sēdieties.

Ņikiforovs satrūkās. Pa telefonu šefs ar viņu bija runājis pavisam citādā tonī.

—  Kāpēc neziņojāt par Londonas operācijas izgāšanos? — GIP priekšnieks bez kāda ievada spiedzīgi noprasīja.

—  Šodien gribēju ziņot, biedri armijas ģenerāli. Ziņojumu saņēmām vakar pulksten deviņos vakarā, un es…

—    Šifīrogramma pienāca 19.45, — Konovalovs nervozi izlaboja. — Un tūlīt pēc tās saņemšanas jūs aizbraucāt no darba, kaut labi zinājāt, ka es vēl aizvien atrodos savā kabinetā un mājās doties netaisos. Kur jūs tik steidzami braucāt, Ņikiforov? Kam jūs taisījāties atklāt slepenās šifrētās telegrammas saturu, ko?

—   Biedri armijas ģenerāli! — Ņikiforovs izslēja zodu un uzmeta šefam aizskartu skatienu. — Esmu tāds pats virsnieks kā jūs, tāpēc pieprasu, lai…

—   Jūs neesat virsnieks, bet mēsls! — GIP šefs iebrēcās visā galvā un blieza ar dūri pa galdu. — Kādas spēlītes tu te spēlē, sūdu brāli?

—   Ko? — Ņikiforovs atvēra mud, taču kaut ko pateikt savai aizstāvībai tā arī nespēja.

—   Ieroci!

—   Ko jūs teicāt? — Ņikiforovam šķita, ka viņš ir pārklausījies.

—   Es teicu: "Nodot ieroci!" — Konovalovs kliedza.

—   Tas man ir seifa, biedri ģenerālleitnant.

—   Es tev neesmu nekāds biedrs, riebekli! Kā tu kaut ko tādu uzdrīkstējies? Kā labā tu darbojies, neģēli?! Kas tev atļāva bez manas ziņas ķerties pie grupas "Dūmi"?! Kādu mērķu vārdā tu ļāvi piebeigt Ceturto?! Un kāpēc tika nošauts Volkovs?! Tu man pasaki, ar ko patiesībā nodarbojās mani vīri Londonā?! Kas parakstīs pavēstes par viņu nāvi?! Tu varbūt gribēji mani iegāzt? Kāpēc? Kas tev to lika? Kā labā tu darbojies?… Runā, nelieti!

—  Es atsakos ar jums runāt tādā tonī, — Ņikiforovs gurdi iebilda un grasījās piecelties, taču palika sēžam, izdzirdis Konovalova mežonīgo uzbļāvienu:

—   Sēdēt! Es teicu sēdēt, nelieti!

—   Vai jūs varat man mierīgi paskaidrot, kas noticis?

—  Mierīgi tev visu paskaidros Padomju armijas galvenais kara prokurors, kurš personiski izskatīs jūsu lietu, Ņikiforov… — Konovalovs brēca.

—   Pagaidām gan es vēl esmu jūsu vietnieks, biedri armijas ģenerāli, — Ņikiforovs, pārvarējis satraukumu, skarbā tonī ātri nobēra, neļaudams Konovalovam neko iestarpināt. —Jūsu izturēšanās ir augstākajā mērā nepiedienīga. Esiet tik laipns, un vai nu paskaidrojiet, uz kāda pamata jūs atļaujaties mani tik pazemojoši apvainot un apsūdzēt nepierādītos dienesta pārkāpumos, vai arī dodiet iespēju aiziet un vērsties augstākstāvošās instancēs, kuru spēkos ir aizsargāt manu Padomju armijas virsnieka godu…

Tikpat pēkšņi, kā bija sācis kliegt, Konovalovs negaidīti nomierinājās un apveltīja Ņikiforovu ar saltu un iznicinošu skatienu.

—Jums ir stipri nervi, Ņikiforov. Bet tagad izlasiet šo te, — un GIP šefs ar riebumu, kā ņemdams aiz astes sprāgušu žurku, pacēla no galda divas kopā saspraustas mašīnraksta lapiņas. — Gribu redzēt, vai saglabāsiet aukstasinību arī tad, kad būsiet iepazinies ar to saturu…

Pārliecies pār galdu, Ņikiforovs paņēma lapiņas un aši, pa diagonāli pārskatīja mašīnrakstā nodrukāto tekstu, tad sāka to lasīt vēlreiz, nu jau vairs nesteigdamies. Viņš visu bija sapratis jau pēc pirmajām divām rindkopām. Kāds sīki un smalki bija rakstiski izklāstījis abu viņa AUTONOMO, ar Konovalovu nesaskaņoto operāciju plānojumu un norisi Anglijā un Holandē. Konkrētās detaļas uzskatāmi liecināja, ka ziņojuma autors neizprotamā veidā bija informēts par to, ko varēja zināt tikai divi cilvēki — ģenerālis Cviguns un Ņikiforovs pats.

"Cauri ir!" GIP ārējā izlūkdienesta pārvaldes priekšnieks klusībā nodomāja un nesteidzīgi nolika lapiņas uz Konovalova galda.

—   Uz ko jūs cerējāt, Ņikiforov? — negaidīti klusu iejautājās GIP šefs, nenovērsdams no ģenerāļa ciešu, pētigu skatienu.

—   Pirmkārt, uz to, ka tādi papīri nekad nenonāks uz jūsu galda. Kur jūs tos ņēmāt, Igor Borisovič?

—    Kāda tam nozīme? — Konovalovs paraustīja plecus. — Galvenais ir tas, ka viss, kas tur teikts, ir taisnība. Un kas tad būtu otrkārt, Ņikiforov?

—   Bet, otrkārt, es cerēju uz jūsu krēslu, Igor Borisovič, — Ņikiforovs mierīgi atbildēja.

—  Uz manu krēslu?! — GIP šefs satraukumā salēcās. — Kurš gan jums varēja samuldēt kaut ko tādu? Kurš, Ņikiforov?!

—  Tagad tam vairs nav nekādas nozīmes.

—   Notiks dienesta izmeklēšana. Un jūs visu pateiksiet!

—     Līdz dienesta izmeklēšanai vēl ir jānodzīvo, biedri armijas ģenerāli, — Ņikiforovs skumji pasmaidīja.

—    Nekas, gan nodzīvosi, riebekli! — GIP priekšnieka balss atkal kļuva augsta un spiedzīga. — Nodzīvosi, nekur nespruksi! Es tevi, vai zini…

Konovalovs turpināja kaut ko klaigāt, atmaskot, lādēties, dauzīt ar dūri pa galdu un spiegt tā, it kā viņa ar ādu apvilktā krēsla pakājē sēdētu asinskārīgs punduris, kas velnišķā negantībā censtos savam patronam atplēst vīrišķības atribūtus. Taču Ņikiforovs neko vairs nedzirdēja. Viņš atcerējās savas nelaiķa sievas seju, novārtā pamesto māju Barvihā un savu dzīvē tik labi iekārtojušos veiksminieku dēlu, kuram tagad sāksies grūti laiki… Domas bija juceklīgas, fragmentāras un aprautas, bet viņš jau arī neko necentās sasaistīt vai izdomāt līdz galam. Uz mirkli viņš pat izbijās, jūtot, ka pēkšņi kādu sīku un mikroskopisku viņa smadzeņu daļiņu pārņēmis savāds, grūti izskaidrojams atvieglojums, dīvaina atbrīvotības sajūta. Pirmo reizi ilgu gadu laikā viņš neko vairs nevēlējās analizēt, salīdzināt, apsvērt. Patiesību sakot, viņam tāpat viss bija skaidrs… Vienu mirkli Ņikiforovam pazibēja prātā doma, ka vajadzētu nospļauties par visām tām Kremļa liekulīgajām intrigām un Lubjankas noslēpumiem un visos sīkumos izstāstīt savam priekšniekam un vēl nesen ari labam draugam to, kas bija norisinājies šīs vājprātīgās nedēļas laikā. Viņš iztēlojās, kā šāda saruna norisinātos, kā viņš censtos pierādīt, ka tas, kas noticis, bija speciāli ieplānots, iedomājās, kā mēģinātu Konovalovam izskaidrot, ka viņš, ģenerālleitnants Ņikiforovs, gluži nejauši un vismuļķīgākajā kārtā ticis ievilkts spēlē, kurā viņu izmantoja kā nenozīmīgu bandinieku un izdevīgā bridi upurēja… Taču paskatījies uz GIP priekšnieka dusmās sasarkušo seju, viņš tūdaļ šim nodomam atmeta ar roku. Savas karjeras krahu un neizbēgamo bojā eju Ņikiforovs uztvēra tikpat aukstasinīgi kā piedzīvojis cirka cīkstonis, kurš sen jau ir apzinājies, tikai nav gribējis pat sev atzīties, ka neieredz paklāju manēžas centrā un tikai ar mokām panes aso sviedru smaku, drudžainās bailes no sakāves un nepieciešamību vienmēr būt nevainojamā formā…

"Pārdoties nav liela māksla," acis pievēris, Ņikiforovs prātoja. "Galvenais ir mācēt pārdoties ĪSTAJAM, TAM, KAM ATMAKSAJAS! Kur gan tu lidi, vecais idiot?! Tu taču vienmēr esi smējies par politiķiem, kas mēģina bāzt degunu izlūku darīšanās. Kāpēc gan tu tagad nesmejies par sevi, profesionālu izlūku, kas tik stulbi, tik diletantiski iekūlies politikā?!

— Aizvediet arestēto!

Izdzirdis šo frāzi, ģenerālleitnants, it kā salīka zem baismo apsūdzību nastas, nedaudz pieliecās, ar ātru un izmanīgu kustību izrāva pie kājas potītes piestiprinātajā makstī noslēpto armijas tipa valteru, veikli atbrīvoja drošinātāju un, pielicis sasilušo stobru pie pieres, nospieda gaili…

Kad, šāviena troksni izdzirduši, GIP priekšnieka kabinetā ieskrēja virsnieki, armijas ģenerālis Igors Konovalovs izskatījās kā paralizēts. Viņa seja, apšļakstīta ar Ņikiforova sarkanajām asinīm, bija nāves bālumā, tā neatšķīrās no balsinātās sienas viņam aiz muguras un atgādināja abstraktu gleznu, kurā krāsu kontrasti aizēnojuši mākslinieka sākotnējo ieceri…

20.nodaļa

Budapešta. Valdības rezidence.

1978.gada maijs.

…Tūlīt pēc ielidošanas ģenerāli Semjonu Cvigunu aizveda uz to pašu rezidenci un viņam tika ierādītas tās pašas telpas, kur bija uzturējies viņa nīstamais šefs. Atila Horvāts, kas KGB priekšsēdētāja pirmo vietnieku un četrus viņa miesassargus sagaidīja ar dzeloņstieplēm norobežotajā starptautiskās lidostas valdības sektorā, pieklājīgi apvaicājās par augstā viesa pašsajūtu. Nemaz nevajadzēja būt psihologam, lai saprastu, ka Cviguns ir ļoti nomāktā garastāvoklī. Visas četrdesmit minūtes, kamēr mašīnu kortežs no lidostas brauca uz rezidenci, viņš nebilda ne vārda, tikai retumis paskatījās pa logu.

