Puškins Aleksandrs

Trešais sējums Poēmas Jevgeņijs Oņegins

ALEKSANDRS PUŠKINS

KOPOTI raksti

PIECOS SĒJUMOS

TREŠAIS SĒJUMS

POĒMAS JEVGEŅIJS OŅEGINS

POĒMAS

.

RUSLANS UN LUDMILA

Poēma sešos dziedājumos

1817—1820

VELTĪJUMS

Jums, siržu karalienes cēlās,

Jums vienīgām, visdaiļās, jums

Sniegs pagājības teiksmas kvēlās

Šis krēslas stundu stāstījums,

Ko senatne man čukst un stīgo

Un spalva uzticīgā tver;

Jums sniedzu velti rotaļīgo!

Nav slava tā, ko sirds mart cer, —

Es laimīgs būšu, iedomājot,

Ka jaunava, kas mīlā tvīkst,

Jel kādreiz slepus, vaigu klājot,

Pār manām dziesmām klusi līkst.

IESKAŅA

Pie zalkšu jūras ozols zaļo,

Tam apkārt, zelta ķēdē siets,

Dien, nakti, teiksmu dzirnas maļot,

Iet mācīts runcis, zintnieks vieds.

Pa labi iedams — dziesmu skanda,

Pa kreisi iedams — teiku teic.

Tur brīnums plaukst: tur jodi granda,

No zaigas miglas nāra sveic;

Tur dīvu zvēru tekās tumšās

Kā biedu zīmes pēdas blāv;

Uz vistas kājām namiņš gumšus

Bez logu, durvju greizi stāv;

Tur mežs un lauks ir rēgu pilni;

Tur ausmā līdz ar jūras vilni,

Kas tuksnešainā krastā rit,

No dzelmes, bruņām zaigodami,

Ar jūras tēvu tērzēdami,

Kāpj varoņdēli trīsdesmit;

Tur princis cēls ar vienu žestu

Prot bargu caru valgos siet;

Tur augstu gaisos, burvja nestu,

Redz spēkoni, kad mēness riet;

Vēl pāri mežiem viņus vied;

Skumst ķēniņmeita ieslodzīta,

Tai kalpo vilks un zvēru svīta;

Uz slotas raganu tur redz,

Tai piesta līdzi pati lec;

Tur Kaščejs kalst, pie zelta stāvot;

Tur . .. Krievuzemes elpa strāvo!

Es biju pats tur arīdzan,

Kur jūras malā ozols šalko.

Tur, dzerot salda medus malku,

Tās teiksmas runcis teica man;

No daudzām atceros vēl vienu —

Tai šķetināšu pavedienu .. .

PIRMAIS DZIEDĀJUMS

Sen pagajušo dienu zaigs,

Vissirmās senatnības teikas.

Gaišs Vladimiram tēva vaigs,

Viņš dižu dēlu pulkā sveikas

Ar draugiem dziru zālē sauc;

Viņš meitai jaunākai, ko saudz,

Ar kņazu Ruslanu svin kāzas —

Un medu dzer no smagas glāzes,

Jo līksmei viss šai dienā ļauts.

Bez steigas paēst, krietni mielot

Bij senču tikums; apkārt laist

Bez steigas mēdza kausu lielo,

Kur alus virmo, vīni kaist.

Kauss līksmu prieku sirdīs šļāca,

Pār malām putas plūda tam,

Kad dzēriendevējs svinīgs nāca

Un zemu liecās ciemiņam.

Drīz saplūst runas šalkā vienā,

Dūc dzīrotāju jautrais bars;

Tad spēji dziesma dun pret sienām

Un kokles skaņas dzirdi skar;

Nu visi klausās. Dziesmā slavu

Dzied Bajans daiļai Ludmilai,

Ko Ruslans laimīgs gūst par savu, —

Vīts Laļa kāzu vainags tai.

Bet Ruslans, pārņemts kaisles spējas,

Ne ēd, ne dzer vairs, iemīlējies;

Vien ilgotajā noraugās,

Gan dusmo, deg, gan nopūšas,

Viņš knaiba savas ūsas skaistās

Un nepacietīgs mirkļus skaita.

Tumst vaigs un skumjas skatus sedz

Trim bruņiniekiem, ko te redz

Pie šalkojošā kāzu galda;

Tie klusē, kausos vērdamies,

Kas tukši sen; šķiet, dzira salda

Vien rūgtumu tiem sirdīs lies;

Tie neklausās, ko Bajans dziesmo,

Un drūmās acis nepaceļ —

Trīs sāncenši, kam asins liesmo

Pret Ruslanu un skaudums dzeļ;

Tiem naids un mīla sirdis sveļ.

Tas viens ir Rogdajs, drosmīgs varons;

Viņš Kijevu ir daudzos karos

Ar šķēpu pratis godā celt;

Otrs — Farlafs, vlzdegunis mēlīgs;

Viņš dzīru varonis jo dzēlīgs,

Bet kaujas laukā allaž pelts;

Un pēdējs, kaislās domās grimis,

Ir Ratmirs, hazariešu hans.

Tiem visiem prieks šķiet mūžam rimis

Un dzīru troksnis sveši skan.

Lūk, mielasts galā; viesi ceļas

No galdiem, jūk un jūkli veļas,

Un visi jaunos uzlūko:

Vērsts lejup līgavai ir skatiens,

It kā tā bītos soli atiet, —

Skauj līgavainis priecīgs to.

Bet ēna gulst pār visu dabu,

Jau tuvu pusnakts stunda nāk;

Vēl viesi palicējiem labu

Un cits pēc cita izklīst sāk.

Kaist līgavainis līksmē saldā:

Viņš iedomās jau glāstot maldās

Pie kautrās meičas daiļumiem;

Vēl lielkņazs abus skumji pētī,

Tad tēvišķīgā mīlā svētī

Un gaišu laimi novēl tiem.

Lūk, līgavu pie kāzu gultas

Jau vada drīz, un gunis dziest…

Krīt aizkari un durvju bultas,

Laiks Laja spuldzei krēslu kliest.

Nu piepildītas mīlas ilgas,

Tā ziedu vāc no laimīgiem;

Krīt slēpējs tērps kā ēna zilga

Uz Caregradas paklājiem …

Vai dzirdat mīlētāju čukstus,

Kur skūpsti skan kā avots tirs,

Un elsas, ko, vēl sirdij pukstot,

Dveš kautre pēdējā? … Jau vīrs

Jauš laimes priekus elsā biklā;

Un, lūk, tie sākas . .. Pēkšņi nīgrs

Dārd pērkons, zalgo zibšņi miglā,

Dziest spuldze, smacīgs nokūp sērs,

Viss satumst, it kā dzelmē vērsts,

Un pamirst Ruslans mirklī žiglā …

Viss norimst. Klusums apkārt baiss.

Tad divkārt noskan dīvains sauciens,

Kūp miglas dzelmājs pelēkais.

Tur aizvird kāds, ar tumsu jaucies . . .

Viss atkal rimst. Pils drūmi dus.

Stingst līgavainis šausmās kluss,

No pieres norauš aukstus sviedrus

Un drebēdams sev blakus ķer,

Vēl tumsai atņemt mīļo cer . ..

Bet velti! Nav tur maigās biedres!

Viņš akli tālāk soli sper —

Nav Ludmilas, lai kur tas tver,

Tā laupīta pirms ausmas ģiedras.

Ak draugi, ja kāds nelaimīgs

Cieš bezcerīgas mīlas mokas,

Tam dzīve dažkārt skumjās slīgst

Un tomēr dzīvot puslīdz sokas.

Bet, ja pēc gadiem laime nāk —

Skaut ilgoto un nedabūto,

Ko alcis, cik vien kaisle māk,

Un pēkšņi mīļo, mirkli gūto,

Uz mūžu zaudēt… Draugi, es

Tad labāk gulstu kapenēs!

Dzīvs tomēr Ruslans nelaimīgais.

Bet ko gan lielkņazs tagad teiks?

Tam ziņa cērt kā zobens stīgai,

Viņš dusmās znotu sauc, kas sveiks.

Sauc kopā galmu, vēsti tautā

Un, zibšņus mezdams, bargi jautā:

«Kur Ludmila, teic — kur?» Viņš kvēl.

Bet Ruslans klusē. «Bērni, draugi!

Pauž jūsu slavu kaujas lauki:

Jel sakiet — kam vien tikums cēls —

Kurš žēlos manu sirmo galvu

Un nolaupīto meklēt jās?

Kas viņu izglābs, tam kā balvu

Tad — dzirdi, trīci nožēlās,

Kas cirsties neprati dēļ tās! —

Tam došu savu acuraugu

Par sievu un vēl pusi valsts.

Jel atsaucieties, bērni, draugi!…» —

«Es!» aizlūst līgavainim balss.

«Es! Es!» sauc Rogdajs elpā straujā,

Un Farlafs, Ratmirs priecīgs sauc:

«Mēs tūdaļ seglosim, lai kaujās

Līdz zemes galam kumeļš trauc;

Met malā raizes, tēvs, un bēdas,

Mēs kņazi pārvedīsim drīz!»

Un klusā pateicībā trīs

Tēvs asarās un sveikas vēda

Tiem, kuru jājiens nebūs īss.

Tie visi četri iziet kopā:

Iet Ruslans, smagu skumju mākts;

Lūst sirds kā šķelta šautra stopā —

Par līgavu, ko nepanākt…

Kāpj visi zirgos nemierīgos,

Gar krastu jāj, kur Dņepra spīgo;

Drīz mīļodami tālē gaist,

Vien putekļi tiem pēdās kaist.

Sen nesaredz vairs aizjājējus,

Bet lielkņazam vēl ilgi skats

Klīst tālumā; ar stepes vēju

Viņš domās līdzi auļo pats.

Jāj Ruslans klusēdams un sērīgs,

Tam prāti jūk un rēgi māj.

Aiz viņa bramanīgs, maz vērīgs,

It lepni slējies, Farlafs jāj.

Viņš lielīdamies saka: «Beidzot

Nu, draugi, esmu izrāvies

Reiz savā vaļā! Greizi ies

Tam milzim — viņu sastapt steidzos!

Tad gan tur asins upes šļāks,

Būs mīlas atriebei labs pļāvums!

Šķēps asais, dzirksti liesmaināk,

Jau kumeļš dedzīgs slienas stāvus!»

Bet Ratmirs, hazariešu hans,

Jau sapņos Ludmilu slēdz skavās;

Viņš seglos it kā dej un skan,

Pats reibdams asins dziesmā savā.

Kā uguns skatiens kaislē kvēl,

Nav zirga straujā šodien žēl;

To brīžam triec ar traku trauksmi,

Tad pēkšņi griež un stāvus slien,

Tad kalnup brāž ar kaujas sauksmi.

Drūms Rogdajs jāj un klusē drausmi,

Baiss šķiet tam liktens pavediens .,.

Tumšs nemiers ēno viņa vaigu —

Vēl greizsirdība plosa to;

Un bieži vien ar skatu baigu

Viņš jauno kņazu uzlūko.

Tā sāncenši nu augu dienu

Pa vienu ceļu kopā jāj,

Līdz Dņepras krastmalu arvienu

Jau tumšāk vakarkrēsla klāj;

No Dņepras ūdeņiem kāpj migla;

Laiks arī zirgus pūtināt.

Lūk, lejā ceļš! Kā šautra žigla

Tas šķērso šo. Var savrup jāt.

«Laiks doties katram savu gaitu,

Lai katram liktens savs!» tie teic.

Un zirgs bez laužņu, riksi raitu,

Pats ceļu izvēlējies, steidz.

Ko dari, nelaimīgais Ruslan,

Viens klajumā, kur zvaigznes zied?

Kā sapnis vien, kā ēna kusla

Tev Ludmila un kāzas šķiet!

Slīd zemu bruņu segs pār seju,

Slīd pavada no rokām lejup,

Un lēni tālos laukos viens

Tavs kumeļš pusnakts rasā brien,

Sirds izmisumā grimst bez gala.

Tad pēkšņi priekšā klintīs ala;

Tur gaisma spīd. Viņš zirgu sien

Un dodas turp zem akmens sienām,

Kas stāv kopš dabas pirmām dienām.

Viņš sagrauzts iet un ko gan redz?

Sēž vientulis tur sirms un vecs:

Tam skatiens rāms un balta bārda,

Līkst zemu lampas gaismā plecs;

Tas kādu senu rakstu sedz,

Ko lasot nebilst viņš ne vārda.

«Nāc iekšā, sveicināts, mans dēls!»

Viņš smaidot teic, kad viesi mana.

«Jau gadu divdesmit še kvēl

Tā vientulībā spuldze mana;

Nu beidzot diena tā ir klāt,

Ko sen jau viedu laika tālēs.

Jel sēdi, klausies. Nakts drīz bālēs.

Liek liktenis mums kopā stāt.

Tev, Ruslan, Ludmila ir projām;

Zūd drosme, izmisums dzen bojā;

Bet ātri paies ļaunais laiks,

Un atkal atplauks laimes vaigs.

Ar cerību un sirdi drošu

Ik šķērsli veic, nav noskumt vērts;

Uz priekšu vien! ar šķēpu spožu

Uz pusnakts pusi ceļu cērt.

Tavs ienaidnieks un aplaupītājs

Ir baigais burvis Mērapuns;

Sen kārs uz jaunavām viņš glītām,

Šis pusnakts kalnu pundursuns,

Bet to nekad pa pēdām dzītām

Nav panākusi soda guns;

Vien tev rast taku kādā rītā,

Pa kuru ļaunā ligzdā tiek;

Tavs zobens burvi pīšļos trieks!

Teikt vairāk nedrīkstu, kas darāms;

Viss, ko tev nākamība sniegs,

Mans dēls, ir tavā paša varā.»

Pie veča kājām Ruslans krīt

Un priekā skūpsta viņa roku.

Viss pēkšņi it kā gaišāk spīd,

Sirds nesajūt vairs tumšo moku.

Bet mirkli atplaukušais skats

Drīz atkal tumšā ēnā tinas …

«Tavs skumju cēlonis man zināms,

To tūdaļ izkliedēšu pats,»

Teic sirmgalvis. «Tu mokies domās,

Ka burvis viņu glāstiem skar;

Jel esi mierīgs: šādā lomā

Maz jaunavai viņš kaitēt var.

Viņš zvaigznes sedz pie debess juma,

Viņš iesvelpjas — un mēness trīc;

Bet spītēt laika tecējumam

Pat viņa zintis nepalīdz.

Viņš, greizsirdībā trīcot, sargāt

Aiz durvju bultām vien vairs māk

Un mocīt nevarībā bargā

To, kur nekā tas nepanāk;

Viņš kluss ap gūstekni tur staigā

Un nikni savu likstu lād …

Bet, varoni, jau nakts; tev vaigā

Ir nogurums; laiks spēkus krāt.»

Uz mīkstām sūnām Ruslans liekas

Pie pavarda, kas lēni dziest,

Lai guļot spirgtums kaulos briest.

Viņš valstās, pūš, bet nejūt miega .. .

Līdz beidzot pieceldamies teic:

«Tēvs, šonakt miegs no manis steidz!

Nav miera sirdij, ko lai dara,

Ne aizmigt var, ne tālāk jāt;

Ļauj sarunā vēl spirdzināt

Man dvēseli pie tava gara.

Jel piedod pārdrošību, teic:

Kas esi tu, man it kā sūtīts

Par labvēli šeit ceļa jūtīs?

Kādēļ še vientuļš mūžu beidz?»

Ar skumju nopūtu un smaidu

Bilst vientulis: «Dēls, laika loms

Jau grimis liels, kopš tevi gaidu.

Tāls tēvu krasts. Es dzimis soms.

Kur svešiem nezināmas lejas,

Kur apkārt klintis drūmas slejas,

Tur bij mans jauno dienu rīts;

Tur ciema lopus ganos dzinu

Un, sila šalku piepildīts, *

Nekā es cita nepazinu.

Bet nebij lemts, ka ilgi man

Tur bezrūpībā dienas skan.

Tai laikā auga ciemam tuvu

Kā zieds, kas rotā rudzu druvu,

Visdaiļā Naīna. Ikviens

Starp meičām viņu daudzināja

Par skaistāko. Reiz prcm no mājas

Es lopus laidu kā ikdien

Uz tālo līci meža galā.

Man dūkas dzied. Strauts oļus trin,

Un pēkšņi redzu: krasta malā

Sēž daiļava un kroni pin.

Mans liktenis te likts bij svaros …

Tā bija Naīna, mans varoni

Es gāju klāt — un dīvains kvēls

Man balva bij par skatu vienu;

Sirds juta — rīts vai vakars vēls —

Šo mīlas liesmu pieskārienu,

Kas reizē sāpīgs, salds un cēls.

Jau vasara bij pagājusi,

Kad reiz pa vidu rotaļai

«Es mīlu tevi, Naīn!» klusi,

Pats tvīkdams, izsacīju tai.

Bet Naīna tik pasmīnēja,

Tās skatiens lepnais kļuva ass;

Tad vienaldzīgi atbildēja:

«Gans, tevi nemīlu nemaz!»

Un viss man kļuva drūms un naidīgs:

Ne mežs, ne strauts, ne klinšu krūts,

Kur jautrās ganu spēles dūc, —

Nekas vairs nelika man smaidīt.

Sirds kalta, nerimdama gaidīt,

Un beidzot nodomāju es

Tad aizceļot no dzimtenes

Un jūrā kliedēt kaisles gūstu

Starp vīriem, kas prot vētru sveikt;

Tur kaujās varoņdarbus veikt,

Lai Naīnai reiz lepnums lūztu.

Bij drošu zvejas vīru daudz,

Kas atsaucās uz šādu dēku.

Drīz bruņas tēvu krastā klaudz

Ar še vēl nedzirdētu spēku:

Tur kaujas laivas selgā brauc …

Ar cerībām un kaismi spriegu

Mēs airējām, kurp vēji sauc;

Un desmit gadus viļņus, sniegus

Eij asins šaltīm sārtot ļauts.

Un skrēja vēsts: dažs ķēniņš nobāl,

Kad uzlido mans pulks kā rēgs,

Un bruņiniekiem rindas šķobās,

Un tie no mūsu šķēpa bēg.

Mēs bargi cirtāmies bez bēdām,

Tad meslus, veltes dalījām,

Ar uzvarētiem dzīrot sēdām

Un visi kopā līksmojām.

Bet sirds bez Naīnas man kaisa,

Vai kauja bij vai dzīru tvans,

Un ilgas allaž tālē gaisa,

Kur dzimtie somu krasti skan.

Tad teicu: «Laiks mums doties mājās,

Lai bruņas vadzī pakarājas

Zem dzimto sētu lieveņiem!»

Tā sacīju — un airi svila

Līdz somu līča ūdeņiem;

Un, kāpjot krastā, varoņiem

Sirds lepnumā un priekā sila.

Nu brīdis cerētais ir klāt,

Nu piepildītas senās ilgas!

Ai satikšanās dienas zilgas,

Reiz arī man jūs atausāt!

Pie skaistules vislepnās kājām

Mans šķēps, ko asins rūsa klāja,

Un zelts, un pērles — viss bij mests

Un pats es karstas kaisles varā,

Viens apklusušu meiču barā,

Kur katra apskauž draudzenes,

Mēms stāvēju kā liktens svaros;

Bet viņa sprauda adatas

Un vienaldzīgi teica: «Varon,

Es tevi nemīlu nemaz!»

Vai vērts gan stāstīt to, mans dēls,

Ko izsacīt nav vārdiem spēka?

Vēl tagad sirdī senais kvēls

Kā ogles gail pēc ugunsgrēka;

Kaut esmu viens un visam tāls

Un dzird jau klaudzam kapu vārtus,

Vēl tomēr sūro miņu sāls

Rieš asaru pār sirmo bārdu.

Bet klausies: manā tēvijā

Ir mežos ciems, kurp reti jāj;

Tur zveji glabā zinšu vārdus.

Tur ezeri starp klintīm dus

Un mūžameži apkārt slienas,

Tie sargā sirmus zintniekus,

Kas domu domā augas dienas

Un, noslēpumā grimstot, klus.

Vied viņu jausma šaušalīgā

Gan to, kas bijis, to, kas taps,

Un burvju varai paklausīga

Pat mīlestība kļūst un kaps.

Un, lūk, es, mīlas alcējs, arī

Tad nolēmu, lai dlvie gari

Man palīdz Naīnu reiz burt,

Tai saltā sirdī pavasari

Un kaislu mīlas kvēli kurt.

Es devos tālu brīvā klaidā

Un dziļi mežu biezokņos;

Tur burvju zintīs gremdējos

Daudz gadu nemanāmā laidā.

Un beidzot nāca mirklis tas,

Kad piecēlos es laimes smaidā:

Man apslēpts nebij vairs nekas!

Man vārdotāju spēks bij rokā.

Lai mīla plaukst! Gals ilgu mokām!

Jau uzvara pie sliekšņa skan;

Tu, Naln, piederēsi man!

Tā domāju — bet liktens smēja:

Viņš atkal mani uzvarēja.

Es, jauneklīgas skubas dzīts,

Pilns kaislas vēlēšanās, skrienu

Un vārdus burvju mezglā sienu,

Lai gari nāk; mežs krēslā tīts,

Tad cauri zibens bulta šaujas,

Kauc gaisi, koki vaida līdz,

Un zeme man zem kājām trīc …

Tad pēkšņi viss ir piepildīts —

Un redzu: vecenīte sīka

Sēž manā priekšā sirma, līka;

Tai kūkums dreb un deguns sīc,

Un trūdi jau no elpas garo.

Tā bija Naīna, mans varon!…

Es, šausmās sastindzis un bāls,

Uz baigo parādību vēros,

Sev neticēdams, šaubās svēros,

Tad raudot saucu: «Sapnis tāls!

Vai tiešām, Naīn, tu tā esi!

Kur jaunība un skaistums tavs,

Kam līdzīga zem saules nav?

Kāds jods šo lāstu tev ir nesis?

Teic — vai ir sen, kopš toreiz pats

No dvēseles un tevis šķīros?

Teic, Naīn!» — «Četrdesmitais gads!)

Un vecenei zib kautri skats:

«Man šodien septiņdesmit dzīro.

Ko darīt, draugs,» tā viņa ķērc,

«Kā putni mūsu gadi skrēja,

Reiz bijām jauni — skumt nav vērts

Tie ziedi abiem noziedēja.

Jo labāk, draugs, jel tici man,

Ja prom tās palaidnību dienas;

Es esmu sirma, tiesa gan,

Varbūt pat kūkums plecos slienas,

Nav vairs, kā bija, šis un tas,

Trūkst senās dzirksts un mīlības;

Bet toties (vecā aiztur dvesmu)

Tev atklāšu: es burve esmu!»

Un bija tiešām tiesa tai.

Mēms stāvēju es viņas priekšā

Un stulbs kā muļķis beidzamais,

Ar visu zinti purvā iekšā.

Bet, lūk, kur šausmas: piepildīts

Mans būrums vigā bij, kā nākas.

Jau sirmā dīva kaislē trīc,

Pret mani mīla viņai sākas.

Tā muti baigo smaidā viebj,

Par mīlu šļupst un pretim stiepj

Man savas izģindušās rokas.

Jel iedomā tu manas mokas!

Man mulsā skatiens sānis klīst,

Tai kāss pa vidu vārdiem pinas,

Bet kaislais stāsts kā straume līst:

«Sirds mana beidzot iepazina,

Kur viņas prieks, mans dārgais draugs;

Tā mūžam maigās jūtās plauks

Kā puķe pavasara šalkās…

Es tvīkstu, mīļais, ātrāk skauj

Un visu, visu baudīt ļauj …

Nāc, mīļais, nāc, es mirstu alkās …»

Tad viņa gurdi plakstus ver

Un ilgošanās pilna sliecas;

Tad manu svārku malu tver

Un kārnām rokām tālāk tiecas …

Es šausmās miedzu acis ciet,

Lai neredzētu baigo rēgu;

Tad izrāvos un kliegdams bēgu,

Līdz zemes malai gatavs skriet.

«Ak necienīgais!» viņa sauca.

«Kurš cits gan rāmo mūžu jauca

Man, nevainīgai jaunavai!

Pats zagi Naīnai tu sirdi,

Pats tagad nicini, vai dzirdi!

Lūk, vīrieši! Posts pieviltai:

Tā pati vainīga, ak vai!

Viņš mani, nelietīgais, paved,

Sveļ mīlas kaislībā un pamet! …

Ak krāpnieks ļaunais! Kur mans gods?

Gan nāks tev, meitu zaglim, sods!»

Tā šķīrāmies. Sen apsūnots,

Se mītu viens kopš viņām dienām

Ar sirdi, kur viss rūgtums krāts;

Un sirmgalvi starp akmens sienām

Te priecē daba, miers un prāts.

Jau kapa bedre tumša zvēro;

Bet seno kaisli neaizmirst

Vēl vecene un naidā vēro,

Man atriebt alkdama, vai mirst;

Ar ļaunu vēlo mīlu mēro.

It visu gaišu sirds tai nīst,

Un arī tavā ceļā, protams,

Šīs vecās burves ienaids līst;

Bet bēdām mūžība nav dota.»

Ar dedzi Ruslans visu tver,

Ko sirmais stāsta; acis spodrās

Ne mirkli snaudā neaizver

Un nejūt domu zibā modrā,

Ka nakts jau rītam vārtus ver.

Ved saule starodama dienu …

Ar nopūtu un domu vienu

Skauj Ruslans burvi vientuļo;

Un cerība jau spārno to;

Viņš ārā iet. Zviedz kumeļš raitais.

Lēkt seglos aši Ruslans steidz,

Cērt svilpdams piešus tālai gaitai,

«Tēvs, neaizmirsti mani!» sauc

Un auļo pāri stepes pļavai.

Bet zintnieks, tāls jau kaujas slavai,

Sauc: «Labu ceļa vēju, dēls!

Sveiks, uzticīgais mīlai savai!

Lai padoms mans tev sirdī kvēl!»

OTRAIS DZIEDĀJUMS

Jūs, sāncenši par kaujas slavu!

Lai mūžam miera nav starp jums;

Vien nīstot ienaidnieku savu,

Ir gūstams bargais panākums!

Lai, noraugoties jūsu tēlos,

Dreb pasaule un apbrīno:

Neviens jūs pārāk nenožēlos

Un netraucēs jums spēli to.

Jūs, sāncenši par mūzu lauriem,

Kas Parnaskalnā steidzat jāt, —

Jel beidziet reiz ar skaļiem auriem

Un ķildām ļaudis smīdināt,

Var lamāties un rāties klusāk.

Bet, mīlas sāncenši, jums gan

Laiks mieru savā starpā uzsākt,

Jo ticiet, draugi mīļie, man:

Kam nolemts daiļavai sirds dzīlēs

Kurt dzirksti, kurai kaisles spēks,

To, pasaulei par spīli, mīlēs;

Tur skaisties muļķīgi un grēks.

Kad tālāk Rogdajs nevaldāmais

Caur mežu, pāri miglas lāmai,

Pilns tumšu nojautu un viens,

No ceļabiedriem šķīries, jāja,

Tam sāktais domu pavediens

Ne mirkli prātus neatstāja.

Sirds rūgtā kaitumā tam pukst,

To tirdī kāda ļauna steiga;

Un jātnieks krēslā nikni čukst:

«Nost šķēršļus … Nositīšu … Beigas . .

Ei, Ruslan, saturies! … Lai cieš,

Lai paraud asaras tad mīļā …»

Viņš spēji zirgu apkārt griež,

Pa pēdām auļo nakti zviļā.

Tai laikā Farlafs drosmīgais,

It saldi nosnaudies, kad gaiss

Vēl glauž ar rīta vēsmu maigu,

Bij sēdies rāmi pusdienot

Pie strauta pavēnī, lai svaigu

Gars atkal atspirgumu rod.

Te pēkšņi redz: kā vētra baiga

Brāž jātnieks, šķēpu vicinot;

Un — netērēdams velti laika —

Lec Farlafs seglos, pamezdams

Gan smagās bruņas, šķēpu, cimdus,

Gan pusdienu, un mūk ar dimdu,

Bet jātnieks auļo pakaļ tam.

«Hei, bēgli gļēvulīgais, stāvi!»

Dzird Farlafs, domādams jau nāvi.

«Vai nemitēsies, nelga, jozt!

Vienalga — galvu raušu nost!»

Bet Farlafs, pazīdams Rogdaju,

Triec kumeļu, cik vien tas nes,

Un, auļodams pār stepes klaju,

Jau atvadās no pasaules.

Tā dažkārt zaķis, celts no snaudas,

Miedz bailēs ausis un, cik jaudas,

Pār purva ciņiem, laukiem skrej

No suņa, kas tam pēdās rej.

Un gadījās, ka vielā tajā,

Kur trauca varons, baiļu vajāts,

Vēl kusa saulē vēlīns sniegs

Un gravās plūda ūdens lieks.

Kad pavīd lēznie urgas krasti,

Zirgs, krēpēm plīvot, saslien asti,

Rauj lauzni, krākdams sakož to

Un duļķu straumi pārlido.

Bet lepnais jātnieks kājām gaisā

Smags netīrajā grāvi krīt

Un tajā pašā mirkli taisās

Jau nāvē acis aizdarīt.

Lūk, Rogdajs gravai gluži blakām,

Jau šķēpu atvēzējis plecs;

«Tad mirsti, gļēvuli!» viņš saka .. . *

Un pēkšņi Farlafu tur redz;

Viņš skatās vēl — šļūk rokas lejup,

Un izbrīns, dusmas, niknums skrien

Pār viņa savalbīlo seju;

Tad, zobus griezdams, zirgu slien

Un sašutumā projām maldās;

Jāj pikts un niknumā vai plīst,

Un tomēr … tomēr jāatzīst —

Pats sevī smieklos tikko valdās.

Tā jādams tālāk, pakalnā

Viņš sastop vecenīti sīku,

Tik tikko dzīvu, sirmu, līku.

Ceļ savu ceļa kūju tā

Un rāda jāt uz ziemeļpusi.

«Tur viņu meklē,» saka klusi.

Un Rogdajs priekā uzliesmo,

Pats nāvei pretī aizjoņo.

Bet mūsu Farlafs? Guļ viņš grāvī,

Bez elpas bailēs dreb un pukst;

«Vai esmu dzīvs?» viņš sevī čukst.

Kur sāncensis, kas draud ar nāvi?

Un pēkšņi tur, kur galvas gals,

Skan vecenītes kapa balss:

«Puis, celies nu un palaid riksi;

Neviena vairs tu nesatiksi;

Lūk, te tavs kumeļš arīdzan —

Jel celies, celies, klausi man!»

Kur negribēdams kaunu liksi? —

No grāvja rāpus varons nāk,

Vēl tramīgs apkārt skatus raida,

Tad pūš un atelpodams vaida:

«Gods dievam, kauli kustēt sāk!»

«Jel tici,» vecene tad saka,

«Nav Ludmilu tik viegli gūt;

Ved ļoti tālu viņas taka;

Ne tev, ne man tur neaizkļūt.

Un klaiņot tā nav lāga drošums;

Kas zina, kurš tev dūci kaļ?

Tālab es padomu tev došu;

Jāj lēnītiņām atpakaļ,

Tev ciems pie Kijevas; lurp dodies

Viens klusā ligzdā padzīvoties

Bez bažām, laiks tev paies drīz;

Gan Ludmila mums nezudīs.»

To teic un pagaist. Nešauboties

Jau varonis ir zirgam klāt

Un prātīgs steidzas mājup jāt;

Pavisam aizmirst kaujas slavu,

Par kņazi aizmirst padomāt;

Vai dzird viņš pēkšņi šalcam kļavu,

Vai zīle spurdz, vai avots līst —

Viņš dreb un baiļu sviedrus svīst.

Tai laikā Ruslans auļo tālu,

Caur mežiem jāj, pa laukiem jāj;

Viņš sapņos skata seju bālu —

Tur Ludmila ar skumjām māj.

Viņš čukst: «Kā glābt man mūža draugu?

Kā atrast mīļo acuraugu?

Vai smaidīs vēl tavs gaišais vaigs?

Vai skanēs vēl tavs sauciens maigs?

Vai arī lemts tev burvja varā

Uz mūžu dzīves prieku nīst,

Līdz vecumdienu novakarā

Tavs jaunavīgais daiļums vīst?

Vai varbūt sāncensis gūs laimi

Par postu man? … Nē, nē, tie zaimi!

Vēl šķēps man uzticīgais skan,

Un nav vēl cirsta galva man!»

Reiz vakarā, kad krēsla klāja

Jau ceļu, mūsu varonis

Gar stāvu upes krauju jāja.

Gaiss bija kluss. Un pēkšņi viz

Gar galvu bulta aizšalkdama,

Aiz muguras dzird troksni, lamas,

Un pakavi pret plienu klaudz.

«Hei, stāvi!» barga balss tur sauc.

Viņš atskatās: lūk, pāri laukam

Ar piķi paceltu kā auka

Brāž jātnieks; tūdaļ pretim griež

Tam zirgu kņazs, tver šķēpu saujā.

«Ahā! Man sen jau delnas knieš!»

Ar naidu jātnieks vārdus sviež.

«Nu, draudziņ, stājies nāves kaujā!

Šai vietā varēsi tu būt,

Tad lūko līgavas sev gūt.»

Nu pazīst Ruslans to, kas rājas;

Viņš, dusmās svildams, zirgu slien ..

Bet, draugi, jaunavai kā klājas?

Lai varoņi nu paliek vien,

Par tiem vēl turpināsim runu.

Jo sen jau reize, manuprāt,

Par daiļo kņazi padomāt

Un ļauno burvi Mērapunu.

Es, savu sapņu tēlu draugs,

Jau stāstīju, ne visai kautrais,

Kā tonakt līdzi zibens šautrai

No skavām Ruslanam tik jauks

Un kārots zuda mīļās plaukums

Un miglā pagaisa tās augums.

Ai Ludmila! Kad ļaundaris

Ar spēku, kuram klausa viss,

No kāzu gultas tevi rāva,

Kā viesuls gaisos uzlaidās

Caur dūmaku un tumsu blāvu

Un pēkšņi kalnos atradās —

Tu šausmās maņu pazaudēji

Un ļaunā burvja mājoklī,

Kur pāri kalnu migla klīst,

Jau gulēji pēc mirkļa spēja.

No savas būdas sliekšņa tā

Es bieži redzu vasarā:

Skrien vistu mājas sultāns brašais,

Mans gailis, kādai vistai ašai

Pār sētu pakaļ; panāk to

Un, saldā kaislē spārnus plētis,

Jau gatavs apskaut cerēto;

Bet gaisos viltīgs pāri klētij

Jau cāļu zaglis senais slīd —

Liels, pelēks vanags; laižas lidu,

Tad, notēmējis sētas vidu,

Kā zibens pēkšņi lejup krīt.

Tad paceļas un lido projām.

Ir baigās ķetnās jāiet bojā

Tai nelaimīgai, ko viņš nes.

Un velti sauc pēc draudzenes

Vēl gailis, saltu šausmu vajāts,

Un ilgi bēdās spārnus sit …

Vien daža spalva lejup rit,

Ko atnes vējš no debess klajās.

Līdz ritam jaunā kņaze tā

Guļ dziļā nesamaņā klusi,

Kā smagā miegā aizmigusi;

Tad beidzot acis nomodā

Tā paver, sapni piesarkusi

LT n mulsa baigā nojautā;

Sirds viņai glāstu iztvīkusi,

Un kļaujas tā uz drauga pusi.

«Kur esi, mīļais vīrs?» tā čukst,

Tad pēkšņi apjauš, bailēs šņukst,

Sirds stāj un atkal skaļi pukst.

Kur, Ludmil, tava kāzu telpa?

Guļ maigā jaunava bez elpas

Uz krāšņiem dūnu spilveniem

Zem liela, grezna baldahīna,

Kur lejup aizkars rotāts tinas;

Mirdz bārkstis pēļiem pušķotiem,

Mirdz visur apkārt zelta audums

Un dārgakmeņi vizuļo,

Un vīraks zils ar vieglu jaudu

No dārgiem traukiem izgaro.

Ir diezgan .. . nav vairs jāapdvesmo

Šī telpa, kas kā dzeja skan:

Šeherezada stāstos gleznos

Sen aizsteigusies priekšā man.

Bet prieka nav par telpu grezno,

Ja drauga balss tur neatskan.

Trīs jaunavas kā brīnums skaistas

Tad ietērpos, kas saulē laistās,

Pie kņazes klusi ieradās

Un cieņā zemu noliecās.

Tad viena gaitā vieglā gāja

Tai klāt un, gluži nemanot,

Jau zelta matus sasukāja

Un pīnē sapina (kā prot

Vēl daudzas arī mūsu dienās),

Šo košo vītni kronī vienā

Ap bālo pieri apvijot.

Aiz pirmās, kautri slēpjot skatu,

Bij otra klāt ar tērpu platu;

Un zilgs kā debess sarafāns

Skauj Ludmilu kā zieda zvans.

Tad šķidrauts, caurspīdīgs kā migla,

Sedz zelta cirtas, krūtis tiklas

Un maigos plecus arīdzan.

Tērps nenovīdīgs skūpsta kāri

Tos daiļumus, kas laimi ver,

Un kājiņas kā dūju pāri

Jau vieglas kurpes skavās tver.

Tad pēdējā no kalpotājām

Steidz kņazei pērļu jostu siet.

Un neredzama dziedātāja

Tai visu laiku dziesmas dzied.

Bet velti viss: ne pērļu liesmas,

Ne sarafāns, ne rotas tās,

Nedz arī jautrās glaimu dziesmas

Tai sirdi neiepriecinās.

Un velti spogulis sauc vērot,

Cik viņa daiļa, tērps cik skaists;

Tumst skatiens skumjais, lejup laists,

Un viņa klusē, viņa sēro.

Bet tiem, kas atziņas sev krāj

Un siržu dziļumos spēj lasīt,

Tiem, protams, nav vairs jāatklāj,

Kā sievieti var skumjās pazīt:

Ja aizmirst spoguli tā nest

Un paslepus, kā ieradusi,

Pat asarās tur skatu mest,

Tad nav pa jokam noskumusi.

Jau Ludmila ir viena, lūk,

Un domas neziņā tai jūk.

Pie logu režģa piegājusi,

Tā drūmo āru vēro klusi,

Un skatiens skumjš tai tālēs slīd.

Viss stindzis. Sniegu lejas saltas

Kā spoža sega tālu spīd;

Stāv drūmu kalnu pieres baltas,

Pār aizām ledus šķautnes slej

Un klusē pāri pasaulei.

Nav redzams mājoklis, ne dūmi,

Nedz gājējs sniega klajumos;

Un stāv bez atbalss kalni drūmi,

Jo netaurē tur mednieks drošs;

Vien paretam ar žēlu vaidu

Skrien viesulis pār sniegu klaidu,

Un sirmās debess pamalē

Tas kailos kokus paauklē.

Ar šausmu izmisuma raudām

Sedz acis Ludmila un jautā,

Kas gan ar viņu tagad būs!

Tad kaltās durvis steidzas grūst,

Bet tās ar melodiju jauku

Jau atveras — un ziedu plaukums

Aiz sliekšņa gaida. Burvīgs dārzs:

Daudz brīnišķāks par tiem, ko spēja

Reiz uzburt Armida; tāds ārs,

Par kādu sapņot nevarēja

Pat ķēniņš Zālamans, nedz tie,

Kas Taurijā reiz bija kņazi.

Zaļš ozolmežs, aiz kura pazib

Gan krūmi, ziediem greznotie,

Gan palmu alejas un lauri,

Kur apelsīni atmirdz cauri

Kā zelts, un ūdens spoguļos,

Ap kuriem zaļo krāšņi mauri,

Redz dzidri atspulgotus tos;

Pār birzīm, pakalniem un lejām

Kā uguns pavasaris zied,

Un maija vēsma elpo sejā,

Un krūmā lakstīgala dzied;

Šalc gaisos fontāni; kā sudrabs

Mirdz strūklas saules vizuļos;

Redz apkārt tēlu sejas gudras;

Tie dzīvi šķiet; pats Fidijs tos

Ar skaudību še apbrīnotu,

Un savu spožo kaltu kvēls

Šis Palladas un Fēba dēls

Prom aizmestu kā lieku rotu.

Te ūdens kritums, šalkdams notuļ,

Pār marmorklintīm sārtām krīt

Ar straumi saules apstarotu;

Tur strauti koku ēnā slīd

Un nebeidz klusas čalas vīt.

Lai vēsumu un mieru dotu,

Māj zilas lapenes šur tur

Caur mūžam zaļojošo jumu;

Un visur spožu elpojumu

Gar takam krāšņie ziedi bur.

Bet raugās Ludmila bez prieka

Un tālāk vientulīga iet;

Tai visa greznība ir lieka,

Un velti apkārt rozes zied.

Tā pati nezina, kurp klejo,

Visapkārt burvju dārzam ejot,

Vien drūmām domām vaļu ļauj

Un brīžam stājas, asras lejot,

Un kokam plecu skumji kļauj.

Tad pēkšņi viņas daiļais skatiens

Kļūst možs; tā lūpām pirkstu spiež;

Kāds nodoms baigs, bet tiešām patiess

Tai prātā dzimst.. . Taks sānis griež:

Lūk, loka tiltiņš dziļai dzelmei

No klints uz klinti pāri ved;

Iet Ludmila — un asru svelmei

Par spīti skatu lejup met;

Sit izmisumā sev pret krūti

Un viļņos, kas ar putām krīt,

Sev nolemj galu padarīt, —

LTn tomēr, lai vai cik tas grūti,

Pa taku tālāk viņa slīd.

Tā Ludmila visdaiļā mana,

Kopš rīta nebeigdama skriet,

Jau sāka gurt — bij raudāt gana —

Un sevī nodomāja: šķiet,

Jau būtu laiks! Un maurā sēdās —

Un pēkšņi telts tai pāri zied,

Glauž vēsums vaigu vieglām vēdām,

Un pusdiengalds ir priekšā klāts

Ar gardu viru pilniem traukiem;

Un klusi arfu spēlē kāds,

Pats neredzams aiz ziediem jaukiem.

Sēž jaunā kņaze izbrīnā,

Bet pati sevī domā tā:

«No mīļā tālu, valgos dīvos,

Vai vērts man pasaulē vairs dzīvot?

Ai tu, kas ļaunām kaislībām

Te mani valdzini un tirdi!

Es mūžam nepadošos tām

Un nomirt pratīšu, vai dzirdi!

Man nevajag ne tavas telts,

Ne mielasta, kas galdā celts!

Es neklausīšos tavos niekos

Un nomiršu, lai līst vai zelts!»

Tā domāja — un sāka iekost.

Kad kņaze ceļas, mirklī telts

Un viss, kas greznos traukos smelts,

Un arfas skaņas … pēkšņi zuda;

Viss atkal kluss, ved taka gluda,

Un atkal Ludmila tur klīst

No birzs uz birzi dārzos viena,

Līdz pamazām jau krēsla līst

Un mēness kāpj virs mežu sienas.

Kāpj miglas vāls no lejām liegs

Un pāri siltiem krūmiem lokās,

Un kņazei neviļus nāk miegs;

Te pēkšņi neredzamas rokas

Kā maigas ziedu pīpenes

To gaisos ceļ uz vēju bultas,

Uz krāšņo pili projām nes

Un lēnām nogulda uz gultas,

Caur rožu smaržām, kas te 1ās,

Uz skumju segas vientuļās.

Trīs jaunavas ir tūdaļ blakām,

Tās negaida ne vārda sakām

Un kņazei tērpu noģērbt steidz;

Bet viņu sērais skatiens teic,

Tāpat kā dīvā klusēšana,

Par līdzjūtību, ka nav gana

Vēl liktenim, kas vājos veic.

Bet pasteigsim: ir roku naigu

Jau kņaze noģērbta, un skauj

Vien krekliņš balts tās stāvu maigu,

Kad spilvenos tā noliek vaigu

Un miegam sevi apņemt ļauj.

Ar nopūtu vēl palocījās

Trīs meičas, tad kā ēnas vijās

Tās projām, durvis aizdarot.

Ko gūstekne lai darīt prot?

Tā dreb kā lapa, dvašu aiztur,

Trīc krūtis, nobāl vaiga skaistums,

Un pirmais miegs no plakstiem gaist;

Tā paliek nbmodā un klausās,

Un skatiens, tumsā vēries, kaist…

Viss klusu! Mirkļu gaitā gausā

Vien pašas sirds tai atbild trauslā . . .

Un liekas … klusums it kā čukst;

Šķiet, zogas kāds pie viņas gultas;

Slēpj kņaze galvu segās, šņukst,

Un pēkšņi.. . šausmas! … tiešām bultas

Tur klaudz .. . kāds tūdaļ iekšā bruks . ..

Jau durvis ver. Un mirkli vienā

Kļūst gaišs. Sirds kņazei baigi pukst;

Bez vārda lepnā rindā ienāk

Ar šķēpiem, paceltiem pret sienām,

Tur moru pulks no apsardzes;

Pa divi blaku, lielā skaitā,

Uz spilveniem tie cēlā gaitā

Jo lielu, sirmu bārdu nes;

Tai pakaļ, lepni slējis kaklu,

Ar skatu, augstprātībā aklu,

Pa durvīm kuprains pundurs nāk:

No viņa galvas, kaili skūtas,

Ko grezno naktscepure šūta,

Šī milzu bārda diži aug.

Viņš tuvojas; un raugi: jau

Ir gluži klāt, kad pēkšņi kņaze

Lec augšā, naktscepuri rauj

Nost kuprim, dusmām vaļu ļauj

Un, dūri celdama kā nazi,

Tik skaņi bailēs brēc un bļauj,

Ka visi mori saplok mazi.

Zem plaukstām kupris galvu kļauj,

Par pārbiedēto kņazi bālāks;

Tad, ausis spiezdams, tiecas tālāk

Kur mukt, bet savā bārdā, lūk,

Pats sapinas un klūp kā postā;

Jo ceļas, jo vēl vairāk jūk,

Bet mori velti skrien un stostās,

Cits citam sauc un vaigus viebj,

Tad beidzot klēpī kupri vīsta

Un ārā atšķetināt stiepj;

Vien paliek naklscepure nīstā.

Bet kā gan varonim nu iet?

Jūs atceraties mirkli straujo?

Tver ātrāk savu otu ciet,

Orlovski, glezno pusnakts kauju!

Zem mēness gaismas sacirtās

Tur varoņi uz takas skaudras;

Šķiet, sirdis dusmās tūdaļ stās —

Jau pīķi lūst kā vieglas šautras,

Lūst šķēps pret šķēpu, nikni brāzts,

Pār krūšu bruņām asins nopil,

Brīkš drazās vairogi un stopi…

Tad viņi zirgos satvērās;

Melns pajūk kuls uz vietas tās,

Kur zirgs pret zirgu nikni slienas;

Bet varoņi tā sagrābās,

Ka brīdi dvašas nav nevienam

Un velti gaisu tvarsta nāss —

Kā dzelzīs abi saslēdzās;

Stingst locekļi tiem, cieši žņaugti,

Kā uguns kvēle dzīslās rit,

Pret sirdi sirds kā akmens sit —

Gurst abi, laužot nepārtraukti, —

Drīz vienam krist… Te pēkšņi strauj

Ar milzu spēku Ruslans rauj .

No segliem pretinieku baigo,

Pār galvu ceļ, pār klinti kļauj —

Un dzelmē met, kur viļņi zaigo:

«Ej bojā! tu, kas mīlu maigo

Ar ļaunu skauģa sirdi grauj!»

Tu, lasītāj, jau uzminēji,

Ar ko te Ruslans kāvās bargs:

Tas Rogdajs bij, kas smiedams lējis

Daudz asins, kijeviešu sargs,

Gūt Ludmilu ar ļaunu skrējis.

Gar Dņepras krastiem bij līdz šim

Viņš pēdas dzinis sāncensim;

Tad panācis — bet veiksmes slava

Te bēg no lolojuma sava,

Un seno kauju varonim

Šeit pēdējs dienu solis dim.

Un vēlāk dzirdams bija stāstos,

Ka Rogdajs redzēts viļņu klāstos

Jo daiļas nāras skāvienos;

Tā viņu paņēmusi glāstot

Sev līdzi tumšos dzelmeņos.

Un gadiem vēl pa nakti blāvu

Tur manīts krastā klejojam

Kāds spoks ar baigu milža stāvu

Par šausmām dažam zvejniekam.

TREŠAIS DZIEDĀJUMS

Jums velti ēnā slēpties bija,

Kur draugiem vien zib jūsu dzirksts,

Ai manas dziesmas! Pamanīja

Jūs tomēr skauģa baigais pirksts.

Jau kritiķis velk pierē rievu

Un jautā: kā var jēgas jaukt?

Kā Ruslanam es drīkstu sievu —

It kā tās laulātam par nievu —

Par jaunavu un kņazi saukt?

Tu redzi, lasītāj mans labais,

Kā māk te ļaunums indi sēt!

Teic, pēlēj, pats, ja spītē dabai,

Nu ko un kā man atbildēt?

Tu sarksti, nelga, dievs ar tevi!

Var sarkt — par to es nestrīdos;

Es patiesībai ziedu devis

Un klusu ciešot mierinos.

Tu gan, Klimēna, sapratīsi,

Tavs skatiens gurdi lejup slīgs,

Jo Himenejs, kā varā trīsi,

Tev sen jau sirdij apnicīgs …

Es redzu asaru tev ritam

Uz manām rindām; sarksti tu

Un nopūties; bet kam vēl citam

Gan velti šādu nopūtu?

Jel sargies, greizsirdīgais! Stopā

Liek Amors bultu, īgne skumst;

Tiem sen jau gatavs abiem kopā

Tev pierei kauna rotājums.

Jau drūmo kalnu ledus gālēs

Sen atmirdz rīta sārtā guns;

Bet pili klusums valda zālēs.

Ar īgnu skatu Mērapuns

Bez naktscepures, rīta svārkā

Pikts žāvājas vēl gultā dārgā;

Ap sirmo bārdu vergu daudz

Ar bijāšanu klusot strādā,

Un kaula suka maigi saudz

Tās kuplumu, par viļņiem gādā.

Un bezgalīgo ūsu gods

Tiek celts, tās notaļ iesvaidot

Ar austrumzemju smaržām smalkām,

Lai gredzenos var glītos griezt.

Te pēkšņi, nez kur gadījies,

Pa logu spārnots pūķis talkā:

Dzelzs zvīņas dārd, un liesmo nāss;

Tad, pārsteigumā visiem skatot,

Viņš mirklī liecās lokos platos

Un Nalnā tad pārvērtās.

«Es sveicu amatbrāli viedu,»

Teic viņa, zemu palokās,

«Sen Mērapuna slavu ģiedu,

Nu sastapties reiz gadījās.

Ir nejausts liktenis mums licis

Iet kopā- naida tekas tās;

Jo tev draud briesmas: tiešām tici!

Drīz negaiss tev virs galvas stās;

Bet mana sirds par jutu zaimu

Pēc atriebšanas sen jau kliedz.»

Ar vaibstu viltīgu un glaimu

Tai pundurkrupis roku sniedz:

«Ai cēlā Naīna! Šo domu

Un vienošanos sveicu es.

Mēs piesmiesim to nelgu Somu;

Bet viņš gan mani nebiedēs;

Vājš pretinieks man draudēs velti,

Jo ir man dīvains talismans:

Šai bārdā milzu spēki smelti,

Un pagaidām tā pieder man.

Kamēr tās sirmo matu klāsts

Nav cirsts ar vienu šķēpu baigu,

Nedz varoņspēks, nedz burvju lāsts

Spēj draudot stāt pret manu vaigu

Un manu darbu postā gāzt;

Man paliks Ludmila uz laikiem,

Bet Ruslans dzīvs to nesastaps!»

Šņāc ragana ar smiekliem baigiem:

«Tam nolemts kaps! Tam nolemts kaps!»

Trīs reizes dvašu pūš no vaigiem,

Trīs reizes kāju grīdā sper —■

Un puķi aizlido caur tvaikiem.

Tērps spožais zelta mirgu ber,

Kad burves iedvesmotais burvis

Pie kājām gatavs vēlreiz mest

Tai, kuru sargā drošas durvis,

Pats sevi, ūsas, verdzenes.

Un dodas, izgreznojies koši,

Uz viņas galu bārda droši;

Ver durvis — klusums viņu sveic:

Tur kņazes nav. Viņš dārzā steidz,

Pa mežu skrien, gar žogu raugās,

Pie ezermalas, klinšu spraugās,

Zem tilta, visās lapenēs …

No kņazes it nekur ne vēsts!

Kā aprakstīt man viņa vaigu

Un dusmas, ierēcienu baigu!

Viņš trakā izmisumā sten

Un visu sardzi kopā dzen:

«Šurp, vergi, ātrākie par vējiem!

Lai uguns jūsu pēdās kūs!

Man Ludmilu še sameklējiet!

Tūlīt uz vietas! Dzirdiet jūs!

Ja ne — es netērēšu vārdu, —

It visus nožņaugšu ar bārdu!»

Vai lasītājs man nejautās,

Kur daiļava ir palikusi?

Tā augu nakti brīnījās

Un raudāja, un smēja klusi.

No bārdas viņai bija bail,

Bet pēkšņi Mērapuns tai jocīgs

Bij licies; un, ja smiekli gail,

Tad reizē bailes nespēj mocīt.

Kad ausa rīts pēc rēgiem tiem,

Jo agri Ludmila bij kājās,

Un neviļus bij jāapstājas

Pie lieliem, dzidriem spoguļiem;

Un neviļus tai zelta mati

Virs pleciem baltiem jāpašķin;

Un neviļus jau roka pati

Tos nevērīgi pīnē pin;

Tad nejauši pa rokai gadās

Ir tērps, ir greznais rotājums;

To uzģērbj; tomēr neatvadās

No spoguļiem; mazlietiņ skumst

Un turpat paraud; skatiens tumst,

Bet stiklā raugās nenoguris;

Un pēkšņi domas rosmi rod:

Tai prātā ienāk pielāgot

Sev Mērapuna naktscepuri.

Neviens te neredz; daiļavai

To paķert — tikai rokas sviediens …

Bet septiņpadsmit gados tai

Ikviena galvas sega piedien!

Un pielaikot arvien ir prieks!

Ņem Ludmila un groza steigā —

Uz pieres, taisni, šķērsu liek.

Tad ačgārni vēl sagriež beigās.

Kas nu? Ai seno teiksmu dīvs!

Gaist Ludmila no spoguļstikla!

Griež apkārt — tēls ir atkal dzīvs,

Stāv pati Ludmila tur bikla;

Liek ačgārni — un atkal gaist;

Ņem nost — stāv spogulī! «Nu skaisti!

Paldies tev, burvi spocīgaisl

Neviens vairs nespēs mani aiztikt,

Vairs briesmas mani neuztrauc!»'

Un, priekā sarkstot, jaunā kņaze

Ņem burvja naktscepuri mazo

Un ačgārni sev galvā mauc.

Bet laiks par varoni teikt vārdu,

Jo ilgi ņemties nepiedien

Ap naktscepuri un ap bārdu,

Kad Ruslans pamests gluži viens.

Pēc bargās kaujas ar Rogdaju

Viņš cauri biezam mežam klīst

Un uzjāj kādu lielu klaju,

Kad sāk jau rīta gaisma svīst.

Ar trīsām Ruslans apkārt rauga:

Viņš stāv uz sena kaujas lauka.

Cik tālu saredz — bruņas rūs,

Un balo kauli, pīšļos grūst.

Guļ izmētāti stopi, makstis,

Gan segli, vairogs, zālē slēpts,

Vēl kaulu riekšā satverts šķēps;

No bruņu cepures aug laksti,

Tur iekšā trūdošs galvaskauss;

Un tālāk milzīgs jātnieks nogāzts

Ar visu zirgu zemē snaust;

Tam apkārt smilgas rāmi lokās;

Dažs pīķis slejas, dziļi dzīts,

Stāv, slīpi ieurbušās, šautras;

Ikvienai kāts ar vīniem vīts,

Un tuvu liecas lapas kautras .. .

Dziļš klusums. Miers. Vien saules rīts

Dedz nāves laukā dzirkstis skaudras.

Ar skumju skatu lūkojas

Kņazs apkārt, zirgu pieturējis.

«Ai drūmais lauks! Jel saki — kas

Ar miroņkauliem tevi sējis?

Kur zviedra agrāk kumeļš raits,

Kas asinskaujā tevi mina?

Kur rodams vīru vārds un skaits,

Kas šeitan nāvi iepazina?

Kādēļ tu klusē, drūmais lauks,

Ar aizmirstības kūlu klājies?

Varbūt ir mani turpu sauks,

Kur laiku tumsā pagaist gājiens.

Varbūt ir Ruslanu reiz klās

Tā velēnas zem klusām kļavām,

Un Bajāni uz stīgām savām

Par viņu dziesmas nedziedās!»

Bet atcerējās Ruslans drīz,

Ka "derīgs šķēps tam nepieciešams;

Kopš kaujas, kas vēl sirdi trīs,

Viņš jāj bez ieroča patiešām.

Viņš sāk pa lauku apkārt iet,

Pa krūmiem, miroņkaulu kaudzēm;

Un bruņas, kur jau rūsa zied,

Un šķēpi, pīķi iesāk klaudzēt,

Ko lūkodams viņš pacilā.

Skarbs troksnis kluso stepi satrauc,

Viss brūk un šķind, kur ķeras klāt;

Ir beidzot vairogs pīšļiem atrauts,

Vēl bruņu cepure un rags,

Bet šķēps neviens nav diezgan smags.

Viņš cilā tos un smilgas patrauc,

Ar vienu otru vēzējot;

Bet visi viegli tie un mazi,

Jo kņazs nav tāds kā daži kņazi —

īsts milzis, kādu reti rod.

Lai tomēr būtu kaut kas rokās,

Viņš pīķi ņem, kurš mazāk lokās,

Uz krūtīm krietnas bruņas klāj

Un tālāk savu ceļu jāj.

Jau vakars. Nobāl rieta sārtums;

Pār zemi, kas jau dusā rimst,

Ver zila migla krēslas vārtus,

Un debesmalā mēness dzimst.

Tumst stepe. Vientulīgu teku

Jāj domīgs Ruslans. Nakts jau zilst.

Viņš pēkšņi redz: caur miglu milzt

Tam priekšā paprāvs kalna cekuls,

Un kaut kas baismīgi tur krāc.

Viņš tuvāk jāj, vēl tuvāk — mana:

No kalna skan kā elpošana.

Bet Ruslanam ir mierīgs prāts,

Viņš vēro, uzmanīgi klausās;

Vien zirgs kļūst tramīgs, dreb un ausās,

Sāk stāvus slieties, klusu krāc

Un nesper soli tumsā baismā,

Spurst krēpes nikni gaisā tam.

Tad mēness izpeld mākoņplaismā,

Un kalns kļūst skaidri saredzams:

Stāv priekšā mūsu jātniekam

Dižs brīnums blāvā mēness gaismā.

Kā vārdos krāsas lās lai dedz?

Kņazs milzu galvu dzīvu redz.

Tai acis dziļā miegā vērtas;

Tā krāc — un, augslu .gaisos svērtas,

Kust spalvas bruņu cepurei,

Kā milzu ēnas plīvodamas.

Tai mēness vizmu pāri lej,

Un drūmā stepe tai viss pamats,

Pār kuru slejas tā kā sargs

Un savā drausmīgajā dailē

Stāv pretim Ruslanam kā bargs

Un milzīgs cilnis ceļa ailē.

Kņazs pārsteigts dodas galvai klāt

Un grib no miega modināt.

Vispirms viņš apkārt jāj to vietu

Un noslēpumu apbrīno,

Zem pašas nāss tad zirgu pietur,

Ar pīķi pakutina to.

Un galva, viebdamās no snaudas,

Sāk žāvāties, ver acis, šķauda …

Brāž viesulis no šķavu jaudas,

Un stepe bargā vētrā dim;

No ūsām, skropstām, uzacīm

Bars iztraucētu pūču ceļas,

Pār birzīm šķavu atbalss veļas;

Zirgs zviegdams danco, projām pūsts,

Pats jātnieks seglos gandrīz lūst;

Tad pērkonbalsī atskan sauciens:

«Kurp, neprātīgais varon, traucies?

Jāj atpakaļ, ja dzīvot prieks!

Man tevi aprīt — tīrais nieks!»

Pār plecu Ruslans skatās smīnot,

Ar varu zirgu valda ciets

Un lepni drasē izaicinot.

«Ko vēl tev? Taisies vien, ka tiec!»

Sauc galva, pikta jau patiesi,

«Lūk, uzgrūdis man liktens viesi!

Klau, vācies prom, kur klusāks kakts!

Es gribu gulēt, sen jau nakts,

Ardievu!» Ruslans drošsirdīgais,

To nievu dzirdot, dusmas ģied

Un, jādams tuvāk iedomīgai,

Sauc: «Tukšā galva, klusu ciet!

Sens teiciens piestāv te uz mata:

Maz smadzeņu, kaut piere plata!

Es jādams diži nelielos,

Bet cīņā cērtu gabalos!»

Tad galva, saniknota īsti,

Sāk sašutumā elpu rīstīt,

Un dusmās piepampst viņas vaigs;

Ku uguns zibšņo acu skati,

Dreb putas lupas, vērtas plati,

No ausīm, nāsīm ceļas tvaiks;

Tad pēkšņi visā savā spēkā

Tā iesāk kņazam pretim pūst;

Un zirgs ka skaida straumē lēkā

Un sprīžiem vien uz priekšu kļūst;

Viņš turas godam šajā dēkā,

Bet nespēj vētru veikt, kas plūst

Tam pretim kā ar viesuļvālu;

Viņš stepē projām auļo tālu,

Tur atpūšas un spēkus gūst.

Tad jātnieks mēģina no jauna —

To atkal atsviež pūtiens tvirts,

Bet galva viņam pakaļ ņirdz

Un, smieklos rēcot, gānās ļauna:

«Ai varoni! Ai spēka virs!

Kurp steidzies? Lēnāk! Gaiss ir tīrs!

Tā skriedams, lauzīsi vēl sprandu;

Ņem drosmi, jātniek, nav kur steigt,

Kaut reiz ļauj baudīt tavu sklandu,

Kamēr vēl zirgs nav gluži beigts.»

To sacījusi, milzu mēli

Tā izkar, mēdīt sāk un spļaut,

Bet Ruslans, naidu sirdī smēlis,

Tai klusēdams ar pīķi draud,

Tad spēji atvēzē — un asmins,

Pa gaisu mests ar kaujas prasmi,

Jau nekaunīgo mēli šķeļ.

Un asins šalts no mutes baigās

Ar karstu vilni zemi sveļ.

Deg sāpes savalbītā vaigā,

Un zudis ir viss lielīgums;

Grauž dzelzi galva nobālusi

Un kņazā skatās apstulbusi.

Tā dažkārt gadās redzēt mums,

Kā Melpomenas skolnieks vājāks

Uz skatuves jūt krampjus kājās;

Tad, pēkšņi izsvilpts, stāv kā stabs

Un viss tam priekšā tumst kā kaps;

Viņš mirklī aizmirst visu lomu,

Dreb, galvu nodūris, un trīc,

Un apklust, nevaldīdams domu

Un pūļa smieklu pavadīts.

Kņazs, apmulsumu izmantodams,

Kā vanags galvai virsū dodas,

Jau ieskrējienā roku ceļ

Un, nievu atmaksādams sūri,

Dzelzs cimdā tērpto smago dūri

No visa spēka vaigā zveļ.

Un sitiens satrauc stepes tāli,

Visapkārt asins putas šļāc

Un šķīst pa rasas pilno zāli,

Un galva līgojas kā vāts,

Tad gāžas, ripo dunot tālu,

Dzelzs ķivere vēl dobji klaudz.

Un atmirdz tur, kur galva bija,

Šķēps varens, spožs, kā staru skauts.

Prieks kņazam sejā atplaiksnīja;

Viņš šķēpu tver un aši vien

Pa asiņaino zāli skrien

Pie galvas klāt ar ļaunu gribu —

Tai degunu un ausis cirst;

Jau vēzienā kā dzirkstis birst

No asmeņa ar baigu zibu —

Kad pēkšņi kņazā rimst viss naids:

Viņš dzird, ka galva lūdzot vaid …

Laiž Ruslans šķēpu lēnām lejup,

Vairs dusmu sārtums nededz seju,

Beidz atriebības slāpē kaist

Tam sirdī žēlu atvaldzētā:

Tā ledus kusdams irst un gaist

Zem karstiem saules stariem sētā.

«Tu mani pārmācīji, draugs,»

Teic galva, nopūzdamās sūri,

«Bij pelnīts belziens tavs ar dūri

Par tukšo lielību; nu augs

Tev padevīgums mans un staros;

Bet esi cēlsirdīgs jel, varon!

Nav izsmejams mans sāpju trauks.

Reiz arī man bij augums jauks!

Sev asins kaujās līdzinieku

Nekur es nevarēju rast,

Bet paša brālis, Jauns un mazs,

Man dzīvi laupīja un prieku!

Ai ļaunais viltniek Mērapun!

Trūkst taviem briesmu darbiem vārdu!

Posts visai ģimenei, šis suns,

Sīks punduris ar milzu bārdu,

Kopš mazām dienām sāka skaust

Viņš manu brīnumaino stāvu

Un ļaunu viltu sāka aust;

Tam sirdi naida domas skāva.

Es allaž biju naivs mazliet,

Kaut diža auguma; bet viņam —

Tāds mērs, ka vai zem naga spied,

Bet velna prāts un velna dziņas.

Turklāt vēl, zini, posts man tāds,

Ka viņa brīnumbārdā krāts

Ir dīvains spēks; tās ļaunā vara

Tam visus burvja darbus dara —

Un, kamēr vien viņš bārdu nes,

Nav baiļu tam uz pasaules.

Lūk, reiz viņš man jo draudzīgs teica

Ar viltus mēli: «Klausies, brāl,

Ir svarīgs varoņdarbs tev veicams:

Es melnās grāmatās tiktāl

Te atklāju, ka austrumpusē

Aiz kalniem, tur, kur jūras šalc,

Guļ velvēs, kas kopš mūžiem klusē,

Kāds šķēps, ar brinumspēku kalts;

Es zintls atminēju miņu,

Ka lemts ar kādu ļaunu ziņu,

Lai skartu mūs šis zobens plats

Un nestu abiem pazušanu:

Man nocirtīs vii.iš bārdu manu,

Tev — galvu; tad nu redzi pats,

Cik svarīgi mums pašiem glabāt

Šo ieroci, kur ļaunums mīt!»

Nu, ko? Daudz prātot nav man dabā

Es teicu: «Varu kaut tūlīt

Līdz pašai zemes malai doties.»

Es steidzu priedi plecā celt,

Uz otra — brāli liku toties,

Lai ceļā padomu var smelt;

T<i devos droši tālā klaidā

Un gāju, gāju vienā laidā;

Un, k<i par spīti pareģiem,

Es laimīgi līdz kalniem tiem

Jau nonācu un pāri tiku.

Drīz uzgājām mēs velves tās —

Es abas rokas darbā liku —

Un tiešām šķēps lur atradās.

Bet, lūk, te sākās posta brīdis;

Mums savā starpā cēlās strīdi —

Un jāatzīst, ka bij par ko:

Kam valdīt šķēpu vareno?

Es strīdējos, un pundurs kaisa;

Tā brēcām ilgi; beidzot šis

Kļūst rāms un mierīgs; nelietis

Arvien it laipni cilpu raisa.

«Sācis strīds nav vīru cienīgs veids,»

Tad Mērapuns man svinīgs teic,

«Ar to mēs neslavu sev darām,

Jo prāts liek saticīgiem būt;

Lai izlemj liktens lāmā garā,

Kam šķēpu valdīšanā gūt.

Pie zemes abi liksim ausi

(To neizgudros prāti gausi!),

Kam laime pirmām zvanus ģist,

Tam šķēpu vienprātīgi ļausim.»

To teicis, manās zemē krist.

Es, muļķis, pakaļ nepaliku;

Nu, guļu, nedzirdu neko;

Sak, paga: piemānīšu šo!

Bet pats jo rūgti piekrāpts tiku.

Viņš klusi, velns, bij piecēlies,

Uz pirkstgaliem man piezadzies

No mugurpuses; atvēzējās,

Kā zibsnis asmens steidza kost,

Un, pirms bij atskatīties spējams,

Jau galva man no pleciem nost —

Bet kāda pārdabiska vara

Liek palikt lajā dzīvam garam.

Mans ķermenis ar zāli klāts,

Guļ svešā malā neapbedīts,

Kur tikai zvērs kāds iemūk medīts,

Bet galvu ļaunā kupra prāts

Surp pārnesa, lai dusmās nedīc,

Bet mūžam sarga šķēpu to,

Ko tu, draugs, šodien iemanto.

Ai varon, liktenis tev vēlīgs!

Ņem viņu — un lai dievs tev žēlīgs!

Var gadīties, ka ceļodams

Tu burvi bārdaino kur mani, —

Tad, lūdzams, neaizmirsti mani,

Par ļauno viltu atrieb tam!

Tad beidzot gūšu mieru jauku

Un šķiršos no šīs pasaules;

Un karstā pateicībā es

Tad aizmirsīšu tavu pļauku.»

CETURTAIS DZIEDĀJUMS

No rītiem mozdamies arvien

Es priecīgs saku: dievam slava,

Ka mūsu laikos vairs, nudien,

Tik pārāk daudz to burvju nava.

Turklāt — lai atzinība tiem! —

Bez baiju precēties mēs varam:

Tie neuzbrūk vairs laulātiem,

Un jaunavām tie nepieskaras.

Bet ir gan gluži citi burvji,

Pret tiem man ienaids sirdī aug:

Smaids, zilas acis, ziedu kurvji

Un maiga balss — jel sargies, draugs!

Tiem netici — tie viltus pilni!

Un vairies to tāpat kā es;

Bēdz, juzdams saldās indes vilni, —

Un dusai meklē vienatnes.

Tu dzejas ģēnijs brīnumainais,

Kas tēlo senas teiksmu ainas

Par mīlu, velniem, nopūtām —

Gan pazemē, gan paradīzē!

Tu, manām vārsmām nerātnām

Sens paraugs būdams šādā vīzē,

Jel piedod, Orfej, šoreiz tām,

Ka savā rotaļīgā stāstā

Tev pēdās lieku viņām steigt

Un senās liras melu klāstā

Jel graudu patiesības teikt.

Ir dzirdēts, draugi, teikā žēlā,

Ka velnam reiz kāds ļaundaris

Pats sevi sākumā, bet vēlāk

Ir savas meitas pārdevis;

Kā redzēts upurdevas dodam

Un gadiem ilgi gavējam,

Kā, grēkus sūri nožēlodams,

Mīļš kļuvis kādam svētajam;

Kā miris viņš, bet meitas miegā

Guļ visas daiļās divpadsmit;

Un, klausoties šai stāstā liegā,

Sirds mums vēl šodien strauji sit —

Kad redzam valdzinošās baismas,

Kur ļaundaris kā lāstu nes

Pats savu grēku un bez gaismas

Mīt nevainīgās meitenes.

Tām līdzi asaras mēs lējām,

Gar drūmo pili staigājot,

Un līdzjūtībā iemīlējām —

It visu gatavi tām dot;

Pats Vadims sirdij piesaukts tapa,

Un redzējām, kā mostas tās,

Un visas svētās nožēlās

Iet allaž lūgt pie tēva kapa.

Bet. .. vai tas spējams? . . . Sarksti, lapa!

Sis tikums — viltus vien un nieks!

Es patiesību vēstīt gribu,

Un Ratmirs būs man liecinieks.

Uz dienvidiem viņš jāj, un prieks

Tam acīs mirdz ar spožu zibu,

Jo Ludmilu viņš panākt cer

To pašu dien. Bet vakars sārto

Jau upes krastu, tumst ik cers,

Un tāles pagaist miglas vārtos;

Skats velti tukšā klajā tver.

Vēl pēdējs rieta stars pār siliem

Kā spožu zeltu pāri lej,

Kad garām klinšu bluķiem ziliem

Viņš jāj un lūko naktsmītnei

Starp kokiem piemērotu vietu.

Viņš izjāj ielejā un redz:

Tumst diža pils uz klints pret rietu,

Tās četrus stūrus torņi sedz;

Un jaunava uz augstās sienas

Kā gulbis padebešos viena

Tur, blāzmas apspīdēta, iet

Un klusā krēslā dziesmu dzied,

Kas tikko sadzirdama sienas.

«Jau tumsa lejās ēnas liek,

No viļņiem dzestrums vējo skaudrāk.

Jau vēls, ak jaunais ceļinieki

Nāc tveries mūsu namā jautrā!

Še naktī maigi auklēs miegs,

Bet dienā celsim dzīru traukus;

Jel nāc uz saderību jauku,

Jel nāc, ak jaunais ceļiniek!

Še daiļavas tev skūpstus sniegs,

Še vērsies tev viss mīlas plaukums.

Jel nāc uz satikšanos jauku,

Jel nāc, ak jaunais ceļinieki

Kad ausmā izbaudīts būs prieks,

Ar kausu pavadīsim draugu.

Jel nāc uz sadraudzību jauku,

Jel nāc, ak jaunais ceļiniek!

Jau tumsa lejās ēnas liek,

No viļņiem dzestrums vējo skaudrāk.

Jau vēls, ak jaunais ceļiniek!

Nāc, tveries mūsu namā jautrā!»

Tā viņa dzied, tā viņa sauc,

Un jaunais hans jau vārtu priekšā;

Bars daiļavu tam pretī trauc

Un laipni aicina to iekšā;

Ar valdzinošām valodām

To visas lenc un vada maigi;

Kvēl kairi skatiens glāstošs tām,

Bet divas zirgu aizved naigi.

Iet greznā pili jaunais hans,

Tam līdzi meiču balsis skan:

Nāk ķiveri tam noņemt viena,

Slej otra vairogu pie sienas,

Jau trešā šķēpu noliek nost,

Steidz cita bruņas vaļā jozt.

Dzelzs vietā dos tam tērpu maigu,

Bet visupirms vēl viesi ved

Uz pirti — mazgāt tīru vaigu —

Un stipru garu lāvā met.

Šļāc sudrabbaļļās ūdens dzidri,

Berž gurdos plecus dvieļi mitri;

Uz paklāja, kas solu sedz,

Hans padevīgs un gurdens gulstas;

Sev apkārt jaunavas viņš mulstam

Caur garaiņiem un krēslu redz;

Tās, kautri plakstus nolaidušas,

Puskailas, maigā rūpībā

Ap hanu pulkā apstājušas,

Ņirb kārdinošā daiļumā.

Ar mīkstu bērza slotu vāri

To daža sautē, vēdinot

Jo karstu tveici miesām pāri,

Bet cita steidzas atsvaigot

Tam locekļus ar rožu sulu

Un kuplos matus tāpat guļus

Jau dārgās smaržās izskalo.

Hans varonīgais jūsmā kvēlā

Sen aizmirsis ir jūtas cēlās

Pret Ludmilu visdaiļāko;

To salda vēlēšanās apņem,

Un skatiens, apkārt klīzdams, mirdz;

Jau, atdodamās kaisliem sapņiem,

Tam kūst un kvēlo karstā sirds.

Bet, lūk, jau nāk no pirts viņš, plānās

Un vieglās ietērpts samta drānās;

Visapkārt daiļavas; starp tām

Sēž Ratmirs krāšņā mielastā.

Es Homērs neesmu: viņš vienīgs

Reiz dzīres prata apdziedēt,

Kur grieķu varoņi bij klāt

Un kausos šļāca dzēriens cienīgs.

Es mīļāk dziedu kā Parnī

Un lirai draiski skanēt lieku

Par kailumu nakts pavēnī

Un maigās mīlas skūpstu prieku!

Stāv klusā mēnesnīcā pils;

Es redzu attālāku telpu,

Kur Ratmirs nemierīgu elpu

Dveš miegā; apkārt ēnas zilst;

Kairs sapnis sārto viņa vaigus

Un mirklī visu seju dedz;

Kaist lūpas, it kā skūpstu maigu

Tam pāri kādas citas sedz;

Viņš elso, lūpām gaisu tvarsta,

Viņš visas redz — un pēkšņi tver,

Pie krūts sev kļaudams segas karstas.

Tad klusumā kāds durvis ver;

Čīkst grīda, greizsirde, zem kājām;

Lūk, mēnesnīcas gaismā vājā

Un sudrabainā klusi sper

Tur soļus jaunava ar trīsām.

Jel gaisti, sapņu saldums zagts!

Draugs, mosties — tava ir šī nakts!

Jel mosties — laimes stundām īsām! ..

Pie gultas viņa klusu slīd;

Viņš elso, kairā sapnī grimis;

Pār malu segas lejup krīt;

Bez skaņas, elpu aizturot,

Stāv jaunava pie viņa gultas

K<i Diāna, kas mīlas bultas

Ar viltu mērķi raidīt prot;

Tad nošalc drānas, krokās kultas,

Zib celis balts; tas vietu rod

Uz gultas malas; noliekdamās

Pār laimīgo, tam kļaujas klāt

Un elso, kaislē iedegdamās;

Ar skūpstu steidz to modināt.. .

Bet, draugi, lira nevainīgā

Šai vietā kautri apklust man,

Un balss arvienu mulsāk skan;

Lai paliek Ratmirs; citām stīgām

Ir jāturpina dziedājums:

Par Ruslanu laiks domāt mums,

Par varoni visvaronlgo

Un mīlētāju uzticīgo.

No smagās kaujas guris, dus

Viņš milzu galvas ēnā droši;

Un, dziļā miegā grimis, klus,

Līdz rīta blāzma sārto koši

Jau ausmas malā mākoņus;

Jau zeltī pirmie saules stari

Kā kalnam galvai virsotnes.

Tad Ruslans ceļas, kumeļš sparīgs

Kā bulta tālāk kņazu nes.

Un dienas rit; sen pavasaris

Jau projām; kokiem lapas krīt;

Un druvas rudens zeltā spīd;

Jau mežos salti vēji rājas,

To auros putnu balsis gaist;

Pār kalniem smaga migla klājas,

Nāk ziema — Ruslans allaž kaist,

Un allaž tālāk redz to jājam

Uz ziemeļiem; un katru rit

Tam jauni varoņdarbi krājas:

Gan spēkonis dažs pieveikts krīt,

Gan ragana, gan milzis negants;

Bet, mēnesnaktls jādams, redz

Viņš: sapņu migla visu sedz;

Un zem šīs zaigās burvju segas

Uz zariem laiski nāras zviln

Un šūpojas, un kairi smaida,

Un vilina; gaiss kaismes pilns,

Un mēmas skavas visur gaida …

Bet, kādas varas pasargāts,

Viņš pārvar briesmas, kaisli māc

Un nevēro tās ēnas zilgas;

Tam sirdī tikai vienas ilgas,

Vien Ludmilu tver viņa prāts.

Bet ko gan mūsu kņaze dara,

Kā klājas daiļai Ludmilai,

Kopš naktscepures brīnumvara

Pret burvi palīdzēja tai?

Tā neredzama pēkšņi kļuva

Un klaiņā skumja tālu, tuvu

Pa krāšņo dārzu alejām;

Par draugu domā nopūšoties

Un sapņo acīm vaļējām:

Ļauj bieži vaļu ilgām tām,

Kas sirdij Kijevā liek doties,

Ar tēvu, brāļiem apmīļoties,

Gan draudzenītes jaukās skaut,

Gan auklei klēpī galvu kļaut —

Ir aizmirsts gūsts un atšķirtība!

Bet sapņu brīdis ir tik īss …

Nāk atmoda un bezcerība,

Un kņaze atkal skumja klīst.

Bet ļaunā burvja vergi bailēs

Dien, nakti skraida dārza ailēs,

Ne mirkli mierā nerimstot;

Tie meklē gūstekni kā dzelti,

Skrien, saukā — pilī, mežā — velti,

Nekur tie kņazi neatrod.

Bet Ludmila tos kādreiz joko:

Tā birzī pēkšņi parādās

Bez cepures; stāv smaidot kokos

Un draiski sauc: «Šurp, rotaļās!»

Un barā visi metas vajāt,

Bet viņa pēkšņi acīm gaist

Un klusi sānis pabēg klajā,

Bet gūstītāji dusmās kaist.

Bij viņiem allaž jāsaskaras

Ar viņas pēdām še un tur:

Gan auglis sārts, kā burves burts,

Ar troksni pēkšņi zūd no zara,

Gan ūdens lāses saulē spurdz,

Tās šļaksta neredzama vara;

Tad zināja: to kņaze dara —

Tā mazgājas vai ēd, vai dzer.

Pa naktīm viņa ciedrā kāpa

Vai bērzā, zars kur ciešāk tver,

Lai miegs tai gurdos plakstus ver;

Bet velti atdusas tā slāpa —

Pie vīra allaž domas skrien,

Līst asaras, un žāvas moka;

Un tikai ausmā reti vien

Tā vieglā snaudā galvu slien

Pie sava glābēja — pie koka.

Bet, tikko gaisma krēslu veic,

Pie krituma jau kņaze steidz

Un strūklās mazgājas un peldas:

Pats pundurs reiz caur ausmas zeltu

Pa logu redzēja no pils,

Kā, neredzamu sauju smeltas,

Pa gaisu ūdens strūklas zilst.

Bet kņaze, savu skumju dzelta,

Līdz jaunai naktij klaiņo tā

Pa dārzu gaitā ierastā;

Un dažkārt dzird pie novakara,

Kā dziesmā balss tai jauki trīc;

Un dažkārt birztalā uz zara

Rod vainagu, kas viņas vīts,

Rod peršu šalles zīda skaras,

Guļ mutauts pieraudāts tur glīts.

Tad burvis, ļaunas kaisles kveldēts

Un īgnuma un dusmu dzeldēts,

Bij lēmis beidzot cīņu sākt —

Reiz kņazi tvert, tās spītu deldēt.

Tā klibais Kalvis Lemnosā

Pēc laulībām ar viltu sāk

Lenkt tīklos daiļo Kitereju;

Un jautriem dieviem atklāj tas,

Kur Afrodītei atrodas

Viss maigums, kuram veltī dzeju …

Lūk, kņaze lapenītē skumst

Pie loga vēsā marmorēnā;

Visapkārt lapu zaļums tumst,

Un vējiņš zarus loka lēnām,

Aiz kuriem ziedos pļava plaukst.

Dzird pēkšņi saucam: «Mīļais draugs!»

Un Ruslanu redz ceļu pētām:

Tie viņa vaibsti, augums, stāvs,

Bet bāls tam vaigs un skatiens blāvs,

Un gurnā asiņaina rēta.

Dreb kņazei sirds; zūd mirklis prāvs:

«Tas Ruslans! … viņš . .. Patiešām Ruslans!»

Steidz gūstekne pie vīra klāt,

Bet raudās nespēj parunāt

Un grīļojas kā smilga kusla:

«Tu šeit… Tu ievainots…» — un skauj:

Ak šausmas … parādība pagaist!

Stāv kņaze tīklos; linums rauj

Tai cepuri no galvas smagais,

Un barga balss to bailēs dedz:

«Būs viņa mana!» — un jau redz

Sev kņaze burvi acu priekšā.

Te jaunava ar vaidu krīt

Bez samaņas — un sapnī slīd

Kā maigā sargātāja riekšā.

Kas gan ar kņazi tagad būs!

Ak, briesmu skats: trīc burvis līkais —

Pie jaunavīgās dailes kļūst

Jau rokas glāstiens nekautrīgais!

Vai tiešām viņš te laimi gūs?

Klau .. . pēkšņi steidz kāds tauri pūst,

Sauc burvi kaujā sauksme baiga.

Tad pundurs, satraukumā bāls,

Liek kņazei cepuri uz vaiga.

Skan atkal taures pūtiens tāls!

Un, bārdu pāri pleciem metis,

Viņš lido nezināmam pretī.

PIEKTAIS DZIEDĀJUMS

Ak vai, cik kņaze jauka man!

Tās tikums cienīgs vainagoties:

Tā jūtīga un kautra gan,

Un uzticīga arīdzan,

Mazlietiņ vieglprāte … bet toties

Tās vārds jo mījāk sirdij skan.

Ikreiz no jauna savaldzināt

Ar savu jaukumu tā māk;

Tad sakiet: kā var prātā nākt

Ar Delfīru to salīdzināt?

Ir vienai dabas dārgums rets,

Kas apbur skatienus un sirdis;

Smaids, solis, balss, kas auklē dzirdi,

Viss mīlas liesmu krūtīs dedz.

Bet otra — huzārs brunčos vecs,

Vien ūsu trūkst — sāks tūdaļ tirdīt!

Ir laimīgs tas, kam vakarā

Ir zināms kaktiņš kluss un rāms,

Kur smaidot Ludmila steidz pretī,

Par mīļo sauc un piekļaujas.

Bet ticiet: laimīgs arī tas,

Kurš bēg no Delfīras — un reti

Ar viņu ir pat pazīstams.

Bet temats cits mums runājams!

Kas taurēja? Kas iedrīkstējās

Uz nāves kauju burvi saukt?

Kas lika bārdai gaisos traukt? —

Jā, Ruslans. Deg viņš alkā spējā

Reiz atriebt ļaundarim. Stāv vējā

Pie viņa drūmās kalna pils

Nu varonis un taurē bargi;

Zirgs nepacietīgs cīņai svilst

Un sniegu kārpa. Klusē sargi.

Kņazs burvi gaida. Pēkšņi ķer

Tam tēraudķiveri smags sitiens;

Šķiet, skaidrā gaisā pērkons sper,

Un trāpa galvu zibens kritiens;

Dzirkst acīs Ruslanam kā guns,

Viņš paskatās — virs galvas tieši,

Ar baigu vāli draudot cieši,

Tam lido pāri Mērapuns.

Kņazs vairogu tam pretim slēja

Un šķēpu dusmīgs atvēzēja;

Bet bārda mirklī plīvo nost

Un spēji nozūd mākoņos;

Tad lejup brāž ar jaunu sparu.

Bet Ruslans veikli zirgu triec —

Un kupenā ar visu svaru

Krīt burvis — un tur sēž kā miets.

Nav varonim te domu garu —

No zirga lec, pie burvja skrien,

Aiz milzu bārdas kupri satver;

No sniega pundurs krākdams lien,

Tad pēkšņi bārdu plaši atver —

Ar visu kņazu aizlido

Un augstu, augstu gaisos ceļas …

Zirgs tramīgs ilgi vēro to;

Pār tumšiem mežiem viņi veļas,

Virs kalniem miglai cauri smeļas,

Vējš tos pār jūras dzelmēm sviež;

No sastinguma krampjus juzdams,

Kņazs bārdā turas nepiekusdams —

Ar stipru roku grīstē griež;

No smagās nastas gauži tusdams,

Par krievu spēku brīnoties,

Teic burvis Ruslanam ar viltu:

«Kņaz! Kādēļ gan mums ķildolies?

Ir labāk uzcelt miera tiltu;

Man tava varonība tīk,

Tālab ar mieru esmu līgt,

Bet tikai gan ar vienu runu …» —

«Ciet klusu, viltnieki Cīņā stāj!»

Kņazs pārtrauc to: «Ar Mērapunu,

Kas manas sievas laupītājs,

Nav Ruslanam nekas vairs līgstams!

Šis šķēps būs sods tev, zaglim nīstam;

Līdz pašām zvaigznēm vari jozt,

Bet bārdu cirtīšu tev nost!»

Jūt burvis bailes sirdī līstam;

Viņš mēmi nogurumu cieš

Un īgnās dusmās velti sviež

Pa gaisu bārdu, rauj un krata:

Kņazs vaļā nepalaiž ne mata,

Aizvien vēl ciešāk grīstē griež.

Tā divas dienas burvis skraida,

Bet trešā nolūgdamies vaida:

«Ak varon, žēlo! Elpu spiež!

Sirds stāties draud ar katru dvesmu;

Jel atstāj dzīvu, tavs es esmu!

Kur teiksi — zemē laidīšos …»

«Ahā, reiz rokā! Zinām šos! …

Liec galvu krievu spēka priekšā!

Pie Ludmilas nes burvju riekšā.»

Un padevīgi Mērapuns

Nes varoni uz mājas pusi;

Viens mirklis — un jau kalnos klusi

Tie drūmos stāv, kur ledi dun.

Te Ruslans šķēpu tver bez vārda,

To, kas reiz milzim kļuvis posts,

Ar brīvo roku satver bārdu

Un vienā mirklī nocērt nost.

Tad saka nesaudzīgi: «Jūti

Nu, briesmoni! Kur bieds tavs bij?

Kur spēks?» Un, lepni sliedams krūti,

Ap ķiveri sev bārdu vij;

Tad svilpdams kumeju sauc savu;

Tas tūdaļ, jautri zviegdams, klāt;

Kņazs punduri ar kauna slavu

Bāž seglu somā pārdomāt,

Bet pats, ne mirkli nezaudējot,

Pa taku kalnā augšup jāj,

Kur burvja pils no klintīm māj;

Sirds kvēlo, pilna prieka spēja.

Pie ķiveres tam bārda vējo

Par zīmi bargai uzvarai;

To vergi redz — un mirklī raibs

Skrien moru pulks no malu malām,

Skrien verdzenes — tad visi gaist

Kā putnu bars, kas vaļā laists;

Mihailovska.

Egļu aleja. 1936

Kņazs paliek viens pils zāles galā —

Iet tālāk, mīļo sievu sauc —

Bet tikai atbalss skan kā alā,

Un paša soļi velvēs klaudz;

Kņazs satraukumā dreb kā salā —

Uz dārzu durvis vajā rauj —

Un iet, un iet arvienu tālāk;

Deg izmisums jau vaigā bālā,

Jo viss ir kluss: bez skaņas kjauj

Pār tukšām lapenēm vējš zarus,

Redz klajā pļavā ziedu barus,

Bet Ludmilas nav it nekur,

Un nedzird viņas balsi skanam.

Kņazs vairs ne gaismu nesamana,

Viņš akli raugās še un tur,

Un pēkšņi dzimst tam doma drūma:

Var gūstā pienākt stunda kļūma .. .

Viens mirklis . .. viļņi… Domas tās

Kā dzelme dziļas. Mēmās sāpēs

Stāv varons dārza marmorkāpēs

Un, baiļu pārņemts, grīļojas.

Sirds sastingst tā kā akmens cieta,

Tumst prāts, deg uguns, dzīslās lieta,

Un mīlas izmisums jau drīz

Kā inde strāvo asinīs.

Šķiet, daiļās kņazes ēna blaku

Tur stāv, uz lūpām lūpas kļauj . ..

Un pēkšņi baigs, ar kaismi traku,

Kņazs dārzā skrien un visu grauj;

No klintīm bluķus šķeļ kā aukā

Un Ludmilu bez prāta saukā,

• Ar šķēpu visu skalda nost;

Krīt lapenes, un birzis gāžas,

Brūk tilts, un dambis vaļā vāžas,

Visapkārt kailums baigs un posts!