—     Biedrs Jānošs Kādārs mani pilnvarojis jums pateikt, biedri Cvigun, ka šodien pulksten trijos ielūdz jūs pusdienās, — Horvāts, kas sēdēja līdzās limuzīna šoferim, atturīgi paziņoja. — Tad viņš jūs arī informēs, kādu palidzību vēlētos saņemt.

—  Pateicos, — Cviguns drūmi atbildēja un atkal sāka vērties jia logu…

īsi pirms divpadsmitiem, kad Cviguns izklaidīgi noraudzījās milzīgajā televizora ekrānā, kas aizņēma pussienas viņam ierādītajos augstiem viesiem paredzētajos luksusa apartamentos un uz kura zibēja kovboju platmales un raksturīgo kaujas saucienu pavadībā ņirbēja krāsainas indiāņu spalvu rotas, viņš deva mājienu vienam no saviem miesassargiem.

Tas piegāja pie telefona un uzgrieza numuru.

—   Nu? — neatraudams skatienu no ekrāna, Cviguns noprasīja.

—   Neviens neatbild, biedri ģenerālleitnant…

—   Nevar būt! Griez vēlreiz…

Pēc minūtēm piecpadsmit, Cviguns, ar vienu aci vērodams miesassargu, kas nu jau grieza disku gluži automātiski, numurus neskatīdamies, noburkšķēja:

—   Vari būt brīvs, Mitja. Es kādu stundiņu nosnaudīšos. Pamodini pulksten divos…

—   Klausos, biedri ģenerālleitnant, — miesassargs pamāja un nozuda aiz durvīm.

Apsēdies mīkstajā krēslā līdzās sarkanajam telefona aparātam, Cviguns uzgrieza Ciņeva numuru un sāka gaidīt. Pēc ceturtā signāla klausuli pacēla.

—   Ģenerālis Ciņevs klausās.

—   Zora, tas esmu es.

—   Sena? No kurienes tu zvani?

»

—   No Budapeštas.

—   Kā aizlidoji?

—    Aizlidoju normāli, — Cviguns noburkšķēja. — Ko dzird pie jums?

—   Viss klusu un mierīgi…

—   Esi tik labs, Zora: piezvani Ņikiforovam uz darbu…

—   Vai kaut kas noticis?

—  Nezinu… Vienkārši piezvani, pavaicā, kā sviežas, nu, tu jau pats saproti. Bet pēc tam piezvani man. Gaidīšu pie telefona…

Cviguns nodiktēja numuru un nolika klausuli.

"Tikai trīs dienas…" viņš domāja. "Ņīkiforovs apstiprināja, ka dokumenti ir īsti, ka tā nav nekāda blefošana. Tātad būs, ko nolikt ģenerālsekretāram uz galda. Vai tiešām man izdosies gāzt to monstru? Vai tiešām viņš beidzot iedevis man rokā to diedziņu, aiz kura varēšu savilkt ap viņa kaklu nāves cilpu? Vēl trīs dienas…

Lai gan viņš nepacietīgi gaidīja zvanu, telefona griezīgie treļļi lika viņam sarauties. Cviguns paķēra klausuli.

—   Cviguns klausās!

—  Tas esmu es, Seņa… — Ciņeva balss cauri atmosfēras trokšņiem skanēja svelpjoši. — Darbā viņa nav…

—  Kā nav? Kur tad viņš ir?! — Cviguns aizsvilās. — Ar ko tu runāji?

—   Klausuli pacēla adjutants, tā man vismaz likās…

—   Vai vari noskaidrot, kas tur notiek?

—  Zini, Seņa, kā nu es tā zvanīšu, diez, vai tas būs prātīgi darīts… — Ciņevs saminstinājās. — Vai nu mazums, kas var atgadīties… Varbūt viņš ir saslimis, varbūt nolēmis atpūsties kaut kur ārpus pilsētas…

—   Zora, vai tu pats tici tam, ko tagad gvelz! — Cviguns ierēcās. — Es tevi lūdzu: noskaidro visu, ko vari. Ja negribi to darīt pats — uzdod kādam. Taču noskaidro pēc iespējas ātrāk! Tas ir ļoti svarīgi… Viss, gaidu tavu zvanu!…

Šoreiz ģenerālis Ciņevs piezvanīja tikai pēc pusstundas. Tikmēr Cviguns mokošās gaidās jau pavisam bija zaudējis pacietību. Viņš nemēdza krist panikā un vienmēr bija izcēlies ar vīrišķīgu un nosvērtu raksturu, taču nu viņš gandrīz fiziski juta, kā zeme izslīd viņam no kājapakšas…

—Xā!

—   So to es noskaidroju…

—   Runā!

—   Tā nav telefona saruna…

—   Tu ņirgājies, vai?! Kā tad citādi es to uzzināšu?

—   Vai nevari lidot šurp?

—   Tas ir izslēgts… — Cviguns nikni pabružāja pakausi. — Kas tad tur īsti ir? Vai viņš ir… miris?

—   Nē, pagaidām vēl dzīvs…

—   Ko nozīmē — pagaidām? Runā taču, ka tavu māti!!

—    Viņam darbā lielas nepatikšanas, Semjon… Milzīgas nepatikšanas. Tas ir viss, ko varu tev pateikt. Vārdu sakot, darbā tagad viņu velti meklēt, par to vairs nevar būt runas… Nu tad, sveiks, Seņa, uz drīzu redzēšanos… — Un Ciņevs nolika klausuli.

"Nolādētais kretīns," Cviguns naidigi nodomāja, iztēlodamies viltīgo, mūždien aiz tonētiem briļļu stikliem apslēpto Georgija Ciņeva seju. "Visiem pa prātam, visur izlaipot! Vienmēr viņš ir tikai uzvarētājs un nekad — zaudētājs! Šis nešķīstenis, kas gatavs laizīt pakaļu visiem pēc kārtas, nekad nekļūdīsies, nekad nespers nevienu aplamu soli… Tāds vienmēr var būt drošs, ka nomirs dabiskā nāvē pats savā gultā…Ko tagad iesākt? Kas noticis? Ņikiforovs ir saņemts ciet, tas būtu skaidrs… Bet kas viņu nodevis? Kāpēc? Ak kungs, ja tagad kaut uz pāris stundiņām varētu tikt Maskavā — gan es tad visu noskaidrotu…"

Cviguns paskatījās greznajā gridas pulkstenī. Bija pusviens. Nākamajā mirkli pulkstenis nosita pusstundu.

—   Biedri ģenerāleitnant… — durvju šķirbā parādījās miesassarga Mitjas sprogainā galva. — Te pie jums atnācis… biedrs Horvāts… nu, tas, kurš mūs sagaidīja lidostā.

—  Ko viņš grib? — uzmetis miesassargam paviršu skatienu, Cviguns noprasīja. Pašlaik viņa domas bija ļoti tālu gan no šī viesu nama, gan aizdomīgā Horvātā, kuram nez ko vajadzēja…

—   Viņš teica, ka jautājums esot ļoti steidzams.

—   Lai ienāk…

Cviguns automātiski savilka ciešāk kaklasaites mezglu un ērtāk ierīkojās krēslā.

Pārkāpis slieksni, Atila rūpīgi aizvēra durvis un palika stāvam.

—   Klausos, biedri Horvat… — Cviguns mēģināja laipni pasmaidīt, taču tūdaļ saprata, ka tās ir veltas pūles.

—   Vai drīkstu jūs traucēt, biedri Cvigun?

—Ja, protams… — Cviguns pamāja uz otru krēslu. — Apsēdieties…

—   Pateicos.

Horvāts piegāja pie platā un ērtā sēdekļa, lietišķi parāva augšup savu ideāli izgludināto tumšo bikšu vīles un apsēdās pretī KGB priekšsēdētāja pirmajam vietniekam.

—   Apsardzes darbinieks teica, ka jums esot man kas svarīgs sakāms.

—    Vai jautājums ir svarīgs vai ne, tas izlemjams jums, biedri ģenerāli…

—  Sauciet mani par Semjonu Kuzmiču, — Cviguns saviebās. — Ikreiz, kad mani uzrunā, nosaucot militāro dienesta pakāpi, rodas iespaids, ka piedalos parādē…

—  Labi, Semjon Kuzmič, — Atila pamāja. — Pirms kādas pusstundas uz biedra Kādāra pieņemšanas telpām piezvanīja kāds PSRS vēstniecības drošības dienesta virsnieks un teica, ka radušies ārkārtēji apstākļi, viņš lūdza, lai jūs viņam piezvanot… Biedrs Kādārs man uzdeva jums to paziņot. Tas arī būtu viss…

—   Kas tas tāds par drošības dienesta virsnieku? — Cviguns saspringa. — Vai viņš nosauca savu vārdu?

—   Nē. Atstāja tikai telefona numuru… Te tas ir, Semjon Kuzmič, — un Horvāts nolika Cvigunam priekšā bloknota lapiņu.

—   Kā mūsu vēstniecības drošības dienesta virsnieks varēja zināt, ka patlaban esmu Budapeštā?

—  Varbūt viņam par to paziņots no Maskavas? — Horvāts paraustīja plecus.

—   Kāpēc tad viņš nezvanīja šurp, uz rezidenci, bet meklēja caur Kādāra sekretariātu? — Cviguna sejā atspoguļojās drūma neuzticības izteiksme.— Ziniet ko, biedri Horvat, vai jūs nevarētu pārbaudīt, kas tas par telefonu? Tūlīt un tepat?

—  Lūdzu… — Atila pievilka sev tuvāk telefona aparātu un uzgrieza numuru. Brīdi viņš ar kādu sarunājās ungāriski, tad ieturēja īsu pauzi un atkal sāka runāt.

—   Nu, kas tur ir? — Cviguns nepacietīgi noprasīja, kad ungārs nolika klausuli.

—    Tas ir viens no divpadsmit PSRS vēstniecības numuriem.

—  Es gribētu zināt tā virsnieka vārdu un uzvārdu, — Cviguns jau mierīgāk noteica.

—   Tad piezvaniet pa šo telefonu un pajautājiet, — Horvāts pasmaidīja. — Kas var būt vēl vienkāršāk?

Cviguns brīdi cieši noraudzījās Horvātā, tad negaidīti pamāja un enerģiski uzgrieza lapiņā uzrakstito numuru. Pēc otrā signāla klausuli pacēla.

—   PSRS vēstniecība klausās, — klusi un ar uzsvaru sacīja vīrieša balss.