Bet kalnos atbalss tālu brāžas —

Ir nācis pērkons zemi post.

Šķēps karsts jau nokaitis kā ēzē,

Viss daiļais dārzs guļ sadragāts,

Bet neprātīgais tikai vēzē,

Lai būtu upuris vai kāds,

Un brīžiem tukšu gaisu kapā …

Te pēkšņi cirtiens nejaušs ķer

Virs kņazes cepuri, un lapās

Tā krīt, kur dadži viņu tver…

Gaist mirklī burvestība kļūma,

Guļ tīklos Ludmila zem krūma!

Pats neticēdams acīm, kņazs,

No negaidītās laimes slāpdams,

Pie kājām zemē nometas

Tai, kuru gūs, vai peklē kāpdams;

Viņš skūpsta rokas, tīklus rauj

Un prieka raudām vaļu ļauj.

Sauc vārdā — kņaze nedzird miegā,

Tai acis aizvērtas ir ciet

Un lūpās kaislas ilgas zied,

Ceļ karsta elpa krūtis liegās.

Ir Ruslans gatavs te vai mirt

Un domā atkal drūmu domu . . .

Tad pēkšņi tālu balsi dzird,

Dzird savu sirmo draugu Somu:

«Kņaz, saņemies! Un mājup jāj,

Kaut Ludmila vēl dus pa ceļam;

Tavs spēks ir mīlā neizsmeļams,

Ja sirds tev uzticību krāj.

Gan pērkons šķels to, kas no ļauna,

Un zemē klusums iestāsies —

Un kņaze Kijevā tad ies

Un Vladimira priekšā jauna

No burvju miega modīsies.»

To dzirdot, kņazam spēki rodas,

Viņš sievu maigi klēpī kļauj

Un drīz no kalna lejup dodas

Ar dārgo nastu, steidzot straujš,

Kur kumeļš zviedz pie saites grodas.

Ar burvi somā rāms un kluss

Sāk ceļu Ruslans; liegi dus

Tam rokās Ludmila — tik svaiga

Kā rīta rasā mazgāts zieds;

Lūk, varonim pie pleca liec

Tā galvu mierīga un maiga.

Guļ matu pīnes gredzenā,

Kluss vējiņš cirtās mīksti glaužas;

Klau, nopūta no krūtīm laužas!

Un mirklī vaigos sārtums nāk —

Kā divas karstas rozes aužas!

Sirds mīlā kņaza tēlu jauš,

Tam pieder kairo sapņu šūpas;

Un vīra vārdu čukstā pauž

Tad saldā kaislē viņas lūpas …

Kā noreibumā jaunais kņazs

Šīs ilgas viņas elpā mana:

To saka sārtums, nopūtas

Un krūšu kvēlā viļņošana …

Tā vien pa kalniem, ielejām

Jāj caurām dienām, naktīm jāj

Uz priekšu Ruslans neapstādams.

Vēl tālutāl līdz mērķim kādam,

Bet viņa guļ. Un jaunais kņazs —

Vai tiešām, kaislē degdams, tas

Bez mitas cieta, sevi rādams,

Un sievu prata sargāt vien?

Vai, mākdams vēlēšanos biklu

Un kopdams atturību tiklu,

Viņš tikai sapņu dārzos brien?

Kāds mūks, kas tāliem pēcniekiem

Šo nostāstu caur laiku miglu

Ir saglabājis, apgalvo,

Ka neesot viņš skāris to.

Es ticu! Bauda nedalīta

Nav tīkama, nedz arī glīta:

Vien divatne mums laimi dod.

Nē, ganes! Daiļās kņazes dusa

Tam nebij līdzīga, kāds jums

Mēdz dažkārt uznākt gurdenums

Un snauds zem ziedu krūma klusa.

Es zaļu mauru atceros

Un apkārt bērzu birzi liegu,

Un klusos krēslas brīžus tos,

Un Lidas aizdomīgo miegu …

Nē, pirmais mīlas skūpsts un tāds,

Kad mute tikko muti jauta,

Draugs, nespēja to modināt

No viņas pacietīgā snauda …

Bet nu ir diezgan sapļāpāts!

Kādēļ lai mīlu atcerētos?

Tās skumību un priekus lētos

Sen aizmirsusi sirds man sveikt;

Sauc mani ceļos neredzētos

Kņazs, Ludmila un burvis veikts.

Guļ viņu priekšā plašas lejas,

Kur tikai reta egle zilst;

Bet iztālēm pār klaju milst

Tur vientuļš kalns un augstu slejas

Pret gaiši zilām debesīm.

Sāk Ruslans vērot… Kumeļ, raitāk!

Drīz milzu galvai piejāsim.

Zirgs auļo tuvāk straujā gaitā,

Un brīnums skaidri redzams kļūst:

Tai acis blenž ar tukšu skatu;

Kā meži melnie mali plūst

Un veldrē krīt pār pieri platu;

Bez dzīvības tumst milzu vaigs,

Ar svina pelēkumu sedzies;

Milst mute pavērtā, kur dedzies

Ir zobu rindās mirdzums baigs . ..

Pusdzīva dziļā nāves domā

Bij galva grimusi pašlaik,

Kad Ruslans pieauļoja svaigs

Ar kņazi klēpī, burvi somā.

«Sveiks, galva!» priecīgi viņš sauc.

«Es klāt! Tavs nodevējs ir rokā!

Lūk, te: bez bārdas gūstā lokās!»

Šie vārdi galvai mieru trauc,

Tā pēkšņi it kā atdzīvojas,

Sejs mirklī tumši nosārtojas;

Tā paskatās — un briesmīgs vaids

Tad satrauc drūmo stepes tāli:

Tā pazīst to, kas drasē raits,

Un šausmās pazīst savu brāli.

Tai nāsis piepampst, pēkšņi kaist

Kā uguns vaigos dusmu kvēle;

Zib skatā bargums pēdējais,

Un velti vārdus meklē mēle.

Tad galva mēmi zobus griež,

Tai izvalbītās acis zaigo,

Līdz beidzot pāri lūpām spiež

Kā vaidienu, kā lāstu baigu.

Jo bija jau tas brīdis klāt,

Kad viņas mokām beigas nāca;

Drīz dzisa kvēle mirklīgā

Un smagā elpā galva krāca;

Lūk, skatiens pārvērsts sānis riet,

Un kņazs un pundurs pēkšņi vied —

Pār galvu nāves ēna mācas,

Un apņem viņu mūžīgs miegs . ..

Kluss varons jāj ar šķēpu riekšā;

Dreb seglu somā negantnieks;

Bez elpas sarāvies tur iekšā,

Viņš melno magu mēlē liek

Pēc lūgsnas lūgsnu jodiem priekšā.

Pie upes, kurai lēzens krasts,

Pie upes, kurai vārda nava,

Gumst sila ēnā neparasts

Un dūmains namiņš; laivas masts

Tur līcī slejas; kalnā drava.

Gar niedrāju, kas saulē žūst,

Te lēni klusa straume plūst

Un dēļu laipas viegli skalo,

Un tikko sadzirdami čalo,

Kad klaidumā sāk vējiņš pūst.

Starp tālu mežu tumšām sienām

Guļ ieleja šī slēpusies,

Un klusums, šķiet, ir iestājies

Te jau kopš pirmām mūžu dienām.

Kņazs pietur zirgu atpūtai.

Visapkārt miers, pat gaisi klusi;

Un cauri rīta dūmakai

Mirdz ieleja kā aizmigusi,

Un tikko mostas krastā birzs.

Liek Ruslans sievu mīkstā pļavā,

Pats blakus sēž un skumjā savā

Ar skatiem straumei līdzi nirst;

Un pēkšņi redz viņš līcī laivu,

Tai pāri rāma bura zied;

Tur zvejnieks senu dziesmu dzied

Par ūdeņiem un baltu kaivu.

Viņš izmet tiklus dziļumā

Un lēnām pāri upei iras

Uz būdu, kas zem kokiem māj

Un it kā pretī panākt dziras.

Un skalās Ruslans, krietnais kņazs:

Stāj krastā laiva teju, teju,

Kad jau no būdas steidz uz leju

Tur jaunava kā brīnums mazs;

Slaids augums, vējo mati gari,

Mīļš smaids un acu mirdzums spožs;

Mirdz kailie pleci, krūtis ari —

Viss viņā pievilcīgs un košs.

Un, lūk, tie abi apskaudamies

Pie ūdens malas zālē slīd,

Kur, bezrūpīgi mīlēdamies,

Var brīvu stundu pavadīt.

Bet ko gan pārsteigts priekā tīrā

Šai laimīgajā zvejas vīrā

Kņazs pazīst piepeši tobrīd?

Hans Ratmirs, hazariešu dzimtas,

Kas veicis slavens kaujas simtas,

Sens kņaza sāncensis un draugs;

Hans Ratmirs — še uz tāla krasta —

Ne Ludmilas, ne slavas alkst,

Kopš pilns tam šeit ir dzīves kauss

Un mīļās klēpī laime rasta.

Iet Ruslans klāt, un mirklī jau

Hans pazīst, sejā redz tam prieku;

Lec augšā, skrien. Ko kurais sauc …

Un varons apskauj vientuļnieku.

«Ko redzu?» jautā draugam kņazs.

«Kādēļ tu šeit? Kur kaujas slava?

Vai apnikušas uzvaras,

Ja šķīries tu no šķēpa sava?» —

«Mans draugs,» teic zvejnieks atbildei,

«Ir apnicis man kaujas skaļums

Un slavas mirāžs dvēselei.

Jel tici, klusais mežu zaļums

Un mīlas prieks ar savu daļu

Spēj simtkārt vairāk laimes dot.

Vairs nedreb sirds man cīņu alkā,

Kur bieži neprāts bij mums talkā

Un nāve nāca aplaimot;

Nu viss ir aizmirsts, biedri mīļais,

Pat jaunās kņazes daiļums zvīļais.» —

«Prieks dzirdēt, han! Man ir tas gods,»

Teic Ruslans, «viņa ir še blaku.» —

«Kā? Krievu kņaze … Ko tu saki! .. .

Tas gluži neticami! … Kur?

Tev viņa līdzi? Teic jel! Tur?

Ļauj redzēt… nē, es bīstos grēka;

Es gribu palikt uzticīgs

Tās daiļumam, kas jaunu spēku

Man sirdi viesa nevainīgs.

Te — viss mans prieks! Te — dzīve visa!

Ar viņu atgriezusies man

Ir mana jaunība, kas dzisa,

Un mīlas dzidrums arīdzan.

Daudz veltu solījumu skanam

No lūpām dzirdēts burvīgām;

Reiz ducis daiļavu bij manas —

Pie viņas bēgu es no tām;

Vien viņas dēļ to prieku pili

Es pametu; un šķēps mans rūs;

Kas slava vairs, kad meži zili

Ar mani kopā laimi gūst!

Es palieku šai klusā laukā,

Kur košākā no zvaigznēm mirdz; —

Ar tevi kopā, mana jaukā,

Ar tevi, mana skaidrā sirds!»

Bez vārda klausās gane skaistā,

Ko vaļsirdīgs teic draugam draugs;

Un allaž viņas skatiens jauks

Ar nopūtu pie hana saistās.

Tā zvejas vīrs un bruņinieks

Līdz naktij krastā nosēdēja;

Tiem plūda valodās viss prieks —

Un nemanītas stundas skrēja.

Jau satumst mežs, un mēness vaigs

Pār kalnu raugās; birzis klusē;

Sen kņazam ceļā doties laiks.

Bet Ludmila vēl nebeidz dusēt —

Viņš apmetnī to viegli kļauj,

Pie zirga nes un seglos paceļ.

Hans domām līdzi lidot ļauj,

Tās vētru viņa sirdī saceļ;

Viņš kņazam novēl uzvarēt,

Vēl mīlā laimi tam un slavu . ..

Ta ilgi viņš tur krastā sēd

Un atmiņās smeļ malku savu . . .

Kādēļ gan nava nolemts man,

Ka mana rotaļīgā lira

Par varonību vien tik skan,

Par draudzību un mīlu tīru

(Ko nepazīst vairs pasaulē)?

Kādēļ man allaž jāmeklē

Un jāatsedz ir audžu audzēm

Vien ļaunums, netikums un viss,

Ko nodevības viltus audzē?

Ai, dziesminieka liktenis!

Vismazāk kņazi meklēt cienīgs,

No kauju slavas vīlies tā,

Sēž Farlafs klusā ciematā,

Kur neredz to pat kaimiņš vienīgs,

Un gaida, Naīna kad teiks,

Gan tad viņš varoņdarbus veiks.

Un brīdis nāk — viņš sastop burvi:

«Vai pazīsti? Tā esmu es!

Svelp zirgu, seglus laukā nes!»

Un zaļa kaķe skrien uz durvīm.

Zirgs apseglots; un ēsmas kurvis

Ir segliem klāt; lūk — kaķe māj!

Un Farlafs tai pa pēdām jāj.

Jau klusē klajums, rimis snaudā,

Nakts migla pāri laukiem brien,

Un mēness pavīdēt vien jaudā

Caur mākoņiem, kas gaisos skrien.

Lūk, pavīd kurgāns ēnu audā,

Tur pakājē sēž Ruslans viens

Un klusē savās skumju ilgās;

Guļ blakus kņaze maigās smilgās

Un allaž nemainīgi dus;

Kņazs domā savu dziļo domu

Un piever acu plakstienus;

Un nemanot ar gurdu omu

Tam uznāk snauds pa sapņu jomu;

Vēl skatiens miglains aizmaldās

Gar jaunavu, bet neredz mīļo,

Tad miegā galva līkst pie tās.

Un dīvains sapnis kņazam rādās:

Viņš redz, ka kņaze viena stāv

Virs bezdibeņa kraujā kādā;

Kā miglā milzu dziļums blāv .. .

Un pēkšņi Ludmila tur pagaist,

Un viens viņš stāv virs bezdibens . .,

Dzird vaidus — viņas balss tur sten

No dzelmes cauri miglai smagai…

Ar sirdi Ruslans sievu sedz —

Un metas tumšā bezdibenā …

Un pēkšņi savā priekšā redz:

Kņazs Vladimirs sēž zālē senā

Starp sirmiem, cēliem varoņiem;

Tur dēli divpadsmit un viesi,

Un it kā dzīro viņš ar tiem

Un savu sudrabkausu piesit.

Un tikpat bargs ir skatā kņazs,

Kā tolaik bij, kad Ruslans šķīrās;

Neviens pie galda nekustas,

Smags klusums valda šajās dzīrās.

Nav ciemiņos vairs jautrības,

Un lielais kauss vairs apkārt nenāk .

Un pēkšņi viesu pulkā kņazs

Redz Rogdaju; tas sēž kā senāk,

Kaut cīņā nokauts, tomēr dzīvs;

Tam glāze dzirkstī zelta vīnā,

Pats jautri smaida, liels un spīvs,

Un neredz Ruslanu, kas brīnās.

Kņazs ierauga tur arī hanu

Un citus draugus, skauģus lai…

Un pēkšņi Bajāns Ludmilai

Par godu iesāk skandēšanu,

Kā allaž svinībās viņš māk.

Un, lūk, jau zālē iekšā nāk

Ar Ludmilu pie rokas Farlafs,

Bet sirmais tēvs nedz runāt sāk,

Ne sveicina, ne taisās salabt;

Un bajāri un kņazi cieš

It visi klusu, sēžot drūmi.

Tad izgaist viss — vien saltums spiež

Vēl varoni kā nāves dūmi.

Līst kņazam miegā asaras,

Viņš, smagās bēdās slāpdams, mokās

Un domā; «Taču sapnis tas!» —

Bet paliek tumšo murgu lokā,

No smagā miega nemostas.

Spīd mēness pāri kalnam blāvi,

Tumst birzī kuplie koku stāvi,

Un klusums valda ielejā …

Tur nodevējs pa ceļu jāj.

Un redz viņš priekšā sev netāli:

Kāds kurgāns vientulīgi tumst;

Tur kņazei blakus Ruslans gumst,

Bet kumeļš apkārt plūkā zāli.

Ar bailēm Farlafs tuvāk jāj,

Bet ragana jau nozūd ēnā,

Dreb viņam sirds un pukstēt stāj,

Krīt pavada no rokām rēnām;

Viņš klusām šķēpu velk no maksts,

Un cirtīs varoni bez kaujas

Viņš pušu; tuvāk soļu raksts …

Jau klāt. Te kņaza kumeļš straujais

Jūt ienaidnieku — nikni krāc,

Sit kāju zemei, zviedz. Viss velti!

Ne dzird, ne jūt, ne domā celties

Kņazs, baigo murgu stindzināts! . .,

Tad nodevējs veic samulsumu

Un trīskārt kņazam šķēpu glumu

Un saltu varoņkrūtīs šķeļ;

Tad dārgo nastu seglos ceļ

Un auļo prom ar laupījumu.

Bez maņas augu nakti kņazs

Tā guļ zem kurgāna tur ēnā,

Un augu nakti asins lēnām

No vātīm plūst un sārtojas.

No rīta Ruslans paver acis

Un tikko sadzirdami vaid,

Pats nezina, kas viņam kait,

Vēl paceļas, it kā ko sacīs,

Tad krīt — un paliek nāvē placis.

SESTAIS DZIEDĀJUMS

Tu liki man, ak mana maigā,

Uz liras rotaļīgi naigās

Tev senus stāstus skandināt,

Šai mūzai veltījot labprāt

Ikvienu vaļas brīdi zvīļo …

Bet vai tu zini, mana mīļā:

Par ļaužu nevalodām pikts

Un svētlaimības pārsātināts,

Tavs draugs vairs liru negrib zināt,

Pie pantiem negrib pūles likt.

Es sen vairs nezinu to prieku,

Ko saskaņas un ritmi sniedz;

Es, tavu glāstu reibis, lieku,

Lai vadzi vīst mans lauru zieds.

Ir mani pametis mans ģēnijs,

Kas prata tēlot, izdomāt;

Vien mīlas baudu prieki seni

Spēj manus prātus valdzināt.

Bet tu man liec — tev iepatikās

Jau senāk mani stāsti, tie —

Par mīlu, slavu dziedātie;

Tev Ludmila un Ruslans likās

Tik mīļi — un pat Mērapuns,

Un krietnais Soms ar bēdām sūrām

Un savām gaitām tālās jūrās;

Tu klausījies, līdz dzisa guns,

Ar smaidu lūpās dažkārt snaudi,

Bet mirkļi bij, kad sirds vai dun, —

Tad skatiem maigāk mani glaudi. ..

Lai notiek; iemīlējies nerrs

Nu atkal stīgas slinkās tvers;

Pie tavām kājām svārkus klāšu —

Par varoni tev strinkšķināšu.

Bet ko es teicu? Kur bij kņazs?

Guļ nokauts Ruslans ceļa jūtīs;

Vairs neplūst asins tam no krūtīm,

Jau krauklis tuvu nolaižas.

Un netaurē neviens vairs ragā,

Un nešķind dzelzu bruņas smagās!

Klīst kņazam apkārt viņa zirgs,

Jo zemu lepno kaklu liecis;

Tam uguns acis neuzdzirkst!

Viņš nekuļ zelta krēpes priecīgs

Un jautrā solī nerikšo,

Tik zviedz, lai jātnieks beigtu dusēt.

Bet neveiks Ruslans miegu šo,

Un ilgi vēl tā vairogs klusēs.

Bet Mērapuns? Tas somā snauž

Pie segliem, ļaunās burves atstāts,

Un it neko vēl nenojauš;

Viņš noguris un dusmīgs valstās

Un Ludmilu un kņazu lād

Aiz garlaicības; klusi kraukā

Un šķendējas, ka nesāk jāt;

Tad beidzot burvis palūr lauka —

Tu brīnums! Varonis guļ veikts,

Pats savās asinīs un beigts,

Bet kņaze prom, ne dvēsles dzīvas . .

Dreb priekā ļaundaris: laiks steigt!

Viņš cer: laiks kļūt tam atkal brīvam

Bet vecais pundurs alojās.

Tai laikā Farlafs, burves kūdīts,

Ar kņazi, kas vēl sapņu jūtīs,

Jau Kijevā tejteju jās.

Ar cerību un bailēm sirdī

Viņš jāj, kur Dņepra druvas dzirdi

Un pazīstamās krāces zied;

Jau zelta torņus saulē vied;

Jau pilsētā gar birzīm zaļām

Viņš iejāj; laukumos to sveic

Un pulkiem līdzi ļaudis steidz,

Un garām skrien pa ielām skaļām

Uz pili tēvu priecināt —

Un nodevējs jau slieksnim klāt.

Sirms, sadrūmis zem bēdu sloga,

Kņazs Saules Vladimirs pie loga

Tai stundā savā pilī sēd

Un klusē, dziļās domās grimis.

Un bajāri tam apkārt dēd —

Kā kurais, augstprātībā rimis.

Dzird pēkšņi: suņi kādu ēd

Pie sliekšņa nikni, sargi saukā;

Un durvis veras; iekšā nāk

Svešs karavīrs; pilns ļaužu laukā.

Čukst bajāri un celties sāk,

Dažs pēkšņi iesaucas kā dedzies:

«Re, Ludmila! Un Farlafs, redziet!»

Un mainās mirklī kņaza vaigs,

No sēdekļa viņš slienas naigs,

Un steidzas smagiem soļiem sirmais

Pie nelaimīgās meitas klāt

Un sniedz jau rokas pretī pirmais

To mīļā glāstā sveicināt;

Bet jaunava nemaz to nejūt,

Tai miegā galva līkst uz leju

Pār roku slepkavam — un nu

Uz kņazu visi raugās tautā;

Kņazs klusēdams ar skatienu

Jo ciešu Farlafam tad jautā.

Spiež pirkstu tas uz lūpām kluss

Un viltīgs saka: «Viņa dus!

Es uzgāju to tādu nule

Pie Muromas, kur mūžamežs;

Ļauns pura jods to stiepa svešs;

Tad gan bij manam šķēpam pūles:

Trīs dienas cirtāmies; turklāt

Trīs naktis vēl, kad mēness ausa;

Viņš krita; steidzos kņazei klāt —

Bet guļ tā burvju miegā trauslā;

Kas spēj šo miegu projām dzīt

Un kad var notikt atmošanās —

To nezinu es pasacīt!

Bet cerība un paciešanās

Lai mūsu sirdīs allaž ganās.»

Un drīz jau ziņa tālu skrien

Pa pilsētu kā vēju dzīta;

Pilns laukums ļaužu katru dien —

Pie pils, kur kņaze noguldīta;

Ir skumju zālē ienākt ļauts

It visiem; pūlis viļņo, sauc

Un straumē plūst gar augsto cilni,

Uz kura kņaze miegā dus;

To rotā zelta segu vilnis;

Tur kņazus redz un varoņus

Visapkārt skumjus; taures skanda,

Un ragi pūš, un bungas granda

Tai pāri velvēs. Sirmais kņazs

Pie kājām meitai noliecas

Un, bēdu sagrauzts, tikko jaudā

Vairs asaras bez skaņas raudāt;

Un viņam blaku Farlafs bāls

Trīc mēmā nožēlā, sen drosmei

Un nekaunībai savai tāls.

Jau nakts, bet miera nav vēl rosmei,

Un nomods valda pilsētā;

Spriež ļaudis pulciņos un prāto

Par dīvainību šā un tā;

Dažs vīrs pat sievu jaunlaulāto

Sāk aizmirst vienu mājvietā.

Bet, tiklīdz mēness norietēja

Un rīts jau sāka nakti dzēst,

Pa Kijevu kā uguns skrēja

Ar baigu trauksmi jauna vēsts.

Un kijevieši pulkā žiglā

Jau tumst uz vaļņiem, ka ne sēst …

Un redz: aiz upes rīta miglā

Blāv telšu tik, ka neaplēst;

Tur vairogi kā liesma staro,

Ņirb jātnieki pa lauku baros,

Bet tālē tumšos putekļos

Peld kara ratu melnie segi,

Kūp ugunskuri pakalnos.

Posts: sacēlušies pečeņegi!

Tai laikā pareģotājs Soms,

Kam garu valstī dižens loms,

Rāms savā vientuļnieka sētā

Ar mieru sirdī gaidīt māk,

Līdz diena liktens paredzētā

Un nenovēršamā reiz nāk.

Aiz tāla, tukša stepju lauka,

Aiz kalnu grēdām, klintīm tām,

Kur vēji dzimst un bargas aukas,

Kur iegriezties pat raganām

Ir vēlā stundā dažkārt bailes,

Dus ieleja aiz klinšu ailes,

Un divi avoti tur mirdz:

No viena tek tur ūdens dzīvais

Un jautri pāri oļiem irdz;

No otra — nāves ūdens sīvais.

Visapkārt klusums, vēji snauž,

Un ziedoņvēsmas elpa mikla

Te kokiem lapas nenoglauž,

Ne putni dzied, ne stirna bikla

Nāk dzert no dīviem ūdeņiem;

Kopš radīšanas brīža barga

5o drūmo krastu gari sarga,

Un mūžam klusēt lemts ir tiem …

Stāv pēkšņi vientulis tiem priekšā

Ar divām tukšām krūzēm riekšā;

Un gari mulsā skatus ceļ,

No krasta kāpjas, baiļu pilni.

Viņš noliecas un ātri smeļ

Tad krūzēs katrā savu vilni;

Kad abas piesmeļ — pēkšņi gaist

Un divos mirkļos ir jau pļavā,

Kur kluss, bez dzīvības un baiss

Guļ Ruslans asins peļķē savā.

Pie varoņa tad sirmais nāk,

Ar nāves ūdeni to slaka —

Un mirklī vātis starot sāk,

Zied līķī skaistums neizsakāms;

Tad dzīvo ūdeni tur blakām

Vispārim varonim viņš lej —

Un spēcīgs, smaidot pasaulei,

Vēl spirgtāks, nekā bijis vakar,

Lec Ruslans kājās, gaismu dzer

Ar kāro acu skatiem spožiem;

Kā ļaunu sapni miņa tver

It visu nu ar smaidiem drošiem;

Bet kur tad Ludmila? Viņš viens!

Un sirds jau stingst pēc mirkļiem možiem.

Tad pēkšņi varons galvu slien:

Tur Soms ar vaibstiem uzvarošiem

To skauj un saka: «Pavediens

Rit tālāk, dēls! Ar liktens grožiem

Tev laime steidz; dun kaujas lauks —

Tur uzvara tev spoža smaida;

Tad miers no tava šķēpa plauks

Pār Kijevu, kur viņa gaida.

Šo gredzenu sev pirkstā mauc,

Ar to tu viņas pieri aiztiec,

Tad burvju miegs steigs projām laisties

Un naidnieks mulsīs, baiļu skauts,

Un valdīs miers, ies bojā ļaunums,

Jūs abi kalsiet laimi jaunu!

Nu sveiks uz laikiem, jaunais draugs!

Sniedz roku . . . ceļam kājas aunu

Es turp, kur katru kaps reiz sauks …

Tur tiksimies!» To teicis, zuda.

Bet Ruslans, dzīvei piecēlies,

Stāv aizgrābts; apkārt stepe gluda!

Viņš tukšā tālē rokas sniedz …

Bet vairāk nesadzird ne skaņas!

Stāv viens viņš klajā kā bez maņas;

Tad savu zirgu Ruslans redz:

Tas rikšo klāt ar burvi somā;

Zviedz kumeļš, danco žirgtā omā;

Un kņazs jau gatavs, seglos lec

Un sveiks un vesels lido tālē,

Kur pāri klajiem meži bālē.

Bet kāds gan tobrīd sāpīgs kauns

Ir Kijevai tur, aplenkumā!

Uz druvām raugās vecs un jauns

Pār upi drūmā izmisumā;

Stāv ļaudis torņos, vaļņos vird

Un šausmās debess sodu gaida;

Ik namā vaimanas jau dzird,

Bet laukumos bargs klusums baida.

Kņazs Vladimirs pie meitas viens

Stāv bēdu lūgsnā kļautām saujām;

Drošs varoņpulks jau seglus sien,

Ar kņaziem kopā drīzi vien

Tie dosies asiņainā kaujā.

Aust diena. Bariem briesmīgiem

Brūk ienaidnieks no pakalniem,

Aiz pulka brāžas pulks pa lejām

Ar kaujas kaismē baigām sejām,

Pret valni visi straumēm plūst;

Un pilsētā dzird trauksmes tauri —

Un lido pulki vārtiem cauri,

Pret ienaidnieku bargo grūst

Un nāves kaujā kopā kūst.

Krāc zirgi, asins smaku jaušot,

Šķind šķēpi, dzelzu bruņas laužot,

Melns bultu mākons gaisos šņāc;

Brāž jātnieki pār galvu, kaklu,

Te melnā mudžeklī tie saklūp,

Tur cieši slēgtās rindās jāj,

Un pulks pret pulku cirsties stāj;

Pret jātnieku te kājnieks stājas;

Tur auļo zirgs bez karotāja;

Te pakrīt krievs, tur pečeņegs,

Te trauksmi sauc, tur lūdzas segt;

Dažs krīt, ar ozolvāli dragāts,

Cits beidzas, uzdurls piķī smagā,

Šim skaudra bulta krūtis dzeļ,

Tam zirga pakavs galvu šķeļ…

Un kauja ilgst līdz naktij melnai:

Nav uzvaras ne mums, ne šiem,

Guļ visur kaudzēm kritušie;

Turpat liek vaigu virsū delnai

Un mieg viss karotāju pulks;

Un tikai reti nāves gaitā

Kāds sāpēs sten, kāds miegā gulgst

Un paklusām kāds lūgsnas skaita.

Jau rīta bālums sāka svīst,

Bij samanāms jau straumes sudrabs,

Bet nakts vēl negribēja klīst,

Un lēnām nāca diena gurda.

Jau gaišāks, gaišāks kalns un mežs,

Jau ausma debess malu pleš.

Bet kaujas lauks vēl nebeidz dusu,

Vēl visam pāri valda klusums;

Tad pēkšņi pārtrūkst dziļais snauds:

Ar trauksmi ienaidnieki ceļas,

Pār lauku kaujas troksnis veļas,

Turp mulsā kijevieši trauc;

Tie bariem steidzas kopā klusi

Un redz: pa ienaidnieka pusi

Kāds jātnieks, bruņām mirdzēdams,

Kā uguns liesmo auļodams,

Kā auka brāžas, cērt un šķaida,

Un kaujas taurē sauksmes raida …

Tas Ruslans bij. Kā pērkons spējš

Viņš ienaidniekam virsū krita;

Ar burvi somā, ass kā vējš,

Viņš auļo bargs un cērt bez mitas.

Kur vien tā šķēps kā zibens spīd,

Kur vien tā kumeļš niknais brāžas,

No pleciem visiem galvas krīt

Un kārtu kārtām naidnieks gāžas;

Un vienā mirklī kaujas lauks

Ir asiņains un liķiem noklāts,

Kur dažs vēl samīts mirdams mokās,

Un pīķu, šķēpu kaudzes aug . ..

Un, dzirdot taures, dzirdot kauju,

Turp slāvu jātniekpulki steidz,

Kur varons cērt ar milža sauju —

Ir naidnieks nīstais jāuzveic!

Un šausmas pārņem pečeņegus;

Ik sirotājs, kurš kaujā negulst,

Svelpj zirgu, kas pie malas slēpts,

Un, neliekot vairs bultu stopā,

Bēg stepē, bariem jūkot kopā;

Tos vajā kijeviešu šķēps;

Un daudzi ņem tur savu galu,

Tos krievu zobens sodot plāj.

Prieks Kijevā … Caur jūsmas čalu

Jau ielās spožais varons jāj;

Šķēps varenais tam pacelts rokā,

Bet otrā staro piķis spīvs;

Pil asinis no bruņu krokām,

Pie galvassegas bārda plīv.

Viņš lido cerībās kā spārnots,

Pār laukumiem uz pili steidz;

Un visur ļaudis godavārtos

Ar līksmām gavilēm to sveic,

Un sirds tam sajūt laimi spriegu.

Tad vēsā telpā ieiet kņazs,

Kur Ludmila dus dlvo miegu.

Te Vladimirs vēl atrodas,

Joprojām drūms un kluss pārlieku.

Viņš viens. It visi draugi sen

Jau asiņainā kara postā;

Vien Farlafs te. Tas turas nostāk

No šķēpiem naidīgiem un dzen

Sev slavas kāri projām baigo,

Un labāk, durvis sargot, sten.

Krīt nāves bālums viņa vaigos,

Kad Ruslanu viņš pēkšņi redz;

Līkst ļaundarim no bailēm plecs,

Un pakrīt ceļos viņš bez maņas . ..

Lūdz sodu nodevējs bez skaņas!

Bet kņazam gredzens prātā stāv —

Pie Ludmilas viņš ātrāk steidzas

Un pieri, kas tai rāma blāv,

Skar drebēdams ar roku beidzot…

Un brīnums — kņaze nopūšas

Un tūdaļ atver acis zilgas!

Un liekas, viņu pārsteidz tas,

Ka bijusi šī nakts tik ilga;

Un liekas, viņu sapnis blāvs

Ir valdzinājis neatsedzams;

Un pēkšņi pazīst — viņš tur stāv!

Un kņazs jau daiļai skavās redzams.

Kaist Ruslans kā no jauna dzimis,

Vairs laimē ne ko dzird, ne redz;

Un sirmgalvis raud nenorimis

Aiz prieka, abus skūpstiem sedz.

Ar ko gan stāstu nobeigt man?

Tu uzminēsi, draugs mans labais!

Vairs tēva dusmas neatskan;

Un Farlafs — ticot kņaza dabai —

Vēl Ruslanam pie kājām krīt,

Lai piedod ļaundarības grēku;

Kņazs laimē nespēj atvairīt;

Bet pundurs zaudē burvju spēku

Un kņaza pili vietu rod;

Tad, bēdām beigas dzīrojot,

Kņazs Vladimirs pie galda sveikas

Sauc laimīgiem, un gaišs tam vaigs.

Sen pagājušo dienu zaigs,

Vissirmās senatnības teikas.

EPILOGS

Tā, zemes gājējs vienaldzīgais,

Es vaļas brīžos, klusi sveikts,

Te liku skanēt liras stīgai,

Par senatni tāltumšo teikt.

Es dziedāju — un zuda sāpes,

Ka laime pāri dara man,

Ka pieviļ Dorīda nez kāpēc,

Ka muļķu mēlnesība skan.

Uz izdomas visātriem spārniem

Līdz zemes malai skrēja prāts;

Un nemanīju, kaismes pārņemts,

Ka mākons tumšs man pāri krāts! .

Es gāju bojā … Svētais glābējs

Kopš pirmām aukām tu man šeit,

Ai draudzība, kas sniedzi slāpēs

Man malku slimai dvēselei!

Tu vētru bargo remdināji,

Sirds atkal mierā saldi smelgs;

Tu brīvību man saglabāji,

Kas visu karsto siržu elks!

No Ņevas krastiem tālu šķīries

Un zudis tenku pasaulei,

Es redzu te, caur gaisiem tīriem

Kā Kaukāzs lepnās pieres slej.

Es, lūkodamies stāvās kraujās

Un klinšu drūmā daiļumā,

Sev jaunu spēku jūtu saujās,

Man dabas ainas pretī māj

Un mežonīgas plaši veras;

Kā agrāk dvēsele arvien

Vēl smagu domu neatdzeras —

Bet dzejas dzirksts tai garām skrien.

Un iespaidus man meklēt velti:

Ir pagājis mans dzejas laiks,

Viss mīlas, sapņu cēliens maigs,

Kad iedvesmu sirds prata smelties!

Ir garām īsais jūsmas rīts —

Uz mūžu zudis tam ir līdz

Mans dzidro dziesmu kamols zeltīts …

Atdzejojis Jūlijs Vanags

KAUKAZA GŪSTEKNIS

Stāsts

1820—1821

VELTĪJUMS

N. N. RAJEVSKIM

Ar smaidu pieņem, labais draugs,

Šis papirlapas aprakstītās:

Tās brīvā mūza dod un lira trimdā dzītā,

Un iedvesmības brīdis jauks.

Kad bija jāiznīkst man nevainīgam, bāram,

Kad mani apmelot ik naidnieks metās naigs,

Kad nodevības kinžals skāra

Un mīlestības murgu laiks

Daudz mani mocīja un māca,

Es tavā tuvumā tās dienas kavēju;

Viens otram bijām dārgs, un miers man sirdī nāca,

Pat vētras pieklusa, kas pāri galvai krāca,

Un ostā mierīgā es dievus slavēju.

To dienu skumjās ceja jūtīs

Man šķita, katra diena krūtīs

Par Kaukāzu arvien vēl skan,

Kur Beštu1 vientuļais zem drūmiem mākoņvāliem

Kā valdnieks piecgalvains pār auliem, laukiem tāliem

Jauns Parnass bija kļuvis man.

Vai aizmirst varēšu tās kraujas akmeņainās,

Tos strautus dunošos, tās līdzenumu ainas

Un karstos smiltājus, kur kopā tu un es

Reiz pārspriedām, ko izjūt sirds un vēlas;

Kur vīrus bruņotus redz kalnu nogāzes

Un dailes ģēnijs bargi cēlais

Spēj klusā stundā spārnus piesi?

Tu atmiņas šeit sastapt vari

Par dienām tām, kas sirdī mīt,

Par kaislībām, kas pāri krīt,

Par priekiem senseniem un senām sāpēm arī

Un manu balsi vari saklausīt.

Mums dzīvē dažādi bij iziet lemts: bez bēdām,

Tik tikko uzplaucis, pa tēva varoņpēdām

Tu devies cīniņā zem bultu mākoņiem

Un, gaišais jaunekli, drošs pretī brāzi tiem.

Tad laipnā tēvzeme tev galvu noglaudīja,

Tu viņas mīlulis, kas cerību tai dod.

Ciest apvainojumus man agri jāsāk bija,

Man Jauni atriebās un prata apmelot.

Sirds brīvei ticēja, man nepiezagās vājums,

Es gaidīju, cits laiks kad nāks,-

Un, ja kāds draugs ir laimīgāks,

Tad tas man bija mierinājums.

1. DAĻA

Uz sliekšņiem aulā stundas dīkas

Sēd čerkesi, kā parasts tiem.

Un Kaukāzdēliem brīvajiem

Par asins kaujām pārspriest tīkas.

Tie teic, cik zirgs ir katram straujš,

Pēc baudām ilgojas un glāsta,

Par senām dienām viņi pauž,

Par straujiem uzbrukumiem stāsta,

Teic, kādu viltu kņazi auž,

Cik zobensmaile nežēlīga;

Tie atceras, kā bultas sīc,

Kā dažs labs ciems bij nopostīts,

Kā gūsteknes pie krūtīm slīga.

Rit klusumā pēc stāsta stāsts,

Peld mēness naksnīgajā miglā,

Tad pēkšņi čerkess parādās,

Viņš atdraso uz zirga žiglā,

Sviež zemē gūstekni no tā.

«Lūk, krievs!» kliedz balsī pārvērstā,

Un saskrien auls tūlīt ap viņu,

Visapkārt ciešā lokā stāj,

Bet gūsteknis pat nepamāj,

Daudz brūču viņa seju klāj,

Šķiet, nav no dzīvības ne miņu.

Viņš neredz naidniekus tobrīd

Un nedzird viņu skalo klaigu,

Jo nāves miegs pār viņu slīd,

Ar saltu elpu skardams vaigu.

Un gūsteknis vēl ilgi tā

Bez samaņas gu] miegu garu,

Līdz kamēr saule pusdienā

Pār viņu sijā savus starus.

Un atdzimst dzīvība, un trīc

Uz lūpām vaida skaņas klusas,

Un, siltās saules sasildīts,

Tad nelaimīgais most no dusas.

Viņš gurdi paskatās un redz:

Uz tālēm kalni skatu sedz,

Tie draudīgi visapkārt slienas.

Te laupītāju ciltis mīt,

Te čerkesus glābj klinšu sienas,

Un saprot jauneklis tūlīt,

Ka velti sapņot vairs par*mājām,

Jo pēkšņi važas iežvadzas,

Kas viņam apliktas ap kājām.

Vairs nedod cerības nekas,

Tumst acīs aina saredzētā.

Ardievu, brlvestība svētā!

Viņš vergs.

Viņš, nosviests nomaļus,

Guļ sētmalē pie ērkšķu auga.

Nav sargu. Cerkesi uz lauka,

Un auls visapkārt tukšs un kluss.

Kā zaļgans paklājs saulē spīgo

Tepat netālu līdzenums,

Bet augšā kalnu grēdas gumst

Ar dažu smaili vienmuļīgu.

Starp tām ceļš līku loču ris

Kā būtu bargo klinšu nomākts;

Un atkal jaunais gūsteknis

Grimst savās grūtās, drūmās domās .

Uz Krieviju ved taka tā,

Uz tālo zemi, kur pārlieku

Reiz jauno dienu kvēlumā

Viņš agri iepazina prieku,

Kur mīlestībai jau tūlīt

Stāj blakus ciešanas un zaimi,

Kur skaļā dzīve sapostīt

Drīz prata cerības un laimi;

Par dienām tām un draugu saimi

Vien atmiņas vairs sirdī mīt.

Viņš ieskatījās cilvēkos,

Un pati dzīve viņu vīla,

Jo nodod neprātīga mīla

Un draugu krūtīs viltus most.

Kā upuris, kas apnikumu

Pret visu nepatieso jūt,

Gan skauģu divkosību glumu,

Gan tos, kas vientieši mēdz būt,

Viņš pameta un projām trauca,

Svešs bija kļuvis dzimtais nams.

Viņš devās it ka lidodams,

Kur tālē brīves sapnis sauca.

Ai brīvība! Tu biji viss,

Kas viņam pasaulē vairs rodams.

Sen kaislās jūtas apdzēsis

Un vairs par liru nesapņodams,

Tās dziesmas alka viņš arvien,

Kam iedvesmojumu tu devi,

Un, pielūgdams vairs tikai tevi,

Viņš ticēja tev vienai vien.

Tā notika . . . Viņš necerēja

Vairs citu prieku sirdī krāt.

Un jūs, kam viņš vēl ticēt spēja,

Jūs, sapņi, viņu pamētāt!

Viņš vergs. Uz akmens galvu licis,

Viņš grib, lai diena izdziestot

Dzēš dzīvību, un neapnicis

Lūdz, lai reiz viņam nāvi dod.

Jau saule nogrimst kalnu lokā;

Un skaņas tālē mosties sāk;

No lauka aulā ļaudis nāk,

Un izkaptis mirdz viņu rokās.

Pa mājām ugunis tad dedz,

Bet troksni tikko saklausāmo

Drīz nedzird; tumsa visu sedz

Ar naksnīgumu maigi rāmo;

Skaļš kalnu strauts vēl nebeidz sviest

Pār klintīm ūdens šaltis straujas;

Ar mākoņsegu apsedzies,

Sai stundā Kaukāzs miegam ļaujas .

Bet kas pa mēness gaismu tā

Nakts bezgalīgā klusumā

Bez skaņas lavās uz šo pusi?

Krievs trūkstas. Pienākusi klāt,

Kā gribēdama sveicināt,

Stāv jauna čerkesiete klusi.

Viņš raugās meitenē, un šķiet,

Šai parādībai jāaiziet,

To sapņu vara uzbūrusi.

Pār viņiem mēness gaisma tvīkst.

Ar smaidu žēlsirdīgi jauku

Tad čerkesiete ceļos slīgst,

Ceļ gūsteknim pie lūpām trauku,

Lai kumiss vēsu veldzi dod.

Viņš — netver malku spirdzinošo,

Viņš vēlas, sirdi veldzējot,

Tvert viņas vārdu spēli košo

Un mirdzumu, ko acīs rod.

Viņš nespēj saprast vārdus kvēlos,

Bet viņas skatā liesmu jauš,

Un arī balss to pašu pauž:

Jel dzīvo! un viņš dzīvot vēlas.

Spēks rodas, kad viņš ievēro,

Cik laipnā čerkesiete jauka;

Viņš ceļas, pasniedzas pēc trauka

Un lielās slāpēs izdzer to.

Tad nolaižas uz akmens platā

Un gurdo galvu liek uz tā,

Bet čerkesietē jaunajā

Arvien vēl nenorimis skatās,

Jo ilgi, ilgi vēl pēc tam

Sēd viņa domīga un klusē,

Lai būtu sagūstītajam

Kāds mierinājums svešā pusē;

Dreb lūpas, grūti vārdus rast,

Un viņa nezina, ko sacīs,

Pa reizei tikai nopūšas,

Un asaras tad pamirdz acīs.

Daudz reižu saule aust un riet.

Kalts važās, gūsteknis ik dienas

Aiz ganāmpulkiem kalnos iet,

Un klinšu alu vēsās sienas

Tam svelmē patvērumu dod.

Bet tad, kad nakts ar mēnesragu

Sāk tumšos kalnus sudrabot,

Nāk čerkesiete šurp pa taku,

Nes kumisu un vīnu tā,

Vēl medus kāri noliek blaku

Un graudus sniega baltumā.

Šīs stundas viņiem vieniem dotas,

Jau viņa raugās mīlīgāk;

Kas svešā mēlē nesaprotams,

To zīmju valoda teikt māk.

Par kalniem dziedāt viņa sāk,

Par laimes Gruziju2 dzied dziesmu;

Un nevaldāmas kvēles liesmu

Var svešos vārdos saklausīt.

Tāds reibums jaunā sirdī mīt,

Jo viņa mīl, jūt laimi spēji;

Bet krievs jau jaunībā tūlīt

Šīs kvēlās jūtas pazaudējis:

Viņš nespēj atbildēt nekā

Uz pirmo meitenlgo kaismi,

Var būt, ka mīlas sapnis aizmirsts

Vēl baida kaut kur atmiņā.

Ne jau tik drīz gaist jaunās dienas

Un sajūsmība pamet mūs,

Gan laime negaidīta pienāks

Un prieks vēl jāizbauda būs;

Bet jūs, jūs, jūtas kautri cēlās,

Kas pirmai mīlai līdzi iet,

Un liesmas dievišķīgi kvēlās —

Jūs atpakaļ vairs nenāksiet.

Šķiet, pierod gūsteknis pie dzīves,

Kas drūmā bezcerībā slīgst;

Ka skumst un ilgojas pēc brīves,

Viņš citiem rādīt neuzdrīkst.

Visapkārt milzu klintis līkst;

Kad mostas rīta vēsmas pirmās,

Viņš skatās, galvu pacēlis,

Kā viegli iesārtās un sirmās,

Un zilās kalnu grēdas viz.

Kāds cildens lieliskums šais ainās!

Stāv kalnu gali sniegainie,

Un mākoņiem, kas neizmainās,

Pavisam līdzīgi ir tie,

Bet, celdams divas galvas baltās,

Ko mūžīgs ledus vainags vīs,

Pār visiem varenībā staltā

Mirdz Elbruss zilās debesīs.

Kad, klinšu gālēs atbalsodams,

Nāk pērkons vētrai ceļu post,

Cik bieži gūsteknis ir rodams

Virs aula kalnu augstumos!

Zem kājām tumši mākoņvāli,

Triec vēji putekļus pa tāli;

No vētras bēgdams, kā arvien,

Stalts alnis akmens alā lien;

Pat ērgļi pamet klinšu mājas

Un augstu gaisā saklaigājas;

Vairs aukā balsis nesadzird,

Un lopu maušana šķiet klusa . . .

Sāk zibens mākoņgrēdas šķirt,

Ar lietiem kopā cērtas krusa;

Sāk ūdens straumes aizās krist,

Un, raujot akmeņus no vietas,

Plūst baltām strāvām lejup lietus;

Bet kalna galā — gūsteknis.

Virs mākoņiem viņš sauli gaida,

Kas padebešus projām trieks;

Un, ja jau negaiss nenobaida

Un jādreb nav no vētras vaida,

Tad sirdī mostas kaut kāds prieks.

Visvairāk eiropietis brīnās

Par kalnu tautu savādo,

Viņš sen jau ievērojis to,

Kā viņi strādā, tic un cīnās;

Cik viesmīlība dārga tiem,

Kā ieroči un kaujas saista,

Kāds spēks ir kaulos kalniešiem,

Cik viņu kustības ir skaistas.

Un ļoti patīk aina šī,

Kad veicīgs čerkess drosmē brašā,

Tērpts jērenē un apmetnī,

Gan kalnājos, gan stepē plašā,

Pār loku liecies, seglos sēž,

Pret kāpšļiem spiedis kājas slaikas,

Uz auļotā ja brāž kā vējš

Un kara mākslu mācās laikus.

Tērps, kurā čerkess kaujā iet,

Ir glīts un reizē vienkāršs šķiet;

Ar ieročiem viņš visur dodas,

Jo tā tas piederas pie goda;

Ir arkāns viņam allaž līdz,

Loks, bultas, kinžals asi trīts,

Un zobens labos draugos skaitās

Pat atpūtā un darba gaitās.

Nekas par smagu nav nekad,

Viss viņam iespējams un darāms:

Vai iet, vai jāj — vienmēr tāds pat

Viņš nelokāms un neuzvarams,

Pret kazakiem viņš naidā kaist.

Un zirgs, kas kalnu pļavās ganās,

Ir viņa dārgums lielākais,

Draugs uzticams, kurš visu panes.

Ir kaut kur alā slēpties prieks

Šim laupītājam viltīgajam,

Un, kolīdz manīts ceļinieks,

Brāž čerkess auļos pāri klajam.

Zib zobens, cirtiens ass un spriegs

Dod uzvaru šai īsā kaujā,

Un drīz vien pāri svešniekam

Jau lido arkāns lokā straujā.

Zirgs atkal skrien, cik spēka tam,

Ir svelošs nemiers viņu skāris,

To neaizkavēt vairs nekam:

Tas joņo purviem, krūmiem pāri;

Ar asinīm ceļš nosliedēts

Aiz zirga, kad tas dimdot brāžas;

Te pēkšņi priekšā straume krāc,

Tie sabangotā dzelmē gāžas;

Un ceļ nieks, ierauts mutulī,

Bez elpas smakdams, duļķi rij

Un piesauc nāvi savā prātā.

Patiešām, nāve tālu nav…

Bet zirgs šo nelaimīgo jau

Ir nesis krastā putām klātā.

Vai arī, koku atradis,

Ko vētra upē iemetusi,

Kad nakts pār kalniem atnāk klusi

Un mēness nav, un tumšs ir viss,

Šķir čerkess zarus simtgadīgus

Un arī sakņu čemos kar

Gan apmetni, gan kara rīkus:

Tur tērps, ko bultas neaizskar,

Tur zobens, loks; un, viļņos nirdams,

Pa straumi čerkess peldēt var

Gan neredzams, gan nesadzirdams.

Krāc upe. Tumsa zemi skauj,

Bet stiprā straume viņu rauj

Gar kurgāniem un krastiem garām,

Kur modri kazaki kā karā

No šķēpiem nešķiras nemaz,

Kad melnā dzelmē lūkojas,

Bet nakts sedz pāri miglas klāju

Pār apbruņoto peldētāju.

Par ko tu domā, kazak, draugs?

Vai atceries vēl senās kaujas,

Vai prātā nāk tev cīņas lauks,

Kur pulki dieva gribai ļaujas,

Un dzimtene? Viss tikai malds!

Ardievu, staņicas un sētas,

Kam garām klusā Dona šalc,

Kur skaistule bij izredzēta.

Jau naidnieks klāt, uz loka tam

Ir bulta, īstam mērķim rasta, —

Tā spindz, un jākrīt kazakam,

Mirkst kurgāns asinīs pie krasta.

Kad čerkesam ir jāpaliek

Pie ģimenes un tēva nama,

Viņš kurināmo krāsni liek,

Lai ogles sprēgā sildīdamas,

Un, ja kāds ceļnieks vientulīgs,

Kas kalnos apmaldījies dienā,

No zirga lec un būdā ienāk,

Un noguris pie uguns slīgst,

Tad saimnieks viesi apsveicina

Un nedomā vairs projām laist,

Bet laipni kausu pasniegt zina,

Kur smaržo čihirs3 sarkanais.

Zem segas būdā, dūmu vītā,

Drīz vien tad atnāk mierīgs miegs,

Un, labi uzņemts, ceļinieks

Var tālāk doties otrā rītā.4

Nāk Bairans5 , gaišo svētku laiks,

Daudz jauniešu tad sapulcējas;

Ikviens grib rādīt savas spējas:

Zib gaisā bultu skrējiens slaiks,

Kad viņi šauj ar savām šautrām,

No mākoņiem tad ērgļi krīt!

Bet paši jaunieši tūlīt

Uz pakalna stāj pulkā jautrā

Un tikai zīmi gaida vien,

Tad it kā brieži lejup dodas,

Un putekļi virs klaja rodas,

Kad viņi, zemei dimdot, skrien.

Bet sirdis, kas alkst kauju kvēles,

Te īsta prieka nesastop,

Un tāpēc bieži jautrās spēles

Par nežēlīgām spēlēm top.

Nereti zobensmailes aukstas

Pa dzīrotāju baru spīd,

Un gūstekņiem tad galvas krīt

Un jaunie priecīgi sit plaukstas.

Bet krieva sirdi nesatrauc

Šīs asiņainās dzīru priecas.

Viņš senāk ir pēc slavas tiecies,

Nav drebējis no nāves daudz.

Viņš bijis apvainots, viņš zina,

Cik bieži gods un liktens liek,

Ka divkaujās no ložu svina

Ir nāves stunda jāsatiek.

Var būt, ka krievs ir domās grimis

Un atkal atmiņā nāk laiks,

Kad draugu pulkā nenorimis

Viņš skaļās dzīrēs metās naigs . ..

Vai viņš vēl pagājību žēlo,

Kur cerība vairs neuzkvēlo,

Vai arī jau kopš brīža šī

Sāk vērot dīvās tautas ainas

Un izdarības asiņainās

Kā bezkaislīgā spogulī?

Viņš apslēpis ir klusēšanā

It visu, ko var sirdī rast,

Uz viņa augstās pieres manāms

No izbailēm nav it nekas.

Pat čerkesi jau satrūkstas:

Tāds drosminieks vēl šeit nav biji

Un viņi krievu neaiztiek,

Cits citam čukstot nojaust liek,

Ka varens loms tiem atgadījies.

2. DAĻA

Tev, kalnu meita, sirdi most

Gan noreibums, gan jūsma salda,

Un nevainīgos skatienos

Tev prieks un mīlestība valda.

Kad pusnakts kalnos tumsu nes

Un tevi draugs tavs skūpsta maigi,

Tu iededzies, tev kvēlo vaigi,

Viss aizmirstas uz pasaules.

Tu teic: «Cik, mīļais, labi būtu,

Ja skatiens priecīgāks tev kļūtu;

Liec man uz krūtīm galvu te,

Lai paliek brīve, dzimtene.

Ar tevi esmu, kopā iesim,

Tu valdnieks mans, tev pieder viss

Jel mīli! Nav neviens patiesi

Vēl manas acis skūpstījis;

Uz manu guļas vietas pusi

Nekad jauns, tīkams čerkess klusi

Vēl lavījies nav pusnaktī;

Es esmu jūtas valdījusi,

Mans skaistums nepieejams bij.

Es zinu: kāzas mani gaida,

Jo pašas tēvs un brālis baida

Pie nemīlama vīra dot,

Kas solās maksāt zelta naudā;

Vēl mēģināšu lūgt un raudāt,

Ja ne — lai paglābt kinžals prot.

Ap tevi manas domas vītas,

Kāds spēks pie tevis mani sien;

Es mīlu tevi, sagūstītais,

Sirds tavā varā būs arvien . . .»

Bet viņš ir klusu skumju nomākts,

Un nevilina meičas glāsts,

Kad, grimis savās drūmās domās,

Krievs mīlas vārdus noklausās,

Tie atmiņā sauc laiku maigo.

Tik ļoti pagājība sāp,

Ka asaras sāk acīs kāpt

Un plūst pār nogurušo vaigu.

Viss sirdī iegūlis ir tas,

Ko bezcerīga mīla deva,

Un tagad savas ciešanas

Viņš čerkesietei apslēpt nevar:

«Tev mani jāaizmirst, jo es

Gan neesmu šīs mīlas cienīgs,

Reiz nāks cits draugs, viņš būs viens vienīgs,

Kas pratīs īstu laimi nest.

Un viņa mīlestība labā

Reiz aizstāt manus glāstus spēs,

Viņš tavu uzticību glabās

Un skaistumu tad novērtēs

Un skūpstus jaunavīgi kvēlos,

Un vārdus, kuros pateikts viss;

Ne es ko ceru vaiis, ne vēlos,

Es esmu kaisles upuris.

Tu redzi mīlestības bēdas,

Sirds vētru nedzēšamās pēdas,

Nu ej! bet pažēlo mazliet

Vēl mani, kam viss zudis šķiet!

Draugs nelaimīgais, kaut jel būtu

Man ceļā gadījusies tu,

Kad pārpilns cerību un jūtu

Vēl mīlas sapņiem ticēju!

Par vēlu: sirds vairs laimes dvesmu

Un cerību man nesastaps,

Jo akmenī es pārvērsts esmu,

Pret visām jūtām vēss kā kaps . . .

Kā karstu skūpstu saņemt spēšu

Ar lūpām, kurās dzīve dziest?

Nekad tev acīs nevarēšu

Ar vēsu smaidu skatīties.

Es dedzis greizsirdības mokās,

Man sirds vairs nealkst it neko.

Cik grūti ir, kad tavās rokās

Par citas rokām jāsapņo! …

Kad maigi savas lūpas kļauj i

Pie manām lūpām, kā arvien,

Tev skūpstos mīlas stundas skrien

Tik bezrūpīgi un tik strauji;

Es valdu asaras, jo man

Sen viss ir zaudēts, viss par vēlu,

Bet sapnī viņas balss vēl skan

Un atkal redzu dārgo tēlu;

Pēc viņas tiecos, sapnis dziest,

Es klusēju, vairs nav ne miņu;

Pie tevis ceru aizmirsties,

Un atkal apskauju es viņu;

Man mūžam jāraud būs pēc tās,

Šis tēls it visur mani tirdī

Un manā izmocītā sirdī

Lej skumjas visumelnākās.

Jel atstāj mani važās kaltu,

Jo manu sapni vientuļu

Un atmiņas, un bēdu salto

Ar mani dalīt nespēj tu.

Nu dzirdēji, ko sirds man glabā;

Ardiev … sniedz roku — tā būs labāk,

Jo sievietes mūs aizmirst mēdz,

Un izšķiršanās brīdis smagais

Drīz skaistulei no prāta pagaist

Un jau kāds cits ir iemīlēts.»

Bet, cieši lūpas pievērusi,

Sēd viņa, raudādama klusi:

Un aizmiglotās acīs tumst

Kāds vārdos neteikts pārmetums;

Dreb viņa bāla ēnu lokā;

Bet, likta mīļotajam rokā,

Vēl viņas vēsā roka dus;

Tad beidzot vārdus sāpīgus

Teic mīla, kura deg un tirdī:

«Krievs, krievs, kādēļ tik ļoti gan

Pēc tevis jātiecas bij man,

Pirms nezināju, kas tev sirdī?

Pavisam maz pie tavas krūts

Lemts meitenei bij dusēt zagšus,

Jo nevēlēja liktens grūts

Daudz priecīgu un jauku nakšu.

Vai tās nekad vairs neatnāks?

Vai prieks uz visiem laikiem garām?

Tu esi pieredzējušāks,

Un mani krāpt bij tavā varā,

Ja kaut aiz žēlastības vien

Tu itin visu noklusētu,

Es tevi mīlētu arvien

Un tavas bēdas remdēt spētu.

Es gādātu, lai miegs tev jauks,

Lai gaist no prāta skumju miņas.

Tu negribēji… Saki, draugs, —

Ko gan tu mīli? Kas ir viņa?

Vai viņa mīl vai it nemaz? …

Es tevi saprotu, un tāpēc,

Draugs, nesmejies, ka sirds man sāpēs .

Un piedod manas asaras.»

Un viņa apklust. Nezin kāpēc

Vēl tikai krūtīs kaut kas raud,

Vēl lūpas sacīt kaut ko rauga,

Kad viņa apkampj ceļus draugam

Un elpa apstāties pat draud.

Bet gūsteknis ar lēnu roku

Ceļ viņu, balsī maigums skan:

«Nu neraudi, ir tik daudz moku

Sirds pārcietusi arī man.

Nē, viņa mani nemīlēja,

Viens mīlēju un cietu viens;

Man jādziest, kā dziest uguns vējā,

Kad negādā par to neviens.

Es miršu, šķirts no dzimtiem klajiem,

Reiz stepe man par kapu kļūs,

Un pat ap kauliem apraktajiem

Vēl smaga dzelžu važa būs…»

Jau zvaigznes dziest. Un rīta vēdās

Var redzēt tālo kalnu grēdās,

Kā sniega klātās smailes dus;

Tad viņi noliec galvas, klus

Un šķiras bezcerīgās bēdās.

No brīža tā ikviens var just,

Cik drūmi krievs ap aulu klejo.

Daudz reižu blāzmo debesjums,

Pār dienu ausmām svelmi lejot;

Un, naktīm atnākot un ejot,

Pēc brīvības viņš allaž skumst;

Kad kalnu kaza savā vaļā

Vai arī saiga miglā skrien,

Viņš važas sažvadzina skaļāk,

Viņš gaida kazakus arvien,

Kas reizēm iebrūk aulā dažā

Un vergus atbrīvo no važām.

Viņš sauc … Bet dzirdams nav nekas;

Vien viļņi krastā skalo putas,

Un, cilvēku sev tuvu jutis,

Zvērs aklā tumsā paslēpjas.

Reiz krievu gūsteknis dzird laukā,

Pa kalniem kara trauksmi saukā:

«Pie ieročiem!» Ikviens, kas kust,

Nes varā kaltus iemauktus,

Tumst apmetņi, un bruņas mirgo,

Lec vīri apseglotos zirgos,

Viss auls ir cīņai posies jau.

Un mežonīgie kalnu dēli

Uz vietas noturami nav:

Gar Kubaņu tie auļo cēli,

Alkst kara laupījumu kvēli.

Auls kluss; vien suņi miegā rūc,

Pie būdām atraduši ēnu,

Un pulciņš melnīgsnēju zēnu

Skrien apkārt, draiskodamies dūc;

Sēd vectēvi un pīpes sūc,

Kāpj augšup dūmu grīste gara.

Dzied aulā kaut kur meitenes,

Šī dziesma atmiņas spēj nest

Un vecās sirdis jaunas dara.

Cerkesu dziesma

1

Pa upi skriedams, vilnis krāc;

Nakts klusums kalniem pāri tiecas;

Un kazaks, kuru gurums māc,

Pār savu šķēpu snauzdams liecas.

Ai kazak, never acis ciet:

Aiz upes čečenietis iet.

Ar tīkliem laivā gauss un dīks

Pa upi kazaks vizinājās.

Ai kazak, tev būs jānoslīkst,

Kā dažkārt maziem bērniem klājas,

Kam dzelmes vēsums tīkams šķiet:

Aiz upes čečenietis iet.

3

Pie upes staņicu ir daudz,

Tās bagātas un ziediem vītas;

Tur ļaudis dzied un dejā trauc.

Bet bēdziet, krievu skaistulītes,

Jel steidziet, daiļās, mājup skriet:

Aiz upes čečenietis iet.

Tā meičas dzied. Pie ūdens malas

Par bēgšanu krievs spriež bez gala:

Bet važas smagas gūsteknim,

Un priekšā strauja upe dim . ..

Grimst visa stepe miegā maigā,

Un smailie klinšu gali tumst;

Pa baltām aula mājām staigā

Blāvs mēness gaismas mirgojums;

Mieg aļņi upes malas zālē,

Vairs ērgļi nekliedz, tikai šķiet,

Ka atbalsojas kalnu gālē,

Kad garām ganāmpulki iet.

Tad piepeši kaut kas top dzirdams,

Zib meičas plīvurs, vaļā irdams,

Un, lūk, skumjš bālums vaigu klāj,

Pie gūstekņa kad viņa stāj.

Ir lūpām vārdus atrast grūti,

Ir acis drūmums bezcerīgs,

Kā viļņi melnie mati slīgst

Pār viņas pleciem un pār krūtīm.

Tai vienā plaukstā vīle spīd,

Ass kinžals sažņaugts otrā saujā;

Kā liekas, viņa steigs tūlīt

Veikt varoņdarbu slavas kaujā.

Un, pavērdamās gūsteknī,

«Bēdz!» saka kalnu meita šī.

«Nav čerkesu uz klinšu grēdas,

Steidz doties prom: nakts paies drīz;

Še kinžals! Tumsā nemanīs

Neviens, kurp aizved tavas pēdas.»

Un tad ar vīli drebošo

Līkst gūsteknim pie kājām viņa:

Dzelzs skrapst, kad vīlē pušu to,

Plūst acīs asaras bez miņas, —

Un žvadzēdamas važas krīt.

«Tu brīvs!» steidz viņa pavēstīt.

«Bēdz!» taču skatiens, pārpilns posta,

Pauž neprātīgas ciešanas

Un mīlestību teic. Vējš mostas.

Jau balto plīvuru skauj tas.

«Mans draugs, mans draugs!» krievs iesaucas.

«Es mūžam tavs, tavs līdz pat galam!

Mums jāpamet šī briesmu mala,

Nāc, bēgsim abi…!» — «Nē, krievs, nēl

Es iepazinu mīlas maldus,

Man zudis prieks un dzīves saldums,

Kas aizgājis, nav jāmeklē.

Ko es vairs spēju? Tev ir cita,

Ej atrod, viņa mīļa būsi…

Kādēļ tā skumu es bez mitas?

Kādēļ tik bēdīgi man kļūst? …

Tu manu mīlestību zini,

Kā svētību ņem līdzi to.

Sveiks! Manas mokas nepiemini,

Sniedz roku … reizi pēdējo!»

Viņš meičai roku dod un tiecas

Kā augšāmcēlies pretī tai.

Skūpsts, kad pār kalnieti viņš liecas,

Ir zīmogs mīlai draudzīgai.

Pie upes abi roku rokā

Bez vārda viņi nokāpj tā.

Krievs metas dzelmē krācošā,

Jau peld viņš straujo viļņu lokā,

Jau klinti krastā manīt var,

Jau cilni viņš ar roku skar …

Te nošļakst ūdens: vai kāds krita

Vai vaidēja, kad ļoti sāp? …

Krievs mežonīgā krastā kāpj

Un atskatoties redz — bez mitas

Gar ūdens malu putas sitas,

Bet jaunās čerkesietes jau

Ne krastā, ne pie kalna nav .. .

Viss aprimis. Pēc dusas tvīkstot,

Kāds koks vēl lēnā vējā zuz,

Un mēness gaisma, dzelmē līkstot,

Ļauj redzēt viļņu gredzenus.

Krievs saprot… Un tad atvadoties

Viņš raugās reizi pēdējo:

Tur lauks, kur ganos nācās doties,

Tur auls un ērkšķu žogs ap to,

Tur, važās kalts, viņš kraujā gāja,

Pie strauta ēnu deva krūms,

Kad kalnos dziesmu skandināja

Par brīvību kāds čerkess drūms.

Nu bieziem krēslas vāliem blaku

Sāk jaunās dienas blāzma krist;

Ar pirmo rītausmu pa taku

Iet atbrīvotais gūsteknis,

Un pretī kā pa miglas paliem

Jau spožie krievu durkļi māj,

Un sasaucas pa kalnu galiem

Tie kazaki, kas sardzē jāj.

EPILOGS

Tā laidās mūza, sapņu draugs,

Pār Āziju, pār tālo pusi,

Tur viņa ziedus saplūkusi,

Kas Kaukāzkalnu gālēs plaukst.

Un viņai apģērbs iepatikās,

Ko kareivīgās ciltis nes,

Kā kalniete man viņa likās,

Kad sastapu šo burvi es;

Pār klintaini ceļš viņai vijās,

Gar tukšiem auliem mēdza iet;

Tās dziesmas viņa noklausījās,

Ko kalnos bārabērni dzied;

Un staņicas tad iemīlēja,

Kur kazakiem ir brašums īsts,

Gar klusiem kapiem staigāt spēja,

Pa kurgāniem, kur gani klīst;

Un viņa, dziesmu dieve labā,

Šais seno dienu atmiņās

Varbūt vēl paudīs teiksmas tās,

Ko bargais, sirmais Kaukāzs glabā;

Un tad mums sacīs viņas balšs

Par divkauju, kur Mstislavs6 kāvās,

Un pavēstīts tiks krievu gals,

Kad gruzīnietēm viņi ļāvās;

To stundu pieminēs bez tam,

Kad, jauzdams asiņainās ainas,

Drošs metās virsū Kaukāzam

Jau mūsu ērglis divgalvainais;

Kur šalca Tereka līdz šim,

Bij dzirdams: kauju troksnis dim,

Un granda krievu bungas spēji,

Jo straujš un viltīgāks par trim

Bij Cicianovs atdrasējis;

Par varoni es dziedāšu:

Ai Kotļarevski, pletni tvēris,

Pār Kaukāzu kur gāji tu,

Tur pāri gājis melnais mēris!

Tur viss ir apsmiets, postīts, grauts .

Bet tagad zobens nolikts malā:

Karš prieka nedeva tev daudz,

Nu beidzot mājas galu galā

Tev jaukus miera brīžus sniedz,

Tur atpūsties var mīļu prātu …

Bet atkal Austrumi jau kliedz!

Klau, Kaukāz, galvu zemu liec

Un padodies: Jermolovs klātul

Vairs kara sauciens neskanēs:

Prot krievu zobens stipri stāvēt!

Kas, Kaukāzdēli, pateikt spēs,

Cik briesmīga bij jūsu nāve!

Ne mūsu asinis būs lās,

Kas paglābt iespēs jūs no bēdas,

Ne rumaki, ne kalnu grēdas.

Ne brīves alkas svētākās.

Reiz krita Batijs, cilšu nodots,

Bet tagad Kaukāzs nodod jūs:

Jau zobeni un šķēpi rūs,

Rimst bultas, mērķi neatrodot;

Bez kādām bailēm ceļnieks klīst

Pa kalnu aizām, kur jūs mitāt,

Un mums par to, kā cīņā kritāt,

Vairs tikai teiksmas pastāstīs.

Atdzejojis Bruno Saulīlis

AUTORA PIEZĪMES

1   Beštu vai, pareizāk sakot, Beštau — Kaukāza kalns 40 kilometru no Gedrgijevskas. Pazīstams no mūsu vēstures.

2   Mīlīgais Gruzijas klimats šai burvīgajai zemei neatlīdzina par visām tām nelaimēm, ko tai vienmēr bijis jāpārcieš. Gruzīnu dziesmas ir jaukas un lielāko tiesu skumjas. Tās slavina kaukāziešu ieroču īslaicīgos panākumus, mūsu varoņu Bakuņina un Cicianova nāvi, slavina nodevību un slepkavības, reizēm arī mīlestību un baudas.

3   Čihirs — gruzīnu sarkanvīns.

4   Čerkesi, tāpat kā visas mežonīgās tautas, ir par mums daudz viesmīlīgāki. Viesis viņiem ir svēts. To nodot vai neaizsargāt viņi uzskata par vislielāko negodu. Kunaks (t. i., draugs, paziņa) ar savu dzīvību atbild par jūsu drošību, un ar viņu jus varat doties dziļi kabardiešu kalnos.

5   Baiians vai Bairams — svētki par godu gavēņa beigšanai.

6   Mstislavs — svētā Vladimira dēls, saukts Pārgalvīgais, Tmutarakanas (Tamaņas salas) dalienes kņazs. Viņš karoja ar kosogiešiem (jādomā, ar tagadējiem čerkesiem) un divkaujā pieveica viņu kņazu Redeģu.

GABRIELIĀDA

Poēma

1821

Patiešām, sen jau ilgojas man prāts

Glābt dvēseli tev, ebrejiete jaunā.

Pie manis, brīnumjauko eņģei, nāc

Un tagad saņem svētību bez ļauna.

Glābt pasaulīgo skaistumu man tīk!

Un, mīļa smaida vadītai, ar prieku

Teikt dievbijīgai lirai neapnīk

Par Kristu un par debess valdinieku.

Var būt, ka tā es meiču valdzināt

Ar lēnprātīgiem dieva psalmiem varu

Un viņas sirds tad pieņem svēto garu,

Kas dvēselē un domās mīt labprāt.

Gads sešpadsmitais, nevainība stingra,

Melns acu loks, un audumu virs sirds

Ceļ draisko apaļumu elpa vingra,

Un kur tad kājas! Un kā zobi mirdz!

Kādēļ tu, ebrejiete, smaidā valdies,

Kādēļ tev sejai sārtums pāri steidz?

Nē, dārgā, par šiem vārdiem gan tu maldies:

Tie nav par tevi, — Mariju tie teic.

Pavisam tālu no Jeruzalemes,

No izpriecām un meitu medniekiem

(Velns postam vien mūs apgādā ar tiem!)

Reiz dzīvoja šī skaistule uz zemes,

Bez iekārībām dienas aizvadot.

Bij viņai vīrs, ko visi cienīt prot, —

Sirms vecis, pavājš galdnieks gan, bet toties

Viņš centīgi uz darbu mēdza doties:

Vai nakts, vai diena, darīšanu rauts,

Gan līmeņrādi, cirvi, zāģi ņēmis,

Vīrs strādāja un neredzēja daudz

No krāšņuma, kas viņam vienam ļauts.

Un tāpēc zieds, kam liktenis bija lēmis

Pavisam citā godā lielam augt,

Uz kautrā stiebra neiespēja plaukt.

No rītiem vīrs vairs nevīžoja lieti

Ar veco lejkannu kopt dārzu šo.

Kā tēvs viņš bij ar jauno ebrejieti:

Est pagādāja — citu it neko.

Bet, brālīši, no debesīm tai laikā

Visaugstā dieva skatiens maigs kā glāsts

Pie savas zemes meitas kājām slaikām

Un jaunavīgā klēpja kavējās.

Un nolēma dievs mīlestībā savā

Šo izredzēto dārzu aplaimot,

To, kas ir pamests, pacelt debess slavā:

Vislielāko no visām balvām dot.

Jau laukus apņem pusnakts stunda liegā,

Un Marija dus pirmā saldā miegā.

Dievs liek — un sapnis parādās tūlīt, —

Visaugstā debess viņai atdarit

Sāk pēkšņi savu bezgalību plašo:

Viss mirdzumā un spožā slavā dvašo,

Daudz tūkstoš eņģeļu tur pāri slīd,

Bez skaita zēravi pa gaisu braukā,

Un ķerubi skar arfu stīgas jaukās,

Bet erceņģeļi klusi sēž šobrīd,

Ar ziliem spārniem aizklājuši vaigu.

Un, izrotāts ar mākoņsegu maigu,

Stāv valdinieka tronis mūžīgais.

Lūk — tur jau nāk viņš, acis zib un kaist.

Krīt visi ceļos … Arfu skaņas gaist,

Liec galvu Marija un tikko elpo,

Kā lapa trīc un balsi dzird caur telpu:

«Visskaistākā no zemes meitām tu,

Kas vienīgā var izglābt Izraēli.

Es tevi saucu, juzdams mīlas kvēli,

Sev blakus tevi slavā pacelšu.

Ej gatavojies, šaubas projām gaini,

Pie tevis drīz nāks nākdams līgavainis.»

Tad atkal mākoņvālos tronis gaist,

Ir kājās piecēlies pulks spārnotais,

Plūst brīnumsaldi debess arfu skaņas,

Ar lūpām vaļā pavērtām bez maņas

Ir Marijai šai brīdī jāpaliek.

Bet kādēļ satrauc, kādēļ drebēt liek

Tie skatieni, kas nelaiž ne no vietas?

Un kādēļ galminieks kāds jauns un glīts

Ar acīm seko visur viņai līdz?

Mirdz spalvas cepurei, mirdz rotaslietas,

Viz spārni, cirtu zelts ap galvu vīts.

Gan staltais stāvs, gan dziļdomīgie skati —

Viss klusētājai Marijai sāk patikt.

Viņš ievērots! Viņš tīkams vēl un vēl!

Nu līksmo, erceņģeļi Gabriēl!

Viss atkal zūd. — Kaut bērniem žēlums rodas,

No audekla tās ēnas projām dodas,

Ko burvju lampa dāvājusi mums.

No rīta skaistulei bij satraukums,

Lai gan bez atmiņtīksmes viņa modās,

Bet rādījās arvien vēl Gabriēls,

Sis dīvainais un jaukais sapņu tēls.

Pats debess valdnieks šķita savaldzināms,

Viņš skaisti runāja, ka viesos nāks.

Pret dievu Marijai bij cieņa, zināms,

Bet Gabriēls bij tomēr tīkamāks.

Tā dažkārt izlemj ģenerāļa sieva,

Ka labāks tomēr slaikais adjutants.

Ko darīt mums? Tā nolikts ir no dieva,

Tam piekritīs gan nevīža, gan frants.

Par mīlas dīvainībām runāt var.

(Nav citām runām saskatāma jēga.)

Tais dienās, kad no acu skata bēgam,

Kas mūsu asinis ar liesmu skar,

Tais dienās, kad mūs karstu ilgu rokas

Ar savām nesasniegtām vēlmēm skauj,

Kad seko un vairs miera neatļauj

Viens mīļots tēls, viens prieks un vienas mokas,

Mēs ļaužu pulkā (vai tā nenotiek?)

Sev gados jaunu draugu atrast raugām

Un vārdus tos, kas nopūsties mums liek,

Tad savā veidā pārceļam šim draugam.

Bet noreibuma bridis spārnotais

Kad aizlidodams pamāj vēl mums sveikas,

Kad baudu gultā liekamies bez steigas

Ar to, kas kādreiz kautrīgs bij un skaists,

Kad aizmirstam mēs moku brīžus svētos

Un it nekā vairs dzīve nespēj dot, —

Tad, lai vēl mīlas mirkļus atcerētos,

Par tiem ar draugiem mēdzam pamēļot.

Tu arī, kungs! jo mīla mirklī šādā

Mums visiem nemieru sāk sirdi sēt.

Ne patika vairs radītājam strādāt,

Ne debesīs par krietnām lūgsnām gādāt,

Viņš mīlas psalmus sāka sacerēt:

«Es mīlu! Man bez Marijas ir grūti,

Pat svētlaimība garlaicīga šķiet.. .

Kur spārni? Es pie viņas gribu skriet

Un piespiest skaistuli pie savām krūtīm!»

Tas viss … viņš citus vārdus neizšķils,

Jo dievam tuvs bij austrumnieku stils,

Viņš uzticamo Gabriēlu sauca

Un prozā pauda savus nolūkus,

Bet mums šai sarunā nav jāiejaucas:

Pat baznīca un evaņģēlists klus.

Vien armēņi mums teikā senatnējā

Par augsto debess valdinieku teic,

Ka erceņģelim piešķirts sūtņa veids,

Lai viņš ar savām gaišām prāta spējām

Pie Marijas pa vakarkrēslu steidz.

Cits uzdevums gan priecētu pārlieku:

Cikreiz jau nav par dieva sūtni būts,

Nest vēstules un visvisādus niekus

Kremt godam, tomēr pienākums nav grūts.

Un, apspiezdams tās ilgas, ko slēpj krūts,

Viņš dieva gribu pildīja, cik spēja …

Pie mums tāds izskatās pēc savedēja.

Bet neguļ sātans, senais naidnieks! Skrej

Un blandās apkārt, kamēr sastingst spēji:

Dievs esot ebrejieti izredzējis

Un uzdevis šai jaunai skaistulei

Glābt ļaudis, lai tie nekrīt elles mokās.

Un nešķīstais nu lielās dusmās lokās,

Viņš rīkojas. Bet debess godībā

Dievs, aizrāvies no saldas bezdarbības,

Mūs aizmirsis, vairs nekārto nekā,

Un notiek tagad viss bez viņa gribas.

Ko Marija? Kur tagad viņa mīt?

Šī vientule, kam Jāzeps ir par vīru,

Grib skumjos vaļas brīžus aizvadīt,

Pa dārzu klīst ar nevainību tīru,

No jauna gaida sapni burvīgo,

Vēl kavējas pie brīnišķīgā tēla,

Ar erceņģeļi atkal tikties vēlas

Un palmu ēnā sadomā nez ko.

Šī skaistule nekā vairs nevēro:

Ne viņa maigās ziedu smaržas mana,

Ne tīkama tai strauta čalošana.

Te pēkšņi — čūska klāt, — viss mirdz ap to

Un ādu piemīlīgi skaistu dara,

Uz leju ēnā liekdamās no zara,

Tā teic: «Ak radījum visjaukākais!

Jel nebēdz! Sirds man tava gūsta tīko …»

Kas tas? Kāpēc aiz brīnumiem šalc gaiss?

Kas runāja ar meiču vientiesīgo?

Kas, teiciet, kas? Nu, protams, nelabais!

Šis sveiciens, košā krāsa, čūskas glītums

Un uguns kvēle, kas deg acīs tai,

Uz reizi iepatīkas Marijai.

Lai garlaicības brīžus projām dzītu,

Vairs nepiesargās viņa it nemaz,

Bet sāk visbīstamākās sarunas:

«Kas esi tu? Nav tavā balsī nievu,

Bet, ciešāk ieskatoties, redzu es —

Tu esi tā, kas kādreiz mūsu Ievu

Pie augļu koka sacēla pret dievu

Un sagādāja tūkstoš nelaimes.

Tu postā grūdi lētticīgo sievu

Un visu Adamcilti, visas mūs.

Mēs zemu grimām zem šī grēku lāsta.

Tev kauna nav?» —

«Jums popi niekus stāsta,

Es gribēju, lai Ieva glābta kļūst!» —

«No kā?» —

«No dieva.» —

«Tiešām tev nav kauna!»

«Viņš iemīlējies bij …» —■

«Klau, piesargies!» —

«Viņš kvēloja…» —

«Ciet klusu!» —

«Mīlā jaunā

Bij Ieva jau pie bezdibeņa ļauna.» —

«Tu melo!» —

«Dieva vārds!» —

«Lai paliek dievs!» —

«Klau!»

Taču Marija jau iedomājas:

Vai šajā dārzā vientuļā paties

Man čūskas tenkās ieklausīties klājas,

Un ja pats nelabais te iejaucies?

Bet debess valdnieks mani mīl un sargā

Un savai kalponei viņš balsī bargā

Par pļāpāšanas grēku neuzkliegs;

Viņš kaunā neliks mani it nekādā,

Un arī čūska gluži rāma rādās.

Nu kāds te grēks? kāds ļaunums? tīrais nieks!

Un viņa, kautri pieliekusi vaigu,

Pat Gabriēlu aizmirsa uz laiku,

Bet nešķīstais jau kuplo asti ceļ

Un savu velnišķīgo kaklu loka,

Tad, veikli lejā nolaidies no koka,

Ar ziņkārību Mariju viņš sveļ

Un sāk:

«Man patiesība gluži cita,

Ar Mozus stāstu nesaskan mans stāsts.

Viņš ebrejus ar pārgudrību sita,

Viņš meloja, un viņā klausījās.

Ar savu stilu un ar melu prieku

Par lielu kungu Mozus prata kļūt;

Es nesaucos par galma vēsturnieku,

Un pravietis es nekāroju būt!

Tu dzimusi, lai citas skaistules

Sāk apskaust tavu melno acu kvēlu,

Lai vari Ādama un Ievas dēlus

Tu, kautrā Marija, no prāta vest.

Pār vieglprātīgo vīru sirdīm valdi,

Ar smaidu proti svētlaimību sēt,

Vien pasaki trīs četrus vārdus saldi,

Un daudzi mokās — mīlēt, nemīlēt…

Tā nolikts tev, un arī jaunā Ieva

Bij savā dārzā meitēns mīļš un jauks,

Bet kā lai zieds bez mīlestības plaukst?

Un tā ik dienas blakām — vīrs un sieva —

Pa Ēdeni gar upi gāja tie,

Šie ļaudis nevainīgie, mierīgie.

Bij visas dienas skumīgas un liekas,

Bij viņu pašu jaunība bez prieka,

Sirds mīlā neiespēja uzliesmot.

Tie roku rokā ēda, dzēra, gāja,

Ne dienvidū, ne naktī nezināja

Tās rotaļas, kas ļaudīm laimi dod.

Ko teiksi tu? šis tirāns greizsirdīgais,

Šis debess valdnieks netaisnais un īgais,

Kopš Ievu saskatīja viņa skats,

Bij iekārojis cita sievu pats.

Nu paskat, kāda laime sagaidīta!

Tu nīksti debesīs kā ieslodzīta,

Pie dieva kājām ceļos vari krist

Un priecāties, kāds viņš ir skaistulis;

Uz citiem pamest nedrīksti tu acis,

Pat neklausies, ko erceņģelis sacīs,

Tāds liktenis: tu nedrīksti neko,

Ja ņēmis tevi dievs par mīļāko.

Un kas pēc tam? Par ciešanām un mokām

Dzied diakoni, sastājušies lokā,

Deg sveces, un ar lūgsnām pildās nams,

Kūp vīraks, kaktā svētbilde, kā klājas,

Ko ir kāds meistars gudri darinājis.

Cik priecīgi! Kāds liktens apskaužams!

Man kļuva žēl, ka nonīkst jaunā Ieva,

Es lēmu, spītēdama valdniekam,

Lai most no snaudas jaunais vīrs un sieva.

Tu zini jau, kas notika pēc tam.

Bij divi skaisti āboli uz zara

(Šai simbolā ir slēpta mīlas vara),

Tie modināja sapņus neskaidrus,

Tie neizjustas alkas atraisīja

Un maigumu, sirds trīsas lika just;

Tad Ieva savu daili saskatīja

Un jaunā vīra kailos locekļus!

Es viņus redzēju no sava koka,

Es redzēju, kā mīlestība most,

Un, biezoknis kad slēpa abus tos,

Drīz skatieni tur sastapās un rokas . ..

Starp jaunās sievas kājām straujš un kluss

Bij sācis Ādams meklēt paslepus

Sev svētlaimību līdz šim neatļautu.

Un, savā kvēlē nespēdams vairs rimt,

Viņš beidzot arī atrada to strautu,

Kur, degot kaislībā, var grimt un grimt.. .

Un, nebīdamās vairs nemaz no dieva,

Ar vaļā atrisušiem matiem Ieva

Ar lūpām kaistošām kā vēl nekad

Uz vīra karstiem skūpstiem atbildēja

Un mīlas asaras bez mitas lēja,

Zem palmas atdusot, — un zeme tad

It visus ziedus viņiem atvēlēja.

Ak svētlaimība! Ievas mūža draugs

Ar glāstiem sievu augas dienas klāja,

Pat naktis bieži gulēt neaizgāja.

Cik toreiz viņu va]as laiks bij jauks!

Tu zini: laimi pārtraukdams it drīzi,

Dievs nolaupīja viņiem paradīzi,

No piemīlīgās zemes padzenot,

Kur bezdarbībā ilgi viņi mita,

Kur nevainīgi viņu dienas rita

Tai laiskumā, ko miers un klusums dod.

Es mācīju gan noslēpumus saldos,

Kas jaunībā ikvienu baudīt sauc,

Gan prieku, laimes asaras un maldus,

Gan karstus skūpstus, maigu vārdu daudz.

Es nodevēja? Tagad atskārst raugi,

Vai manis dēļ bij Ādams nelaimīgs?

Nē, laikam ne! Un droši sacīt drīkst,

Ka mēs ar Ievu mūžam būsim draugi.»

Velns apklusa, bij galā viņa stāsts,

Bez elpas Marija to klausījās

Un domāja: «Te patiesību rodu;

Par zeltu nevar svētlaimību gūt,

Bet katram pašam mīla jāizjūt. ..

Jā, mīlēt! Kā tad īsti tas mēdz notikt? . ..»

Stāsts paticis bij jaunai sievai ļoti,

Un viņa atcerējās vēl labprāt

Gan notikumus, kuri strauji mainās,

Gan spožo stilu, ainas brīnumainās

(Mums visiem jaunumus tik izzināt),

Un tajā brīdi viņa alka klusi

Pēc noslēpuma, kuru tumsa sedz.

Bet čūska pazuda kā nebijusi,

Lai Marija nu citu skatu redz:

Pie viņas kājām, liegā laimē tvīcis,

Jauns skaistulis ir pazemīgi slīcis,

Un mīla viņam acīs liesmu dedz.

Viņš kaut ko stāstīt sāk ar balsi modru,

Ar vienu roku ziedu sniedz, ar otru

Jau tērpa malu nekautrīgi ceļ,

Uz priekšu zogas, glāstā aizskart tiecas,

Un veiklie pirksti rotaļīgi sniecas

Pēc noslēpuma … Marijai šīs priecas

Šķiet neparastas, ziņkārību sveļ.

Bet pa to laiku nekaunīgais šķelmis

Vairs nekautrējas spēlēties nemaz.

Viss kvēlo, Marija jūt tādu svelmi,

Ka viņas jaunās krūtis viļņojas.

Klus Marija, bet pavēl kāda vara,

Ka acis mirdzošās ir jāaizdara.

Pie velna krūtīm meičas galva slīd.

«Ak!» viņa nopūšas un zālē krīt…

Mans dārgais draugs, tā biji tikai tu,

Kam savus pirmos sapņus izstāstīju.

Vai piedosi, ka prātā glabāju

Vēl dienas tās, kad mīļš mazliet tev biju?

Vai piedosi, ka atmiņā man most

Tas laiks, kad jūsu namā viesojos

Un, stingro māmuļu daudz nevērodams,

Gan nemieru, gan satraukumu dodams,

Tev mīlēt pamācīju draiskojot?

Un rātnai rokai reizēm drosme radās

Tiem skumjiem brīžiem, kad ir jāatvadās,

Tām klusām stundām drusku prieka dot,

Kā dažkārt visiem jauniem ļaudīm gadās.

Nu zudis jau tavs meitenīgums jauks,

No bālām lūpām smaidi neatlido,

Tu neizplauki citu ziedu vidū …

Vai piedosi, mans labais, dārgais draugs?

Velns, grēka tēvs, ar blēdīšanos ļauno

Priekš Marijas tu esi vaininieks!

Tev izvirtībai nodoties bij prieks,

Tu paspēji, pie malas licis kaunu,

Ar dieva izredzēto jokus dzīt

Un nevainību viņai nolaupīt,

Nu priecājies par savu slavu jauno!

Steidz ķert, ko var: tavs bridis tuvu jau!

Dziest dienas gaisma, atblāzmas vairs nav,

Viss kluss. Pār meiču nogurušu, lēnu

Redz pēkšņi erceņģeļa spārnu ēnu —

Klāt mīlas sūtnis dievišķīgi skaists.

Kad paskatījās Gabriēls uz leju,

Bij aizklājusi skaistule sev seju,

Bet piecēlies pikts šķita nelabais,

Viņš uzrunāja debess galminieku:

«Tu, skaistuli, kur lien, kas tevi sauc?

Kāpēc no zilām tālēm lejā trauc,

Kāpēc tu citiem traucē klusos priekus

Un mīlas pāriem darbošanos jauc?»