—   Runā ģenerālis Cviguns. Apmēram pirms stundas man zvanīja no vēstniecības un atstāja šo numuru. Es gribētu zināt, kas man zvanīja?

—    Es, biedri ģenerālleitnant, kapteinis Morozovs, vēstniecības drošības dienesta virsnieks.

—   Kā jūs uzzinājāt, ka esmu Budapeštā?

—   Redziet, biedri ģenerālleitnant, vakar vēlu vakarā man piezvanīja ģenerālis…

—Vienu mirklīti! — Cviguns viņu pārtrauca. — Pagaidiet pie telefona! — Tad ar plaukstu piesedza mikrofonu un klusi sacīja Horvatam:

—  Izrādās, ka tas tiešām ir drošības dienesta virsnieks. Pēc visa spriežot, viņam sakāms kas svarīgs… Vai viņš var atbraukt uz šejieni?

—   Nezinu gan, — Horvāts šaubīgi novilka. Tad pievirzījās Cvigunam tuvāk un konfidenciāli pačukstēja. — Ja tā ir diskrēta saruna, tad domāju, ka labāk nevajag… — Un viņš pameta izteiksmīgu skatienu uz kristāla lustru.

—  Saprotu, — Cviguns nomurmināja un noņēma roku no klausules. — Kapteini, vai jūs mani dzirdat?

—   Tieši tā, biedri ģenerālleitnant!

—   Palieciet pie telefona. Es drīz jums piezvanīšu vēlreiz. Pagaidām viss!

Un viņš steidzīgi nometa klausuli.

—   Vai varat man izdarīt kādu pakalpojumu, biedri Horvat? — Cviguns klusi apjautājās.

—    Protams, Semjon Kuzmič. Jūs taču esat Ungārijas Sociālistiskās strādnieku partijas CK ģenerālsekretāra oficiāls viesis.

—   Mans lūgums gan diez cik oficiāls nebūs, tieši otrādi, — Cviguns norūca. —Man jātiekas ar šo kapteini, bet… Vai to nevarētu izdarit bez lieciniekiem — bez svešām acim un ausim?…

—   Kafejnīcā? Restorānā? Viesnīcā?

—   Nē… Labāk kādā privātajā dzīvoklī. Vai kinoteātrī. Bet tikai seansa laikā…

—   Tā nebūtu problēma, Semjon Kuzmič, — Horvāts vienā mierā atbildēja.

—   Un kur tad ir problēma?

—Jūsu miesassargi un mūsu drošības dienesta darbinieki…

—   Ar savējiem es pats tikšu galā, — Cviguns apņēmīgi sapurināja galvu. — Bet jūs, biedri Horvat, tieciet galā ar savējiem. Vai varēsiet?

—   Pacentīšos.

—   Man vajadzīga simtprocentīga garantija.

—   Es visu izdarīšu, Semjon Kuzmič! — Horvāts pamāja.

—   Tā ir cita runa! — Cviguns atplauka.— Cik ilgu laiku prasīs tikšanās ar Kādāru?

—   Pusdienas, protokola daļa, personiska saruna… — Atila rēķināja. — Domāju, ka tas varētu ilgt augstākais līdz sešiem.

—   Tagad ir bez divdesmit minūtēm viens. Pirms došanās pie Kādāra man precīzi jāzina, kur notiks tikšanās, lai es varētu piezvanīt šim virsniekam.

—   Dodiet man pusstundu laika.

—   Norunāts…

Tieši pēc trīsdesmit minūtēm Atila Horvāts bija klāt.

—   Domāju, ka vislabāk tikšanos organizēt kinoteātrī. Tas sanāks dabiskāk…

—   Piekrītu, — Cviguns pamāja. — Kur un cikos?

—   Kinoteātris "Kolizejs", tas atrodas Budā. Seanss sākas 19.40, rāda amerikāņu filmu "Romas brīvdienas". Administratora lodziņā šim… virsniekam būs atstātas biļetes uz Karola

> >

Hordas vārda. Jūsu biļeti, Semjon Kuzmič, jums iedošu es. Vai uz tikšanos dosieties viens?

—  Vai varat mani pavadit līdz kinoteātrim un pagaidīt pie ieejas, kamēr atgriezīšos?

—   Protams.

—   Ar jūsu drošības dienestu visu nokārtojāt?

—   Nokārtoju.

—   Tik ātri? — Cviguns aizdomīgi samiedza acis.

—  Pēc amata esmu Centrālkomitejas administratīvo orgānu daļas vadītājs, — Atila pasmaidīja. — Mūsu pretizlūkošanas dienests ir manā pārziņā.

—   Viss skaidrs, — Cviguns pamāja. — Un pēdējais lūgums, biedri Horvat: sagādājiet man, lūdzu, kabatas lukturīti. Vēlams tādu nelielu, ķīniešu ražojuma…

Tikšanās ar Kādāru noritēja možā gaisotnē. Cviguns, kura oma bija jūtami uzlabojusies, bija asprātīgs un pretimnākošs, viņš pat izstāstīja Ungārijas SSP CK ģenerālsekretāram dažus smieklīgus atgadījumus no PSRS politbiroja locekļu dzīves (nevienu, protams, nesaucot vārdā, taču raksturojot tik trāpīgi, ka Kādārs smējās no visas sirds). Atila Horvāts, kas arī piedalījās pusdienās, nebilda ne vārda, tikai retumis apmainījās īsiem skatieniem ar Kādāru.

Noslēgumā Kādārs ar Cvigunu palika vieni un gandrīz stundu pavadīja ģenerālsekretāra kabinetā.

.. .Iznācis no USSP CK galvenās ēkas, Cviguns ieraudzīja pie parādes durvīm piebrauktu limuzīnu ar atvērtām durvīm, viņš pamāja ar pirkstu, pieaicinot Mitju — miesassargu grupas vecāko.

—   Savāc puišus un aši laidiet prom uz rezidenci! — Cviguns strupi pavēlēja. — Es ieradīšos vēlāk…

—   Bet biedri ģenerālleitnant, pēc instrukcijas…

—   To instrukciju kopā ar tavu nešķīsto mēli es tev tūliņ iebāzīšu pakaļā, — Cviguns ierēcās. — Es teicu, marš uz rezidenci! Žir^r! -"A^-K; » '

Pāris mirkļus vēlāk melnais limuzīns ar miesassargiem lielā ātrumā nozuda aiz majestātiskās ēkas mūriem.

Horvāts, nedaudz atstatu stāvēdams un šo ainu vērodams, apbrīnā nogrozīja galvu.

—   Kas jūs tā pārsteidz, biedri Horvat? — Cviguna platās uzacis jautājoši saraucās.

—   Smalki nostrādāts, nav vārdam vietas… Es ar savējiem vis tā nevarētu.

—   Gan varēsi, kad būsi manos gados! — Cviguns atrūca. — Nu, vai braucam?

—   Mašīna gaida aiz stūra, Semjon Kuzmič…

Kinoteātri "Kolizejs" Semjons Cviguns iegāja desmit minūtes pēc filmas sākšanās. Bridi pastāvējis sienmali, ļaudams acīm aprast ar tumsu, Cviguns ievēroja, ka skadtāju zālē nav daudz. Tie bija tik ļoti aizrāvušies ar nepārspējamās Odrijas Hepbernas tēlojumu viņai par godu sarīkotās balles ainā, ka nepievērsa ne mazāko uzmanību ducīgajam vīrietim, kas ieslīdēja vienā no malējām rindām.

—   Morozovs? — Cviguns čukstus apjautājās, pašķielējis uz blakusēdētāju, gadus trīsdesmit vecu vīrieti maisveidīgā putekļu mētelī.

—   Tieši tā, biedri ģenerāllei…

—    Adikt! — Cviguns uzrūca. — Neesam jau parādes laukumā! Vai tad tu mani pazīsti no skata?

—   Tieši tā!

—   Uzrādi dokumentus!

—   Bet lūdzu!

—   Dod šurp!

Cviguns pieliecās, izvilka no mēteļa kabatas bateriju, taustīdamies atšķīra pasniegto apliecību, un, piesedzis spuldzīti ar plaukstu, nospieda slēdzi. Nespodrais dzeltenīgās gaismas kūlītis apgaismoja apliecības augšējo rindiņu: "Padomju Armijas ģenerālštāba Galvenā izlūkpārvalde", zemāk bija minēts apliecības īpašnieka vārds: "kapteinis Morozovs, Viktors Iļjičs". Ģerboņzīmogs un pārējie rekvizīti neradīja ne mazākās šaubas — dokuments, ko Cviguns turēja rokās, bija ĪSTS.

—    Labi, kas tev vakarvakarā zvanīja? — Cviguns, atdevis apliecību, čukstus noprasīja.

—   Ģenerālis Ņikiforovs.

—   Kāpēc viņš zvanīja tev?

—   To es nezinu!

—   Cik GIP darbinieku strādā vēstniecībā?

—   Tikai es viens.

—   Cikos ģenerālis tev zvanīja?

—   Divdesmit minūtes pirms vieniem.

—   Ko viņš sacīja?

—   Lika sameklēt jūs un pateikt šādus vārdus: "Abiturients jūs gaidīs šovakar, sākot no pulksten 23.00 līdz pat ritam. Adrese: Ģēras pilsēta, Petefi iela 17. Privātnams."

—   Un vairāk neko?

—  Vairāk neko, biedri ģenerāli!

—   Paliec tepat līdz filmas beigām, — Cviguns aši noteica. — Par šo tikšanos aizmirsti tūliņ un uz visiem laikiem. Ardievu, kapteini! Kas zina, varbūt kādreiz varēšu tev atmaksāt…

Atzvilis melnā mersedesa sēdekli līdzās Horvatam, Cviguns noprasīja:

—   Cik kilometru ir līdz Ģērai?

—   Kādi divsimt.

—   Un ceļš labs?

—   Ungārijā nav sliktu ceļu, Semjon Kuzmič, — Atila pasmaidīja.

—  Vai nu tā būs? — Cviguns īgni noducināja.

—   Kāpēc jūs jautājat par Ģēru?

—   Aizvediet mani uz turieni.

—  Tagad? — Horvāts izbrīnījies iesaucās.

—   Nevarat?