Bet, greizsirdību sevī apslāpēdams,

Tad velnam sauca Gabriēls cik spēdams:

«Tu, debess naidnieks, grēku zaņķī rauts,

Tu, nelietis, kas elles ceļus gājis

Un Mariju visdaiļo samaitājis,

Vēl uzdrīkstēsies mani izjautāt!

Bēdz, nekauņa, pirms esmu ceļā stājies,

Jo citādi tūlīt tev gals būs klāt!» —

«Es nebaidos no galminiekiem sīkiem,

No debess kunga kalpiem pazemīgiem,

Man nepadarīs savedējs nekā!»

Velns uzsauca un, kaisdams ļaunumā,

Tad, pieri raukdams, dusmām vaļu ļāva,

Un erceņģelim viņš pa zobiem krāva,

Lai iekliegdamies Gabriēls tūlīt

Uz kreisā ceļgala pie zemes krīt.

Bet, kājās cēlies, sātanam par spīti,

Ar sitienu pavisam negaidītu

Viņš atbildēja. Taču vaļā laist

Velns negribēja ienaidnieku savu.

Un tā nu Gabriēls un nešķīstais

Tur cīnīdamies valstījās pa pļavu.

Pie viena krūtīm otra bārdu jūt,

Iet sen jau krustām šķērsām kājas, rokas.

Ar viltību un spēku viņi lokās,

Viens otru grib zem sevis padabūt.

Vai ne? Jūs, senie draugi, atceraties

Tās dienas, ko neviens vairs neaizsniegs.

No klasēm laukā izgājām, un, skaties,

Drīz vien mums karsti cīnīties bij prieks.

Tā cīnījās šie divi laukā klajā;

Kad piekust, kas vairs lamāsies un kliegs?

Un veiklo pretinieku nelabajam

Vēl nebij uzveikt laimējies līdz šim.

Un, beidzot izlēmis, ka nav ko prātot,

No galvas norāva tad eņģelim

Velns cepuri ar zeltu izrotāto.

Aiz matiem grāba, kuri tā kā zīds,

No mugurpuses tad ar roku plato

Pie zemes lieca. Marija, to skatot,

Par savu skaisto erceņģeļi trīc,

Pavisam bāla kļuvusi no vaiga.

Jau ļaunais veic, jau ellē prieka klaiga!

Te eņģelim nāk glābiņš neredzēts.

Viņš velnu saķer vietā vārīgajā

(Kas tiešām lieka cīņas vietā šajā)

Aiz locekļa, ar kuru grēkot mēdz.

Velns zemē krīt, pēc žēlastības brēc

Un tikko spēj vairs atrast elles taku.

Šo nikno cīņu redzot turpat blaku,

Pusdzīva šķita skaistule paties,

Bet varonīgs un nu jau atguvies

Kad Gabriēls it laipni viņu sveica,

Pa bāliem vaigiem mīlas sārtums steidza,

Un viņa juta: maigums sirdī slīd.

Cik jauka ebrejiete bij tobrīd! . . .

Bij sūtnis nosarcis, un tad, kā klājas,

Viņš dieva jūtas pavēstīja tā:

«Tev, šķīstā Marija, nav jābēdājas,

Tu esi sieva visuskaistākā!

Tavs cēlais auglis simtukārt būs svētīts,

Glābs pasauli un elli varēs bārt…

Bet teikšu es, ja vien kāds gribēs pētīt,

Ka viņa tēvs būs laimīgāks simtkārt!»

Un, ceļus locījis priekš daiļās vaiga,

Viņš vēl, starp citu, centās roku spiest

Un, manījis, cik skaistule ir maiga,

To noskūpstīja, klusi nopūlies,

Un, redzēdams, ka klusē viņa arī,

Viņš krūtis aizskart uzdrosa mazliet…

Vēl teica Marija: «Laid, ko tu dari!»

Bet skūpsts šai brīdī lūpas slēdza ciet,

Lai nopūtas un elsas nedzirdiet. ..

Ko sacīs dievs? Ko viņai tagad darīt?

Vai palīdzēsiet, laipnās skaistules?

Jūs mīlas mākslu protat, zinu es, —

Ar piemīlīgu viltību jūs varat

Gan līgavaiņu uzmanību krāpt,

Gan pievilt lietpratēju gudrās galvas:

Jūs spējat saldā grēka pēdas glābt,

Celt atkal priekšā nevainības balvas.

Steidz māte izlaidīgai meitai dot

Daudz padomu, kā atgūt godu jaunu,

Lai ciešanas un kautrību, un kaunu

Var izšķirošā naktī notēlot.

No rīta drusku sakārtojas sieva,

Ir bāla, tikko kust, vairs spēka nav,

Vīrs sajūsmā, čukst māte: «Paldies dievam!»

Bet senais draugs pie loga klauvē jau.

Ir Gabriēls ar vēstīm patīkamām

Jau debesīs it tuvu dieva namam,

Bet nepacietīgs, gaidot apnicis,

Dievs steidzas pretī ziņām sagaidāmām:

«Kas jauns?» — «Man šķiet, ka padarīts ir viss,

Es viņai…» — «Un ko viņa?» — «Neiebilda!»

Tad, manīdams, ka jūsma sirdi silda,

Dievs pieceļas, un, kad ir mājiens dots,

Iet visi prom. Tā Zevam valdīt klusi

Pār neskaitāmiem bērniem šķita gods.

Bet grieķiem ticība jau aprimusi:

Vairs Zeva nav! Mums gudrāk ierīkots!

Vēl atmiņā viss notikušais dzīvo,

Kad Marija uz savas lažas rimst,

Un tāpēc miegā viņa neiegrimst,

Jo alkas sirdī deg ar liesmu spīvo,

Un jaunās krūtis atkal kvēli jūt.

Šķiet, viņa skaisto Gabriēlu gaida,

Ar mieru debess sūtnim mīļa būt,

Ar kailo kāju segas projām svaida,

Ar acīm nolaistām pie sevis smaida

Un, nekaunoties kailuma nemaz,

Par savu daiļo miesu priecājas.

Un tā nu viņa, brīnišķa un gausa,

Ar grēku domās nonāk vienuviet,

Dzer aizgūtnēm no bezrūpības kausa.

Tu, ļaunais sātan, atkal vari smiet!

Bet lai! Zib pēkšņi spārnu spalvas gaišas,

Balts balodis pa logu iekšā laižas,

Ap Mariju viņš griežas, kā vien māk,

Ar maigu dūdošanu kaut ko vēsta,

Tad piepeši uz ceļgaliem tas sēstas

Un notupies kā drudzī drebēt sāk,

Knābj skaistulei, pats tirinās un trinas,

Ar knābi un ar kājām pērlies zina.

«Viņš, tas ir viņš!» — to Marija nu jūt,

Ka balodī pats debess valdnieks līksmo;

Un, sakļāvusi ceļgalus tik tīksmos, —

Spriež ebrejiete: jālūdzas varbūt.

Un viņa raud, bet balodis tik dūdo,

Tad, mīlas spēlē beidzot spēkiem zūdot,

Pirms ļimst un brīnumjauku sapni redz,

Ar spārngalu viņš mīlas ziedu sedz.

Viņš aizlidoja. Marija uz vietas

Stāv, domādama: «Nu tad joka lietas!

Viens, divi, trīs! — kā viņi to var spēt?

Un man var teikt, ka pārspēju es Ievu,

Ja vienā dienā spēju izturēt

Gan pašu velnu, eņģeli, gan dievu.»

Par savu atzina pāls augstais dievs

Pēc kāda laika ebrejietes dēlu,

Bet Gabriēls (redz, kas par laimi cēlu!)

Pie viņas nepārtrauca viesoties.

Tāpat kā daudzi, Jāzeps juta prieku;

Viņš sievai nebij pieskāries nenieku,

Bet dēls ir dēls, un, Kristu mīlēdams,

Dievs gādāja, ka svētīts viņa nams.

Ir sacīts: Āmen! Āmen! Kā es beigšu?

Pie malas vecos niķus licis steigšus,

Tev dziedāju, mans cēlais Gabriēl!

Un veltījis tev esmu vēl un vēl

It visu košo stīgu skanēšanu.

Glāb tagad mani! Klausi lūgsnu manu!

Es mīlā esmu bijis ķecerīgs,

Bez mēra jaunās dieves cildinājis,

Pa dēmona un grēku ceļiem gājis,

Dod svētību, lai atgriezties vēl drīkst.

Es labošos, es atteikšos no ļauna,

Jo Jeļenu es esmu redzējis;

Kā Marija ir viņa tikpat jauna,

Un manā sirdī viņai pieder viss!

Dod maniem vārdiem apgarotu spēli

Un pamāci, kā mīla jāiegūst,

Dedz viņai krūtīs ilgošanās kvēli,

Ja ne, tad draugs man elles valdnieks būs!

Bet dienas skrien, un gadi neapstājas,

Tie manai galvai sirmumu drīz dos,

Un laulības pie altāra, kā klājas,

Ar laipnu sievu mani savienos.

Tu Jāzepa visskaistais atvietotāj,

Es tevi lūdzu, ceļos nokrītot,

Ja sargs tu esi tiem. ko ragi rotā,

Tad neaizgriezies, svētību man dod.

Dod bezrūpību, lēnprātības prieku,

Dod pacietību panest visu ko,

Dod mieru ģimenē un saldu miegu,

Lai ticu sievai, mīlu tuvāko!

Atdzejojis Bruno Saulitis

brāļi laupītaji

1821—1822

Nē, ne jau melni kraukļi plēš

Aiz Volgas satrunušu maitu,

Bars ļaundaru, ko diena baida,

Ap ugunskuru tumsā sēž.

Cik dažāds sejs un apģērbs tiem,

Cik valodu tur kopā jaucas!

No būdām, cellēm, cietumiem

Surp viņus mantkārīgums saucis.

Viens mērķis apvienojis tos 1 —

Bez likuma, bez varas dzīvot;

Un šajos ļaudīs drūmajos

Var Donas bēglis justies brīvi.

Ir viņu pulkā ebrejs līks

Un stepju jātnieks mežonīgs,

Tur zvilnē baškīrs melnesīgais

Un rudais soms, un čigāns dīkais,

Kam vienmēr citur vakars tumst.

Vien meli, briesmas, netikums

$o šaušalīgo saimi vieno

Un viņu vidū vietu rod,

Kas pazīst ļaunumu ikvienu,

Kas vienaldzīgi slepkavot

Gan atraitnes, gan bērnus prot,

Kas smej par veciem un par vājiem,

Kas nesaudzē un nepiedod,

Kam noziegums to prieku dod,

Ko satikšanās mīlētājiem.

Viss noklusis, vien mēness grīns

No tumšiem padebešiem ceļas,

Un kausā putojošais vīns

No rokas rokā naski ceļo.

Jau daži laižas garšļaukus

Uz lietū piemirkušiem ciņiem,

Un neģēlīgi sapņi viņiem

Ap noziedzīgām galvām zuz.

Bet citi skatās uguntiņā,

Kas spožas dzirkstis tumsā sēj,

Un, klusu sēdēdami, klausās,

Kā viņiem jaunais atnācējs

Par sevi iesāk stāstīt gausi.

«Jā, divi brāļi bijām mēs,

Kopš agrām bērnu dienām bāri

Un augām svešās pajumtēs,

Mums bieži tika darīts pāri,

Mēs nezinājām, kas ir glāsts,

Mūs pazemoja, bāra, sita,

Un drīz vien krūtīs pamodās

Ļauns naids un skaudība pret citiem.

Mums nepiederēja nekas —

Ne zemes stūris savs, ne būda,

Vien rūpes, bēdas, ciešanas.

Un apnika mums dzīve grūtā,

Mēs nolēmām, ka jāskatās,

Kur atrast izeju no tās.

Sev biedros dunci aicinājām

Un tumšus rudens vakarus,

Kas prieks, kas bēdas — nedomājām

Un sirdsapziņai likām klust.

Ak, dienas bezbēdīgi zaļās,

Kas toreiz nekaitēja mums,

Bez strīdiem tika divās daļās

Arvienu dalīts laupījums.

Tik tikko melnā debess klajā

Pār zemi cēlās mēness spožs,

Uz mežu tumsā tinušos

Mēs gājām darbā bīstamajā.

Un, paslēpušies pazarēs,

Uz ceļu glūnējām — kad garām

Ies žīds vai pops, kam uzbrukt varam, —

Viss mūsu! visu ņēmām mēs.

Kad ziemas naktīs traukt kā vējiem

Ar trijjūgu mums iegribējās,

Mēs dziedot sēdām kamanās,

Un aizdrāzās kā bulta tās.

Kas nebijās krist mūsu rokās?

Lūk, sveces mirgo krogus logā —

Kas mums kaut ko var liegt vai ļaut? —

Līdz galam durvis vaļā veram,

Viss mums par brīvu — ēdam, dzeram

Un skaistas meičas steidzam skaut.

Bet drīz vien priekiem nāca gals,

Mēs ilgi nepaguvām dzīrot,

Bij vēlējuši varasvīri

Mūs sagūstīt un važās kalt,

Un cietumā uz mūžu mest.

Par brāli vecāks labu tiesu

Un krietni stiprāks biju es,

Viņš cietumā aiz sienām biezām

Drīz sasirga no nebrīves.

Gandrīz nemaz vairs neelpodams

Un izmisumam vaļu dodams,

Pie mana pleca piespiedies,

Viņš mirdams klusu murmināja:

«Es smoku nost. Te gaiss tik biezs.

Dzert! Dodiet dzert!» Es velti gāju

Un nesu padzert slimniekam,

Jo trakās slāpes nepārstāja

Un pieri sviedru straumes klāja.

No karsoņa un mokām tam

Bij saprāts aptumšojies laikam,

Viņš nepazina, kas es tāds,

Un, drudža murgu purināts,

Man skatīdamies tieši vaigā,

Viņš sacīja: «Kur slēpies tu,

Aiz kādām nezināmām tālēm?

Vai tīšu prātu mani brālis

Te pametis, lai nomirstu?

Vai mani neaizvīla projām

Viņš reiz no dzīves godīgas?

Un vai viņš mani neskoloja,

Kā krūtīs triecams duncis ass?

Nu viens es smoku tumsā baigā,

Bet viņš pa laukiem brīvi staigā,

Ar dūri droši rīkojas

Un, jautri pavadīdams laiku,

Par brāli nedomā nemaz …»

Pa brīžam drūmas atmiņas

Tam sirdsapziņu mocīt nāca;

Uz rēgiem, kuri virsū mācās,

Viņš vērās, baiļu stindzināts.

Arvienu biežāk vecis kāds,

Ko kādreiz nožmieguši bijām,

Tam rādījās šeit cietumā.

Un slimnieks, acis aiztaisījis,

Par veci mani lūdza tā:

«Vai diezgan asiņu nav lijis?

Par viņu apžēlojies, brāl!

Man sirdi plosa vārgie vaidi,

Ļauj viņam iet — viņš mums nav kaitīgs,

Vai neredzi, cik vecais bāls?

Par viņu neņirgājies labāk,

Varbūt no dieva mūsu labā

Viņš žēlastību izlūgsies! . ..»

Es brālī vēros iztrūcies,

Nekādi nebij man pa spēkam

No viņa padzīt drausmos rēgus.

Te likās tam, ka šovakar

Ap viņu dejo miroņbars,

Te ķērāji tam bij uz pēdām,

Viņš, baiļu pārņemts, trūkās sēdus,

Tam acīs dega traka spīts

Un mati pēkšņi stāvus slija,

Es jutu — viņš kā lapa trīc,

Te atkal slimnieks ieraudzīja

Sev apkārt stāvam ziņkārīgos,

It kā šeit soda vieta būtu,

Kur viņam cirtīs galvu nost.

Bez samaņas uz manām krūtīm

Tad slīga murgu mocītais.

Pats, būdams izmisumam tuvu,

Nevienu mirkli dienās tais

Es acis aizvērt nepaguvu.

Bet spēka daudz ir jaunībai,

Un brāli nāve neuzveica,

Bij beidzot jāatkāpjas tai,

Un šaušalīgie murgi beidzās.

Bet, pārlaiduši likstas šās,

Mēs sākām alkt pēc vecās dzīves,

Pēc meža biezokņiem, pēc brīves,

Pēc pļavu zāles smaržīgās.

Mums riebās tumsa nežēlīgā

Un gaisma, kas caur restēm spīgo,

Un sargu balsis ķērcošās,

Un putna spārnu klusā švīka.

Tad gadījās šāds uzdevums —

Vākt ziedojumus lika mums,

Un, važas vilkdami pa ielām,

Mēs nolēmām, ka brīdis rasts,

Kad piepildīt var sapni lielo.

Netālu bija upes krasts,

Un pēkšņi mēs no stāvās kraujas —

Plunkš! Pāri dzelmei peldam strauji,

Kaut važas abus kopā sien,

Mēs viļņos kuļamies ar kājām

Un redzam — sala tālu nav,

Drīz klāt pie tās mēs būsim jau.

Mēs steidzamies. Aiz mums bez stājas

Skan klaigas: «Ķeriet, ķeriet tos!»

Mums divi sargi pakaļ jož.

Bet mēs, uz salas izkāpuši,

Ar radzēm sitam važas pušu

Un raujam slapjās drēbes nost,

Un skatāmies pavisam klusi,

Kā sargi peld uz mūsu pusi,

Lai notvertu mūs, pārdrošos.

Mēs gaidām. Drīzi tālāk peldēt

Vairs nespēj viens. Viņš rīstās velti

Un noiet dibenā, ka prieks.

Tak otrs dzelmei pāri tiek,

Ar ieroci viņš tupu rāpu

Pa braslu brien, kaut kliedzu es,

Lai vācas prom no šejienes,

Tad divi akmeņi to trāpa,

Sāk asins šaltis viļņos līt.

Viņš slīkst. Mēs ūdeni tūlīt.

Mums pakaļ dzīties sargi bijās, —

Kad krastā nonākuši bijām,

Mes meža pazudam. Diemžel

Bij tieši tobrīd rudens vēls,

Un brālis, sasaldējies krācēs,

No jauna krita karsonī.

To atkal ļauni murgi māca.

Viņš nerunāja dienas trīs

Un snaudā neaizvēra acis,

Bet ceturtajā kaut ko sacīt

Viņš, raižu pārņemts, centās vēl

Un mani satvēra aiz rokas,

Jau pauda viņa skatiens žēls

Par neizmērojamām mokām,

Tad jutu — rokai spēki zūd, —

Viņš aizmiga uz manas krūts.

Pie aukstām miesām naktis trijās

Es nomodā vēl pavadīju, —

Gan cerēju pats nezin ko,

Gan rūgti apraudāju to,

Tad, sapratis, ka līdzēt nevar,

Es lūdzu, lai to pieņem dievs,

Un, līķi aprakt pasteidzies,

Prom agrākajās gaitās devos

Viens pats … Un tomēr vairs nekad

Es nespēju būt tāds kā tad …

Kas tagad tādas dzīres rīkos?

Kur sirojumi trakulīgie? —

Viss brāļa kapā palicis.

Nu drūms un vientuļš vienmēr jūtos

Un akmeni sev nesu krūtīs.

Man vienaldzīgs ir kļuvis viss.

Vien večus nepatīk man nokaut,

Tos tagad mēdzu saudzēt es, —

Vairs lāgā nepaklausa roka,

Kad redzu vārgas sirmgalves.

Jo vēl aizvien tās dienas tālās

No atmiņas man neizzūd,

Kad mani lūdza slimais brālis

Pret veci žēlsirdīgam būt.»

Atdzejojusi Ārija Elksne

bahčisarajas strūklaka

Daudzi, tāpat kā es, pabijuši pie •

šis strūklakas, bet vienu vairs

nav, otri tālu pasaulē.

Sāadi

1821—1823

Sēž Girejs sadrūmis un kluss.

Kūp viņa zobos pīpes dzintars.

Vērš iztapīgus skatienus

Uz hanu galminieku rindas.

Pils mēmā verdziskumā stingst

Un zīlē neizpratnē kļūmā,

Ko vēstīdama seja drūmā

No niknuma un sāpēm springst?

Bet viņu bargais pavēlnieks

Ar roku neiecietīgs pamāj

Un galminiekiem aiziet liek.

Krūts uzelpo kā atpūzdamās,

Kad beidzot palicis viņš viens,

Un sejā, kas tik cieta bija,

Nu jūtu atspldumi mijas

Kā ūdenī, kam pāri skrien

Pa vējam padebešu vijas.

Kas viņa lepno sirdi nomāc?

Ar ko ir aizņemts hana prāts?

Vai Krievijai viņš uzbrūk domās?

Vai, atriebības kveldināts,

Viņš polu zemēs iebrukt taisās?

Vai pulkos jaušams dumpis kāds?

Draud kalni? Dženoviešu aizsākts,

Vai vērpjas viltus pavediens?

Nē, noguris viņš kā neviens

No zobena un zirga straujā …

Nekas to nevilina kaujā.

Vai neuzticība sāk staigāt

Pa harēmu kā zagle klusi

Un gjauram nebrīvniece maigā

Ir slepus sirdi atdevusi?

Nē, biklās sievas neuzdrīkst

Ne iekārē, ne sapņos tvīkt

Pēc cita. Modri apsargātas,

Bez prieka viņas kūtri zied —

Nav neuzticība tām prātā.

Aiz durvīm, kuras vienmēr ciet,

No visiem slēpta viņu daile.

Tā Arābijas ziedi gailē

Zem siltumnīcas stiklotnes.

Gar bezcerības salto sienu

Slīd gadi, mēneši un dienas

Un nemanīti projām nes

Gan jaunību, gan mīlu … Vienāds

Te stundu lēnais ritējums,

Un dzīvi valda pierasts laiskums,

Kas reti baudas dzirksti draisku

Var uzšķilt. Jaunās sievas skumst

Un sirdi māna greznām rotām,

Ko maina bieži. Rotaļās

Un tērzēšanā garlaikotā

Sev tukšo laiku kavē tās.

Gar strūklakām, kas skan un līst,

Tās kalnu kļavu vēsā ēnā

Pa dārzu pastaigājas lēnām,

Bet viņu vidū einuhs klīst.

No sarga sievām nav kur aizbēgt —

It visur greizsirdīgās raizēs

Tās uzmeklēs šis modrais skats,

Jo viņš ir hana auss un acs.

Viņš stingru kārtību te ietur.

Kā korāns vecam kalpam svēts

Ir tas, kas hana pavēlēts.

Un harēmā ar roku cietu

Viņš valda. Mīlas nepazīst

Un nealkst. Līdzīgs koka dievam,

Pret kura vienaldzību šķīst

Gan izmisums, gan glaimi. Sievas

Var lūgties, ņirgāties vai nīst,

Var nicināt — kā pašām patīk.

Ne nopūtas, ne tvīksmi skati

Ko līdzēs … Pārāk pazīstams

Ir sievu saldais viltus tam.

Nav asarām pār viņu varas,

Ne zaimiem. Viņš ir neaizskarams,

Jo sen jau netic vairs nekam.

Kad, atpinušas garos matus,

Iet sievas peldēties, kad gaiss

No dienasvidus svelmes kaist,

Viņš seko vienaldzīgu skatu,

Kā ūdens vēsās šaltis nirst

Un rotaļājas stāvi kaili.

Par kairi debešķīgo daili

Viņš aukstās rūpes neaizmirst.

Bet, diena svelmīgā kad noriet,

Viņš nedzirdamu soli slīd

Pa tepiķotiem koridoriem,

Pie durvīm zogas — uzmanīt

Ik elpas vilcienu. Ik čukstu.

Sirds jaunās slepenāko pukstu.

Pār pagalvjiem viņš rūpēs līkst,

Un hana sievu krāšņā miegā

Sargs klausās uzmanībā spriegā,

Vai sapņos kāda neuzdrīkst

Saukt svešu vārdu, slēptu domu.

San paslepenās skaņās nakts,

Un katrā noslēpums ir rakts,

Ko uzminēt grib sarga nomods,

Un bēdas tai, kas tumsā klusi

Ir draudzenei ko stāstījusi

Vai miega tvīksmē čukstējusi.. .

Tad kāpēc bargais Girejs skumst?

Žņaudz aukstu pīpi roka slaidā.

Ar elpu aizturētu gumst

Pie durvīm einuhs. Zīmi gaida,

Lai pašas atvērtos tās ceļā,

Kad valdnieks, domās grimis, ceļas

Un saldo baudu dārzā dodas,

Kas nesen mīlēts bij un godāts.

Kur, lāses rotaļīgi šķaidot,

Šļāc strūklakas pār baseiniem,

Sēž jaunās sievas, hanu gaidot,

Uz grezniem zīda spilveniem

Un bērnišķīgā priekā raugās,

Kā marmorkaltā gultnē slīd

Un lēkā zivis … Nomedīt

Ar draisku sviedienu tās rauga,

Un zelta auskars dzelmē krīt. . .

Bet verdzenes starp viņām staigā

Ar traukiem, kuros šerbets salds,

Un balsīs skanīgās un svaigās

Caur strūklu vēdām dziesma šalc.

Tatāru dziesma

1

Par zemes ciešanām var sūtīt

Mums svētlaimību debesis.

Prieks pārplūst svētceļnieka krūtis,

Kad Meku viņš ir sasniedzis.

2

Ir laimīgs tas, kas nāvē svētā

Pie Donavas pret gjauriem krīt.

Nāk debess meita izredzēto

Ar kaisles smaidu apveltīt.

«Bet simtkārt vairāk liktens devis

Tam, mīlas zvaigzne Zarema,

Kam mīlēt ļauts un lolot tevi

Kā rozi savā harēmā.»

Dzied verdzenes. Bet kur gan tā,

Kam atskan cildinājums dedzīgs?

Ir lasāms sejā nomāktā,

Ka slavas dziesmu viņa nedzird.

Kā palmai, kuru lauzis negaiss,

Tai lepnā galva sāpēs līkst.

Ak vai, šīm ciešanām vairs negaist —

Nav Girejs viņai uzticīgs.

Viņš nemīl vairs! … Bet kas gan spētu

Ar tādu daili neredzētu

Kaut līdzās stāt? Tev pieri vij

Kā liljes ziedu matu košums.

Tev skatiens melns kā pusnaktij

Un gaišs kā pašas saules spožums.

Vai balsī ugunīgāk skanēt

Var kaisles vilinājums? Var

Skūpsts liesmainākā indē tvanēt,

Kad lūpas iekārotās skar?

Ja tavs ir bijis kāds, vai tam

Sirds pukstēs svešam daiļumam?

Bet Girejs, gruzīniete, naidīgs

No tavas dailes novērsies.

Un naktis, kad viņš velti gaidīts,

Tam aukstā vientulībā dziest,

Kopš ieslodzīta stundā ļaunā

Še tika poļu kņaze jaunā.

Pavisam nesen debess sveša

Pār Mariju tik skumji plešas;

Vēl nesen bērna daiļums jauks

Bij sirmā tēva acuraugs

Un lepnums, kuru lolodams

Ne solī nezināja sāta,

Un paklausīja kņaza nams

It visam, kas nāk bērna prātā,

Jo tēva prieks bij tikai tas,

Kas meitas sirdi priecināja.

Viņš citas rūpes nezināja

Kā bērnu dienas laimīgas

Dot Marijai… Kā pavasaris

Lai saulains viņas dzīves rīts,

Lai paliek viņai nepazīts

Pat mirklis rūgtuma. Lai arī,

Kad izies Marija pie vīra,

Tā veldzējas kā sapnī tīrā

Pie savas gaišās jaunības.

Viss viņā valdzināja. Maigums,

Stāvs, iznesīgās kustības

Un zilo acu tvīksmais zaigums.

Ar mākslām viņa kuplināja

Šīs mīļās dabas dāvanas

Un dzīru viesiem tēva mājās

Daudz daiļu dziesmu skandināja

Uz zelta arfas. Precinieku,

Gan augstmaņu, gan bagātnieku,

Bez skaita bija. Nemināms,

Cik jaunekļu pēc viņas tvika.

Bet viņas dvēsles klusumā

Vēl neskanēja mīlas stīga.

Ar draudzenēm tā rotaļās

Pa tēva pili draiskojās

Sirds nevainībā bezrūpīgā.

Vai sen? Un tad — pār Poliju

Tik pēkšņi hana karaspēks

Kā melna jūra nolija.

Vēl straujāk nekā ugunsgrēks,

Kas nobriedušu druvu rij,

Tas ceļā izpostījis bij

So zemi ziedošo. Ne sils,

Ne birzs, ne ciems nav apiets

Un nepostīts … Stāv tukša pils.

Pie baznīcas starp seniem kapiem,

Kur senču aukstie pīšļi dus,

Jauns kaps nes dzimtas ģerboņus

Un kroni… Miris sirmais kņazs,

Un meita gūstā. Pilij rasts

Cits valdnieks, kas bez apvaldas

Un kauna smagā jūgā žņaudz

Šo zemi, cietušu tik daudz.

Ak vai! Bahčisarajas sienas

Ap jauno nebrīvnieci tumst.

Vīst klusā nomāktībā dienas,

Un jaunā kņaze raud un skumst.

Pats Girejs nelaimīgo saudzē,

Un viņas rūgtās asaras

Pa naktīm hana miegu traucē.

Viņš rūpējas, lai ļoti maz

To skartu uzraudzība bargā,

Kas valda harēmā. Un sargam

Nav atļauts viņu pavadīt

Uz guļas vietu … Peldētavā

Tai līdzi kalpotāja sava,

Sargs nedrīkst viņas slieksni mīt,

Lai neaizvaino spiega skats,

Jo kņazes skumjo mieru ciena

Hans Girejs godbijīgi pats.

Te mēmi savrupajās sienās

Kā debess sūtne viņa mīt.

Diendienu te un nakti spīd

Zem dievmātes blāvs gaismas stars,

Kas viņas sēro sirdi veldzē,

Un svētā paļāvībā gars

Uz mirkli atraisās no smeldzes.

Te viņa klusi raudāt var,

No sievu naida pasargāta.

Šai baudu mītnē, kur bez sāta

Plaukst miesas tvīkums, saglabāts

Kā debess brīnums kaktiņš kāds,

Kāds svētums maigs … Tā glabā sirds

Starp netiklīgām maldu dziņām

Uz mūžu stariņu, kas mirdz

Ar šķīstīšanās ilgām viņā.

Tur, lolotas kā debess ķīla,

Deg vienas jūtas, viena mīla.

Ir nakts. Pār Tauriju tumst ēnas.

Salds mijkrēslis caur dārziem iet.

Un lauru koka klēpi rēnā •—

Es dzirdu — lakstīgala dzied.

Aiz zvaigžņu kora mēness uzaust.

No bezmākoņu debesīm

Sāk starot sudrabgaisma klusa

Pār pakalniem un lejām šīm.

Zem balta plīvura pa brīdim

Gar namiem viegla ēna slīd —

Iet tatārietes aizvadīt

Ar kaimiņienēm vakarsprīdi.

Pils apklususi. Harēms grimst

Bez rūpēm miega tvīksmās skavās.

Nakts netraucētā mierā rimst.

Un sirmais einuhs sardzē savā

Jau gultas apstaigājis. Miegs

To arī pieveic. Tomēr viņam

Pat sapnī modrīgs nemiers liek

Caur miegu gaidīt posta ziņu,

Ka viņa valdnieks pievilts tiek.

Gan iešalciens, gan tvanīgs čukstiens,

Gan apslēpts kliedziens dzirdi viļ.

Liek uztrūkties. Un trauksmiem pukstiem

Sit viņa sirds. Bet klusums dziļš

Visapkārt. Velti kaut ko jaust

Grib sarga izbiedētā auss.

Vien strūklakas ar saldām gulgām

Pār saviem marmorklēpjiem līkst,

Un dārza mēnesnīcā spulgā

Pēc rozes lakstīgala tvīkst,

Un einuhs ilgi, ilgi klausās,

Līdz atkal iegrimst snaudā gausā.

Cik austrumnakšu tumšais greznums

Ir salds! Cik maigi stundas plūst!

Ar dailes nesteidzību gleznu

Nakts musulmaņu namos kūst.

Gan apsargātos harēmos,

Gan viņu dārzos burvīgos

Dīvs, sapņu piešalkts klusums zied,

Viss mēnesnīcas māņos mijas,

Pilns kairu noslēpumu šķiet

Un saldkaislīgas fantāzijas.

Guļ visas sievas. Neguļ viena.

Ar elpu aizturētu pienāk

Pie durvīm. Roka, steigā trīsot,

Bez skaņas durvis vaļā ver.

Bez skaņas vieglu soli sper

Nakts tumsā viņa … Snaudu īso

Un tramīgo snauž einuhs vecs.

Šī sirds ne maigumu, ne kaisli

Spēj žēlot… Mānīgs miegs. Viņš redz

Varbūt, kas garām aizslīd .. .

Un atkal durvis. Bikli pirksti

Kā neizpratnē kliņķi skar.

Iet viņa iekšā … Vientuļš stars

No lampādas tai pretim dzirkstī,

Un skumīgs gaismas atspulgs krīt

Uz dievmāti, kas acīm maigām

No krēslas veras viņai vaigā;

Un baiļu dīvums negaidīts

Žņaudz sievas sirdi jausmā baigā.

Blāv svētais mīlas simbols — krusts,

Un kaut kas krūtīs, gruzīniete,

Kā senu dienu atbalss, šķiet, tev

Nu ieskanas un neapklust. ..

Guļ poļu kņaze aizmigusi,

Un dziļš ir jaunavīgais miegs.

Tvīkst viņas vaigos sārtums liegs,

Kam pāri asara slīd klusi,

Ar smaidu ceļā sakususi:

Tā mēnesnīcā galvu liec

Pēc lietus smagi rasots zieds.

Šķiet, sūtīts šurp no paša dieva,

Skumjš eņģelis te atdusas.

Pat miegā liedams asaras

Par hana nelaimīgo sievu …

Ak Zarema, kas tev tā sāp,

Ka elpa aizžņaugdamās slāpst,

Ka izmisums liek ceļos gumt

Un lūgties: «Marija, jel žēlo

Un bēdās mani neatstum!»

Šo lūgumu un vaidu kvēlo

Caur miegu gulētāja dzird

Un pamostas. Redz svešnieci

Pie gultas. Mulsā nodreb sirds

Un roka trīc, kad viņa pieceļ

Nakts viešņu vēlo, jautājot:

«Kas esi tu? Ko stundā šajā

Te meklē?» — «Tevi. Mieru dot

Vien tu man vari. Vienīgajā

Šai cerībā es lūdzos — glāb!

Kaut saprast varētu, kā sāp

Man atmiņā tās laimes dienas,

Kas, likās, bezgalīgi skries . . .

Un nu nevienas vairs . .. Nevienas!

Es eju bojā! Uzklausies!

Ne šeit es dzimusi, bet vietās

Tāltālās . . . Dienas bijušās

Un atmiņas no zemes tās

Tik krāsainas un dzīvas šķietās . ..

Es augstus kalnus atceros

Un upes putu mutuļos,

Un ozolāju audzes biezas.

Tur tikums cits un cita tiesa.

Bet velti jautātu, kas gan

Bij licis dzimto zemi atstāt?

Es nezinu . .. Vien augstā krastā

Kāds vīra stāvs vēl prātā man

Un buras . ..

Nelaimes vai baiļu

Līdz šim te nepazinu es.

Kā zieds zem klusas lapotnes

Te plauka harēmā mans daiļums;

Un, mīlas saldās atklāsmes

Ar paļāvību gaidīdama,

Es mitu hana sievu namā.

Mans slēptais sapnis piepildīts

Drīz tika. Pienāca tas rīts,

Kad Girejs asiņaino karu

Bij apnicis. Ne kaujas vairs,

Bet miera baudu tvlkums kairs

Nu valdzināja viņa garu.

Viņš atkal savā harēmā,

Un hana priekšā stāvam mēs

Ar gaidu trīsām dvēselēs —

Kam valdonīgā roka mās?

Pie manis viņa gaišās acis

Tad apstājās. Viņš mani sauca,

Un laimes avots nesajaucams

Mums vērās dzidrā svētlaimē.

Kopš skatiena šā kopā mēs,

Un mūs ne mirkli nesatrauca

Ne meli, aizdomas, ne naids,

Ne īgnas garlaicības spaids,

Ne greizsirdības ļaunās sāpes.

Un tad tu, Marija … Ak, kāpēc

Tev viņa ceļā bija nākt?

Es redzēju, kā melnā doma

Ar neuzticību to sāk

Un nodevīgām kārēm nomākt.

Ne manus pārmetumus dzird,

Ne vaidus — viņam tas par grūtu!

Un nerod atsalusī sirds

Ne seno valodu, ne jūtu.

Vai tu gan līdzvainīga būtu?

Es velti tevi vainotu.

Bet skaties pati — esmu skaista,

Un visā harēmā vien tu

Man līdzināties varētu.

Es esmu piedzimusi kaislei.

Tu mīlēt nevari kā es.

Kamdēļ gan savā aukstā dailē

Tu vājai sirdij trauksmi nes?

Man atdod Gireju! Vēl gailē

Uz krūtīm viņa skūpsti man.

Vēl ausīs zvēresti tie skan,

Ko viņš man devis! Doma katra

Un katra vēlēšanās mums

Sen kopīga. Man viņu atraut —

Ir mani nokaut. .. Neatstum!

Es raudu, skaties, ceļos krītu,

Jo tevi nevainoju es!

Vien lūgt no sirds un dvēseles,

Lai Gireju man apsolītu

Tu atdot tādu, kāds viņš bija,

Pirms .tevi toreiz ieraudzīja.

Un neiebilsti! Viņš ir mans.

Vien mirkļa kaisles apžilbināts.

Ar asarām vai naidu hans,

Vai riebumu — tev labāk zināt

Ir jāatvaira! Zvēri to!

(Kaut šajās sienās alkorāns

Man pagājību kristīgo

Ir licis aizmirst, māte man

Un arī tev — ir kristietes.

Pie mātes zvērestu man dod tu!)

Ja ne, tad .. . kaukāziete es,

Un iecirst kinžalu es protu!»

Tā pateikusi — durvis pagaist,

Un kņaze nedrīkst sekot tai.

Svešs kaisles vārdu pinums smagais

Ir nevainīgai jaunavai.

Bet tumša nojauta liek saprast

Un bīties. Drausmas viņu māc.

Kāds lūgums paglābs? Brīnums kāds?

Ar negodu vai tiešām aprast?

Kas gaida? Vai patiesi jātop

Par hana piegulētāju? Un viss,

No jaunības kas palicis, —

Rūgts kauns par dzīvi nicināto?

Ak dievs, ja Girejs liktu sviest

To cietumā, kur viņa būtu

Uz mūžiem aizmirsta! Vai ciest

Jebkuru sodu, lai cik grūtu, —

Ar kādu prieku nāvei ļautos,

Šo bēdu leju atstājot!

Ko dzīve vairs var viņai dot?

Kur dienu mirkļi saldie? Nav to.

Ko ļaužu tuksnesī vairs iesākt?

Laiks, Marija! Kāds gaida jau,

Lai raisās dvēsele no miesām, •

Un debess miers jau viņu sauc.

Trauc dienas .. . Marijas vairs nav.

Tā mūža miegā aizmigusi;

Kā eņģelis tā staro jauns

Pār aizsauli, ko ilgojusi

Bij pati. Kas tai lika mirt?

Vai gūsta bezcerība ļaunā,

Vai slimība? Bet kņazes jaunās

Vairs nav. Vairs nepukst maigā sirds.

Pils tukša. Arī hana nav tur.

Viņš atkal asins kaujās triec

Pret svešām zemēm savu tautu

Un brāžas, asinskārs un ciets,

Pa priekšu musulmaņu rindām.

Bet citu jūtu sūrums smeldz

Tam krūtīs. Šķēpu skaudrā šķindā

Slīgst pēkšņi zobens puspacelts.

Un atkrīt karotāja roka,

Hans Girejs nobāl. Sejā mokas.

Čukst kaut ko lūpas. Acis deg.

Un asaras pa vaigiem tek.

Nīkst harēms aizmirsts, nonicināts.

Te hanu neredz vairs nekad.

Kā sievas noveco — to zināt

Var einuhs — sargs, bet viņa skats

Slīd vienaldzīgs pār visām mokām.

Nav daiļās gruzīnietes vairs:

Kad mira kņaze — arī tai

Bij jāmirst. Sardze mēmām rokām

To dzelmē iesvieda. Tiklīdz

Bij kņaze gājusi pie dieva,

Ciest beidza greizsirdīgā sieva,

Un sāpju mērs bij piepildīts.

Lai kāda bija viņas vaina,

Bet atriebība — asiņaina.

Ar kara uguni kad gana

Ap Kaukāzu un Krimu viss

Bij postīts, kaujās paguris,

Viņš atgriezās, bet sāpes hanam

Pa pēdām līdzi. .. Pieminēdams

Tik dārgo Mariju, viņš cirst

Liek pilī strūklaku, lai birst

Uz mūžu asaras pār bēdām,

Ko viņa sirdij neaizmirst.

Tur pusmēnesim pāri krusts

(Šis simbols, protams, visai pārdrošs,

Bet vientiesīgu sirdi justs)

Un zemāk — svešalnīgos vārdos

Kāds uzraksts, kuru noslaucīt

Nav spējis gadu raupjais ritums.

Pār marmoru vēss ūdens slīd,

Un nemitīgs ir lāšu kritums:

Tās plūst kā asaras, ko žēlās

Pēc sava karā kautā dēla

Lej māte … Pāri akmens grodiem

Ir gadu aizlāsojis daudz,

Bet Krimas jaunavas vēl šodien

Par asru strūklaku to sauc.

Te, dzīru apnikuma vajāts,

Es atbraucu no ziemeļiem

Un iegriezos Bahčisarajā,

Lai ilgi pilī aizmirstajā

Pa mēmām ejām klīstu viens,

Kur tautu briesmas — bargais hans

Starp kariem ļāvās dzīru līksmei.

Un greznas laiskošanas tīksmei…

Vēl tagad dārzos skurbums tvan

Un gulgo straumes rotaļīgas.

Sarkst rozes, vijas vīna stigas,

Un sienu ciļņos spulgo zelts.

Es vēros aizrestotās cellēs,

Kur musulmaņu lūgsnu krelles

Reiz sievas skaitīja. Kur smeldz

Vēl viņu nopūtas un gaidas.

Es biju kapsētā, kur dus

Šie valdnieki. Pa mūžam klus

Zem katra pieminekļa slaida,

Kam galā akmens čalma blāv.

Un likās — man te blakus stāv

Pats liktenis un balsi mēmu

Man stāsta, kāds bij viņa lēmums:

Ne harēma, ne hanu … Viss

Te apkārt kluss un izmiris,

Viss pārvērties … Bet manu sirdi

Te valdzināja rožu tvans,

Un zaļums, ūdens šalku dzirdīts,

Grimt aizmirstībā lika man;

Un dīva satraukuma tirpās

Man negribēti mulsa prāts,

Un lidojošas ēnas ņirbā

Man priekšā pavīdēja kāds.

O, draugi, kuras ēna bija

Ar mani? Kuras gleznais vaigs

Man neatvairāms parādījās?

Vai poļu kņazes daiļums maigs?

Vai redzēju es tvīkstam naidā

Un greizsirdībā Zaremu,

Kas moku izmisumā svaidās

Pa izmirušo harēmu?

Nē, zemes meitas skaistums mirdz

Man pretim cits, bet nesasaucams.

Pie viņas domas man un sirds

No vientulīgās trimdas traucas.

Kāds neprāts! Pietiek! Atjēdzies

Un nemodini tukšas sāpes!

No mīlas nelaimīgas ciests,

Nakts stundu sapņu versmē sviests

Ir diezgan! Mīlas cietumniek,

Kas tev gan važas skūpstīt liek

Un nekautrīgu liru paust,

Cik dziļa neprāta tu šausts?

Es, mūzu pielūdzējs, kā slavu,

Tā mīlas smeldzi atmetis,

Ak Krima, jaukos krastus tavus

Drīz skatīšu! Un, noslēpis

Jo dziļi atmiņas, es stāšu

Uz tavām klintīm gaišs un spirgts

Un zilos viļņus sveicināšu,

Lai tevī atveldzējas sirds.

Tu brīnumzeme! Acu līksme!

Te dzīvu prieku staro viss:

Gan kalns, gan leju zaļā tīksme,

Gan vīnogķekari, kas viz

Kā dzintars un kā jahonts spulgais,

Un koku ēnā strauti gulgo …

Viss ceļinieka jutas sien,

Kad rīta stundā bezrūpīgā

Pa taku līkumainām stīgām

Zirgs pieradušu soli skrien;

Vij mežu zaļums klinšu ragus,

Un jūra šļācot viļņus slien

Ap akmens milzi Ajudagu.

Atdzejojusi Vizma Delševica

Izraksts no I. Muravjova-Apostola

Taurijas ceļojuma piezīmēm

«Vakar vakarā, atkļuvis līdz Bahčisarajai un nobraucis aizā, kurā šī pilsētiņa atrodas, es dienas gaismā paguvu redzēt vairs tikai garo ielu, kas ved uz Hansaraju (t. i. — uz hana pili) pilsētas austrumu galā. Saule jau sen vairs nebija aiz kalnu galiem saredzama, un krēsla kļuva arvien biezāka, kad es iegāju sarajas pirmajā pagalmā. Bet tas mani nebūt netraucēja apstaigāt Taurijas Alhambras zāles un sētas; un, jo mazāk redzami kļuva priekšmeti, jo dzīvākas kļuva manas fantāzijas rotaļas, pušķodamās ar austrumu dzejas varavīkšņotajiem ziediem. Es vedīšu tevi, mans draugs, ne no iekšējām telpām sākot, bet, kā pienākas, cauri ārējiem vārtiem, kuros iebrauc no ielas pa tiltu, kas iet pāri šaurajai Dubļupītei — Suruksu. Pa vārtiem ienākdams, tu būsi nokļuvis pirmajā pagalmā: plašā paralelogramā, kura ieejai pretimstāvošā, mazākā mala robežojas ar dārza terasēm. Savukārt abas lielākās veido no kreisās puses mošeja un saimniecības ēkas, bet no labās — pils, kas sastāv no savā starpā savienotām nevienāda augstuma celtnēm. Šajā labajā pusē caur vārtiem, kas atrodas zem ēkām, tu ieej iekšējā pagalmā, kur tūlīt pa labi tev pretim slienas dzelzs durvis, arābu

gaumē bagātīgi izrotātas, ar divgalvainu ērgli virsū, kas tur uz-

stādīts Otomanu mēness vietā.

Pāri slieksnim pārkāpis, tu nonāc lielā priekštelpā, uz mar-

mora paaugstinājuma, un labajā pusē redzi plašu lieveni, kas

ved uz augšējo stāvu. Bet vispirms pakavēsimies priekštelpā un

paskatīsimies uz divām brīnumjaukām strūklakām, kas bez mitē-

šanās lej ūdeni no sienām baltos marmora kausos: viena ir

pretim durvīm, bet otra tūdaļ pa kreisi.

Lai nekas nepaliktu nepastāstīts par šo marmora priekšnamu,

atzīmēsim plato gaiteni, kas no ieejai pretējās sienas kreisā stūra

ved taisni uz hanu mājas svētnīcu, pār kuras ieeju rakstīts:

«Hans Selamids Girejs, hana Hadži Selima Gireja dēls.»[1]otras tā paša gaiteņa durvis ļauj iziet lielā istabā, kur līdz

pusvidum ap sienu dīvāns, bet vidū savukārt marmora strūklaka.

Sis te ir savā vēsumā burvīgs glābiņš no tveices, kad kalni ap

Bahčisaraju nokaituši karstumā. Trešās durvis ved hana divanā,

t. i., zālē, kur pulcējas valsts padome; tajā var iekļūt arī caur

priekšnamu, no lielā pagalma puses.

Kad es aprakstīšu tev vienu no augšējo mitekļu zālēm, tev

radīsies priekšstats arī par visām pārējām, kas atšķiras savā

starpā tikai ar bagātākiem vai skopākiem sienu rotājumiem. Tā

kā ēkas fasāde nav taisnā līnijā celta, bet ar izbūvēm, tad visu-

pirms jāatzīmē, ka galvenās zāles ir apgaismotas no trim pusēm,

t. i., šīs visas no fasādes uz āru izbīdītās sienas ir ar logiem.

Citas ieejas zālē nav kā tikai vienas sānu durvis, gluži nema-

nāmas starp arābiskiem pilastriem, starp kuriem vēl, arī tikpat

nemanāmi, ir skapji gar visu tumšo sienu. Virs skapjiem ir

stikli (labākajās zālēs), no telpas iekšpuses un ārpuses līdz pat

griestiem, un starp tiem ciļņu rotājumi, kā, teiksim, trauki ar

augļiem un ziediem vai arī kociņi ar dažādu putnu izbāžņiem

zaros. Griesti, tāpat kā arī tumšā siena, ir galdnieka taisīti un

visai skaisti: smalks, zeltīts režģu pinums uz sulīgi sarkana lakas

fona. Uz grīdas es ieraudzīju man jau no Spānijas pazīstamos

esterus, t. i., kājceliņus, visai mākslīgi pītus no īpašām niedrēm

un lietojamus tepiķu vietā uz ķieģeļu vai akmens klona. Lai pa-

sargātos no saules griezīguma šajā no trim pusēm apgaismotajā

istabā, slēģus neskaitot, noder arī raibie, izmargotie logu stikli,

šis bruņinieku pilīs iemīļotais greznojums, ko eiropieši, bez

šaubām, pārņēmuši no austrumu tautām krusta karu laikos. Ja vēl

šī vispārīgā apraksta beigās tu iztēlosies dīvānu, t. i., uz grīdas

gar visām sienām, izņemot vienīgi tumšo, sakrautus spilvenus,

savā laikā no zīda drānas šūdinātus, tev būs pilnīgs priekšstats

par pils labākajām zālēm, neskaitot trīs vai četras, kas pārvei-

dotas ķeizarienei Jekaterinai II eiropiešu gaumē, ar augstiem dī-

vāniem, krēsliem un galdiem. Šis pēdējais iekārtojums it īpaši

dārgā godā turams mums, kristīgajiem, jo visās zemēs, kurās

tiek sludināts korāns, īstenticīgie galdu vietā lieto zemus, apa-

ļus solus, uz kuriem liek paplātes, un ēd pie tiem, sēžot ar sakrus-

totām kājām uz grīdas.

Tu it viegli uzminēsi, ka nomaļus no šīs celtnes atrodas ha-

rēms, nepieejams nevienam, izņemot pašu hanu, kura ērtībai no

pils uz harēmu veda īpašs koridors, tikai viņam staigājams. Šī

daļa ir visvairāk nolaista. Dažādie namiņi, kuros mīlestības jeb,

pareizāk, miesaskārības upuri nīka nebrīvībā, tagad paver jo

bēdīgu postažas ainu: iebrukuši griesti, izlauzītas grīdas. Laiks

ir sagrāvis šo cietumu, bet kāds no tā vairs labums, kad tas pats

laiks, no likteņa nebrīvniecēm nolemts, aizritēja viņām bez

prieka, verdziskā izdabāšanā vienam — ne sirds izredzētam drau-

gam, bet nežēlīgam pavēlniekam! Šī harēma malā, plaša pagalma

vidū, stāv augsta, sešstūraina lapene ar bieziem režģiem logu

vietā — no turienes, kā dzird stāstām, hana sievas, pašas nere-

dzamas, varējušas noskatīties uz spēlēm, sūtņu svītām un līdzī-

gām ainām. Citi savukārt runā, ka tur hans priecinājis acis gar

fazāniem un rādījis tos savām mīlulēm. Šis pēdējais nostāsts tikai

tāpēc ticams liekas, ka gailis ar savu ģimeni ir vienīgais paraugs,

ko laulāts draugs musulmanis var rādīt savām nebrīvniecēm par

attaisnojumu daudzsievībai. Starp šo pussatrunējušo lapeni un

apakšējo istabu ar strūklaku vidū, par kuru es jau stāstīju, ir

brīnišķīgs puķu dārzs, kur rozes un mirtes varēja savā laikā

rosināt uz dziesmām kādu tatāru Anakreonu.

Bet laiks atstāt šos krūtis žņaudzošos nebrīvestibas pieminek-

ļus un uzelpot svaigā gaisā. Raugies, iepretim lieliem vārtiem, pa-

galma galā, kas ar kalna piekāji savienojas, terases četros kāpie-

nos, uz kuriem augļu koki zaļo, vīnogulāji vijas ap režģiem un

dzidri strauti no kāpiena uz kāpienu līst lejā akmens baseinos.

Varbūt savā laikā murzas — galma kungi, pielīdzinot Girejus

Bābeles valdniekiem, pielīdzināja arī viņu terases Semiramidas

gaisa dārziem, bet patlaban šim Krimas brīnumam ir postažas

skats, tāpat kā visiem citiem Taurijas pieminekļiem. Visvairāk

žēl šejienes lielākā dārguma un bagātības — ūdens: daudzas

caurules jau aizsērējušas, un vairāki avoti pavisam izzuduši.

Aiz mošejas, ārpus pils pagalma, ir Gireju valdnieknama

hanu un sultānu kapsēta. Viņu pīšļi atdusas zem baltām marmora

kapenēm, pār kurām šalko augstas papeles, riekstu koki un zīd-

koki. Tur guļ Mengli un viņa tēvs, varenās Krimas valsts pamat-

licējs. Visi pieminekļi klāti uzrakstiem.

Pirms atstājam šo sēro mūžīgā miega leju, es parādīšu tev

no šejienes pakalnu — pa kreisi no augšējās dārza terases, uz

pakalna stāv skaista celtne ar apaļu kupolu: tas ir mauzolejs dai-

ļajai gruzīnietei, hana Kerima Gireja sievai. Ar sava daiļuma

spēku jaunā Zaira valdīja pār to vīru, kuram te paklausīja viss,

bet ne ilgi: novīta paradīzes zieds sava dzīves rīta agrumā, un

neremdināmais Kerims uzcēla savai sirdsmīļajai šo pieminekli,

lai ik dienas kavētos tur un veldzētos asarās par neaizmirstamās

pīšļiem. Es pats gribēju noliekt galvu pie daiļavas kapa, bet nav

vairs iespējams pie tā piekļūt: durvis ir cieši aizmūrētas. Visai

dīvaini, ka šejienes iedzīvotāji par katru cenu grib, lai šī skais-

tule būtu nevis gruzīniete, bet gan poliete un tieši kaut kāda

Potocka, ko it kā nolaupījis Kerims Girejs. Lai kā es ar viņiem

strīdējos, lai kā mēģināju pārliecināt, ka šai teikai nav nekāda

vēsturiska pamatojuma un ka XVIII gadsimta otrajā pusē tatā-

riem nebūt nebija tik viegli laupīt polietes, visi mani pierādījumi

palika veltīgi; viņi pastāv pie viena: skaistule bijusi Potocka; un

nekāda cita iemesla es tādai stūrgalvībai neatrodu kā vienīgi pie-

ņemto un taisnīgo atzinumu, ka sieviešu daiļums ir, kā teikt,

Potocku dzimtai piederīgs.»

II

Vēstules fragments

No Āzijas uz Eiropu1 mēs pārbraucām kuģī. Es tūlīt devos

uz tā saucamajām Mitridāta kapenēm (kaut kāda torņa drupām);

tur es par piemiņu noplūcu puķi, ko nākamajā dienā bez mazākās

nožēlas pazaudēju. Ari Pantikapejas drupas neko stiprāk neiedar-

bojās uz manu fantāziju. Es redzēju ielu paliekas, pusaizaugušu

pilsētas grāvi, vecus ķieģeļus, un tas arī viss. No Feodosijas līdz

Gurzufai braucu pa jūru. Visu nakti negulēju; mēness nebija,

mirdzēja zvaigznes, man pretim caur miglu vīdēja dienvidu kalni.

«Redziet, Čatirdags,» teica man kapteinis. Es neatšķīru šo kalnu

un arī nejutu nekādas ziņkārības. Uz rīta pusi es aizmigu. Pa to

laiku kuģis bija apstājies iepretim Gurzufai. Pamodies es ierau-

dzīju valdzinošu ainavu: daudzkrāsainie kalni mirguļoja; tatāru

būdiņu plakanie jumti iztālēm atgādināja kalnu malām pielipu-

šus bišu stropus, papeles kā zaļas kolonas starp tiem slējās stalti;

pa labi milzīgais Ajudags… un apkārt šīs zilās, tīrās debesis un

gaišā jūra, un dienvidu gaiss …

Gurzufā es dzīvoju sliņķa dzīvi, peldējos jūrā, vīnogas ēdu

līdz kaklam; ar pirmo mirkli es iejutos dienvidu dabā un bau-

dīju to ar īsta neapolitāniešu lazzaroni vienaldzību un bezrūpību.

Man patika, nakti pamostoties, stundām ilgi klausīties jūras šal-

koņā. Pāris soļu no nama auga jauna ciprese, katru rītu es to ap-

' No Tamaņas uz Kerču. (Puškina piez.)

ciemoju un pieķēros tai ar jūtām, kuras varētu jau saukt par

draudzību. Tas ari ir viss, ar ko uzturēšanās Gurzufā palikusi

man prātā.

Es apbraukāju dienvidu krastu, un M. ceļojuma apraksts vē-

lāk atdzīvināja manī daudz no redzētā, bet šausmīgais pārgā-

jiens pa Kikeneisas klintīm nav atstājis manā atmiņā nekādu

pēdu. Pa kalnu kraujumu mēs rāpāmies kājām, turēdamies pie

mūsu talāru zirgu astēm. Tas mani ārkārtīgi uzjautrināja un tēlo-

jās kā noslēpumains, austrumniecisks rituāls. Mēs šķērsojām kal-

nus, un pirmais, kas mani saviļņoja, bija bērzs, ziemeļu bērzs!

Mana sirds sažņaudzās, es jau sāku skumt pēc mīļās puses, kaut

gan vēl atrados Taurijā, vēl redzēju papeles un vīnogulājus.

Jura klosteris ar savām stāvajām kāpnēm uz jūru atstāja uz mani.

spēcīgu iespaidu. Turpat es redzēju arī Diānas tempļa leģendārās

drupas. Acīm redzot mitoloģiski nostāsti atsaucas manī laimīgāk

par vēsturiskiem, vismaz tur mani apciemoja atskaņas.

Bahčisarajā es atbraucu slims. Jau agrāk biju dzirdējis pai

savādo hana mīlestības pieminekli. K. bija dzejiski man to aprak-

Iegājis pilī, es redzēju sabojāto strūklaku: no sarūsējušas

dzelzs caurulītes pa pilienam lāsoja ūdens. Es apstaigāju pili, sa-

šutis par nevērību, kādā šī pils atstāta sabrukšanai, kā arī par dažu

istabu puseiropeiskajām būvēm. N. N. gandrīz ar varu izveda

mani pa ļodzīgām kāpnēm harēma drupās un hanu kapsētā —

… Ne jau tas

Man tolaik piepildīja sirdi:

mani mocīja drudzis. Kas attiecas uz hana mīļākās pieminekli, par

ko runā M., biju to piemirsis, kad rakstīju poēmu, citādi būtu to

noteikti izmantojis.

ČIGĀNI

1824

Klīst čigāni, skaļš viņu bars,

Pa Besarābiju tie klejo.

Pie upes stāj, kad novakars,

Tur šodien vecās teltis slejot.

Skan brīves līksmē balsis tiem,

Un kluss ir miegs zem debess juma.

Starp ceļa ratu riteņiem

Ar raibu segu aizklājumu

Deg guns; tai apkārt saime sēd

Un viru gatavo; bet pļavā —

Tur zirgi ganās; lācis dēd

Aiz teltīm, palaists vaļā savā.

Ir dzīvinošs viss stepju klaids:

Te saimes rūpju solis raits,

Kas tālāk ies, kad nakts būs galā,

Te sievu dziesmas, bērnu klaigs

Un kalvja laktas duna skaļa.

Bet, palūk, nometne jau rimst,

Tai miega rimtums pāri klājas,

Un klusā stepe mierā grimst,

Vien zirgi zviedz, rej suns bez stājas.

It. visur gunis nodzēstas,

Visapkārt miers, mirdz mēness modri,

Pie debess juma spīgo tas,

Pār nometni lej gaismu spodru.

Ir nomodā vien čigāns vecs;

Pie oglēm sēž, kur viņu rets

Vēl apdegulis vāri silda,

Viņš ārē veras, tāles redz,

Ko nakts ar blāvu miglu pilda.

Pa klajām pļavām paklaiņāt

Tam jaunā meita aizgājusi.

Tā draiskai vaļai pieradusi,

Gan atnāks; bet jau nakts ir klāt,

Un drīz jau mēness dosies projām,

Sāks padebešos gaisma gaist;

Zemfiras nav, vēl nav joprojām,

Dziest tēva azaids trūcīgais.

Bet, palūk, viņa nāk. Un redzams

Kāds jauneklis, kas līdzi steidz;

Tas nepazīstams vīram vecam.

«Mans tēvs,» tā jaunā meiča teic,

«Te viesis tev: to stepes klaidās

Aiz kalna sastapu, lūk, tur,

Un nakti pārlaist vedu šurp.

Viņš līdzi klīst grib mūsu gaitās

Kā čigāns; likums vajā to;

Bet draudzene es viņam kļūšu.

Tam vārds Aļeko; klejojot

Viņš sekos man, lai kur vien būšu.»

Vecais čigāns

Man prieks. Līdz rītam guli te,

Tev mūsu telts būs pajumte,

Ja vēlies palikt — dzīvo brivi.

Ar mieru esmu dalīties

Ij riecienā — vai plāns, vai biezs.

Kā savējs pieņem mūsu dzīvi

Un klaiņu trūkumu, un brīvi;

Bet manā orē tālāk steigt

Mēs varēsim, kad rīts būs nācis;

Tīk amats — sāc, ko vari veikt:

Vai dzelzi kalt, vai dziesmas teikt,

Vai ciemus apstaigāt ar lāci.

Aļeko

Es palieku.

Zemf ira

Un mans viņš būs:

To cieši turēs manas rokas.

Ir vēls … riet mēness, tumšs jau kļūst,

Pār pļavām miglas vāli plūst,

Man miega gurdums plakstos zogas . ..

Jau rits. Ap rimlo telli klusi

Redz klīstam veco čigānu.

«Zemfira, saule uzlēkusi,

Jel mosties, ciemiņ, arī tu!

Nu, bērni, pietiks maigas tīksmes . . .»

Un ļaudis ceļas, jukām jūk,

Ir teltis novāktas, un līksmē

Steidz visi ceļa ratus jūgt;

Tad palēnām sāk kustēt, — lūk,

Jau pūlis plūst pa klaju lauku.

Nes ēzelīši mazos draugus,

Kas grozos tup un draiskojas;

Gan vīri, sievas, meičas naigas,

Gan vecs un jauns tur aizsteidzas;

Dūc meldijas, šalc kņada, klaigas,

Dobjš lāča rēciens, noklaudz važas,

It nemierīgu ķetnu rautas,

Un spilgto skrandu raibums ņirb,

Un bērnu, veču kailums zib,

Skan suņu rējieni un gaudas

Un ratu čīksti, dūdu balss,

Viss vienkāršs, straujš, viss juceklīgs;

Bet reizē možs un nerimtīgs,

Un mūsu vārgām tīksmēm tāls

Un dzīvei tukšai, apnicīgai

Kā vergu dziesmai vienmuļīgai.

Bij jaunais puisis grūtsirdīgs,

Viņš vērās kailā līdzenumā,

Un iemeslu viņš savām skumjām

Pats sev gan atklāt neiedrlkst.

Zemfira, melnace, tam blakām,

Nu brīvs viņš klīst pa brīvām takām,

Pār viņu saule līksma spīd

Un dienasvidus dailē spīgo;

Kam puisim sirds tik nemierīga?

Vai kādas rūpes viņā mīt?

Putniņš spurdz no zara zarā,

Ne tas skumst, ne bēdājas,

Nedz ar ilgam mūžam dara

Izturīgu ligzdu tas.

Nakts tam paiet, zarā snaužot;

Bet, kad saule sārta aust,

Putniņš, dieva balsi jaušot,

Dziedāt sāk un spārnus glaust.

Bet, lūk, skaistais ziedons beidzas,

Karstā vasara nāk drīz —

Arī rudens klāt jau steidzas,

Miglu tin, un lietus līst:

Ļaudīm skumji, bēdas sūras;

Putniņš svešup aizlido,

Kur aiz tālās, zilās jūras

Siltās zemes gaida to.

Kā bezrūpīgais putniņš zarā —

Tāpat viņš, trimdnieks, vēju varā,

Nav drošu ligzdu vijis tas,

Tuvs sirdij bijis nav nekas,

Bij visur brīvi ceļi viņam,

Kaut kui" bij rodams tversmei nams,

Bet, rīta agrē atmozdams,

Viņš dienu ļāva dieva ziņā,

Un laisko sirdi samulsināt

Gan raize neiespēja tam.

Pēc skurbās slavas brīžiem tiecās,

Kā tālu zvaigzni alka to,

Gan greznība, gan līksmes priecas

To dažkārt nāca aplaimot;

Pār vientulīgo galvu grauda

Nereti pērkons viesulīgs;

Bet viņš tāpat ij vētrā snauda

Kā saules dienā bezrūpīgs.

Piet aklo likteni viņš stājās,

Tā viltus varu nīda tas;

Ak dievs, kā viņa dvēslē vājā

Bez rimta kaisles plosījās:

Un viņa krūtīs nogurušās

Tās karstas virmoja, patiesi

Vai sen, vai mūžam aprimušas?

Vēl jāgaida: gan modīsies!

Zemfira

Teic, draugs, vai žēlās nepiemini,

Ko atstājis uz mūžu tu?

Aļeko

Ko esmu atstājis?

Zemfira

Pats zini:

Ir savējos, ir pilsētu.

Aļeko

Ko nožēlot? Kaut zinājusi,

Kaut būtu domās nojautusi,

Cik pilsētā ir brīves maz!

Aiz žogiem ļaudis, burzmā klīstot,

Tur nejūt rīta vēsmu īsto,

Ne ziedoni, kā smaržo tas;

Tie domu vajā, mīlu noliedz,

Ar savu brīvi tirgojas,

Tie elku priekšā galvu noliec

Un naudas, važu ilgojas.

Ko atstāju? Vien nodevību

Un aizspriedumus, tikai tos,

Un pūļa rejas bezprātīgas,

Un kauna spozmi lielisko.

Zemfira

Tur zāles milzīgas un greznas,

Tur košu krāsu segas viz

Un spēļu, dzīru skurbulis,

Tur meičām rotas dārgas, gleznas! . .

Aļeko

Kas līksmes skaļums pilsētā?

Kur mīlas nav, nav līksme dota;

Bet meičas … Daiļāka par tām

Bez drānām esi dārgajām,

Bez pērlēm un bez greznām rotām!

Jel tāda paliec, maigais draugs!

Bet es … man vēlēšanās viena —

Ar tevi lai mums mīla plaukst

Ikkatrā manas trimdas dienā!

Vecais čigāns

Tu mīli mūs, kaut piedzimis,

Kur tauta bagātībā dzīvo;

Bet neba allaž mīļa brīve

Ir tam, kas pārāk izlutis.

Vēl šādu teiksmas stāstu zinām:

Kādreiz no dienvidiem pie mums

Cars trimdā kādu vīru dzina.

(Man pagātnē jau senis tumst

Tā dlvais vārds, tas neatminams.)

Bij gados vecs šis mūsu draugs,

Bet sirdī jauns un nebij īdzīgs:

Bij dziesmu pūrs tam brīnumjauks

Un balsī skandums šalkām līdzīgs,

Un visi iemīlēja to.

Pie Donavas viņš dzīvot sāka,

Nevienam pāri nedarot.

Bij stāstus stāstīt viņam māka,

Bet darbs tam neveicās, lai kāds,

Kā bērns ik soli bikli spēra:

Bet citiem bij it vēlīgs prāts —

Tie viņam zvērus, zivis ķēra;

Kad ledus dzīrās upi kalt

Un ziemas brāzmas putināja,

Pār pleciem svētam vīram klāja

Tie kažoku, lai nesāk salt;

Bet pierast kārnās dzīves spaidam

Nekad viņš nespēja, paties;

Viņš klīda bāls un gurdā gaitā,

Viņš sacīja, ka bargais dievs

To sodījis par noziegumu …

Viņš gaidīja reiz izpirkumu …

Gar upi skumjās klejodams,

Viņš, nelaimīgais, izdēdēja,

Vien dzimtene bij prātā tam,

Un rūgtas asaras viņš lēja;

Bet nāves stundā novēlēja,

Lai viņa pīšļus skumīgos

Nes turp uz dienvidpusi dzimto,

Jo neba svešā zeme dos

Tam nāvē mieru klusi rimto!

Aļeko

Lūk, tavu dēlu liktens baigs,

Ak dižā valsts, ak lepnā Roma!

Teic, mīlas, dievu dziedon maigs,

Kas slava — kādas tavas domas?

Vai kapa duna, glaimīgs tēls,

Pār audzēm skaņa lidojoša,

Vai stāsts, ko teltī dūmojošā

Teic čigāns, straujais dabas dēls?

Jau divi gadi prom. Aizvienam

Vēl čigānus redz klejojot;

Tāpat vēl pagalmā ikvienā

Tie draudzību un tversmi rod.

Nost metis izglītības važas,

Aļeko brīvs un līdzīgs tiem;

Ne žēlas tam, ne kādas bažas,

Viņš klīst pa ceļiem plašajiem.

Tas pats viņš; saime vēl tā pati;

Tam aizmirsušies senie gadi,

Jo pieradis ir klaiņot tas.

Tam naktīs tīk nu teltī dusēt

Un tīksmā slinkošanā klusēt,

Tīk skopā, skandā valoda.

Bet lācis, bēgulis no migas,

Ir viņa viesis pinkainais,

Pa ciematiem pie stepju stigas,

Pa moldāviešu sētām laists,

Tas smagi dej un rūc tik grīni,

Un apnicīgās važas grauž,

Bet ļaudis mazliet bailes jauš.

Sit vecais laiski tamburlnu,

Pret nūju atspiedies ir tas,

Aļeko dzied, un lācis dejo;

Gar laipno ļaužu pūli ejot,

Zemfira savāc artavas.

Kad nakts jau klāt, šie treji klusu

Steidz prosas graudus uzvārīt;

Ir miers … iet vecais vīrs uz dusu .

Pār telti nakts ūn tumsa slīd.

Tēvs saulē zviln, silst asins gausā,

Pret pavasari dienas iet;

Pie šūpļa meita kaisli dzied.

Aļeko nobālēdams klausās.

Zemfira

Vecais vīrs, bargais vīrs,

Mani kauj, gunī liec:

Baiļu nav, nieks tik vien

Duncis ass, liesmu bieds.

Tevi ienīstu es,

Tevi nicinu es;

Citu mīlu jau sen,

Mīla nāvi kaut nes.

Aļeko

Jel rimsti. Riebj man klaigas skaļas,

Man netīk dziesmas vaļīgās.

Zemfira

Tev netīk? tā nav mana daļa:

Par prieku sev es dziedu tās.

Mani kauj, guni liec;

Neteiks sirds it neko;

Vecais vīrs, bargais vīrs,

Kas ir viņš — neteiks to.

Svaigs kā ziedonis viņš,

Kvēls kā vasaras laiks;

Cik viņš drosmīgs un jauns!

Mani mīlot, cik maigs!

Kā es mīļoju to,

Tikai pusnakts vien redz!

Un mēs smejamies tad —

Ka tu sirmgalvis vecs!

Aļeko

Zemfira, rimsti! man jau gana . ..

Zemfira

Vai saprati tu dziesmu šo?

Aļeko

Zemfira! …

Zemfira

Tev šī dziesma mana,

Ja gribi, dusmojies par to.

(Aiziet un dzied: Vecais vīts utt.)

Vecais čigāns

Jā, jā, šī dziesma vēl man miņā:

Tā mūsu laikos uzradās-,

Sen tautu pajautrina viņa

Ij malās tuvās, tālajās.

Man Mariula, vietu vietām

Pa Kagulstepēm klejojot,

To mēdza ziemas naktīs dziedāt,

Pie uguns meitu auklējot.

Aizvien jo dziļāk manā prātā

Sensenie gadi tumsā grimst;

Bet atmiņā man dziesma šāda

Vēl skan un skan, un nenorimst.

Viss kluss; ir nakts. List mēness gaisma

Pār debess zilgmi dienvidos,

Zemfira sauc — un vecais most.

«Ak tētiņ, mani nomāc baisma:

Aļeko murgos smagajos

Gan raud, gan nebeidz tost.»

Vecais čigāns

To neaizskar, te klusu gaidi.

Ir krievu teiksma par šo kaiti:

Kad pusnakts tumsā viss ir tīts,

Nāk mājas gars — un krūtis spaidīt

Sāk guļošam; kad klāt ir rīts,

Viņš dodas projām, gaismas dzīts.

Zemfira

Ak tētiņ mans! viņš čukst: Zemfira!

Vecais čigāns

Pat miegā tevi meklē tas:

Visdārgākā tu esi vīram.

Zemfira

Man viņa jūtas pretīgas,

Viss apnicis; sirds brīves tīko,

Un es … bet klau! vai dzirdi tu?

Viņš citu vārdu sauca tikko.

Vecais čigāns

Bet kadu?

Zemfira

Dzirdi vaidienu

Un zobu ņirkstu? … Kāda drausma! .

Es modināšu to .. .

Vecais čigāns

Līdz ausmai

Nakts garu labāk neaiztiec,

Pats projām ies . ..

Zemfira

Viņš sakustējās,

Sauc mani, modies … augšā slējās —

Turp došos. Sveiks! tu atkal miedz.

A 1 e k o

Kur kavējies?

Zemfira

Pie tēva biju.

Tev miegā uzplijās kāds gars —

Un tavu dvēsli nomocīja,

Tu šķiti šaušalīgs un bargs

Un zobus griezi ņirkstā skarbā,

Un mani sauci.

Aļeko

Sapņos tu

Man rēgojies. Bet musu starpā . ..

Es drausmus rēgus redzēju!

Puškins Boldinā.

!. Rerbecga zīmējums 1936

Zemfira

Jel netici šiem murgojumiem!

Aļeko

Ak, es jau neticu nekam:

Ne sapņiem, liegiem solījumiem,

Ne tavas dvēsles maigumam.

Vecais čigāns

Ak jaunais neprāti, teic nu,

Par ko gan nopūties ik bridi?

Te brīvi ļaudis, svaigi rīti,

Te sievu daili redzi tu.

Sis skumjas projām gani.

Aļeko

Ak tēvs, Zemfira nemīl mani.

Vecais čigāns

Beidz skumt, mans draugs, vēl bērns ir tā,

Bet bēdām ļauties — neprātīgi:

Tu mīli sūri, paļāvīgi,

Bet sievu sirds — kā rotaļā.

Jel paraugies: zem debess juma

Tur savvaļībā mēness skrej,

Un, garām traukdams, spīgojumu

Pār visu dabu vienlīdz lej.

Lūk, vienā mākonī tas veras,

Tam greznum greznu spozmi dod,

Bet drīz pie otra tas jau tveras —

Tik mirkli, — ceļu tālāk rod.

Kurš sacīs mēnesim: vai dzirdi,

Pie debess šajā vietā stāj!

Kurš teiks gan jaunas meičas sirdij:

Ja viņu mīli — neatstāj!

Beidz skumt.

Aļeko

Bij viņas mīla kvēla!

Man maigi piekļāvusies klāt,

Pa stepju klusumu labprāt

Tā klīda pusnakts stundā vēlā!

Bij viņai bērna llksmums kairs

Un mīļi, čalojoši stāsti,

Maigs skūpsts vai skurbinoši glāsti,

Un gaisa manu skumju dairs,

To mirklī viņa prata kliedēt! .. .

Bet nu? Zemfira nemīl vairs!

Zemfiras saltums mani biedē! …

Vecais čigāns

Jel klausies, gribu tev šobrīd

Par savu dzīvi pastāstīt.

Kad Donavai vēl nedraudēja

Te krievs no tālās Maskavas

(Lūk, to, kas senis sasāpējis,

Aļeko, sirds man atceras) —

No sultāna mēs tolaik cietām;

Kur Akermanas torņi stīdz,

Pašā bij valdnieks šajās vietās —

Es biju jauns; un mana sirds

Tai laikā mulsa vēl bez prāta

Un manām cirtām melnajām

Vēl sirmums nebij skāries klātu;

Starp skaistulītēm jaunajām

Bij viena … ilgi vēros viņā

Ka saules dzidra gaišumā,

Līdz mana kļuva daiļaviņa.

Ai, jaunība! man žigli tā

Kā zvaigzne krītot pamirdzēja!

Bet mīlas laiks — vēl žiglāk skrēj

Bij pagājis viens vienīgs gads —

Vairs Mariula nemīlēja.

Uz Kagulu kur veras skats,

Reiz svešu saimi ieraudzījām:

Šiem čigāniem netāl no mums

Pie kalna sliets bij telšu jums,

Tur divi naktis kopā bijām.

Bet trešajā — bij projām šie

Un Mariula līdzi tiem,

Man atstādama meitenīti.

Es gulēju; kad rīts bij svīdis,

Es pamodos: draugs zudis jau!

To saucu, saucu — pēdu nav.

Zemfira raudot izsamisa —•

Un arī es … Un tālab nu

Man pretīgas ir meičas visas;

No tām nevienu neesmu

Par draudzeni sev izvēlējies,

Nedz savā vientulībā spējis

Jel kādai drauga roku sniegt.

Aļeko

Bet kurš gan varēja tev liegt,

Lai pakaļ dzītos viltīgajai

Un viņas ļaunam laupītājam —

Un viņu sirdis dunci triekt?

Vecais čigāns

Ir jaunība kā putns brīvē.

Kurš mīlu glābs, ja viņa zūd?

Reiz katram laime dota dzīvē;

Kas bijis reiz, to neatgūt.

Aļeko

Es citāds. Nē, bez strīda, drauda

Es savu otram nedotu,

Kaut atriebdamies līksmotu.

Ai nē! ja ienaidnieku snaudā

Pie jūras malas rastu es,

To nogrūstu no krauj males,

Lai bangas viņam pāri grūtu;

Ja arī neaizsargāts būtu —

Lai dziļā jūras dzelmē krīt;

Un viņa pamošanās šausmas

Man ņirdzot tiktos ieraudzīt;

Kā salda duna kritiens drausmais

Man nebeigtu vēl ausīs līt.

Jaunais čigāns

Vēl vienu, vienu skūpstu maigu!

Zemfira

Jau laiks: mans virs ir greizsirdis.

Čigāns

Vēl viens … lai kvēl! pirms novērs vaigu.

Zemfira

Nu sveiks, kamēr nav atnācis.

Čigāns

Kad atkal tiksimies? Teic laiku!

Zemfira

Šonakt; kad mēness starus sāks

Aiz kurgāna pār kapu raidīt…

Čigāns

Tā piemānīs! un neatnāks.

Zemfira

Lūk — viņš! Bēdz, mīļais. Mani gaidi.

Aļeko guļ. Un murgo tas:

Kāds miglains rēgs to tumsā moka;

Viņš iekliegdamies pamostas

Un satraukumā pastiepj roku;

Bet samulsušā plauksta skauj

Vien saltu, saltu drēbju kroku —

Nav viņa draudzenes, vairs nav …

Viņš trīcot pieceļas un klausās …

Viss kluss: sirds bailēs dreb un dauzās,

Pa dzīslām karstums, saltums plūst;

Viņš laukā iet, ap ratiem staigā,

Un baisma iegulst viņa vaigā;

Visapkārt miers, un lauki klus;

Tumst mēness, apklāts miglas vāliem,

Tik tikko zvaigžņu mirgums spīd,

Tik tikko rasā pēdas vīd

Un ved uz kurgāniem. jo tāliem:

Turp nepacietīgs dodas tas,

Kur aizslīd pēdas draudīgas.

Netālu viņa priekšā bāli

Vīd kaps, kas ceļa malā rakts,

Turp gurdens velkas viņš pa zāli,

It baigu jausmu smagi mākts,

Dreb lūpas tam, dreb gurdās kājas,

Viņš iet. .. te pēkšņi. .. sapnis tas?

Redz divas ēnas — soļi stājas —

Viņš sadzird klusas valodas

Pie kapa vietas nozaimotās.

1.  balss

Man jāiet, mīļais …

2. balss

Nē! …

1. balss

Laiks doties.

2. balss

Drīz svīdīs rīts, jel nesteidzies!

1. balss

Jau vēls.

2. balss

Cik kautra tava mīla!

Vēl mirkli!

1.balss

Dzīvība man ķīlā!

2. balss

Vēl mirkli!

1. balss

Ja nu modīsies

Mans virs?…

A ļ e k o

Jau esmu pamodies.

Kurp jūs? Kurp steidzaties jūs abi?

Pie kapa šeit jums ari labi.

Zemf ira

Mans mīļais, bēdz, jel steidzies!

A ļ e k o

Stāt!

Kurp jaunais skaistulis grib snāt?

Nu guli te!

(Iedur viņam dunci krūtis.)

Z e m f i r a

Aļeko!

Čigāns

Mirstu…

Zemfira

Aļeko, kam tu nāvē to!

Tu notriepts asinīm, vai jaudi!

Ko izdarīji tu?

Aļeko

Neko.

Nu tagad viņa mīlu baudi.

Zemfira

Tu nespēj manī bailes dvest,

Nē, draudu nebīstos nekādu!

Par slepkavību tevi lādu …

Aļeko

Tad mirsti!

(Nodur viņu.)

Zemfira

Mīlot mirstu es.

Jau rīta blāzmā austrums zaigo.

Aļeko blakus pakalnam,

Vēl rokā turot dunci baigo,

Uz kapa akmens sēž — un tam

Guļ priekšā divi nāves skavās;

Un baismīgs vaigs ir slepkavam.

Ap viņu samulsušā barā

Stāv čigāni — ir baigi tiem;

Tur nomaļš kapa bedri dara,

Un, acis skūpstot mirušiem,

Iet sievas sērodamas garām.

Bet vecais tēvs tur vientuļš sēž

Un mirušajā acis vērš,

Viņš sagrābts mēmu bēdu varā;

Tad līķus ceļ — un aiznes tos, —

Un vēsos zemes skāvienos

It klusu gulda jauno pāri.

Aļeko raugās, baiss un svešs,

No tālienes .. . Kad nobirst pāri

Vispēdējs zemes sviediens tiem,

Viņš lēni, lēni lejup zveļas,

No akmens klusu zālē veļas.

Tad vecais tuvojas un teic:

«Tu, lepnais, atstāj mūs, prom steidz!

Mēs raupji, nav mums tiesas spaidu.

Mēs nesodām un nešaustam,

Ne asins ciešam mēs, ne vaidu;

Bet slepkavu — mēs negribam.

Tev lemta nav šī brīves vaļa,

To gribi tu vien savai daļai;

Kā šausmas tava balss mums būs:

Mēs labsirdīgi savā garā,

Tu ļauns un drošs, — jel atstāj mūs.

Nu sveiks! tev mieru vēlēt varam.»

Tā saka viņš, un skaļā barā

Tad ceļas čigāni un klīst

No baismu vietas projām aši.

Un stepju tālumā it drīz

Tie nozūd; tikai vieni paši

Tur drausmā laukā rati stāv,

Kam trūcīgs paklājs pāri blāv.

Tā dažkārt, kad jau rudens garām

Un ziema nāk ar miglas skarām,

Kad rīta agrē paceļas

No pļavām dzērves vēlīnas

Un guldzot trauc uz dienvidpusi, —

Te viena paliek, skumja nīkst,

It zemu spārnu nolaidusi,

Ko lauzis svins jo ļaundarīgs.

Nakts klāt jau; tumšos ratos klusums,

Neviena nav, kas guni dedz,

Neviena nav, kas iet uz dusu —

Līdz rīta ausmai plakstus slēdz.

EPILOGS

Ar dzejas brīnumspēku cēlo

Man miglas klātā atmiņā

Tā atdzīvojas daudz, daudz tēlu

No dienām gaišām, skumīgām.

Tai zemē, kur no kauju graudas

Ne mirkli neapklusa gaiss,

Kur stingras robežas reiz sprauda

Krievs iedomīgai Stambulai,

Kur ērglis vecs ar divām galvām

Vēl plāta sirmās slavas spalvas, —

Tur sastapos ar čigāniem,

Ar miermīlīgiem brīves bērniem,

Pie ugunskuru laukiem pērniem,

Kur nometnes mēdz rīkot tie.

Un bieži laiskiem bariem līdzi

Es klīdu stepju klajumos,

Ar viņiem donā dalījos,

Pie ugunskura snaudā slīcis.

Un klaiņojumos man turklāt

Bij mīļa viņu dziesmu līksme —

Un Mariulas vārdu tīksmo

Man tikās ilgi skandināt.

Bet laimes ari nav starp jums te,

Jūs dabas dēli nabagie!

Tāpat zem cauro telšu jumtiem

Rod vietu sapņi mokošie;

Ko posta nespēj stepe brīvā

Ir jūsu mītnes pasargāt.

It visur Jaunās kaisles dzīvas,

Un nav no likteņa kas glābj.

Atdzejojis Pāvils Vīlips

GRAFS NUĻINS

1825

Ir laiks! sāk taures aicināt;

Pulks piķieru, jau gaismai austot,

Uz medībām ir gatavs jāt,

Rej kurtu varza, saites raustot.

Uz lieveņa nāk lielkungs naigs

Un roku sānos iespiež braši;

Mirdz laipnā pašapziņā vaigs,

It visu pārskata viņš aši.

Kungs jājamtērpā stalts un glīts,

Tam prāva ruma blašķe līdz

Un turku duncis asi trīts,

Spīd bronzas ķēdē rags pie jostas.

Vēl naktsmicē un neuzposta

Pa logu sieva novēro

Ar niknām acīm traci šo,

Kas ausmā sacēlies ap māju …

Jau kungam zirgu pievest steidz;

Viņš krēpes tver, liek kāpslī kāju,

«Drīz negaidi!» vēl sievai teic,

Tad paskubina rikšotāju.

Kad septembris uz galu iet,

Cik laukos garlaicīgi šķiet!

Laiks draņķīgs (prozā izsakoties):

Viss dubļos slīgst — gan līst, gan snieg,

Vējš, vilku gaudas; laimīgs toties

Ir pārgalvīgais medinieks:

Pa laukiem drasējot bez bēdām,

Mirkst lietū, guļ, kur pārsteidz miegs;

Gan lādoties, gan gavilēdams

Viņš medījumam trūkties liek.

Bet kā bez vīra sievai klājas?

Vai saimniecei trūkst darba mājās?

Klāt laiks, kad sēnes sālīt var,

Ir jāpabaro zosu bars,

Klēts, pagrabs jāpieskata viņai

Un jāpasūta pusdienas, —

Bez krietnas mājasmātes ziņas

Jau nedrīkst notikt it nekas.

Diemžēl šī mājasmāte jaukā

(Ai! Vārds nav minēts vēl līdz šim!

Vīrs sievu par Natašu saukā,

Bet mēs — mēs viņu godāsim:

Natalja Pavlovna) … to bēdu,

Gan gādāt nemēdza nemaz

Par to, lai māju aprūpētu.

Ak, čaklo senču gudrības

Nataljai apgūt neiznāca,

Jo pansijā reiz auga tā,

Kur dižciltīgo bērni mācās, —

Pie emigrantes Falbalā.

Pie loga jaunā kundze nīkst,

Tai rokās romāns senlaicīgs,

Skan virsraksts (cēlu jūtu ķīla!) —

Armāna un Elizas mīla

Jeb divu dzimtu vēstules.

Saukt darbu klasisko šo varu

Par gaužām garu, garu, garu,

Tas pilns ar tikumīgu garu

Un pamācībām, teikšu es.

Pat nemanot drīz šķirstīt stāja

To mūsu čaklā lasītāja:

Bij āzim prātā iešāvies

Ar suni sētā spēkus mērot,

Pa logu kundze sāka vērot,

Kā divcīņā tiem abiem ies.

Ap kaušļiem zēni smejot stājās.

Gar logu, pikti klaigādams,

Bars tītaru lēnītēm gāja

Un gailis slapjš pa priekšu tam.

Uz žoga sieva veļu žāva,

Trīs pīles peļķē plunčojās,

Bet smagais padebešu klāsts

Tik sadudzis pār zemi kļāvās,

Ka likās, sniegs tūlīt sāks krist. ..

Te — iešķindējās zvārgulis.

Ko laukos ilgi garlaiks mācis,

Tas sapratīs, kā nodreb sirds,

Kad zvārgulītis skanēt sācis

Un skaņas tuvojamies dzird.

Varbūt brauc draugs, lai apmeklētu

Pēc ilgiem gadiem mūsu sētu?

Varbūt pat viņa? … Augstais dievs!

Skan tuvāk, tuvāk … ko lai dara?

Sirds dauzās … taču garām, garām

Trauc skaņa… un jau tālē dziest.

Natalja, dzirdot skaņas jaukās,

No balkona uz ceļu raugās:

Aiz upes pajūgs kāds, paties,

Gar dzirnavām drāž, ko vien jaudā.

Jau tiltam pāri joņo tas,

Bet — citā ceļā iegriežas . ..

Daudz netrūkst — kundze sāktu raudāt.

Te — nogāze … Skat, rati slīd,

Tad apveļas. «Ei, Fiļka, Vasjka!

Tur pajūgs, redzat? Skrieniet naskāk,

To atgādājiet šurp tūlīt,

Bet kungs lai pusdienot nāk šurpu!

Vai viņš maz dzīvs vēl? … steidziet turpu

Nu, ašāk, ašāk! .. .»

Kalpi steidz.

Nataljai šis tas jāpaveic:

Tā apmet šalli, kārto sprogas,

Tad aizvelk aizkarus pie loga.

«Ak kungs, vai jāgaida vēl daudz?»

Klau! beidzot — riteņi jau klaudz.

Tur kariete pussadragāta,

Ar tāla ceļa dubļiem klāta

Pa grambām zvalstīdamās brauc.

Kungs seko — klibs, tik tikko dvesdams,

Un franču sulainis, to vezdams,

Allons, courage!] vēl ņipri sauc;

Tie jau pie sliekšņa; ienāk iekšā.

Bet, kamēr saime viesi sveic,

Ver plaši durvis viņa priekšā

Un telpas ierādīt tam steidz,

Picard2 vēl trokšņo, kārto, rīko,

Kungs pārģērbties pēc ceļa tīko,

Vai viesa vārdu minēt ļauts?

Grāfs Nuļins. Viņš patlaban brauc

No svešām zemēm, kur ar baudu

Ir šķiedis senču krāto naudu,

Uz Petropoli, kur to drīz

Kā retu zvēru apskatīs.

Daudz pilnu somu mūsu frantam

Ar vestēm, frakām elegantām,

Ar korsetēm un citām mantām,

Gizota sējums nejēdzīgs

Un Skota romāns līdzi viņam,

Bons-mots3 , kas franču galmam tīk,

Un šaržu krājums burtnīciņā.