—    Semjon Kuzmič, tas nu vairs nav nekāds kultūrgājiens uz ķinīti, — Horvāts nomurmināja. — Man tas kaut kā jāizskaidro apsardzes dienestam, jāgādā par maršruta drošību…

—    Izbeidziet taču tās aparāta ākstības, Horvat! — KGB priekšsēdētāja vietnieks saviebās. — Kam gan es te, Ungārijā, būtu vajadzīgs?! Negudrosim tik daudz un aizšausim uz to Ģēru, ko? Labi žigli un tūliņ pat uz karstām pēdām. Ja jūs sakāt, ka līdz Ģērai ir kādi divsimt kilometri, tad pēc divām, augstākais — pēc divarpus stundām varam būt jau tur…

—    Tomēr tas ir diezgan bīstami, Semjon Kuzmič. Man būtu jāparūpējas vismaz par vienu apsardzes mašīnu…

—   Kam mums apsardze, jocīgais cilvēk?! — Semjons Cviguns iesaucās. — Re, kur mana apsardze! — Un, atmetis savas biezās žaketes stūri, viņš uzsita pa Makarova pistoles pelēko spalu, kas rēgojās ārā pa plecu maksts spraugā. — Un kas gan stāsies ceļā mersedesam ar jūsu Centrālkomitejas numuru?…

—   Uz jūsu atbildību, Semjon Kuzmič, — Horvāts noteica. — Biedrs Kādārs būs ārkārtīgi neapmierināts par tādu braucienu bez apsardzes…

—   Neko viņš neuzzinās, tas jūsu biedrs Kādārs! No rīta

mēs jau būsim rezidencē un saldi gulēsim…

***

Ģērā, ļoti simpātiskā senlaicīgā pilsētiņā, kas slīga pavasarīgā zaļumu jūrā, mersedess iebrauca isu brīdi pēc divpadsmitiem. Atila drīz vien atrada vajadzīgo adresi un ar izslēgtiem starmešiem piebrauca pie elegantas divstāvu savrupmājas.

—   Esam atbraukuši, Semjon Kuzmič, — Atila klusi sacīja un tiksmi izstaipījās. — Iesiet viens vai jūs pavadīt?

—   Pagaidiet mani šeit, biedri Horvat, — uzmanīgi nopētīdams mājas fasādi, it kā pūlētos atcerēties kaut ko ļoti svarīgu, Cviguns atbildēja. — Man paredzēta tikšanās ar senu paziņu… Drošības pēc tomēr norunāsim tā: ja pēc divdesmit minūtēm manis vēl nebūs, tas nozīmēs, ka mēs ar savu paziņu esam aizpļāpājušies pār mēru un zaudējuši laika sajūtu. Tad nu esiet tik laipns un atgādiniet man, ka jādodas atpakaļ, vai norunāts? Un īpaši nekautrējieties — neesmu jau atbraucis uz tikšanos ar dāmu…

—   Labs ir, — Horvāts saprotoši pasmaidīja.

—  Vai ierocis jums ir?

—  Nevarēju taču paļauties tikai uz jūsu makarovu, — ungārs pavīpsnāja un izvilka no sēdekļa apakšas pamatīgu melnu ligeru ar uzskrūvētu klusinātāju.

—   Ar jums, nudien, ir patīkami sadarboties, biedri Horvat, — Cviguns negaidīti pasmaidīja un izkāpa no mašīnas.

Kad līdz skaistajām, kokgriezumiem rotātajām durvīm vairs bija palikuši tikai kādi pieci soļi, virs lieveņa iedegās spuldze un uz mājas sliekšņa parādījās neliela auguma padzīvojis vīrietis melnā uzvalkā.

—   Labvakar, Semjon Kuzmič, — viņš krieviski sveicināja.

Cviguns zibenīgi izrāva no azotes pistoli un pavērsa to pret saimnieku.

—   Kas jūs esat?

—   Iesim, lūdzu, iekšā, — vīrietis lēnīgi aicināja. — Apsolu jums, ka atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem arī bez… šī te, — un vīrietis ar nepatiku pamāja uz ieroci Cviguna labajā rokā.

—   Ejiet jūs pirmais, — Cviguns īsi izrīkoja, ij netaisīdamies nolaist pistoli. — Es jums sekošu…

Iegājuši pa durvīm, viņi nonāca samērā plašā hallē, kurā nebija gandrīz nekādu mēbeļu. Pusi sienas aizņēma no sarkaniem ķieģeļiem mūrēts kamīns, bet telpas pretējā stūrī atradās baltas klavieres. Vīrietis drošā gaitā devās pie neliela dīvāniņa, apsēdās uz tā un nevērīgi sakrustoja kājas. Cviguns, aizvēris un aizbultējis ārdurvis, palika stāvam pie ieejas vēl aizvien ar pistoli rokā.

—   Kas jūs esat? — balsi nepaceldams, Cviguns atkārtoja savu jautājumu.

—   O, man ir ļoti daudz dažādu vārdu, godātais Semjon Kuzmič, — vīrietis pasmaidīja. — Tikai neviens no tiem jums neko neizteiks. Taču acīmredzot jums ir zināms mans oficiālais segvārds, citādi jau jūs nebūtu braucis tādu gabalu…

—  Nosauciet to, — Cviguns pavēlēja un izteiksmīgi novēzēja roku ar pistoli.

—   Abiturients.

—  Kā varu to pārbaudīt? Kur ir garantijas, ka esat tas, par ko uzdodaties?

—  Garantijas man ir šeit, — un Dolgopoļskis paplikšķināja pa žaketes kabatu. —Tie ir dokumenti, kas jums tik ļoti nepieciešami…

—  Kāpēc Ņikiforovs man neteica, ka būsiet Ungārijā? — Cviguns piesmakušā balsī tincināja.

—   Piedodiet, bet kad jūs viņu redzējāt pēdējoreiz?

—  Mēs ar viņu atvadījāmies vakar pulksten deviņos vakarā.

—Tātad jūs nezināt, ka šorīt ģenerālleitnants Stepans Fjo-

dorovičs Ņikiforovs izdarīja pašnāvību tieši GIP priekšnieka armijas ģenerāļa Konovalova kabinetā… — "Abiturients" to nejautāja, tikai konstatēja, tīksminādamies par Cviguna pārsteigto seju.

—  Kā jūs to varat zināt, Abiturient? Ja pat man par to nekas nav zināms…

—   Man ir savi operatīvās informācijas avoti, — rezidents mierīgi atbildēja. — Un, spriežot pēc tā, ka jūs, ģenerālleitnant Cvigun, nezināt tik svarīgu jaunumu, manējie ir drošāki un operatīvāki par jūsējiem. Neskumstiet, tā gadās…

—   Kad Ņikiforovs jums zvanīja?

—   Maskavā pulkstenis bija divi. Hāgā attiecīgi tikai divpadsmit.

—   Bet viņš taču nevarēja zināt, kas notiks no rīta!

—  Acīmredzot viņš kaut ko nojauta, — Dolgopoļskis paraustīja plecus. — Vai paredzēja. Lai nu būtu kā būdams, viņš piezvanīja un sacīja, lai es nekavējoties dodos uz Ungāriju. Un atkārtoja: "Nekavējoties!"

—   Kāpēc tieši uz Ungāriju?

—   Vai tad jūsu parādīšanās te nakts vidū nav visizsmeļošākā atbilde?

—   Vai jūs šo zvanu uztvērāt kā trauksmes signālu?

—   Esmu radis uzticēties Centram, godātais Semjon Kuzmič, — Dolgopoļskis vēsi noteica. — Gandrīz četrdesmit nelegālā darbā ārzemēs aizvadīti gadi — tas tomēr kaut ko nozīmē! Cik saprotu, viss tas tracis sācies šo dokumentu dēļ…

—   Kā jūs zinājāt, ka tie domāti man?

—   Bet kas jums teica, ka es to zināju? — rezidents krietnu brīdi cītīgi čāpstināja lūpas. — Es neko nezināju. Pat tad ne, kad Ņikiforovs man atļāva pārbaudīt aploksnes saturu un es to ari izdarīju… — Abiturients izvilka no žaketes iekškabatas dzeltenu aploksni un nevērīgi nosvieda to uz zemā žurnālu galdiņa. — Un tikai tagad, redzot jūs te stāvam, es beidzot saprotu, kurš tad bija tas noslēpumainais pasūtītājs, kura dēļ padomju militārais izlūkdienests ir zaudējis pusi no sava Holandes aģentu tikla…

Iebāzis pistoli makstī, Cviguns piegāja pie žurnālu galdiņa, paņēma aploksni un izņēma no tās četrkārt pārlocītās mašīnraksta lapas. Puse no tām bija fotokopijas, rezidentūru atskaites, fotogrāfijas…

—   Rokas aiz galvas! — Cvigunam aiz muguras kāds uzsauca, un viņš sastinga.

—   Ja negribat iekulties nepatikšanās, dariet, ko es jums teicu! — patīkams vīrieša baritons atkārtoja.

Cviguns lēnām pacēla rokas un saāķēja tās aiz pakauša. Kāds ar stipru roku izkampa viņam no azotes makarovu, tad veikli pārbaudīja augumu visā garumā, izčamdīja cirkšņus, aptaustīja kāju stilbus un potītes…

—  Tagad varat pagriezties, — tā pati balss atļāva.

Pagriezies Cviguns dažu metru attālumā ieraudzīja stāvam

liela auguma vīrieti ar izspūrušu matu cekulu, kas noraudzījās

vinā ar neviltotu interesi.

»

—   Sēdieties, ģenerāli, —Jūdžins valdonīgi pavēlēja. — Negribu sagādāt jums nekādas nepatikšanas. Tāpēc nomierinieties un uzmanīgi mani uzklausiet…

Cviguns, kā zvēlienu dabūjis, apsēdās blakus Abiturientam.

—   Ir vēla stunda, ģenerāli Cvigun, bet jums vēl jāpagūst atgriezties Budapeštā. Tāpēc runāšu bez gariem ievadiem un tūdaļ ķeršos pie galvenā. Laika taupīšanas nolūkā iesaku jums neuzdot liekus jautājumus, netēlot, ka jūtaties pārsteigts, un tamlīdzīgi. Un tātad — šo operāciju, kas saistīta ar dokumentiem, kas jums padaban rokā, mēs kontrolējām no sākuma līdz beigām, no pirmā soļa līdz pēdējam…

—  Vai jūs nestādītos priekšā? — Cviguns aizsmakušā balsī pieprasīja. — Citādi iznāk neveikla situācija: jūs mani pazīstat, bet es jūs — ne…

—  Kam tas vajadzīgs? —Jūdžins paraustīja plecus. — Tik un tā mēs vairs netiksimies, vai vērts apgrūtināt atmiņu ar lieku informāciju? Tātad, ģenerāli, jūs piespiedāt galvenās ārējās izlūkošanas pārvaldes priekšnieku Ņikiforovu sākt operāciju, kuru sarīkot viņš nebija pilnvarots, tādējādi jūs netieši veicinājāt vairāku GIP aģentu likvidēšanu Anglijā un Holandē, jūsu ambīciju dēļ tika novākts GIP rezidents Anglijā Staņislavs Volkovs. Vārdu sakot, ģenerāli Cvigun, jūs likāt uz spēles vairāku militārā izlūkdienesta darbinieku dzīvības un nodevāt dzimteni tikai tāpēc, ka gribējāt diskreditēt KGB priekšsēdētāju Juriju Andropovu…

—   Tie ir tikai vārdi, jaunais cilvēks, — Cviguns caur zobiem nošņāca. — Tukši, nenozīmīgi vārdi…

—     Vai tiešām jūs nevēlaties laikus atgriezties Budapeštā, lai neizraisītu aizdomas? —Jūdžins ar nožēlu pašūpoja galvu.