Vēl saglabājis atmiņā

Grāfs Beranžēra vārsmas bija,

Rosīni, Pera melodijas,

Et cetera, et cetera.

Galds sen jau apklāts, un pie tā

Sēž jaunā kundze gaidīdama;

Tad veras durvis — grāfs ir klāt.

Natalja viesi izvaicāt

' fcjam, dūšu! (fr.J

2 Piltārs (fr.).

3 Ar dzēlīgiem izteicieniem, jokiem (fr.).

Steidz, pieklājīgi smaidīdama, •—

Vai stipri cietis nabadziņš?

«Nekas, būs labi,» atbild viņš,

Tad pabīda tai tuvāk šķīvi

Un raiti sarunāties sāk:

Peļ svēto Krievzemi, ko māk,

Un brīnās, kā gan paciest dzīvi

Tās sniegainajos klajos var,

Jā — Parīze — tur citāds gars …

«Bet teātris?» — «Tas panīkst, redzams,

C' est bien mauvais, Ģa iail pitiē.1

Kurls Talma — lomas nav pa plecam,

Un Marsa jaunkundze kļūst veca .. .

Bet toties viņš — le grand Potier!

Viens slavu agrāko vēl šodien

Viņš saglabājis, visi zin.» •—

«Kāds rakstnieks ārzemēs ir modē?» —

«Nu — d' Arlincourt un Lamartin.» —■

«Pie mums tos atdarina daudzi.» —

«Patiešām? Tad jau gan varbūt

Sāk attīstīties mūsu audze.

Dievs dod mums gara gaismu gūt!» —

«Kā parīzietes jostu valkā?» —

«Tik zemu … Lūdzu, atļaujiet

Man tērpu apskatīt mazliet…

Tā: rišas, lentas . .. Kleita šķiet

Patiešām moderna un smalka.» —

«Mums taču pienāk «Telegrāfs».» —

«Bet vai jums nedarītu prieku

' Ļoti nelāgi, ticjām žēl (fr.).

Šī ārija?» sāk dziedāt grāfs.

«Mans kungs, jel iebaudiet kaut nieku

«Paldies, tāpat ir labi man.»

Gaist viesim Parīze no prāta,

Viņš pieceļas … Cik jauka gan

Ir apburošā namamāte,

Cik līksmi viņas smiekli skan!

Grāfs apburts nejūt mirkļus gaistam:

Gan kundzes skatiens laipni viz

Un it kā aicinādams laistās,

Gan nolaiž viņa acis skaistās . ..

Klau — pusnakti sit stundenis, —

Kalps priekšnamā krāc miegā maigā;

Dzied gailis; sargs pa sētu staigā,

Dzelzs plātnei piesit dažubrīd;

Natalja pieceļoties smaida:

«Dziest sveces, vairs nav tālu rīts.

Ar labu nakti! Gultas gaida …»

Grāfs īgst, ka daiļā jāatstāj,

Ar skūpstiem viņas roku klāj,

Un — te nu redz, cik tālu bieži

Iet koķetes, jo šķiroties

Spiež grāfa pirkstus pārāk cieši

Šī šķelme, piedod viņai dievs!

Tērps novilkts, gulta vaļā klāta;

Paraša kundzi gulēt liek.

Nevienu mirkli mājasmāte

Bez šīs Parašas neiztiek:

Šuj, mazgā, iznēsāt mēdz ziņas,

Prot izlūg'. vecus tērpus viņa,

Ar kungu reizēm flirtēt sāk,

Pat uzkliegt kungam meiča māk

Un kundzei acis melo droši.

Pašreiz Paraša apspriež moži,

Ko dara grāfs un kas viņš tāds.

Kas zin, kā viss jau uzošņāts?

Paraša pārcilā ik nieku,

Līdz kundze uzsauc kalponei:

«Nu pietiks, apnicis pārlieku,

Dod mici, naktstērpu un ej,

Lai beidzot es pie miera tieku!»

Bet francūzis, monsieur Picard,

Pa tam poš dusai grāfu ar:

Tiek atnests cigārs, kunga prasīts

Un svece, romāns neizlasīts,

Vīns karafē un dzeramkauss,

Vēl pulkstenis un daikti sīki,

Kas tualetei vajadzīgi, —

Un tad var likties grāfs uz auss.

Viņš Skola romānu tur rokās,

Bet ilgi lasīt nepagūst,

lk mirkli izklaidīgāks kļūst.. .

To nerimtīgas domas moka:

«Nē, nakts man nespēj mieru nest.

Vai tiešām iemīlējies es?

Un ja nu drīkst? … Lūk, joki būtu!

Bet arī — prieki, jo es jūtu,

Ka viņai tiku maķenīt.»

Un sveci nopūš grāfs tūlīt.

Sāk kveldēt viņu karstums tvanīgs.

Velns, kārdināt palaikam manīgs,

Steidz iesvelt alkas spēcīgas

Un vēlēšanās grēcīgas.

Grāfs atceras, cik daudzsološas

Bij mājasmātes acis spožās,

Cik tvirts tās augums pilnīgais,

Balss — īsti sievišķīga, maiga.

Un sārtums! Tādu piešķir vaigam

Vien veselība, lauku gaiss.

Kā pavīdēja tērpa krokās

Tās mazā kurpe bieži vien,

Kā spieda viņa grāfa roku;

Viņš taču muļķis, jānudien,

Ka aizgājis — grāls sevi vaino, —

Nav tvēris mirkli brīnumaino!

Bet vēl jau zaudēts nav nekas, —

Būs viņas durvis atvērtas …

Drīz rītasvārki spilgtā krāsā

Jau uzrauti bij veicīgi.

Uz priekšu! Ceļā krēsls gāzās,

Bet soļoja grāfs steidzīgi —

Kā Tarkvīnijs pie Lukrēcijas

Un uz it visu gatavs bija.

Tā runcis, valšķīgs viltībnieks,

Ko istabene lolo maigi,

Pie peles naktī zogas naigi:

Vieglītēm mīkstās ķepas liek,

Slien augstu kupri, piemiedz acis

Un asti kuļ, pie zemes placis,

Tad nošvikst nagi — ķēriens labs, —

Viņš sagrābj nabadzīti — caps!

Grāfs cilpo tālāk vieglām pēdām

Un taustās, ceļu uzmeklēdams.

Viņš kairās alkās tvīktin tvīkst,

Tik tikko elpu atvilkt spēdams.

Kad ejot grīdas dēļi čīkst,

Grāfs pēkšņi pamirst nodrebēdams,

Līdz bronzas kliņķi viegli tver

Un durvis uzmanīgi ver …

Pa guļamtelpu skatiens maldās:

Deg iekšā lampa, viss ir kluss,

Un liega, blāva gaisma valda.

Dus namamāte miegā saldā

Vai arī tēlo vien, ka dus.

Grāfs ieiet, vilcinās un valdās,

Bet tad pie gultas ceļos krīt…

Es lūgšu Pēterburgas dāmas,

Lai iztēlojas maķenīt,

Kāds izbīlis pēc snaudas rāmas

Ir lemts Nataljai Pavlovnai,

Un pateic, ko nu iesākt tai!

Tā raugās mīlniekā, kurš steigā

Jau kvēlus vārdus bērtin ber

Par jūtām svelmainām un beigās

Gandrīz jau segas malu tver,

Ar pārgalvību nevaldāmu

Pagalam iztrūcinot dāmu …

Tad — juzdama, ka mulsums zūd,

Un svētās dusmās, bet varbūt

Pa daļai ari bailēs spējās —

Natalja strauji atvēzējās

Un — sagrīļojās Tarkvīnijs,

Jo vaigu ķēra pliķis trāpīgs.

Vai zemē līst viņš gatavs bij, —

Tāds kauns, tāds pazemojums sāpīgs!

Kas zin, kā beigtos vēl šis stāsts, —

Grāfs dusmās galvu pazaudēja,

Bet kundzes špicis nikni rēja,

Un tad Paraša pamodās.

Grāfs, soļus dzirdot, trūkās kājās;

Par dāmas niķiem lādoties

Un to, ka jāpārguļ šai mājā,

Viņš laisties lapās bija spiests.

Ko grāfs, Natalja un Paraša

Vēl šajā naktī pārdzīvo,

Ļauts katram iedomāties pašam,

Es rakstīt atsakos par to.

Kad rudens rīts ir beidzot ausis,

Grāfs pieceļas, sāk ģērbties gausi.

Viņš, nagus apvīlēdams, snauž

Un, žāvas valdīdams ar mokām,

Sien kaklasaiti laiskām rokām,

Pat matu cirtas nesaglauž,

Tik sirdīgu to šorīt jauš.

Ko Nuļins domā, nevar zināt;

Tad brokastīs to uzaicina.

Ko darīt? Viņš vēl īgst un cieš,

Bet jāiet, niknums jāapspiež.

Sēž jaunā nebēdne pie galda,

Dzirkst zobgalīgi skatiens spožs,

Sveic viesi viņa, smieklus valda

Un lūpiņā pa reizei kož.

Grāfs iesākumā mulst un kaunas,

Bet atžirgst palēnām no jauna, —

Pat pasmaidīt jau nesas prāts.

Pēc brīža, gluži drosmīgs ticis,

Viņš triec un joko neapnicis"

Un atkal jūtas valdzināts.

Te — kas gan nāk tur? … «Sveika, sieviņ!»

«Jūs klāt! To prieku, ak tu dieviņ!

Mans vīrs, grāf. Iepazīstieties!

Grāfs Nuļins.» —

«Priecājos paties . ..

Laiks šodien nejauks gan bezgala …

Grāf, jūsu pajūgs kārtībā,

Man kalējs paziņoja tā.

Nataša! Sakņu dārza malā

Jau zaķi nomedījām mēs . ..

Ei! Šņabi! Grāf, jums garšos, deru,

Labs degvīns, vests no tālienes …

Mēs kopā pusdienosim, ceru?» —

«Es nezinu; man jābrauc būs.» —

«Nu nelieciet jel lūgties jūs,

Jo mums ar sievu prieks patiesi…»

Bet sabozies šķiet atkal viesis,

Viņš jūt, ka viss ir zaudēts jau,

Un tāpēc pierunājams nav.

Bet Pikārs, drusku «kunga omā»,

Sen nopūlas ap ceļa somām.

Stiepj kalpi lādi smagāko

Un pieskrūvē pie ratiem to.

Drīz pajūgs klāt. Pikārs vēl aši

Steidz aizkavētos darbus veikt.

Grāfs Nuļins aizbrauc. Ar to pašu

Laiks būtu pasaku šo beigt.

Bet vēl kaut ko es vēlos teikt.

Kad grāfs bij prom, vīrs uzzināja,

Kā viņa sievai naktī klājies;

Pat kaimiņiem bij izstāstīts

Par grāfa dēkām svešās mājās.

Bet kas Nataljai smējās līdz

Vissirsnīgāk par jautro stāstu?

To neuzminēsiet nekad.

Vīrs? — Kur nu! Vīrs bij dusmīgs pat.

Viņš lamājās un sauca lāstus:

Sak, pienapuika, idiots,

Un, ja nu tā, ja aizskarts gods,

Gan viņš, sak, grāfu īstā brīdī

Vēl pārmācīs, ar suņiem rīdīs …

Bet tas, kurš smējās kundzei līdz,

Bij kaimiņš Lidins, muižnieks glīts.

Nu droši sacīt varam, raugi,

Ka sieva, kura godu glābj

Un savu vīru nepiekrāpj,

Nav šodien retums, mani draugi.

Atdzejojis Vladimirs Kaijuks

P o l t a v a

Poēma

The power and glory oi the

war, Faithless as their vain

votaries, men, Had pass'd to the

tiiumphant Czar.

Byron

1828—1829

VELTĪJUMS

Tev dziedu es, bet mūza sērā

Vai tagad tavu dzirdi skars?

Vai tiklā dvēsele liks vērā,

Ko savā sirdī alkstu bārs?

Un velte, dziesminieka teikta,

Kā agrāk mīlas atklājums,

Var būt, ka paies neapsveikta

Un liegts tai būs tavs atzinums.

Tad Ieklausies, šīs skaņas dzirdi,

Kas mīļas šķita tev tik sen,

Un domā: tagad, kad mēs šķirti,

Sūrs liktenis kad mani dzen.

Tas tālais tuksnesis ap tevi,

Tavs pēdējs vārds un valoda —

Man svētums dārgākais, ko devi

Tu, mana mīla vienīgā!

PIRMAIS DZIEDĀJUMS

Liels Kočubejs1 un daudzināts.

Tā pļavas nespēj aptvert prāti,

Tur zirgu daudz tam audzināts,

Tie klejo brīvi, nesargāti.

Ap Poltavu tam māju daudz,2

Tām apkārt zaļo dārzi koši,

Un mantu viņam kaudzēm krauts,

Gan ādas, atlass, sudrabs ļauts

Tur apskatei vai noslēgts droši.

Un tomēr Kočubeja gods

Nav garkrēpjaino zirgu bari,

Ne zelts, kas Krimas ordas dots

Kā mesls, ne dzimtie ciemi arī —

Vien savu meitu daiļāko

Ar lepnumu viņš uzlūko.3

Var teikt — nav otras Poltavā

Kā Marija tik skaistas, maigas,

Tā zied kā puķe birztalā,

Ko veldzējušas ēnas svaigas.

Kā kalnu apse Kijevā

Tā slaida. Kustības un gaita

Kā gulbim klusos ūdeņos,

Kas aizpeld, ieviļņojis tos,

Un tad kā stirnai strauji raita.

Kā baltas putas krūtis tai,

Ap augsto pieri daiļajai

Kā mākons tumšo cirtu kārta,

Kā zvaigznes viņai acis spīd

Un mute tā kā roze sārta.

Un ne vien skaistums viņā mīt

(Šis mirkļa zieds!), bet daudzinātu

To ļaudis visur cienīt prot:

Dzird tautā viņu slavējot

Kā tiklu jaunavu ar prātu.

Gan Ukraina tai precniekus,

Gan visa Krievu zeme sūta,

Bet Marija gan bēg, gan klus,

Šķiet, sievas gods tik važas būtu,

Tā visus noraida — turklāt

Pats hetmans liek to bildināt.'4

Mazepa vecs. Māc viņu arī

Gan rūpes, pūliņi, gan kari,

Bet jūtas viņā verd un kvēl,

Viņš sirdī spirgts un mīlā cēls.

Ik mirkli jauna sirds bez mitas

Te kvēl, te dziest. Un mīla, šķiet,

Ar katru dienu nāk un iet,

Ar katru dienu jūtas citas.

Bet ne tik viegli, ne tūlīt

Un ne tik strauji, liesmas sitot,

Var mīla vecā sirdī līt,

Kas sastingusi, gadiem ritot.

Un spraigi pamazītēm tā

Tik iekvēlojas kaislībā,

Bet vēlīns karstums nedziest steidzot,

Tas sirdi atstās, dzīvi beidzot.

Ne stirna plok pie ieža sienas,

Kad dzirdams ērgļa lidiens zems:

Tur līgava klīst augas dienas,

Ar bailēm gaida, ko tai lems.

Un māte pienāk, dusmu šalti

Un uztraukuma trīsas valdot,

Tai roku satvērusi, čukst:

«Kāds nešķīsts vecis! Tādu kaunu

Vai paciest var? . . . Nē! Grēku ļauno

Tam nespēt, kamēr sirds mums pukst.

Būt tēva, gudra drauga lomā

Tam klātos savai krustmeitai.. .

Kāds neprātsl Būt par vīru tai

Viņš dzīves novakarā domā!»

Sirds nodreb Marijai. Tūlīt

Tai līķa bālums seju klāja,

Kā nedzīva prom meiča gāja,

Uz kāpnēm bij tai jāpakrīt.

Tā atjēdzās, bet tad no jauna

Jau acis aizvēra aiz kauna.

Ne vārda neteica. Tai klāt

Tēvs, māte nāca nomierināt

Un bailes, bēdas gaisināt,

Un tumšās domas izklīdināt. ..

Viss velti! Divas dienas tā

Tik, klusu raudot, vaidēja,

Ne ēda vairs, ne dzēra viņa,

Kā ēna dilst, bez miega klīst:

Kad trešā ausma sāka svīst,

Bij tukša viņas istabiņa.

Neviens gan nezināja, kā

Tai naktī nozudusi tā,

Tik zvejnieks dzirdējis bij dunu

Un kazaka un sievas runu,

Vien čukstus. Ritā astoņus

Tur rasā jauta pakavus.

Ne tikai matu gaišums maigs

Un jauneklīgā pūka pirmā,

Bet arī vīra stingrais vaigs

Un sejas rētas, galva sirmā

Spēj skaistumu ap sevi dvest

Un kaislas ilgas sirdī mest.

Un drīz vien Kočubeja dzirdi

Jau liktenīgā ziņa skar:

Tā kaunu, godu aizmirst var,

Tā ļaundarim dod savu sirdi!

Kāds pazemojums! Māte, tēvs

Vai tādām baumām noticēs?

Un tad nu viņu šaubas risa,

Baigs atklājās tiem pārkāpums,

Bij skaidra meitas gaita visa

Un viņas dvēsles noziegums.

Nu sāka saprast, kāpēc spīvi

Tā noraidīja sievas dzīvi

Ar ģimenības saistekļiem

Un slepus asras bildināja,

Un sveicināta piecniekiem

Tik lepni klusot garām gāja;

Kādēļ pie galda to arvien

Tik hetmans runām valdzināja,

Kad dzīres sirdis līksmināja,

Kad vīns pār kausu malām skrien;

Kādēļ lā dziesmas skandināja,

Ko kādreiz sacerējis tas,5

Kad bijis nabags vēl un mazs,

Kad to vēl tautā nezināja;

Kādēļ tik aizrautīgi prot

Tā jātniekrindas apjūsmot

Un kara taures dzird ar prieku,

Kad pulki, zizli ieraugot,

Sveic Mazkrievijas valdinieku . . ,c

Gan Kočubejs ir dižciltīgs,

Tam draugu pulks ir uzticīgs,

Viņš nomazgāt var savu kaunu,

Celt Poltavu uz dumpi jaunu

Un pēkšņi pilī ielauzties,

Kā tēvs viņš var tam atriebties, '

Triekt dunci ļaundarī uz vietas,

Ar stingru roku nodurot…

Bet citu nodomu viņš rod,

Trauc Kočubeju citas lietas.

Bij toreiz vēl tas juku laiks,

Kad, Krievu zemi atjaunojot

Un cīņā spēkus izveidojot,

To veda cara ģēnijs spraigs.

Bargs skolotājs tai nolēmis bija,

Lai gūtu slavu. Nebij nieks,

Kad asiņaini pārbaudīja

To dažkārt zviedru bruņinieks.

Bet, pārcietusi ilgo sodu

Un likteņtriecienus ar godu,

Spirgst Krievzeme. Smags āmurs ma]

Tik stiklu — tēraudu tas kaļ.

Un Kārlis, velti slavēts senis,

Slīd pārdroši, kur bezdibenis.

Uz sirmo Maskavu viņš trauc

Kā negaiss, krievu rindas šķiezdams,

Tā, putekļus pa gaisu griezdams,

Vējš stepē zāli liec un jauc.

To ceļu mina viņš, kur gāja

Nesen jauns naidnieks varenīgs,

Ar neslavu kas sevi klāja,

Kam gājiens šis bij liktenīgs.7

Sen Ukrainā bij nemierīgi,

Naids gruzdēja tur nemitīgi.

Un senatnības draugu bars

Jau cerēja, ka sāksies karš,

Jau cēlās balsis uzpūtīgi,

Lai hetmans viņiem brīvi dod;

Tie, Kārli gaidot vieglprātīgi,

Jau liecās, viņu sveicinot.

Ap hetmani bij dumpja dima.

«Ir laiks!» dažs sauca nemierīgs.

Bet vecais hetmans neaprima

Vēl Pēterim būt paklausīgs.

Ar bardzību, kas prasa biju,

Rāms valdīja viņš Mazkrieviju,

Pret baumām likās nedzirdīgs

Un dzīroja it vienaldzīgs.

«Ko hetmans?» jaunie atkārtoja,

«Viņš noguris, viņš pārāk vecs;

Ar gadiem darbos gājis bojā

Tam senais cīņas karstums rets.

Kāpēc ar roku nogurušo

Joprojām varas zizli nest?

Pret Maskavu mums apnikušo

Laiks tagad karapulkus vest!

Ja būtu vecais Dorošenko8

Vai Samoilovičs, jaunākais,9

Vai mūsu Paļejs10 , Gordejenko"

Mums kara vadons augstākais,

Tad tālā trimdā sniegos velti

Mirt kazakiem vis nenāktos,

Tad skumjā Mazkrievija zeltu,

Tai pulks pēc pulka brīvotos.»12

Tā savā patvaļībā kvēli

Kurn jaunie Mazkrievijas dēli,

Tvīkst pārmaiņas prāts alkanais,

Un aizmirsts gūsts ir sensenais,

Un Bogdans, viņa sasniegumi,

Tā svētie kari, nolīgumi

Un senču laikmets slavenais.

Bet vecums staigā apdomīgi

Un aizdomīgi novēro,

Ko var un kas nav izdevīgi,

Tik pēkšņi neizšķir viņš to.

Kas jūras dzelmē nokāpt spētu,

Kad viss ar biezu ledu klāts?

Kā gan lai pārbaudītājs prāts

Mums dvēsles dzīles izzīlētu,

Kur mājo viltus. Domas tur,

Ko noslāpētas kaisles kur,

Snauž dziļi, dziļi nekustīgi,

Un seno dienu nodoms tur

Var būt, ka nobriest vientulīgi.

Kas zin? Jo hetmans zemiskāks

Un viltū sirds tam melīgāka,

Jo lielāka tam mānīt māka

Un ļaudīm šķiet viņš vienkāršāks.

Kā spēj viņš patvaldīgā dabā

Sev pievilkt sirdis, iztulkot!

Viņš loka prātus savā labā,

Un to, ko slēpj, viņš atklāt prot.

Ar kādu viltu pieglaimīgi

Viņš, labsirdīgi dzīrojot,

Māk veču starpā iztapīgi

Par senām dienām pasērot!

Viņš slavē brīvi patvaļīgam,

Peļ valdību viņš nemierīgam;

Ar izmisušo asras liet

Viņš māk. Ar muļķi runāt iet!

Tik nedaudziem varbūt būs zināms,

Ka gars tam miera nepazīst,

Ka, negodam un godam minams,

Viņš savus ienaidniekus nīst;

Ka nav nekādu pārestību

Viņš aizmirsis, kamēr vien dzīvs,

Un nodomus ar ļaunu gribu

Jau cieši vijis vecis dīvs.

Nē, nava viņam svētu jūtu,

Viņš aizmirst labdarību gūtu,

Viņš mīlestības nepazīst,

Kā ūdeni viņš asins lietu,

Viņš nievā brīvestības lietu,

Viņš — gars, bez dzimtenes kas klīst.

Jau sen kāds nodoms baigs un nīstams,

Ko ļauna piesardzība sedz,

Briest veča dvēselē. Bet bīstams

Un naidīgs skats tam cauri redz.

«Ne tevi, ļauno postītāju!»

Teic Kočubejs un dusmās tvīkst,

«Es pažēlošu tavu māju,

Kur gūstā mana meita nīkst;

Tu nesadegsi ugunsgrēkā,

No kazakzobena un spēka

Tev nekrist. Nelietim cits mērs!

Drīz tevi cara bendes tvers,

Tad tu pie moku rata lūgsies,

Kad asinis no brūcēm sūksies,

To stundu nolādēt tev gan,

Kad meitu kristīji tu man

Un lepnās dzīrēs piepildīto

Tev goda kausu devu dzert,

To nakti, mūsu balodīti

Kad, vecais vanags, trauci tvert! …»

Nav sens tas laiks — ar Kočubeju

Mazepa labprāt draudzējās,

Kā sālī, maizē laipnu seju

Tie savās jūtās dalījās.

Caur ugunim tie kaujai pretī

Viens otram blakus mēdza jāt

Un klusu vienatnē nereti

It visu kopā pārrunāt —

Tad Kočubejam atturīgais

Šis hetmans, alkās nesātlgais,

Sirds noslēpumu sāka paust;

Par nākamajām pārvērtībām,

Par sarunām un vardarbībām

Jau tumšās runās ļāva jaust.

Bij Kočubejs tam uzticīgi

Ar visu sirdi atdevies,

Bet rūgtā naidā neprātīgi

Tik vienai dziņai pakļāvies

Viņš tagad; vienu domu lolo,

To dienu, nakti atminas:

Vai dzīvi beigs uz moku sola,

Vai meitas kaunu atriebs tas.

Bet naidu, atriebties kas ēdas,

Viņš dziļi sirdi noslēpt prot:

«Viņš tagad nevarīgās bēdās

Par kapu tikai domājot.

Mazepam ļauna nevēlēdams,

Viņš tikai meitu vainojot,

It visu viņai piedot spēdams:

Lai dievam viņa atbildot,

Ka kaunā iegāzusi dzimtu,

It visu aizmirsdama, tā.»

Bet ērgļa skatu neaprimtu

Viņš meklē saimē savējā

Sev sabiedrotos nelokāmus,

Ar drošu sirdi, nepērkamus.

Ar sievu viss sen pārrunāts.13

Un dziļā klusībā tiek krāts

Viss, bargai sūdzībai ko zina;

Un sievas nepacietīgs prāts,

Kas sievišķīga naida māts,

Vēl nikno vīru pamudina.

Pat miegā, pusnakts klusībā

Kā slepens gars čukst ausī tā

Par atriebi ar pārmetumu,

Raud asaras, cer panākumu

Un prasa, lai tai nozvērot, —

Un baigu zvērestu viņš dod.

Ir trieciens apsvērts. Viss būs labi.

Jo draugos Iskra14 , pārdrošnieks.

«Mēs viņu veiksim,» domā abi,

«Drīz kritīs mūsu ienaidnieks.

Bet, kas ar kvēli varonīgu

Un tautas lietas valdzināts,

Pret ļaundari tik visspēcīgu

Spēs Pēterim, kas maldināts,

Sniegt apsūdzību bezbailīgu?»

Starp poltaviešu kazakiem,

Ko nelaimīgā nicināja,

Bij kāds, no gadiem agrīniem

Kas viņu kaisli dievināja.

Vai vakars dziest, vai ataust rīts,

Kur dzimtās zemes upe stīdz,

Kur ķiršu dārzi ēnas vija,

Viņš mēdza gaidīt Mariju,

Daudz veltu gaidu, ciešanu

Par īsa mirkļa prieku bija;

To, bezcerīgi mīlējot,

Ar lūgšanos viņš nevajāja:

Kā noraidīts lai dzīvot prot?

Kad precinieki bildināja,

Prom vientulīgs un skumjš no tiem

Viņš gāja, atstātais un drūmais.

Bet, pēkšņi kad starp kazakiem

Bij atklājies tās negods kļūmais

Un nežēlīgi vēl turklāt

Par viņu tenkoja un smēja, —

Pret Mariju arvien vēl spēja

Tas senās jūtas saglabāt.

Bet, ja kur, nejauši tam dzirdot,

Mazepas vārds bij izrunāts,

Viņš novērsās ar mokām sirdī

Un nobālēja sāpināts.

Kad mēness spīd un zvaigznes māj,

Kas gan tik vēlu naktī jāj?

Kam pieder zirgs, kas neaprimdams

Skrien, stepju bezgalībā grimdams?

Uz ziemeļiem prom kazaks trauc,

Laiks atpūtai nav viņam ļauts

Ne klajā laukā, birzes galā,

Ne pārceļoties upes malā.

Kā stikls viņa duncis spīd,

Par somu domā viņš ikbrld.

Tā žvadz. Zirgs nepaklupdams raitu

Steidz, krēpes plandot, savu gaitu.

Zelts skanīgs noder vēstnesim,

Par prieku duncis jauneklim,

Un žiglais zirgs — par prieku arī,

Tik cepuri tam neaizskari!

Par cepuri viņš dod labprāt

Ir zirgu, naudu, dunci klāt,

Bet atdos to viņš tik ar kauju

Un tik pret savu galvu strauju.

Kam cepure visdārga tam?

Tur apsūdzība kazakam

Pret ļauno hetmani ir šūta,

Ko caram Kočubejs nu sūta.

Mazepa, vētru nejaušot,

Nekādas briesmas nemanot,

Veic tālāk savu nodevību:

Tam pilnvarotais jezuīts,15

Kas dumpot kūda tautas gribu,

Nāk grīļu troni apsolīt.

Nakts tumsā, kā vien zagļiem klājas,

Tie tagad slēpu sarunājas,

Par nodevību apspriežas;

Tie uzsaukumiem vārdus kārto,lc

Par cara galvu tirgojas,

Jau vasaļus viens otram pārdod.

Uz pili šaubīgs ubags bārs

Nāk slepeni, diezin kam rada,

Un Orļiks17 , darbīgs sekretārs,

To atved un to projām vada.

Visnotaļ slepus indi jauc

Tā kalpi, visur izsūtīti:

Pie Donas kazakos vieš spīti,

Bulavins18 tos uz dumpi sauc,

Jau ordām iedveš dumpja garu;

Jau sāk pa Dņepras aizkrāci

Celt cīņai nemiernieku baru

Pret patvaldīgo Pēteri.

Mazepa vēro modru stāju:

Uz visām malām vēstis trauc.

Pret Maskavu Bahčisaraju

Viņš draudot viltīgs cīņā sauc.

Tam poļu karalis vērš ausi,

Turks Očakovā labvēlīgs,

Pat Kārlis, cars. Vairs nesnauž gausi

Mazepas prāts tik divkosīgs;

Lai roka triecienam ir droša,

Viņš domās visu pārliek vēl;

Tā ļaunā griba negurstoša

Kā kaisle noziedzīga kvēl.

Bet kā viņš uztraucās un rāvās

It kā no bargas pērkongrāvas,

Kad paši krievi'-5 pēkšņi tam,

Šim lielam krievu naidniekam,

To apsūdzību priekšā klāja —

Raksts Poltavā bija gatavots —

Un viņu, kaut gan pelnīts sods,

Kā cietušo vēl labināja;

Jo kara rūpju māktais cars,

Kam derdza ļaunu tenku gars,

Vis neievēro jauno ziņu,

Bet Jūdasu grib mierināt,

Ar skaļu sodu naida miņu

Uz ilgiem laikiem klusināt.

Pie cara, skumdams liekulīgi,

Mazepa griežas pazemīgi:

«Zin dievs un ļaudis redz, ka viņš

Divdesmit gadus, nabadziņš,

Jau caram kalpo uzticīgi;

Un apdāvināts bagātīgi

Un brīnišķīgi augstu celts …

Kāds naida aklums, neprātība! . . .

Šķiet, kapa malā nodevība

Tam tagad būtu pūliņš velts,.

Lai aptumšotu labo slavu.

Vai viņš gan balstīt Staņislavu20

Nav īgni atteicies? Un kas

Ukrainas kroni noraidījis?

Kā klājas, caram pavēstījis

Viņš visas slēpās sarunas.

Un vai pret dumpotāju hanu21

Un Caregradas dižsultānu

Viņš nebij kurls un nedzirdīgs?

Vienmēr viņš caram uzticīgs

Ar savu zobenu un spalvu,

Par caru spējīgs galvu dot;

Bet tagad — ienaidnieki prot

Gāzt negodu pār viņa galvu!

Un kas tie? Iskra, Kočubejs,

Kas ilgi bijuši tam draugi! . . .»

Un saltā bezkaunībā, raugi,

Tam, kas vēl draugs bij nesenējs,

Nu nāvi prasa nodevējs.. ,22

Kā nāvi? … veci nelokāmais!

Kā meitu tavas rokas skauj?

Bet aukstās pārdomās viņš ļauj,

Lai sirdī pārmetums rimst rāmais.

Viņš lemj: «Kāpēc, kas to lai zin,

Pret pārspēku stāj neprātīgais?

Viņš pats, šis lepnis uzpūtīgais,

Viņš pats pret sevi cirvi trin.

Kurp steidzas, acis cieti vēris?

Kur cietu pamatu sev tvēris?

Vai viņš? … Bet meitas mīla gan

Vairs neglābs tēva galvu sirmo,

Jo hetmans ieņem vietu pirmo,

Ja ne — tad būtu jāmirst man.»

Ai Marija, kaut apzinātu

Tu — čerkasmeilu krāšņais zieds,

Cik baigem pūķim mīļu prātu

Pie savām krūtīm glāstus sniedz!

Ar kādu neizprastu varu

Šis izvirtulis, niknu garu,

Tev pratis mīļi tuvoties?

Kam esi lemta ziedoties?

Vai viņa kuplie, sirmie mati

Vai dziļās grumbas, viņa skati,

Kas acu iedobumos spīd,

Vai runa, kurā viltus vīd,

Tev dārgāka par visu šķita?

No tēva, mātes novērsies;

Kad apmātības stunda sita,

Par viņa gultu izšķīries.

Ar savām acīm nekaunīgām

Ir vecis tevi piebūris,

Ar klusām runām izveicīgām

Tev sirdsapziņu izdzēsis;

Pēc viņa lielā godbijībā

Tev sniedzas skatiens apstulbots,

Tu lolo viņu aizgrābtībā,

Tavs kauna traips — tev liekas gods,

Par to tu tagad apskurbusi

Kā neprātīga lepojies —

Tu zemu kritusi paties

Un esi godu zaudējusi…

Kas negods, tenkas Marijai?

Tā ļaužu runas aizmirsusi,

Kad lepnā veča galva klusi

Pie kājām noslīgusi tai,

Kad hetmans aizmirstas ar viņu,

Klus dzīves trokšņa bangojums,

Un drošo domu noslēpums

Tiek biklai meičai ļauts ar ziņu.

Tā, senās dienas aizmirstot,

Tik vienas bēdas sirdi rod,

Kā mākonis tās pāri klājas,

Par tēvu, māti domājot, —

Kā viņiem noskumušiem klājas;

Caur asarām tā vēro tos,

Bez bērnu glāsta pamestos,

Un šķiet, tie pārmest nenostājas .

Ai, ja tik zinātu tā vien,

Ko zin jau visa Mazkrievija!

Bet baigais noslēpums arvien

Vēl nezināms tik viņai bija.

OTRAIS DZIEDĀJUMS

Mazepa drūmīgs. Maldās tas

Pa domām nežēlīgām, baigām.

Un.Marija ar acīm maigām

Uz savu vīru lūkojas.

Un, apskāvusi viņa ceļus,

Tā mīlas vārdus atkārto.

Bet velti. Melnās domas ceļas,

Pat mīla nemierina to.

Viņš nabadzīti nevērīgi

Ar saltu skatu uzlūko,

Uz pārmetumu laipnāko

Viņš atbild, klusot izklaidīgi.

Un aizvainota, izbrīnā,

II kā bez elpas, ceļas tā

Un runā īgni, nevaldīgi:

Ak hetman! Tevi dievinot,

Virs zemes visu aizmirst spēju,

Tik vienu prātā paturēju —

Tā tava mīla. Un par to

Tad bija laime jāziedo.

Bet tomēr žēl nekā man nava.

Bij klusums baigs — vēl zini gan

Tai naktī, kad es kļuvu tava,

Tad mīlu zvērēji tu man,

Kāpēc vairs nemīli tu mani?

M a z e p a

Draugs, taisnīgai tev vajag būt!

Lai neprātīgie murgi zūd,

Tu aizdomās tik sirdi māni:

Nē, dvēselē tev kaisle tvan,

Tā aizsedz, aizmiglo tev garu.

Es tevi mīlu, tici man,

Par slavu vairāk un par varu.

Marija

Nav taisnība. Tu mani krāp.

Cik sen, kad bijām nešķirami,

Bet nu tu vairies, tas man sāp,

Tev mani glāsti apnīkami;

Nu apspriedēs tev dienas skrien.

Tu dzīro, brauc, es atbīdīta,

Viens paliec naktī tu arvien,

Prom ubags — trauc pie jezuīta.

Un mana mīla lēnīgā —

Tik salti uzņemta ir viņa.'

Uz veselību dzēri — jā —

Tu kņazei Duļskai. Jauna ziņa:

Kas ir šī Duļska?

M a z e p a

Vai tad tu

Jau greizsirdīga? Es lai gaidu

Vēl savos gados viltus smaidu

Un patmīlīgu skaistumu?

Un vai man, vecim sirmu galvu,

Kā jauneklim būs nopūsties,

Sev važas uzņemties par balvu

Un sievas vilt, un izlikties?

Marija

Nē, lai ir atbilde cik barga,

Teic skaidri, tieši, nevairies!

Mazepa

Man, Marij, tava dvēsle dārga,

Es teikšu visu: uzklausies.

Sens nodoms virza mūsu prātus,

Darbs tagad pilnā rosībā,

Laiks izdevīgs mums tagad klātu,

Sit cīņas stunda varenā.

Bez mīļās brīvības un slavas

Gan aizbildnībai Varšavā

Mēs ilgi liecām galvas savas,

Gan patvaldībai Maskavā.

Valsts patstāvību dot Ukrainai

Klāt tagad laiks — sen nodomāts, -

Un cīņu karogs asiņainais

Pret Pēteri jau vaļā klāts.

Viss gatavs. Pārrunas rit straujas.

No karaļiem man vēstis nes;

Un drīz jau jukās, niknās kaujās

Var būt, ka tronī kāpšu es.

Daudz uzticamu draugu zinu.

Vai kņazi Duļsku lai tev minu?

Tad — jezuīts un ubags. Tiem

Mans nodoms darbos jāpārrada,

Caur viņu rokām šurpu vada

Man vēstules no karaļiem.

Lūk, svarīga tev atzīšanās!

Vai pietiek tev? Vai šaubīšanās

Ir kliedēta?

Marija

Mans mīļais! Rau,

Es redzu, dzimtai zemei jau

Tu valdinieks. Kā galvu sirmo

Cels kronis cariskais!

Mazepa

Bet klau!

Vēl viss nav paveikts. Vētra virmos,

Kā zināt var, kas sagaida?

Marija

Ar tevi baiļu nepazītu —

Tu esi varens! Zinu — jā,

Tev jāvalda.

Mazepa

Bet ja es kritu? …

Marija

Ar tevi mirtu, ja tas tā.

Kā dzīvot gan bez tevis spētu?

Tu celsies godā varenā.

Mazepa

Tev mīļš es?

Marija

Kā lai nemīlētu?

Mazepa

Tad saki: tēvs vai laulāts draugs

Tev dārgāks liekas?

Marija

Mīļais draugs,

Kāpēc tāds jautājums? Par jaunu

Tas mani satrauc lieks un velts,

Es tēvam, mātei, sirds kaut smeldz,

Jau esmu kļuvusi par kaunu

(Šo baigo domu sirds man jūt!),

Es tēva atstumta varbūt —

Un kādēļ gan?

Mazepa

Tad es tev dārgāks

Par tēvu? Klusē tu …

Marija

Dievs bargais!

Mazepa

Nu atbildi!

Marija

Tu pats jel spried.

Mazepa

Tad uzklausies! Ja bojā iet

Vai man, vai viņam vajadzētu

Un tu kā soģis būtu mums,

Kāds būtu tad tavs nolēmums

Un kuru tad tu aizstāvētu?

Marija

Ai, diezgan! Sirdi nemoki!

Tu kārdinātājs …

Mazepa

Atbildi!

Marija

Tu bāls, un tava runa barga …

Jel nedusmo! It visu, dārgais,

Tev gribu upurēt paties;

Bet drausmie vārdi man kā biedi.

Nu pietiek . ..

Mazepa

Tagad, Marij, viedi

Un, ko man teici, atceries!

Pār Ukrainu silst nakts. Viss kluss.

Tik dzidra debess! Zvaigznes spožas,

Un, savā snaudā grimis, dus

Un mosties negrib gaiss. Tik možas

Dreb klusu sidrabpapeles.

Spīd mēness rāms no augšienes,

Pār Belocerkovu tas zaigo

Un hetmaņdārzu lapotnes

Un veco pili apmirdz baigo.

Viss kluss, tik kluss un mierā tīts;

Bet pilī sačukstas kā bažās:

Tur kādā tornī sasaistīts

Sēž dziļās pārdomās, kalts važās,

Pie šaurā loga Kočubejs,

Drūms raugās debesīs tā sejs.

Rit nāves sods. Bet ne ar šausmām

Viņš kavējas pie soda drausmā;

Nē, dzīve viņu nesauc vairs!

Kas nāve? sapnis ilgotais.

Drīz guls viņš šķirstā asiņainā.

Māc miegs. Bet taisnais dievs! bez vainas

Būs ļaundarim pie kājām krist

Kā kustonim, bez runām liekām;

Pats cars to ļāvis mocīt, sist.

Un kam gan? — Cara ienaidniekam;

Nu zudīs dzīvība un gods,

Un biedrus gaida briesmīgs sods;

Tie lāstus dvesīs domās savās,

Kad tu pie bendes bluķa ej

Un ienaidnieks par tevi smej;

Un jāgrimst būs tev nāves skavās,

Kad nav nevienam uzticēts

Pret ļaundari tavs ienaids svēts! …

Un Poltavu viņš atmin savu

Un draugu pulku parasto,

Un seno bagātību, slavu,

Un dziesmu meitas dziedāto,

To māju atmin, kur bij dzimis,

Kur darbs un miegs bij netraucēts,

Un visu, dzīvē neaprimis

Ko baudījis, kas upurēts —

Kādēļ?

Žvadz slēdznis sarūsējis,

Rīb skarbi bulta. Pamodies

Lemj nelaimīgais: «Ieradies!

Lūk, priesteris; jau apmeklējis.

Viņš asiņainā gaitā šķiet

Mans vadons, grēku līdzinātājs,

Mans dvēsles skumju dziedinātājs,

Kas krustā sistā pēdās iet;

Tā asinis un miesu svētu

Viņš atnes man, lai stiprinos,

Lai droši nāvi pieņemt spētu

Un nemirstībai svaidītos!»

Un sirdi satriektu un žēlās

Jau vēlas nelaimīgais vīrs,

Lai dieva priekšā lūgsnās kvēlās

Tas, grēkus sūdzot, kļūtu tīrs.

Bet nevis svēto vientuļnieku —

Viņš mata citu viesi lieku:

Ir ļaunais Orļiks ieradies,

Un, pretīgumā mokoties,

Tam notiesātais rūgti jautā:

«Tu, cietsirdīgais, šeit! Kāpēc

Mans miers Mazepas iztraucēts

Šai naktī pēdējā man ļautā?»

Orļiks

Tev jāatbild vēl, Kočubej!

Kočubejs

Es atbildēju jau, nu ej!

Ļauj mieru man!

Orļiks

Vēl atzīšanos

Pans hetmans pieprasa.

Kočubejs

Par ko?

Sen atzinis es visu to,

Ko gribējāt; Ka vārdos manos

Tik meli vien. Es viltīgs virs

Un sūdzētājs, bet hetmans tīrs.

Kas vēl jums vajadzīgs?

Orļiks

Mēs zinām,

Bez mēra bagāts biji tu;

Daudz ir tev mantu apraktu,

Dzird Dikaņkā23 par tām sen minam.

Rīt nāves sodam jānotiek.

Tavs īpašums, kā likums liek,

Tad pāries viss uz kara kasi,

Tādēļ tev pavēlu un prasu:

Kur slēpi mantu aprakto?

Tavs pienākums man sacīt to.

Kočubejs

Jūs nemaldāties vis. Pārlieku

Trīs mantas darīja man prieku.

Mans pirmais dārgums bij — mans gods;

To ņēma bende spīdzinot.

Un otrs, kas vairs rodams nava, —

Bij mīļās meitas labā slava.

Šo mantu visudārgāko —

Mazepa nozaga man to.

Bet trešo — turu saglabātu;

Mans pēdējs dārgums — atriebties;

Lai to no manis pieņem dievs.

Orļiks

Met, veci, prom reiz blēņu prātu!

Vēl šodien, dzīvi atstājot,

Tev nopietni viss jāapskata.

Ko joko? Atbildi man dod,

Ja nevēlies vēl moku rata!

Kur liki naudu?

Kočubejs

Nelieti,

Laiks nejēdzīgai taujai beigties!

Ļauj gulties šķirstā. Uzgaidi!

Mazepam līdz tad vari steigties

Un manu mantojumu lēst,

Un saviem asiņainiem pirkstiem

Lauzt pagrabdurvis vaļā, plēst,

Likt mājām brukt zem uguns dzirkstīm

Jums mana meita līdzi ies;

Tā visu parādīs un klāstīs,

Par mantu apslēpto jums stāstīs;

Bet tagad lūdzu — redz to dievs, —

Lai brīdi mani mierā liktu.

Orļiks

Kur slēpi naudu? Uzrādi!

Tev netīk? Kur tā — pasaki,

Vai arī tauja beigsies slikti.

Tu liedzies vietu uzrādīt?

Tu klusē? — Bende, šurp tūlīt!24

Un bende nāk . . .

Ak, nakts šī drausmā!

Bet kur gan hetmans, ļaundars kur?

Kurp bēg no sirdsapziņas šausmās,

Kas to kā čūska dzeļ un dur?

Pie meičas istabiņā klusā,

Kur guļ tā svētlaimīgā dusā

Un neziņā vēl sapņot drīkst,

Mazepam smagi galva slīgst

Kā klusās, nomokošās domās.

Tā dvēseli salts drūmums nomāc,

Un tumšāks aizēnojas sejs:

«Mirs neprātīgais Kočubejs.