—     Šai diplomātu koferīd ir pilns komplekts magnetofona ierakstu, fotouzņēmumu un videokasešu, pietiktu dkai ar tūkstošo daļu no tām, lai jūs, ģenerāli Cvigun, bez tiesas un izmeklēšanas pieliktu pie sienas.

—   Ģenerālis Ņikiforovs ir miris…

—  Taču Dolgopoļska kungs ir dzivs, —Jūdžins pamāja uz rezidentu, kas sarāvies čurnēja uz dīvāna. — Tas pats leģendārais Abiturients, kurš vakar parakstija oficiālu dokumentu, ka gatavs sadarboties ar vairākiem Eiropas izlūkdienestiem vienlaikus, bet šodien britu politiskā izlūkdienesta konspiratīvajā dzīvoklī nodeva jums slepenus dokumentus, ar kuru palīdzību jūs bijāt iecerējis gāzt Andropovu. Pats par sevi saprotams, ka dokumentu nodošanas procedūra ir uzņemta videofilmā. Sveiks un vesels ir arī vācu militārā izlūkdienesta līdzstrādnieks, kurš, uzdevies par GIP kapteini Morozovu, vakar vakarā Budā tikās ar jums kinoteātri "Kolizejs". Turklāt mums ir visi jūsu sarunu ieraksti ar tagad jau mirušo ģenerāli Ņikiforovu, magnetofona lentē ir fiksēta ari jūsu saruna mašīnā ar iekšlietu ministru Nikolaju Ščolokovu, kurā, ja atmiņa mani neviļ, tiek pieminēta KGB priekšsēdētāja fiziska iznīcināšana… Kā nu būs, ģenerāli Cvigun, pietiks, vai vēl pievienot to cilvēku liecibas, kurus jūs nolēmāt nāvei, bet kuriem tomēr izdevās izdzīvot?

—   Ko jums no manis vajag?…

Cviguna skatiens bija zaudējis asumu, zem acim smagi nokarājās pietūkuši maisiņi, vienā mirklī šis enerģiskais, fizisku spēku pilnais vīrietis bija pārvērties sašļukušā, dzīves nokausētā večukā.

—   Parakstiet šo dokumentu, —Jūdžins izņēma no diplomātkoferīša kādu papīra lapu un nolika to uz žurnālu galdiņa.

—  Tas ir krievu valodā, tāpēc bez grūtibām varēsiet iepazīties ar tā saturu…

—  Kas tas par dokumentu? — pat nepaskatījies uz papīra lapu, Cviguns gurdi noprasīja.

—   Tur teikts, ka jūs brīvprātīgi apņemties sadarboties ar Amerikas Savienoto Valstu Centrālo izlūkošanas pārvaldi, —

Jūdžins noskaldīja. — No savas puses vēl piebildīšu, ka šī rakstiskā vienošanās nekādus pienākumus jums neizvirza. Šis patiešām ir unikāls vervēšanas dokuments, jo neviens nekad jums neliks veikt nekādus pret jūsu valsti vērstus uzdevumus. Uzskatiet šo dokumentu par apdrošināšanas polisi. MŪSU apdrošināšanas polisi. Atklātībā tas varētu nonākt tikai kopā ar visiem pārējiem tikko minētajiem jūsu noziedzīgās darbības pierādījumiem un tikai tādā gadījumā, ja jūs, ģenerāli Cvigun, spersiet kaut vienu, pat visnenozīmīgāko soli, kas varētu apdraudēt KGB priekšsēdētāju Juriju Andropovu.

—   Kāpēc jūs pēkšņi tik aizkustinoši esat sākuši rūpēties par manu šefu? — Cviguns neizpratnē pacēla acis.

—   Vienmēr un visur mēs esam par stabilitāti, —Jūdžins vēsi atbildēja. — Andropova kunga uzskati un darba stils neapšaubāmi ir vērsts pret Rietumu sabiedrību. Taču, salīdzinot ar citām padomju vadošajām personām, viņš ir pietiekami pragmatisks, un tas mūs apmierina. Un tieši tāpēc mēs neesam ieinteresēti, lai jūs turpinātu vērpt savas intrigas, ģenerāli Cvigun, tieši tāpēc mēs darījām visu, lai iznīdētu tās pašā saknē. Vai parakstīsiet šo dokumentu?

Cviguns klusēdams pamāja, izņēma no kabatas pildspalvu un ar plašu vēzienu, tā arī to neizlasījis, dokumentu parakstīja.

—   Jūs pareizi darījāt, ģenerāli, — Jūdžins pasmaidīja un noglabāja papīra lapu žaketes iekškabatā. — Būtībā jūsu dzīvē nekas nemainīsies. Jūs paliksiet savā amatā un baudīsiet līdzšinējo cieņu un autoritāri. Domāju, ka jums klāsies pat labāk nekā līdz šim: redzot, ka esat izbeidzis savas intrigas, domājams, daudz lojālāk pret jums izturēsies ari KGB priekšsēdētājs…

—   Vai man katrā ziņā jāklausās jūsu spriedelējumos, jaunais cilvēk? — bezsspēcīga naida aizžņaugtā balsī Cviguns apvaicājās. — Es būtu laimīgs, ja man nekad vairs nevajadzētu ar jums tikties. Vismaz šai dzīvē ne…

Mašīnā Cviguns drūmi pablenza uz Horvātu un noprasīja:

—   Cik ilgi es biju projām?

—    Deviņpadsmit minūtes, — Atila atbildēja. — Es jau gribēju iet jums pakaļ…

—    Deviņpadsmit minūtes…— Semjons Cviguns domīgi novilka. — Bet tāda sajūta, it kā viss mūžs butu pagājis. Braucam, biedri Horvat. Rīt man būs daudz darba…

Epilogs

Maskava. PSKP CK dzīvojamais nams Kutuzova prospektā. J.Andropova dzīvoklis.

1978.gada maijs.

Pamodos, jo redzēju sapni: it kā es gulētu viesnīcas "Marriot" (kur: Ņujorkā? Sanpaulu? Amsterdamā?) numurā. Turklāt man ir skaidri zināms, ka numurā neviena nav. Taču mans vaigs visu laiku jūt kādas plaukstas siltumu. Patīkamu, mierīgu… Es saprotu, ka tik labi nevar būt, ka es tūliņ pamodīšos un atkal sāksies nebeidzamais izmisuma, nenoteiktības un baiļu virpulis… Taču dvēseli ir pārņēmis neizskaidrojams miers, un es gluži kā no malas redzu pati savu seju, kurā atspoguļojas naiva bezrūpības izteiksme, kā bērnībā, kad es l.maija priekšvakarā aizmigu ar vienu vienīgu vēlēšanos sirdī: kaut rits pienāktu pēc iespējas drīzāk un es varētu izskriet uz ielas un ieraudzīt saposušos ļaužu pūļus ar lozungiem, karogiem, portretiem, kas pūtēju orķestru smagās dimdoņas pavadībā nebeidzamā straumē aizplūst nezināmās tālēs un pagaist bezgalībā… Protams, ka es zināju, kā roka silda manu vaigu, es tikai nespēju neko domāt. Es biju kā izkususi šai MIERA sajūtā. Ak, Dievs, vai tiešām cilvēks, uz visiem laikiem aizejot CITA pasaulē, izjūt kaut ko līdzīgu? Vai tiešām šis miers, šī dvēseles un miesas norimtiba ir atalgojums par pārciestajām sāpēm un mokām? Vai tiešām šai pasaulē tomēr pastāv taisnīgums?…

Tad siltums no mana vaiga pagaisa.

Un es tūliņ kā dzelta pielēcu kājās no saliekamās gultiņas, kas bija uzstutēta blakus mammas vecajai kušetei. Mēs bijām runājušas visu nakti un piemigušas tikai uz rīta pusi, kad Mitišču stacijā sāka skanēt elektrisko vilcienu signāli, dodot ziņu šīs izsenās Maskavas naktspatversmes nerimtīgajiem iemītniekiem, ka sākusies jauna darba diena. Mamma glāstīja man vaigu un raudāja. Un es vairākas reizes sapurināju galvu, lai pārliecinātos, ka šoreiz tas nav sapnis.

—   Kāpēc tu raudi, mammu?

—   Tāpat vien. Laikam neesmu vēl lāga pamodusies.

—   Tad tev būtu jāžāvājas, nevis jāraud.

—   Būšu redzējusi sliktu sapni.

—   Vai kaut kas noticis, māt?

—   Tev zvana.

—   Cik pulkstenis?

—   Bez desmit septiņi.

—   Vai tu nevarēji pateikt, ka manis nav?

—   Es tik daudzas reizes tā esmu teikusi, ka tagad, kad tu esi, es vairs nespēju tā pateikt. Piedod, meitiņ…

—   Un kas tur zvana?

—   Nezinu. Vīrieša balss. Ļoti laipna. Lūdza, lai paaicinu tevi pie telefona. Un vēl atvainojās par agro zvanu…

Uzmetusi uz naktskrekla mammas izbalējušo rītakleitu, es stīvām kājām izsteberēju savas tālās bērnības komunālajā gaitenī, kurā pēdējos divdesmit gados nekas nebija mainījies. Drūmā ala, kurai gar abām pusēm stiepās divi desmiti zilganpelēku durvju ielāpu, jau sāka mosties pēc nakts miega un pamazām pildījās ar blarkšķošās un rībošās rīta sadzīves neatkārtojamiem dārdiem un smārdiem.

Virs melnā telefona aparāta, kas bija pieskrūvēts aplupušajai sienai, kāds ar ķīmisko zīmuli bija braši uzšņāpis: "Kruķi, tu mirsi!" Un, kaut arī es skaidri zināju, ka ar mani šiem briesmīgajiem draudiem nav nekāda sakara, jau tik ierastā baiļu sajūta kā indīga čūska ielocījās pakrūtē un ērti ieritinājās savā iecienītajā vietā. Bet vairāk par visu mani biedēja nelāga priekšnojauta, ka mana baiļu čūska ir mātes cerībās…

—   Es klausos…

—   Valentīna Vasiļjevna?

Tā bija patīkama, taču nepazīstama vīrieša balss.

—  Jā, tā esmu es.

—   Labrīt!

—   Labrīt.

—  Zvanu jums Jurija Vladimiroviča Andropova uzdevumā…

Es būtu nometusi klausuli zemē, ja laikus nebūtu attapusi pašaut tai apakšā otru roku.

—  Hallo, vai jūs mani dzirdat? —vīrietis bažīgi apvaicājās.

—  Jā, protams.

—Jurijs Vladimirovičs gribētu ar jums satikties. Personiski… — šo precizējumu vīrietis paziņoja ar uzsvaru, ietverot tajā kādu īpašu zemtekstu, ko es tā arī nesapratu. — Vai jūs varētu ierasties pie viņa pulksten deviņos?

—   Šodien?

—   Jā, šodien. Jurijs Vladimirovičs jūs ielūdz pie sevis mājās, Kutuzova prospektā. Cikos atsūtīt pēc jums mašīnu?

—   Vai es nevarētu atbraukt pati? Ar taksometru?

—   Kā vēlaties, Valentīna Vasiļjevna. Lūdzu, pierakstiet adresi… Tikai nenokavējiet, tieši pulksten 8.55 jums jābūt pie mājas ieejas. Apsardze jūs ielaidīs. Visu labu!…

Nolikusi klausuli, es atskatījos un ieraudzīju mammu — viņa stāvēja man aiz muguras, pārmetuši pleciem vecu dūnvilnas lakatu.

—   Kas noticis?

—  Vai tev ir nauda, mammu?

—   Cik?

—   Cik tagad taksometra šoferi prasa par braucienu līdz centram?

—   Tu taču zini, ka es nekad nebraucu ar taksometru.

—   Taupi?

—   Nav jau kur braukt… Kas noticis, Vaļa?

—   Nekas sevišķs, māt, — es pasmaidīju un apskāvu viņas trauslos plecus. — Kāds inteliģents pusmūža vīrietis mani ielūdz brokastīs.

—   Inteliģenti vīrieši nezvana uz svešām mājām septiņos no rīta. Un kur nu vēl sievietei, kas taisās precēties.

—    Beidz, mammu! Visas sievietes pasaulē, tikko viņām beidzies pubertātes vecums, tūdaļ taisās precēties. Kurš gan vainīgs, ka taisīšanās ieilgst līdz klimaksam?…

—   Tu esi kļuvusi loti nervoza, meitin.

» > 7 >

—   Pusgadu esmu aizvadījusi kaitigā darbā, — es atteicu un vedināju māti uz istabu. — Bez brīvdienām un slimības atvaļinājumiem. Tas, mammit, ir daudz ļaunāk nekā burtnīcu labošana debiliķiem!

—   Kas tur bija, Vaļa? Vini?

—   VIŅŠ!

—   Kas tas par viņu? Ko tu mani biedē!

—   Iedod desmit rubļus taksometram, un es tev pateikšu. Un par naudu nebēdā, man ir gandrīz tūkstoš dolāru.

—  Vai tu esi negudra! Turēt pie sevis ārzemju valūtu! Tevi taču arestēs…

— Man ir oficiāla atļauja! — savaikstiju negantu jpmi. — Samainīsim ienaidnieka valūtu pēc mūsu varonīgās Arējās tirdzniecības bankas kursa un dabūsim deviņsimt rubļus. Bet varbūt ari visu tūkstoti! Varam uzdzīvot, mammucīt!

—   Vai tu atkal nozudīsi, Vaļečka?

—   Nedomāju vis… — es nometu rītakleitu, piegāju pie spoguļa un ziņkārīgi nopētīju tur redzamo izspūrušo un nesmiņķēto sievieti ar viņai tik neraksturīgu LAIMES izteiksmi sejā. — Nu, padomā pati, tu taču esi pieredzējusi skolotāja: ja solīds vīrietis septiņos no rīta ielūdz daiļu sievieti pie sevis brokastīs, ko tas nozīmē?

—  Tas nozīmē, ka ir pienācis pavasaris, — mamma skumji pasmaidīja.

—  Redzi nu, es tev vienmēr esmu teikusi, ka pasaulē it visam agri vai vēlu var atrast praktisku pielietojumu. Pat Feta dzejām…

Taksometrā apsēdos aizmugures sēdeklī, ar baudu ieelpoju pa vaļējo logu ieplūstošo saussercu smaržu un liku šoferim vest mani uz Kutuzova prospektu. Ādas jakā ģērbtais sirmūsainais šoferis ar ādas naģeni galvā atgādināja latviešu strēlnieku, viņš atskatījās un mani vērīgi nopētīja.

—   Baudi dzīvi, jaunkundz?

—   Vai tā izskatās?

—  Tas tev maksās divpadsmit rē pēc skaitītāja vien!

—   Cik, cik? — es brīnījos. — Esat divkāršojis samaksu?

—  Ne jau es, bet valsts, — šoferis pārlaboja. — Vai tad tu nezini, ka no pirmā aprīļa taksometriem noteiktas jaunas cenas? Divdesmit kapeiku par kilometru.

—  N—nē, nezināju.

—Jā… — šoferis norūca. — Pēc ārzemnieces gan tu diezko neizskaties…

—   Es ilgi biju projām.

—   Skaidrs. Nu, ko darīsim, brauksim?

—  Man ir tikai desmit rubļu!

—   Ij nesapņo!

—   Es nokavēšu, biedri šoferi!

—   Tā ir tavas problēmas.

—   Varbūt ņemsiet dolārus?

Latviešu strēlnieka mugura saspringa.

—   Uzskati, ka es neko neesmu dzirdējis! — viņš neskaidri norūca sev zem deguna un iedarbināja mašīnu.

Kad izkāpu pie milzīgās sarkano ķieģeļu ēkas, man beidzot pielēca, cik dziļa un slepena jēga ir ietverta iemīļotās proletāriešu himnas rindiņā: "Mēs jaunu pasauli SEV celsim…". Tagad es zināju, kā izskatās pasaule, kuru VIŅI bija uzcēluši SEV un kurā dzīvoja, nevienu nelaižot ne tuvumā.'Kā apburta es noraudzījos atturīgajās arhitektūras līnijās, augstajos logos un majestātiskajā fasādē, šai iespaidīgajā celtnē, ko no ielas norobežoja elegants ķieģeļu mūris…

—   Ko vēlaties, pilsone? — mani klusi uzrunāja nez no kurienes uzradies puzmūža vīrietis pelēkā putekļu mētelī. — Te nedrīkst stāvēt.

—   Kāpēc nedrīkst? — es no sirds brīnījos. — Te taču nav ne brīdinoša uzraksta, ne dzeloņstiepļu, ne vairoga ar saukli "Netuvoties — nositis!" Ja nu es gribu pastāvēt tieši te?

—   Es teicu — ejiet, pilsone, savu ceļu!

"Ak, kungs!" es nopūtos. "Es laikam nekad vairs netikšu vaļā no šīm intonācijām, no mākslotās, rūpīgi iestudētās savaldīgās atturības, kas kuru katru mirkli var pāriet draudos, uzkliedzienos, sitienos un šāvienos…"

—  Man iedeva šo adresi…

Putekļu mētelī ģērbtā vīrieša skatiens kļuva pielaidīgāks, tajā parādījās zināma SAPRATNE, kaut ari tas joprojām saglabāja kaut ko no pirmītējā daudznozīmīgā draudīguma.

—Jūsu uzvārds?

—  Maļceva. Valentīna Vasiļjevna Maļceva.

—   Lūdzu jūsu pasi, biedrene Maļceva.

—   Ziniet, man ir rikai ārzemju pase. Vai tā derēs?

—  Protams! —vīrietis uzmanīgi aplūkoja dokumenta pirmo lappusi, ar zibenīgu, netverami ašu skatienu salīdzināja fotoattēlu ar oriģinālu, tad atdeva man dokumentu un plati uzsmaidīja.

—  Ar liftu uzbrauciet ceturtajā stāvā…

—   Un kurš dzīvoklis?

—  Tur ir tikai viens dzīvoklis, biedrene Maļceva!

"Stulbene!" es nodomāju, noskatīdamās, kā nedzirdami sabīdās somu lifta durvis. "Kurš dzīvoklis?! Ne jau tāpēc viņi sev uzcēluši šo jauno pasauli, lai dzīvotu līdzās kāpņu telpas kaimiņiem…"

Jāteic, ka arī pašu kāpņu telpu es neredzēju, jo taisnā ceļā no lifta, kas paklausīgi pamira ceturtajā stāvā, nonācu samērā plašā hallē, kas bija mēbelēta ar efektīgām koka mēbelēm. Halles stūrī aiz liela rakstāmgalda ar vairākiem telefona aparātiem sēdēja simpātisks jauns cilvēks un kaut ko rakstīja. Tiklīdz izkāpu no lifta, viņš zibenīgi pielēca kājās, laipni panācās man pretī un aicinoši, kā uz skatuves, pamāja ar roku pa kreisi, norādot uz stiklotām divviru durvīm, kuru viļņotās rūtis laistījās visās varavīksnes krāsās.

—  Labrīt, Valentīna Vasiļjevna, biedrs Andropovs jūs gaida…

Kad iegāju samērā nelielajā istabā, kuras grīda bija izklāta ar

skaistu, žilbinoši baltu un neparasti gludu ķīniešu paklāju bez jebkādiem banāliem rakstiem vai rimbuļiem, pirmajā mirklī es Andropovu pat nepamanīju. KGB priekšsēdētājs, ģērbies atturīgā tumšzilā uzvalkā ar kaklasaiti, sēdēja istabas pretējā galā, ērti iekārtojies eleganta stūra dīvāna vidū un skatījās televizoru. Uz zemā žurnālu galdiņa bija nolikta milzīga kristāla vāze ar āboliem un aivām.

—   Apsveicu ar atgriešanos, Valentīna Vasiļjevna, — skatienu no televizora neatraudams, Andropovs sacīja. — Apsēdieties, gribu noskatīties šo sižetu…

Ar acs kaktiņu japāņu televizora milzīgajā ekrānā saskatīju šai agrajā rīta stundā izaicinoši svaigo diktores seju un trīs sarkanus burtus televizora stūrī — CNN. Tā kā dīvāna tuvumā nebija neviena krēsla, novietojos elegantā lokā izliektās konstrukcijas galēji labējā flangā un pieklājīgi pagriezos uz namatēva pusi.

—  Jūs labi izskatātāties! — Andropovs mani apveltīja ar vērtējošu skatienu.

—   No jūsu mutes Dieva ausī, Jurij Vladimirovič.

—   Nu, nu, jūs jau ari pati lietas labā esat krietni papūlējusies! — Andropovs nospieda tālvadības pulti, un televizors paklausīgi nodzisa. — Mans uzaicinājums jūs droši vien pārsteidza, Valentīna Vasiļjevna?

—   Drīzāk gan izbiedēja, Jurij Vladimirovič.

—  Vai tiešām vēl ir kaut kas tāds, kas spēj jūs izbiedēt? Pēc visām tām… hm… peripetijām?

—    O, jā, Jurij Vladimirovič! — apzinājos, ka no malas mans smaids droši vien izskatās nožēlojami. —Tā ir specifiski sievišķīga īpašība — jo drošāk jūties, jo vairāk baidies, ka vienā jaukā brīdī tas viss var pagaist, kā nebijis. Varbūt tās ir bailes zaudēt to, kas tev pieder…

—   Šķiet, es jūs saprotu, — Andropovs pamāja. — Tieši tāpēc es jūs aicināju šurp… pie manis mājās, lai lieku reizi neatgādinātu par… nu, jūs jau zināt, par ko… — un viņš ar augļu nazīti novilka gaisā līkumu.

—   Sieva laikam gan jūs ļoti mīl, — kā vienmēr, nepadomājusi, ko saku, izgvelzu.

—   Kāpēc jūs tā domājat? — Andropova uzacis izbrīnā pašāvās augšup.

—  Zināt, Jurij Vladimirovič, sievietēm ļoti patīk, ja vīrietis ir DAŽĀDS. Viegli atšifrējams, ietekmējams, varbūt reizēm pat apnicigs, taču katrā ziņā — dažāds. Vai saprotat? Un jūs esat tieši tāds. Mūsu pirmās tikšanās laikā jūs iemiesojāt nepielūdzamu varu, kad tikāmies otrreiz — atklātu cinismu, bet tagad — grūti izskaidrojamu galantumu. Tiec nu gudrs, Jurij Vladimirovič, kura no jūsu izpausmēm ir īstā un neviltotā…

—  Vēl aizvien tikpat izaicinoša! — KGB šefs pasmīnēja un nosodoši pašūpoja galvu. — Vai nebaidāties, Valentīna Vasiļjevna, ka atkal aizsūtīšu jūs uz Buenosairesu?

—   No tā gan patiešām nebaidos. Ka tik ne uz Kolimu. Pieredzi, kā izdzīvot mūžīgā sasaluma apstākļos, es vēl neesmu uzkrājusi.

—  Jūs esat kļuvusi citāda, Maļceva.

—  Tas ir jūsu nopelns, Jurij Vladimirovič.

—  Jūs, kā vienmēr, pārspīlējat.

—   Pateicoties jums, guvu dižu mācību, — bez mazākās liekuļošanas atzinu. —Jūs, Jurij Vladimirovič, mani ar vieglu roku iegrūdāt visdziļākajā atvarā, nedodot ne mazāko mājienu, kā no tā izkļūt…

—    Nu, bet jūs taču izkļuvāt, — Andropovs pavīpsnāja. — Un pat kā uzvarētāja.

—   Uzvarētājas priekus gan nedaudz aptumšo iztēle, — es nomurmināju. — Nezin kāpēc man nemitīgi jādomā par tiem, kam tā nepaveicās, kā man…

—   Karā kā jau karā, — Andropovs saknieba lūpas. — Vai vēlaties pabrokastot?

—   Nē.

—   Kafiju?

—   Paldies, es jau dzēru mājās… Pie mammas.

—   Kā viņa jūtas?

—   Izdzīvoja. Tāpat kā es. Mums dzīslās rit vienas asinis.

—   Un kā klājas jūsu… jaunajam cilvēkam?

—   Gaida.

—  Jūs tas iepriecina?

—   Ļoti. Man ir bijis daudz iespēju pārliecināties par viņa uzticību. Ko gan vēl vairāk sieviete no vīrieša var vēlēties?

—Jā, šis tas man ir zināms, — Andropovs pamāja. —Jūsu izredzētais ir vīrišķīgs puisis.

—   Šoreiz mūsu uzskati pilnīgi sakrīt…

—  Jums droši vien ir kādi kopīgi nākotnes nodomi…

—   Protams, Jurij Vladimirovič. Taču tos nav viegli īstenot. Es — šeit, viņš — tur… Mums tagad daudz visādu problēmu. Ari gluži sadzīviskas. Jūdžins ir iesniedzis atlūgumu…

—   Žēl! — Andropovs noteica. — Viņš ir spožs operatīvais darbinieks!

—  Ar tādu reputāciju, kāda viņam ir tagad, Jurij Vladimirovič, viņu varētu angažēt kāda Brodvejas teātra trupa, taču no izlūka darba būs jāatvadās.

—   Žanra likumi, — Andropovs pasmaidīja. — Ar tiem ir jārēķinās. Vai esat nodomājuši apprecēties?

—   Vismaz vakar vakarā vēl bijām.

—   Kad, ja nav noslēpums?

—   Tiklīdz varēšu izlidot uz Statiem. Starp citu, vai es to varēšu, Jurij Vladimirovič?

—   Par to mazliet vēlāk… Vai nevēlaties augļus?

—   Es neciešu augļus, Jurij Vladimirovič!

—  Tāpēc, ka tie jums asociējas ar mani, vai ne? — Andropovs caur pieri pašķielēja uz manu pusi.

Šai mirklī man likās, ka zeme lēnām iegrimst zem kājām. Es slepeni iekniebu sev celī, sapurināju galvu un piesardzīgi, it kā ar pirkstu galiņiem pārbaudītu ūdens temperatūru āliņģī, sacīju:

—  Jurij Vladimirovič, ja jūs uzaicinājāt mani tādēļ, lai paziņotu kādu nepatīkamu jaunumu, lūdzu, iztiksim bez preambulām. Citādi jums nāksies man piedāvāt nevis augļus, bet bromu…

—  Visas nepatikšanas jau aiz muguras, Valentīna Vasiļjevna, — Andropovs paraustīja plecus.

—   Man tik bieži ir teikuši šo frāzi, ka tās sākotnējā jēga kļuvusi par abstrakciju.

—  Tā ir taisnība. Atlikušas vairs tikai formalitātes. Jūs uzrakstīsiet ziņojumu, kurā sīki izklāstīsiet visu, kas noticis. Adresējiet to man. Ziņojumam jābūt gatavam rīt.

—   Labi,— es paklausīgi pamāju.

—   Rīt tieši desmitos pie jums ieradīsies ģenerāļa Voroncova kurjers. Neaizmirstiet šo vārdu. Aploksni ar ziņojumu nodosiet viņam. Līdz ar to mūsu attiecības, Valentīna Vasil-

> , ' j

jevna, būs beigušās. Uz visiem laikiem!

—   Pirmā labā ziņa, ko man šorīt nācies dzirdēt, — es nomurmināju.

—   Un, galvenais, negaidīta, vai ne? — Andropovs sāji novilka.

—   Viss labais vienmēr nāk negaidīti, Jurij Vladimirovič. Ne velti pasakās teikts: "Un tad kādu dienu…"

—  Varbūt jūs to nezināt, Valentīna Vasiļjevna, taču tā nu ir noticis, ka jūs esat man izdarījusi milzīgu pakalpojumu, — Andropovs klusi sacīja un pastiepa roku, lai paņemtu no vāzes ābolu. — Un man negribētos palikt jums pateicību parādā…

—   Cik atceros, — es pasmaidīju, — līdzīgā situācijā Austrijas Anna d'Artanjanam dāvināja savu dimanta gredzenu. Ceru, ka negrasāties izgreznot manas krūtis ar nozīmi "PSKP 50 gadi"?

Andropovs sāka skaļi smieties.

Tas bija tik negaidīti, ka es pat apjuku. Iztēloties bargo KGB priekšsēdētāju bezrūpīgi smejamies par salkanu joku bija tikpat neiespējami, kā iedomāties diskotēku pie ieejas Ļeņina mauzolejā.

—   Nu, ja reiz jūs citējat Dimā, — Andropovs atkal kļuva nopietns, -— gribu jums atgādināt, ka Austrijas Anna pret uzticīgo musketieri nemaz tik dāsna nebija. Dimanta gredzenu viņa gan iedeva, bet pēc tam Francijas karaliene gandrīz divdesmit gadus noturēja viņu savā tuvumā un viņai ne prātā nenāca leitnantu d'Artanjanu, kas no visiem viedokļiem bija to godam pelnījis, virzīt augšup pa dienesta kāpnēm.

—  Jūs gribat mani iecelt par galveno redaktori?

—   Tas nav manā, bet gan VĻKJS CK biroja kompetencē, — Andropovs atteica, ignorēdams manu rotaļīgo toni. — Zināms, ka to es nedarīšu. Taču…

Es sastingu.

—  Tā nu ir noticis, Valentīna Vasiļjevna, ka pirms pusgada es tiešām kaut kādā ziņā izlēmu jūsu likteni… Tomēr nevajadzētu aizmirst, ka šo lēmumu lielā mērā sekmēja… nu, kā lai to precīzāk pasaka… jūsu avantūrisms. Taču diez vai ir vērts tagad analizēt, kāpēc tā notika. Teiksim vienkāršāk: to izšķīra apstākļi. Runa bija par valstiski svarīgiem jautājumiem, tas ir viss, ko esmu tiesīgs jums atklāt. Toties tagad gribu jums piedāvāt iespēju revanšēties…

—   Jūs gribat teikt, ka tagadnes varu izlemt JUSU likteni?

—  Zināmā mērā, jā, — Andropovs pamāja, nevērīgi iebāza roku žaketes iekškabatā un sniedza man tumšzilu grāmatiņu ar zeltītiem burtiem uz vāka.

—   Kas tas ir? — es klusi apvaicājos, baidīdamās pieskarties noslēpumainajam kartona darinājumam.

—    Ņemiet, nebaidieties, — KGB priekšsēdētājs sacīja.

— Tā ir jūsu ārzemju pase. Ar šo dokumentu jūs, Valentina Vasiļjevna, paliekat Padomju Savienības pilsone, bet jums ir tiesības izbraukt ārpus mūsu valsts robežām, kad vien vēlaties, kurp vien vēlaties un uz cik ilgu laiku vēlaties. Vai jūs pieņems cita valsts — tās jau ir jūsu un jūsu nākamā vīra problēmas. Taču šis dokuments jums dod simtprocentīgu garantiju, ka jūs BEZ JEBKĀDIEM ŠĶĒRŠĻIEM ielaidīs Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā…

Pārsteigta un apjukusi paņēmu no viņa koptajām rokām stingros vākos iesieto grāmatiņu un, pat neatšķīrusi, noliku to sev līdzās uz dīvāna. Un tikai tad ar pūlēm izmocīju:

—   Paldies, Jurij Vladimirovič.

—   Paldies arī jums, Valentina Vasiļjevna.

—   Esmu tā satraukta, ka, baidos, — nespēju pienācīgi novērtēt jūsu dāvanu.

—  Nekas, nekas, — KGB šefs pasmaidīja. — Drīz vien jūs to novērtēsiet. Tikai retajiem ir tādi dokumenti…

—   Vai man…Vai man par to jūsu labā kaut kas jāizdara?

—  Visu nepieciešamo jūs jau esat izdarījusi, Valentīna Vasiļjevna, — Andropovs noslēpumaini psmaidīja.

—   Un kāds ir šīs pases derīguma termiņš?

—  Tā ir beztermiņa pase, — nevērīgi izmeta KGB priekšsēdētājs. — Pagarināt to nevajag. Taču ir kāda instrukcija, kas jums rūpīgi jāielāgo…

—   Kāda instrukcija? — jutu, ka man aizžņaudzas rīkle.

—   Šo dokumentu jūs varat izmantot tikai tik ilgi, kamēr…

—   Kamēr?…

—     Kamēr esmu dzīvs…— Andropova vaskabālās sejas izteiksme bija neizdibināma.

—   Es… es jūs nesaprotu, Jurij Vladimirovič!

—   Nemuļķojieties nu! — KGB šefs sarauca pieri. —Jūs ļoti labi visu saprotat. Jūs tikai esat pārāk eksaltēta, un tas jums traucē uzreiz ieslēgt savas smadzenes. Jūs esat ļoti emocionāla, Maļceva, kaut gan, ja labi padomā, varbūt tieši tas ari jūs paglāba… Vai vēlaties uzklausīt labu padomu?

—  Jā, vēlos! — pārvarējusi iekšējo pretestību, es atbildēju un droši ieskatījos KGB priekšsēdētāja ūdeņainajās acīs.

—   Nevilcinieties ar izlidošanu uz Štatiem. Ņemiet savu māti un brauciet.

—  Bet es negribu doties projām uz ilgu laiku! — es nočukstēju. — Te ir mana dzimtene, mans darbs, mani draugi…

—   Kā vēlaties, — Andropovs nomurmināja un izteiksmīgi paskatījās sienas pulkstenī. — Visu, ko gribēju jums teikt, esmu pateicis…

—   Vai man draud kādas briesmas, Jurij Vladimirovič?

—   Un kā jūs domājat, Valentīna Vasiļjevna?

—  Nu, bet jūs taču… — es mokoši meklēju atbilstošus vārdus. — Jūs taču vēl esat dzīvs, vai tad tā nav? Un, liekas, ar jums viss kārtībā…

—Jā, protams, — Andropovs pamāja. — Citādi jūs diezin vai te sēdētu. Tad jūsu vispār vairs nebūtu…

—   Bet… Es taču varēšu atgriezties?

—    Kādreiz droši vien varēsiet… — Andropova skatiens šķita izklaidīgs, taču es gandrīz fiziski sajutu, kā no viņa izstaro kolosāla iekšēja spriedze.

—   Kad?

—   Lai kur jūs atrastos, Valentīna Vasiļjevna, jūs to tūdaļ uzzināsiet…

—   Man grūti saprast, ko jūs gribat teikt?

—    Bet man grūti iedomāties, ka profesionālai žurnālistei nepieciešams skaidrot, cik milzīga nozīme ir INFORMĀCIJAI. Pienāks diena, kad jūs pati sapratīsiet, ka tagad varat atgriezties mājās.

—   Vai šī diena pienāks? — es klusi pajautāju.

—   Ceru, ka jā, — Andropovs tikpat klusi atbildēja. — Arī jūs, Valentīna Vasiļjevna, esat ne mazums paveikusi, lai agri vai vēlu tas notiktu. Vēlreiz paldies.

—   Vai varu iet?

—   Man gribētos jums pateikt vēl kaut ko. Uz atvadām.

—   Es klausos.

—    Esmu pamazām apradis ar domu, ka jūs tiešām esat gudra sieviete…

—  Jo sevišķi patīkami man dzirdēt to no jums, Jurij Vladimirovič.

—   Ceru, ka to, ko tagad teikšu, uztversiet saprotoši. Uzskatiet to par virieša sarunu ar vīrieti.

Man atkal satraukti salēcās sirds.

—   Nejaušības dēļ jūs, Valentīna Vasiļjevna, tikāt iesaistīta tādās norisēs, par kurām tam, kas ar to nav saistīts, labāk nezināt. Taču neko darīt: jūs esat informēta par visai kutelīgiem jautājumiem… Tādos gadījumos līdzzinātājus mēdz… hm… droši izolēt. Maksimāli droši! Ceru, ka saprotat, ko es domāju? Turpretī jūs ne tikai paliekat brīvībā, bet piedevām apprecēsieties ar bijušo amerikāņu izlūkdienesta virsnieku un dzīvosiet ārpus Padomju Savienības robežām. Un tāpēc, Valentīna Vasiļjevna, es ļoti ceru, ka jums pietiks prāta un pašsavaldīšanās, lai nekad, nekādos apstākļos neizpaustu nekādus, pat visnenozīmīgākos sīkumus, kas saisdti ar jūsu… hm… ārzemju komandējumiem.

—   Saprotu, par ko jūs runājat…

—   Man prieks par to, — Andropovs sausi pamāja.

—   Varat neraizēties, Jurij Vladimirovič: augstākais risks, ko, turpmākajā dzīvē vēl, iespējams, atļaušos, būs dzemdības. Bet attiecībā uz visu pārējo — man pilnībā pietiks ar atmiņām par to, kas jau bijis…

—   Es tiešām ļoti ceru, ka tā ari būs, — Andropovs pamāja. — Bet lai Dievs jums žēlīgs, ja sadomāsiet Rietumos izdot kādu grāmatiņu, kurā brašā detektivsižetā aprakstīsiet KGB darbu! Ja jums radīsies materiālas problēmas, dodiet man ziņu, un es pacentīšos jums palīdzēt. Taču nekādā gadījumā jūs nedrīkstat neko publicēt, lai cik fantastiskus honorārus jums piedāvātu! Ne manas dzīves laikā, ne pēc manas nāves. Pirmajā gadījumā jūs apdraudēsiet mani un vēl daudzus, kas godīgi kalpo savai Dzimtenei…

—   Bet otrajā? — es klusi pajautāju.

—    Sevi, Valentīna Vasiļjevna, — Andropovs bezkaislīgi atbildēja. — Jūs apdraudēsiet sevi un savu ģimeni, sev tuvos un dārgos cilvēkus. Ticiet manai pieredzei: pasaulē ir tādi noslēpumi, ko labāk paņemt sev līdzi kapā…

Viņš nomēroja mani ar ilgu, pētošu skatienu, tad negaidīti pasmaidīja.

—  Atzīstieties godīgi, Valentīna Vasiļjevna: jums taču jau ir ienācis prātā, ka vajadzētu uzrakstīt grāmatu par saviem piedzīvojumiem?

—   Ne tikai ienācis prātā, — es pamāju, — mani vienkārši ir apsēdusi tāda ideja. Tā mani vajā tik bieži, ka man jau sāk likties: pietiek tikai apsēsties pie rakstāmmašīnas, un viss šis drausmīgais pārciesto murgu, nebeidzamo draudu, vientulības un baiļu murskulis izlauzīsies no manis pāris stundu laikā…

—   Un kā jūs gribējāt nosaukt savu grāmatu?

—   Vai neapvainosieties, Jurij Vladimirovič?

—   Kālab gan lai es apvainotos? — Andropovs paraustīja plecus. — Es taču to nekad nelasīšu.

—   "KGB smokingā".

Andropovs klusēdams pārgrieza lielu maigi dzeltenu aivas augli, uzsprauda to uz naža galiņa, koši dzelteno pusīti pacēla pie mutes un, rūpīgi sakošļājis, apvaicājās:

—   Sirdī jūs droši vien mani nolādat, Valentīna Vasiļjevna? Vai tā nav?

—   Ne jūs, Jurij Vladimirovič, bet sevi! — centos nepiespiesti pasmaidīt, taču tūdaļ atmetu šos pūliņus: tādos brīžos jebkura grimase var novest tikai pie asarām. — Kas darīts, izdarīts. Tas viss — gan labais, gan briesmīgais — pieder tikai man un nevienam citam. Un tas taču visnotaļ ir krievu garā — dzīvot, sevi nolādot…

***

…1982.gada 10. novembra vakaru sagaidīju viesnīcā, Sandjego pilsētā Kalifornijā. Ap desmitiem no darba piezvanīja Jūdžins un dīvaini satrauktā balsī pajautāja:

—   Vai televizors tev ir ieslēgts?

—   Un tam vajadzētu būt ieslēgtam?

—   Vajadzētu gan.

—   Sliktas ziņas?

—   Tā es neteiktu… Ieslēdz televizoru, Veļa…

Tā es uzzināju par Brežņeva nāvi. Bet nedēļu vēlāk par PSKP CK ģenerālsekretāru kļuva Jurijs Vladimirovičs

Andropovs. Atceros, ka šo ziņu izlasiju savās mājās laikraksta "Los Angeles Times" vakara numurā. Bezspēkā pamirušām rokām es rūpīgi salociju avizi, paskatījos uz savu trīs gadus veco dēlu, kurš ar milzigu skrūvgriezi aizrautīgi iznīcināja tikko nopirkto uzvelkamo spēļu automobili, tad nez kāpēc ieskatījos spogulī un sāku posties uz Maskavu. Tas man prasīja nedaudz vairāk par gadu — Jūdžins uzskatīja, ka nevajag steigties, turklāt radās daži blakus apstākļi, kas bija saistīti ar manu jauno darbu…

1984.gada 9.februāra rītā es gaidīju taksometru, kam vajadzēja mani aizvest uz Losandželosas starptautisko lidostu. Sēdēju virtuvē un beidzu dzert kafiju, kad pēkšņi pār visu televizora ekrānu iznira Andropova portrets: atkal redzēju viņa smago skatienu aiz biezajiem briļļu stikliem, viņa prāvo degunu un nedaudz izvirzīto apakšlūpu, kas viņa valdonīgajai, aristokrātiskajai sejai piešķīra augstprātīgu izteiksmi… Diktores aizkadra balss vēstīja, ka PSKJP CK ģenerālsekretāra un PSRS Augstākās padomes prezidija priekšsēdētāja nāve iestājusies tāpēc, ka pilnībā pārstājušas darboties nieres, viņa uzskaitīja visādus gudrus medicīnas terminus, taču es vairs neko nedzirdēju…

Nolikusi kafijas tasiti izlietnē, uzkāpu otrajā stāvā savā guļamistabā, pa telefonu atsaucu biļeti uz Maskavu, tad nocēlu no skapja augšējā plaukta krietni vien noputējušo rakstāmmašīnu "Olimpija", kurai nebiju pieskārusies kopš septiņdesmit astotā gada, ieliku tajā tīru lapu un gluži automātiski uzdrukāju pirmo rindiņu:

"KGB SMOKINGĀ"…

Londona — Maskava — Telaviva — Brisele — Vašingtona

Content

Maļceva Valentīna KGB smokingā. 4. grāmata

1.nodaļa

2. nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5.nodaļa

6.nodaļa

7.nodaļa

8.nodaļa

9.nodaļa

10.nodaļa.

11 .nodaļa

12.nodaļa

13.nodaļa

14.nodaļa

15. nodaļa

16.nodaļa

17.noda|a

18. nodaļa

19.nodaļa

20.nodaļa

Epilogs