To nevar glābt.» Jo vairāk tiecas

Pēc mērķa hetmans, vairāk jūt,

Ka stingrākam tam vajag būt,

Lai viņa priekšā zemāk liecas

Tā ienaidnieki. Jā, paties,

Tā apsūdzētājs bojā ies

Un mirs … Bet, gulētāju skatot,

«Ak dievs!» teic helmans, postu matot.

«Kas tālāk gan ir sagaidāms,

Kad skars to liktenīgā ziņa?

Vēl tagad mierīga ir viņa.

Nekas vairs nebūs noslēpjams,

Kad kara āva, smagi krītot,

Ar lielu troksni nodārdēs

Pa visu Ukrainu un rītu

Ikviens par nāvi stāstīt spēs! …

Ak, redzu es, ja liktens kādam

Ir lēmis dienas vētrainas,

Tad aukā vienam jāstāv tādam

Un nav pie sievas jāturas.

Vai līdz ar zirgu apdomīgi

Ir iejūgt stirnu bailīgo?

Ak, aizrāvos es neprātīgi —

Un nu man jāmaksā par to . ..

It viss, kas nepērkams par naudu,

Kas dzīvi padara par baudu,

Tas viss man viņas dāvināts. —

Man, drūmam vecim, kļūst vai baigi! —

Kāds trieciens viņai sagādāts!»

Un vēro viņš: tur gultā maigi

Miers jauneklīgais, saldais gūts.

Tā ieaijāta sapnī liegā,

Un lūpas pavērtas; un miegā

Tai brīvi elpo jaunā krūts.

Bet rītu, rītu … Nodrebēdams

Mazepa viņu vērot beidz

Un pieceļas, cik klusu spēdams,

Uz vientulīgo dārzu steidz.

Pār Ukrainu silst nakts. Viss kluss.

Tik dzidra debess! Zvaigznes spožas.

Un, savā snaudā grimis, dus

Un mosties negrib gaiss. Tik možas

Dreb klusu sidrabpapeles.

Bet drūmas domas sirdī nes

Mazepa. Zvaigznes pusnakts birga

Kā soģa acis pretī mirgo

Un it kā izsmejot tam māj.

Un papeles, kas rindā stāj,

Tās, klusu galvas locīdamas,

Kā tiesneši stāv runādamas;

Un pusnakts tumsā siltais gaiss

Kā drausmīgs cietums nospiež baiss.

Te pēkšņi… kliedziens sadzirdams,

Kas nāk no pils kā vaidēdams.

Tas skan pēc ļauna murgojuma;

Vai brēca pūce, zvērs, ko beidz,

Vai mokās cilvēks, kas lai teic? —

Vienalga, sava uztraukuma

Mazepa nespēj pārvarēt;

Uz žēlo vaidu atbildēt

Viņš steidz ar citu izsaucienu,

Ko trakā līksmē viņš arvienu

Bij radis kaujas laukos saukt,

Ar Zabelu un Gamaleju,

Un ar šo pašu… Kočubeju

Kad kara liesmās mēdza traukt.

Jau ausmas gaiši sārtais zieds

Pie debess malas augšup sniedz,

Mirdz lauki, pakalni un lejas,

Un birztalas. Rau, upe zib.

Možs rīta troksnis pretī smejas,

No gultas celties cilvēks grib.

Vēl elpo Marija tik saldi,

To klusu aijā sapņu maldi,

Caur snaudu spēj tā pamanīt —

Kāds ienāk, tai pie kājām skaras.

Tā pamostas, bet jau tūlīt

Tai smaidot acis cieti darās,

Jo rīta saule gaiši spīd.

Kā ilgās Marija stiepj rokas

Un čukst kā saldās mīlas mokās:

«Mazepa, tu?» … Bet, ak, tobrīd

Tai atbild cita balss, tik sēra,

Ak dievs! Un nodrebot tā vēro —

Tās priekšā māte …

Māte

Klusu ciet!

Mūs nenodod! Tad klausies, vied!

Šurp iezagos ar piesardzību,

Lai gauži lūgtu tēva dēļ.

Jau šodien sods. Tu viena vēl

Spēj remdēl viņu negantību.

Glāb tēvu, glāb!

Meita

šausmās

Kāds tēvs? — jel teic!

Teic man, kāds sods!

Māte

Vai tu arvienu

To nezini? Nē, katru dienu

Tu esi pilī; pienākums

Tev zināt, bargs cik hetmans mums,

Kā savus naidniekus viņš soda,

Ka cars to uzklausa, ceļ godā,

Bet nu es redzu, saprotu,

Tu atstum dzimtu nelaimīgo,

Es tevi gultā atrodu,

Kad rīko sodu nežēlīgo,

Kad spriedums tiek jau nolasīts

Un tēvam bendes cirvis trīts,

Mēs viena otrai svešas šeitan .. .

Ak Marij, mana mīļā meita,

Jel atjēdzies un trauc tūlīt,

Glāb tēvu, ej to atpestīt:

Tavs skatiens ļaunās rokas baidīs,

Tu vari cirvi novērst vēl.

Steidz, lūdzies — hetmans nenoraidīs,

Tu godu, dzimtu viņa dēļ

Un dievu aizmirsi…

Meita

Kas moka?

Mazepa … Tēvs … Sods. Ceļus loka

Šeit māte, šajā pili nāk —

Nē, vai man prāts jau apmulst sāk,

Vai tie ir sapņi? …

Māte

Dieva roka!

Nē, nē! Tie sapņi, murgi nav.

Vai tiešām nezini tu jau,

Ka tēvs tavs, atriebības alkdams

Par meitas godu zaudēto

Un hetmani gāzt postā salkdams,

Ir caram apsūdzējis to;

Ka bendes rokās asiņainās

Viņš atzinies ir visās vainās

Kā apmelotājs bezkaunīgs;

Ka viņš, tik taisns un drošsirdīgs,

Ir nodots ienaidnieka varā;

Ka kara tiesā, vīru barā,

Ja žēlīgs dievs to nesargās

Ar savu visvareno roku,

Vēl šodien nomirs viņš pilns moku;

Bet tagad tas vēl mitinās

Šeit, ieslēgts tornī.

Meita

Dievs, jel sargi!

Jau šodien! … Nelaimīgais tēvs!

Un ta kā mirējs meiča vārgi

Uz gultas saļimst izbailēs.

Ņirb cepures, un piķi zviļņo.

Rīb bungas. Joņo serdjuki25 .

Jau pulkos stājas kazaki,

Verd pūlis. Sirdis straujāk viļņo.

Kā čūskas aste vizuļots,

Pilns ļaužu, ceļš drīz sakustējās.

Kur laukā redzams ešafots,

Tur bende staigāja un smējās,

Kā laupījumu sagaidot;

Te, baltās rokās satverot,

Viņš smago cirvi vicināja,

Te jautro pūli smīdināja.

Dūc runas, šalko. Sievas spiedz,

Skan lamas, smiekli, kurni, rājiens

Viss apklusa. Tik zirgu jājiens

Bij dzirdams drausmā klusumā.

Ar serdjukiem, it stingru stāju,

Ar priekšniekiem tur garām jāja

Pats hetmans melni varenā,

Bet tur pa ceļu kādi rati,

Lūk, brauca. Pretī cēlās skati,

Turp uztraukts katram vērsās sejs.

Šis zemes lietām tāls jau kļuvis

Un ticībā sev spēku guvis,

Sēž ratos taisnais Kočubejs,

Ar viņu Iskra vienaldzīgais,

Kā upurjēriņš paklausīgais.

Tad rati apstājās. Un klau!

Skan koris lūgsnu pērkondārdiem,

Un vlrakdūmi ceļas jau:

Lūdz tauta klusot līdz bez vārdiem

Par dvēsles mieru cietējiem

Un tie par saviem naidniekiem.

Iet. Uzkāpa. Kur nāves vieta,

Met krustus Kočubejs un gulst.

It kā pie kapa ļaudis mulst.

Tad nozibēja cirvja pieta

Un pirmā galva atšķēlās.

Lauks nopūtās. Vēl bende plāja,

Un otra galva mirkšķināja

Jau plakstus, zālē aizvēlās —

Un ļaunā priekā, ļauniem skatiem

Tās bende paņēma aiz matiem

Un rokā, spraigi izstieptā,

Pār pūli gaisā kratīja.

Sods izpildīts. It bezrūpīgi

Iet mājup ļaudis izklīstot,

Par dienas darbiem savstarpīgi

It bezbēdīgi runājot.

Kad laukums apklusis jau bija,

Tur divas sievas pamani ja

Pār raibo ceļu pārskrejot,

Tik nogurušas, elsojot,

Un likās, ka uz soda vietu

Tās abas izmisušas skrietu.

«Par vēlu!» sacīja kāds tām,

Ar pirkstu rādot, pamazām

Kur laukā ārda ešafotu,

Pops melnā rizā lūgsnu teic

Un ozolšķirstu aiznaglotu

Celt ratos kazaki jau steidz.

Pa priekšu pulkam bruņotam

Mazepa bargi projām jāja

No soda vietas. Sirds vai stāja

Kā tukšumā, kā briesmās tam.

Neviens pie viņa nepiejāja,

Viņš nerunāja it neko,

Tik dzina zirgu putaino.

Un, tiklīdz savā māja nācis,

«Kur Marija?» Mazepa teic,

Bet ļaudis nedrošs baiļums mācis . ..

Tad viņš pie Marijas jau steidz.

Kad ieiet — istabiņa maigā

Ir tukša. Viss tur skumīgs šķiet.

Un apjucis viņš dārzā staigā,

Ap plašo dīķi vērot iet;

Ne krūmos, ne ap kluso namu

Viņš nevar pēdas ieraudzīt.

Tā prom! — Un kalpus uzticamus

Viņš sauc. Klāt serdjuki tūlīt.

Tie steidzas. Dzird jau zirgu krākas,

Jau traka vajāšana sākas,

Uz visām pusēm, kā arvien,

Jāj, cik vien spēj, cik zirgi skrien .. .

Skrien stundas, pagājībā dodas,

Bet Marija vairs neierodas.

Nav dzirdējis neviens nekā,

Kāpēc un kā tā aizbēgusi.

Mēms hetmans sāpju stingumā,

Dreb saime, bailēs apklususi.

Mazepa savās istabās

Pilns sīva naida ieslēdzās.

Pie gultas pusnakts tumsā vēlu

Viņš sēdēja ar skatu kvēlu

Un baigu sāpju nomocīts.

Kad kalpu bari izsūtītie

Bij atpaka], jau ausa rīts.

Bij stīvi zirgi pārmocītie

Un jostas, segli, iemaukti

Ar putu kārtu aptraipīti

Un asinīs, un saraustīti. —

Bet nenāca neviena vēsts

Par nelaimīgo meiču. Dzēsts

Bij viņas mūžs un viņas pēdas,

Kā tukša skaņa zuda tās.

Un trimdā nabadzība, bēdas

Ar viņas māti satikās.

TREŠAIS DZIEDĀJUMS

Pat dvēsles dziļās ciešanās

Traukt tālāk domās pārdrošās

Mazepa tomēr neapstāja.

Viņš spītīgs, viņa nodoms briest:

Ar lepno zviedru Kārli spriest

Viņš nepārtraukti turpināja.

Lai labāk spētu maldināt

Ap sevi acis aizdomīgās,

Viņš ārstus lika aicināt,

Vaid, lūdzas sāpēs liekulīgās

Pēc palīdzības vajadzīgās.

Viņš karu, darbu vājināts.

Lūk, slimības un sāpes viņu

Pie nāves gultas, nabadziņu,

Jau piekaļot. Un viņam prāts

Drīz atstāt zemes niecīgumu,

Viņš vēlas svēto aizlūgumu,

Šķiet, nāvei paredzēts viss tiek,

Un sauc viņš garīdznieku pirmo

Un galvu viltīgo un sirmo

Ar svēto eļļu svaidīt liek.

Iet dienas. Maskava patiesi

Pie sevis velti gaida viesi;

Kur kara pēdas sensenās,

Tā zviedriem bēres gatavoja;

Te pēkšņi Kārlis pagriezās,

Uz Ukrainu viņš aizsiroja.

Klāt laiks! Mazepa, viltinieks,

Trauc augšā. Cietējs vārgais, vārais,

Vēl vakar mirējs, dzīvei lieks,

Pie kapa malas stājies bārais, —

Nu Pēterim viņš ienaidnieks

Ir varens. Acīm zibsnot stingri,

Viņš pulku priekšā stājas vingri,

Ceļ zobenu un māj, un sauc,

Uz Desnu mundri zirgā trauc.

Tā kardināls, ko dzīve lieca,

Kas bija viltus vijējs ļauns,

Kad pāvesttiāru tam sniedza,

Uz vietas kļuva spirgts un jauns.

Vēsts putna spārniem aizlidoja,

Un Ukrainu tā saviļņoja:

«Viņš pārbēdzējs, viņš nodevis,

Pie Kārļa kājām nolicis

Tas varas zizli.» Liesma kvēlo,

Un asiņaina gaisma aust

Uz brāļu karu.

Kas spēj tēlot,

Kas cara dusmas vārdos paust?26

Jau lāstiem baznīcvelves pildās,

Mazepas attēls saplosīts,

Un radā trokšņainā un ķildās

Cits hetmanis jau izraudzīts.

No tuksnesīgās Jeņisejas

Uz mājām Iskras, Kočubeja

Reiz notiesātās dzimtas sauc.

Nu Pēteris tām līdzi sēro

Un, labinādams tās bez mēra,

Ar mantu, godu apbērt trauc;

Uz Ukrainu no trimdas vēlās

Pie cara steidzas Paļejs kvēlais,

Viņš sens Mazepas ienaidnieks.

Dreb dumpinieku bars jau bārais,

Jau bendēts Cečels27 cīņu kārais,

Un atamans krīt aizkrācnieks.

Un tu, kas kara slavu guvi

Un kroņa vietā vairogu,

Jau tava diena ir tik tuvu —

Tu tālē redzi Poltavu.

Turp arī cars ar karadraudzi

Trauc projām vētras ātrumā —

Jau pretinieku pulki daudzi

Viens otru ielenc klajumā.

Tā cīkstonis, kas cietis kaujā,

Ar pretinieku cīņā straujā

Stāj beidzot, asins reibināts,

Un bargs un naidīgs viņa prāts.

Bet nevis Narvas bēgļu baru —

Redz tagad Kārlis īgnu garu

Ne mākoņus, kas klīst un jūk,

Bet pulkus saliedētus, spožus

Un paklausīgus, ašus, možus.

Stāv durkļu rinda, nesabrūk.

Un lēma viņš: būs kauja rīt.

Dziļš miegs pār zviedriem grimst ar dusu,

Tik kādā teltī pamanīt

Var sarunu kā čukstus klusu.

«Nē, Orļik, nu man saprotams,

Mēs pārsteigušies — zīmes rāda:

Viss mūsu nodoms nopeļams,

Tur nebūs labuma nekāda.

Mans mērķis zaudēts. Atzīstos.

Ko darīt? Kļūda nozīmīga:

Es šajā Kārlī maldījos.

Viņš zēns, kam sirds ir varonīga,

Un vienu otru kauju dot

Tam, protams, netrūkst apķērības;

Pie ienaidnieka palīksmot28

Viņš jāj, par bumbu smiet tam gribas,29

Tāpat kā krievu strēlnieks, prot

Viņš pretiniekam pielavīties,

Kā šodien, sargu nošaujot,

Un smagām brūcēm apmainīties;30

Bet neba viņam cīņā iet

Ar milzeni un patvaldnieku.

Viņš likteni kā pulku, šķiet,

Grib virzīt, bungojot pārlieku.

Viņš nepacietīgs, iedomīgs,

Akls vieglprātis un stūrgalvīgs,

Pats nezin, kādai laimei ļaujas;

Un jaunos spēkus pretniekam

Vēl novērtē pēc senas kaujas,

Drīz vien būs ragi jālauž tam.

Sev, vecim, kauns man atgādināt,

Ka kareivīgais staigulis

Bij spējis mani apžilbināt,

Kā jaunu meitu apmājis

Ar mirkļa uzvarām.»

Orļiks

Lai kauju

Vēl sagaidām. Vēl laiks ir mums

Ar Pēteri sākt nāves pļauju —

Vēl atgūstams ir pametums:

Kad dosim triecienu tam strauju,

Viņš izlīgumam sniegs mums sauju.

Mazepa

Nē, jau par vēlu. Krievu cars

Un es — mēs naidā nelokāmi.

Sen izšķīries ir nemaināmi

Mans liktenis. Un sen mans gars

Kā slēptu liesmu naidu sarga:

Pie Azovas ar caru bargo

Reiz naktī mītnē, atminos,

Mēs dzīrojām. Un, pilnos kausus

Kad, runām verdot, dzērām sausus,

Es teicu vārdus pārdrošos.

Klus apmulsuši viesi jaunie —

Cars satumst, kausu neizdzer,

Tam draudot zibsnī skati ļaunie.

Viņš manas sirmās ūsas tver —

Tad, valdot dusmas bezspēcīgi,

Mans zvērests bija — atriebt tam-

To nesu es, kā pacietīgi

Nes māte bērnu. Nodomam

Klāt laiks. Un piemiņu tam dodu,

No manis to lai uzglabā!

Es caram Pēterim par sodu,

Es ērkšķis viņa vainagā.

Pat pilsētas viņš upurētu

Un dzīves stundas labākās,

Lai manas ūsas plūkāt spētu

Kā toreiz dienās senajās.

Bet nav vēl jāizmist mums garā …

Kam jābēg — rīts būs nolēmējs.

Un apklust, acis cieti dara

Tad krievu cara nodevējs.

Kvēl austrumi jau, ausmas skarti.

Pa klajumu no pakalniem

Dārd lielgabali. Dūmi sārti

Kāpj augšup lokiem sarkaniem

Pret rīta stariem austošiem.

Jau kaujas pulki rindā stājas,

No krūmiem strēlnieki sāk šaut,

Svilpj lodes, bumbas ritinājās;

Un saltie durkļi stingst un draud.

Jau, uzveikusi daudzās kaujās,

Caur vaļņu guni zviedri raujas.

Trauc jātniekpulki viļņojot.

Tiem kājinieki sekodami

Ar savu smagmi nelokāmi

Nāk, viņu brāzmu stiprinot.

Dārd kaujas vieta liktenīgā,

Un šur un lur jau liesmo tā.

Bet kara laime patvaļīgā

Nāk redzami mums palīgā.

Tur pulkus sit ar ložu lietu,

Krīt pīšļos rindas sajauktas:

Jau Rozens zaudē cīņas vietu,

Un Šlipenbahs jau padodas;

Mēs laužam zviedru pretestību,

Tumst viņu karogs izslavēts,

Ar kara dieva labvēlību

Ik mūsu solis atzīmēts.

Tad spalgi, iedvesmotā garā,

Sauc Pēteris. Tā balsī spars.

«Nu kaujā! Dieva vārdā!» Cars

No telts ar saviem draugiem barā

Nāk svinīgi, un gaišais skats

Tam staro. Viņa sejs ir drausmīgs.

Tik straujš ir viņš, tik skaists un šausmīgs,

Viņš it kā dievu pērkons pats.

Ved viņam zirgu apseglotu.

Tas dedzīgs, mierīgs, uzticams,

Jau kaujas liesmas nojauzdams,

Dreb, šķielē skatu satrakotu

Un kaujas birgā aizjoņo

Par jātnieku lepns vareno.

Klāt pusdiena. Gaiss kvēlo klusu,

Kā arājs kauja ietur dusu.

Šur tur kāds kazaks draiskuļo,

Un pulki rindas sakārto.

Pat mūzika ir apklususi.

Un lielgabalu rēciens baiss

Pa pakalniem rimst badīgais.

Un tad gar visu debess pusi

Skaļš urā karalauku klāj:

Tur Pēteris gar pulkiem jāj.

Un auļodams viņš varens bija

Un priecīgs, stalts kā kaujas gars,

Viņš acīm karalauku rija,

Aiz viņa sekoja viss bars,

Tā ligzdā audzinātā saime —

Kaut mainīga ir zemes laime

Valsts darbā, karā — visi tie

Tam biedri, dēli labākie:

Tur Šeremetjevs dižciltīgais,

Briss, Bours un Repņins, svītas prieks,

Tad laimes bērns jāj bezdzimtīgais,

Puspatvaldīgais valdinieks.

Un zviedru pulkiem kareivīgiem,

Gar viņu rindām zilajām,

Ar saviem kalpiem uzticīgiem

Bāls, ievainots, uz nestāvām

Kā cietējs Kārlis parādījās.

Un vadoņi tam gāja līdz.

Viņš kluss un domīgs izskatījās,

Un viņa skatu satraukto

Bij skāris apjukums bez mēra,

Un likās — kauju ilgoto

Viņš it kā apmulsumā vēro …

Tad pēkšņi, vārgi pamājot,

Lai uzbrūk krieviem, zīmi dod.

Un klajumā, ko dūmi klāja,

Pret zviedru pulkiem krievi gāja:

Poltavas lielā kauja klāt!

Un uguni zem ložu lietus

Kā dzīva siena stāv uz vietas,

Kur krīt — steidz jauni spēki stāt

Ar durkjiem. Brāžas jātnieki

Kā mākoņi; žvadz iemaukti,

Un zobeni sāk šķindēt; tur

Ar visu spēku cērt un dur.

Pār līķu kaudzēm jaunu kaudzi

Klāj kārtām lielgabali daudzi,

Un bumbu čuguns dragā, sit,

Čūkst asinīs, pa zemi rit.

Krievs, zviedris — kapā, cērt un šķaida.

Rīb bungu dārdi, kliedz un vaida,

Zviedz zirgi, lielgabali grauj,

Un nāve, elle visu skauj.

Stāv vadoņi. Un kaujas rosmi

Tie novērtē ar skatu drosmu.

Un miera pilni brāzmainās

Šīs cīņas maiņu kustībās

Gan veiksmi jauš, gan sekmes vājas,

Ar pavadoņiem sarunājas.

Bet kas gan cara tuvumā

Tas vīrs, kam mati sirmojoši?

To divi kazaki tur droši,

Un viņš sirds rosmes kvēlumā

Ar lietpratību kauju vēro,

Kā varonis tās gailu mēro.

Nē, zirgā tam vairs nesēsties!

Viņš cietis trimdu nepārtraukta

Un kazaki, ja Paļejs sauktu,

No visām pusēm nesaskries!

Bet ko gan skats tam iekvēlojās,

Ko dusmās tumši aizmiglojās

Tam vecā seja grumbainā?

Kas gan to spēja satraukt tā?

Vai kaujas birgā uzzināja

Mazepu viņš un apkaunots

Pats savus gadus nicināja

Šis vīrs, vecs, vārgs un atbruņots?

Mazepa, dziļās domās grimis,

Uz kauju raugās neaprimis

Starp dumpīgajiem kazakiem

Un priekšniekiem, un serdjukiem ..

Pēkšņs šāviens. Vecis atskatījās:

Vēl Vainarovska musketam

No stobra dūmi augšup vijās.

Bij šāviens tēmēts kazakam,

Kas turpat ļima nespēcīgi,

Bet zirgs, viss putās, putekļos,

Brīvs tagad trauca mežonīgi

Un zuda kaujas uguņos.

Pret hetmani bij kazaks jājis

Caur kauju, zibot zobenam,

Nikns neprāts bija acīs tam.

Un hetmans, viņam tuvāk stājis,

Tam jautāja. Bet nomirdams

Tas vērsa skatus draudēdams

Pret Krievu zemes ienaidnieku,

Drūms bālums steidza seju klāt,

Un vārdu «Marija» — tik liegu

Viņš tikko spēja izrunāt.

Bet uzvarā jau kauja tiecas.

Urā! Mēs laužam, zviedri liecas.

Ai, slavas bridis! slavas skats!

Vēl trieciens, vēl — bēg naidnieks pats.31

Un pakaļ jātnieki tam jāja,

Lūst durot, cērtot šķēpi tiem —

Ar kritušajiem stepi klāja

Tur kā ar melniem siseņiem.

Lepns dzīro Pēteris. Tik prieku,

Tik slavu skats tam izstaro,

Skaists viņa dzīru galds pārlieku:

Kad karapulki uzlīksmo,

Viņš teltī vadoņiem liek ienākt,

Kā savējo, tā svešo sauc,

Tur dižos gūstekņus viņš cienā,

Par saviem skolotājiem ļauts

Tam pilnu kausu celt šai dienā.

Bet kur pats pirmais viesis mīt,

Mums karu mācīt izredzētais,

Ko bargi prata savaldīt

Pie Poltavas tā uzvarētājs?

Un kur Mazepa? Vai tad jau

Prom bēdzis Jūdass baiļu mokās?

Kam viesu vidū Kārļa nav?

Kam nodevējs nav bendes rokās?32

Kur stepē tālu kails ir viss,

Ar karali tur hetmans traucas.

Tie bēg. Tos liktens saistījis.

Un briesmas, kas ar naidu jaucas,

Vēl Kārlim jaunus spēkus dod,

Un, smago brūci aizmirstot,

Viņš skumji joņo visā sparā.

Viņš steidzas projām, krievu dzīts,

Un kalpi uzticamie barā

Spēj tikko sekot viņam līdz.

Ar asu skatu novērodams,

Kur stepju plašums saraucas,

Trauc hetmans, līdz tam aizjoņodams.

Tiem priekšā ciems … Ko pēkšņi tas

Mazepu it kā izbiedēja,

Ka ciemam garām, cik vien spēja,

Viņš savam zirgam lika skriet?

Vai pagalms, kas jau atstāts šķiet,

Un nams ar dārzu vientulīgu,

Un durvis vaļā aizmirstās

Tam kādu stāstu sensenīgu

No jauna rosa atmiņās?

Tu nevainību izpostīji!

Vai pazinis šo mītni biji,

Šo māju, kurā plauka prieks,

Kur vīna sakarsētu prātu,

Kad laimē ģimenē bij klātu,

Tur tērzēji kā tuvinieks?

Lūk, telpa, eņģelis kur mita!

To aizvedi tu arīdzan.

Bij nakts. Pār dārzu ēnas krita .. .

Vai pazini? … Jā gan, jā gan!

Nakts ēnas apņem stepi klusu.

Kur krastos zilā Dņepra plūst,

Tur krievu ienaidnieki dusu

Starp klintīm īsu brīdi gūst.

Vēl varoni glābj ilūzija,

Viņš aizmirst kauju zaudēto.

Bet hetmanim bij jāmurgo,

Un tumšais gars tam satraukts bija.

Nakts mieru pēkšņi traucējot,

Kāds viņu sauc. Viņš celties tiecas:

Rau, kāds, ar pirkstu padraudot,

Pār viņu klusu, klusu liecas,

Tam kā zem cirvja nodrebot.. .

Redz — matu pīnēm izirušām

Un acīm dziļi iegrimušām,

Kas atspīd vaiga bālumā,

Stāv skrandās mēness gālumā …

«Tu, Marij? . .. Jeb tas sapnis bija?»

Marija

Draugs, klusāk, klusāk! .. . Tagadīt

Tik acis cieti aizdarīja

Tēvs, māte … Var mūs pamanīt.

Mazepa

Ak Marij, nabadzīte mana!

Jel atjēdzies! Kas tevi māc?

Marija

Jel klausies: viltus nav tiem gana!

Un vai gan stāsts nav smieklīgs šāds?

Man māte klusu pavēstīja,

Ka miris, nabadziņš, mans tēvs,

Kā noslēpumu parādīja

Man sirmu galvu. — Žēlīgs dievs!

No ļaunām runām aizbēgt spēja

Kaut būtu mums! Tik padomā:

Ne cilvēkam tā piederēja,

Bet vilkam … Redzi, kāda tā!

Vai viņa mani mānīt spētu!

Tai kauns nav mani nomocīt?

Un kāpēc gan? Lai nedrīkstētu

Es tevi bēgot pavadīt!

Vai tiešām?

Rūgtām bēdām vaigā

To uzklausīja mīlnieks baigais.

Bet, domu brāzmai ļaudamās,

Vēl viņa stāstīt nerimās:

«Tur bija lauks … kā dzīru klaigā …

Tumšs pūlis … miesas dzisušas .. .

Uz svētkiem bij man jāsteidzas …

Kur biji tu? . . . Bez tevis viena

Kāpēc es naktī klīstu gan?

Lai mājup steidzam. Grimst jau diena …

Ak, redzu, mana galva san

Ar savu tukšo domu ritu —

Es tevi pieņēmu par citu.

Ej, veci ļaunais! Liekas man,

Tev smējās skats. Tu esi šausmīgs.

Viņš ir tik jauks. Tev vaigs ir drausmīgs.

No viņa acīm mīla plūst,

Un viņa runa ir tik maiga!

Kā kalnu sniegi — ūsu zaiga,

Bet, lūk, uz tavām asins žūst! . ..»

Un mežonīgi viņa brēca

Un it kā stirna satrauktā

Tad pēkšņi saslējās un lēca,

Un zuda pusnakts tumsībā.

Jau ēnas rēnas. Rīts jau sārts.

Deg kazakiem jau uguns sārts:

Tie kviešu viru darināja;

Un zviedru eskorts pasteidzies

Pie Dņepras zirgus dzirdināja.

«Oho!» teic Kārlis pamodies.

«Mazepa, celies! Sākas ausma.»

Bet hetmans sen jau neguļ vairs.

Smeldz viņa sirdī nāves jausma,

Smok krūtīs nospiestajās gaiss.

Un klusēdams viņš seglo zirgu

Un zviedru bēglim līdzi jāj,

Un skats tam drausmīgu met mirgu,

Kad dzimtā zeme jāatstāj.

Jau gadsimts prom — kur palikusi

Tā vīru draudze varenā,

Tik stipra gribas kaislībā?

Tās paaudze ir aizgrimusi

Ar asins pēdām iemītām,

Ar nedienām un uzvarām.

Poltavas varoni! Tu vienīgs,

Kam ziemeļzemes ietvaros

Ir piemineklis uzcelts cienīgs

Valsts dzīvē, kara likteņos.

Kur vējdzirnavu virkne senā

Kā žogs ap klusiem Benderiem

Un apkārt stepē nelīdzenā

Gans vēršus ragainos kur dzenā

Ap kauju vietu pauguriem,

Tur vēl no sensenīgās mājas

Trīs kāpnes dziļi zemē jauš,

Tās pamazām ar sūnām klājas —

Par zviedru karali tās pauž.

Tur trakais varonis ar sparu

Viens kalpu vidū cīnījās

Pret uzbrucēju turku baru

Ar zobenu — un padevās.

Un velti skumīgs ceļnieks ietu

Tur hetmanim rast kapa vietu:

Mazepa sen jau aizmirsts tiek.

Tik katru gadu vienu dienu

Par viņu lāstiem vēl arvienu

Pa dievanamu dārdēt liek.

Bet vieta tā ir palikusi,

Kur dusa diviem mocekļiem,

Kur senie kapi ticīgiem;

Tos baznīca ir pieņēmusi.33

Dikaņkā ozoli vēl zeļ,

Ko viņu draugi stādījuši,

No aizmirstības senčus ceļ

Tie mazdēliem, kas palikuši.

Bet meita ļaundare .. . Par viņu

Un viņas ciešanām nav ziņu.

Tās gals un liktens bēdīgais,

Ko aizklāj dziļas tumsas meti,

Nav izzināms. Un tikai reti,

Akls ukrainiešu dziedātājs

Kad ciema ļaudīm vienaldzīgi

Par hetmani sāk skandināt,

Ir grēcinieci nevērīgi

Min jaunām meitām vēl turklāt.

Atdzejojis Andrejs Kurcijs

AUTORA PIEZĪMES

1   Vasilijs Ļeontjevičs Kočubejs, ģenerālsekretārs, viens no

tagadējo grāfu priekštečiem.

2   Ārpilsētas mājas.

3   Kočubejam bija vairākas meitas. Viena no tām bija pre-

cējusies ar Obidovski, Mazepas krustdēlu, Tai, par kuru tiek ru-

nāts poēmā, bija vārds Matrjona.

4   Mazepa patiešām bija lūdzis savas krustmeitas roku, taču

viņam atteica.

6 Teikās tiek minētas vairākas dziesmas, ko it kā sacerējis

Mazepa; tās saglabājušās tautas atmiņā pat līdz mūsu dienām. Arī

Kočubejs savā ziņojumā caram stāsta par kādu patriotisku dzie-

dājumu, itin kā Mazepas sacerētu. Tas nozīmīgs ne tikai vēstu-

riskā ziņā.

6   Hetmaņa varas zīmes — tērps un zizlis.

7   Skatīt Bairona sacerējumu «Mazepa».

8   Dorošenko — viens no senās Mazkrievijas varoņiem, nesa-

mierināms krievu caru virskundzības ienaidnieks.

9   Grigorijs Samoilovičs, hetmaņa dēls, Pētera Pirmā valdī-

šanas sākumā izsūtīts trimdā uz Sibīriju.

10   Simeons Paļejs, Fastovas pulkvedis, slavens jātnieks. Pēc

Mazepas sūdzības (par patvarīgiem uzbrukumiem kaimiņu ze-

mēm) izsūtīts trimdā uz Jeņiseisku. Kad noskaidrojās, ka Mazepa

ir nodevējs, tad arī Paļejs, sens Mazepas ienaidnieks, tika atsaukts

no trimdas un piedalījās Poltavas kaujā.

11   Kostja Gordejenko, Aizkrāces kazaku nometnes atamans.

Vēlāk nostājās Kārļa Divpadsmitā pusē. Saņemts gūstā un 1708.

gadā sodīts ar nāvi.

12   20 000 kazaku bija nosūtīti uz Vidzemi.

13   Mazepa kādā vēstulē pārmet Kočubejam, ka viņu ietek-

mējot (valdot) tā sieva, kas esot lepna un augstprātīga.

14  Iskra, Poltavas pulkvedis, Kočubeja biedrs, viņa nodoma un

likteņa līdzgaitnieks.

15   Jezuīts Zaļenskis, kņaziene Duļska un kāds bulgāru arhi-

bīskaps, no savas tēvzemes padzīts, — tie bija Mazepas galvenie

aģenti viņa nodevībā. Pēdējais (arhibīskaps. Tulk.), pārģērbies

par ubagu, bieži gāja no Polijas uz Ukrainu un atpakaļ.

10 Tā dēvēja hetmaņu manifestus.

17   Filips Orļiks, ģenerālrakstvedis, Mazepas rokaspusis; pēc

pēdējā nāves (1710) saņēma no Kārļa Divpadsmitā tukšo Mazkrie-

vijas hetmaņa titulu. Vēlāk pārgāja musulmaņu ticībā un mira

Benderos aptuveni 1736. gadā.

18   Bulavins, Donas kazaks, ap to pašu laiku sacēla dumpi.

19   Slepenais sekretārs Šafirovs un grāfs Golovkins. Tie bija

Mazepas draugi un labvēļi. Patiesībā uz viņiem gulstas atbildība

par to, ka sūdzētāji tika notiesāti, šausmīgi spīdzināti un sodīti

ar nāvi.

20   1705. gadā. Skatīt piezīmes Bantiša-Kamenska «Mazkrie-

vijas vēsturē».

21   Neveiksmīga karagājiena laikā pret Krimu Kazi-Girejs pie-

dāvāja viņam apvienoties un kopīgi uzbrukt krievu karaspēkam.

22   Savās vēstulēs viņš sūrojās, ka nepatieso sūdzību rakstī-

tāji esot spīdzināti pārāk viegli, un neatlaidīgi prasīja tiem nāves

sodu, salīdzinādams sevi ar Suzannu, ko vecie ļaunprātīgi apme-

lojuši, bet grāfu Golovkinu viņš pielīdzināja pravietim Danielam.

23   Kočubeja sādža.

24   Jau notiesāts uz nāvi, Kočubejs hetmaņa karaspēka no-

metnē tika spīdzināts. No nelaimīgā atbildēm redzams, ka viņam

taujāts, kur viņš apslēpis vērtslietas.

25   Karaspēks, kas atradās pašu hetmaņu apgādībā.

26  Ārkārtējie soļi, ko Pēteris spēra ar viņam parasto ātrumu

un enerģiju, noturēja Ukrainu paklausībā Krievijai.

«1708. gada 7. novembrī pēc valdnieka pavēles kazaki sa-

skaņā ar ierašām, brīvi balsojot, par hetmani ievēlēja Staro-

dubskas pulkvedi Ivanu Skoropadski.

8. novembrī Gluhovā atbrauca Kijevas, Čerņigovas un Pere-

jaslavas arhibīskapi.

Bet 9. novembrī šie arhibīskapi jau Mazepu publiski nolā-

dēja; tajā pašā dienā nodevēja Mazepas tēlu (lelli) iznesa ārā,

norāva tam tērpu (kas tēlam bija uzģērbts līdz ar lentu), tad

tēlu meta bendes rokās; bende piesēja tam virvi un vilka tēlu pa

ielu un laukumu līdz karātavām, pēc tam pakāra.

Turpat Gluhovā 10. novembrī sodīja ar nāvi Čečeli un pārē-

jos nodevējus …» (Pētera Lielā Žurnāls).

27   Čečels izmisīgi cīnījās Baturinā pret kņaza Meņšikova pul-

kiem.

28  Uz Drēzdeni pie karaļa Augusta. Skatīt Voltaire, Histoire

de Charles XII.

29   «Vai, jūsu augstība! Bumba! …» — «Kāds gan sakars bum-

bai ar vēstuli, ko tev diktēju? Raksti!» Tas noticis daudz vēlāk.

30   Naktī Kārlis pats izlūkojis mūsējo nometni un uzgrūdies

kazakiem, kas sēdējuši pie ugunskura. Viņš jājis tiem tieši virsū

un vienu pats savām rokām nošāvis. Kazaki izšāvuši uz viņu trīs

šāvienus un smagi ievainojuši kājā.

31   Pateicoties kņaza Meņšikova lieliskajām pavēlēm un rīcī-

bai, galvenās kaujas iznākums bija izšķirts jau agrāk. Tā nevilkās

ne divi stundas. Jo (kā sacīts Pētera Lielā Žurnālā) neuzvaramie

kungi zviedri drīz parādīja savu mugurpusi, un visa ienaidnieka

armija tika no mūsu karaspēka pilnīgi apgāzta.

Vēlāk Pēteris Daņiličam daudz ko piedeva par šajā dienā

ģenerāļa kņaza Meņšikova izdarītajiem pakalpojumiem.

32 L'Empereur Moscovite, pēnētre d'une joie qu'il ne se mettait

pas en peine de dissimuler (bija jau arī par ko priecāties),

recevait sur le champ de bataille Ies prisonniers qu'on lui amenait

en foule et demandait ā tout moment: oū est donc mon frere

Charles?………………………………………………………………………………………

Alors prenants un verre de vin: A la santē, dit-il, de mes

maitres dans l'art de la guerre! — Renschild lui demanda: qui

etaient ceux qu'il honorait d'un si beau titre. — Vous, Messieurs

Ies generaux suēdois, reprit le Czar. — Votre Majestē est donc

bien ingrate, reprit le Comte, d'avoir tant maltraite ses maitres.[3]

33 Iskras un Kočubeja līķi ar nocirstām galvām tika atdoti

radiniekiem un apbedīti Kijevas klosterī; virs viņu kapa iecirsts

šāds uzraksts:

«Kas iesi te garām, par mums nezinot,

Nezinot, kāpēc esam te guldīti, —

Jo nāve liek mums klusēt, —

Lai tad šis akmens tev pavēstī,

Ka par patiesību un uzticību valdniekam

Mums bija jātukšo ciešanu un nāves biķeris

Mazepas ļaundarības dēļ;

Uz mūžiem taisnīgi — ar nocirstām galvām —

Nu dusam še dievmātes klēpi,

Kas sniedz saviem kalpiem mūžīgu mieru.

1708. gada jūlija mēneša 15. dienā Karaspēka Nometnē aiz

Belaja Cerkovas, pie Borščagovkas un Kovševas nocirstas galvas

dižciltīgajam Vasilijam Kočubejam, ģenerāltiesnesim, Johanam

Iskram, Poltavas pulkvedim. Viņu līķi atvesti Kijevā 17. jūlijā un

tajā pašā dienā apbedīti svētajā Pečoras klosterī — šajā vietā.»

MĀJIŅA KOLOMNA

' 1830

Jambs četrpēdīgais apnicis paties:

To visi lieto. Atstāt vajadzētu

Šo prieku zeņķiem. Sen jau apņēmies

Es esmu rakstīt oktāvās, jo spētu

Trīs rindas atskaņot. Nav daudz ko spriest,

Lai notiek, dēkā metīšos uz pēdām!

Pa draugam sajutos ar atskaņām;

Nāks divas pašas, trešā sekos tām.

II

Lai gaita brīvi rit pa ceļu platu,

Tām verbus ļaušu izmantot labprāt…

Kaut atskaņas, no verbiem darinātās,

Pie mums nav cieņā nezin kālabad.

Šihmatovs svētais nopēlis ir tādas

Un pats es bieži. Kāpēc gan? Turklāt

Ar atskaņām mēs nabagi, un droši

Es turpmāk arī verbus sabalsošu.

Tos nepeldams, kā rekrūšus pelt medz

Par kroplību, vai lemt, ka zirgi slikti,

Ja augumā tiem nieka vainu redz, —

Pat saikjus, adverbus man pievākt tiktu;

No kverpjiem karaspēks taps savervēts.

Vai visu vārdnīcu es lietā liktu,

Ik balsiens — kareivis, brašs ierindnieks, —

Ne jau uz parādi tie saukti tiek.

IV

Tā, atskaņas jūs vīrišķās, — laiks stāties!

Jums arī, sievišķās! Un iesāksim:

Nu klausīt komandai un līdzināties,

Tad trauciet iekšā oktāvā pa trim!

Bez bailēm! Brīvāk! Pārmērīgi rāties

Mēs nedomājam, stingri nebūsim,

Gan pieradīsim beidzot pie šīs mākas

Un izkļūsim uz ceļa līdzenāka.

V

Zem skaitļiem vārsmas izkārtot man prieks,

Lai glīti rindā virknējas un stājas,

Ne aizklīst sāņus, izkaisītas tiek

Kā kaujā uzvarēti cīnītāji.

Ik balsiens godā šeit, to vērā liek,

Ik pantam tiešām varonīga stāja,

Bet dzejdari kam pielīdzināt gan?

Pats Napoleons viņš vai Tamerlans.

Šai vietā drusku atņemt elpu varam.

Nu? uzdosim vai sarausim u7. ās? . ..

Man patīk rindā piecas pēdas garā

Aiz otrās pēdas cezūra. Bez tās

Pants klibo, svaidās. Šajā brīdī arī:

Uz kušetes kaut valstos, izliekas,

Ka, straujos rikšos braukdams, sēžot ratos,

Pa sasalušiem arumiem es kratos.

VII

Nekas! Un neba tikai šad un tad

Pa prospektu mums pastaigāties klājas

Un ballē slīpēt parketu vai jāt

Pa stepi zirgā. Tālāk vien bez stājas

No stacijas līdz otrai varu slāt

Kā, nebarodams ceļā rikšotāju,

Kāds savādnieks, par kuru daudz tiek spriests,

No Maskavas līdz Ņevai atkūlies.

VIII

Ek, rikšotājs! Bet Pegazs vecais, vājais

To šodien neapdzīs. Sen aka žūst,

Ko izcirtis viņš pakavotām kājām.

Par nātrienu viss dižais Parnass kļūst.

Fēbs atvaļināts. Mūzas dainotājas —

Šīs vecītes vairs nevaldzina mūs.

No klasiskajiem kalniem bēgot projām,

Uz krāmu tirgu mītni pārvietojām.

Nu sēdies, mūza; aprimsti aaudzmaz,

Tu draiskule! zem sola paslēp kājas!

Reiz bija atraitne. Pie Pokrovas

Ar meitu kopā viņa mitinājās,

Tām abām piederēja namiņš mazs.

To atceros, turp senāk bieži gāju,

Kā šodien skatīts, atmiņā it viss:

Trīs logi, durvis, neliels lievenis.

X

Nesen vēl novakarā pastaigāties

Turp devāmies ar draugu kādudien.

Nav mazās mītnes vairs, kas man vēl prātā.

Nams trīsstāvlgs tās vietā mūrus slien.

Kur mīt patlaban meitene un māte,

Kas sēdēja pie loga bieži vien

Tai laikā, kad es krietni jaunāks biju?

Vai dzīvas tās? — (Jn ko gan pamanīju?

XI

Es skumu, manī sāka dusmas viest

Nams jaunaiā, diženais. Ja mirklī šajā

Tas aizdegtos, man būtu prieks, paties,

Par ugunsgrēku. Iedomas jau vajā

Mūs dažkārt ērmotas; var gadīties,

Ka visvisādas blēņas sadomājam,

Tā apkārt klaiņojot, ka diezin kas

Mum? š'ī.dos brīžos prātā iešaujas.

Tad laimīgs tas, kurš mēli valdīt zina

Un arī domas grožos turēt māk,

Kurš sirdī nobeidz vai kaut iemidzina

To čūsku, kas sāk pēkšņi nikni šņākt;

Bet pļāpīgo par zvēru izdaudzinās …

Dzert Lētas ūdeni man svētīgāk,

Ārsts stingri aizliedzis ir skumt pārlieku:

Par skumjām pietiks — dariet man to prieku!

XIII

Bij aube galvā vecītei aizvien,

Uz acīm brilles (tieši tādus vaigus

Ir Rembrants gleznojis reiz bieži vien).

Bet viņas meita jauniņā un svaigā

Bij piemīlīga būtne, jānudien:

Naktsmelnas acis, pati balta, maiga

Kā dūja. Gaume izkopta turklāt,

Jo Eminu tā lasīja labprāt

XIV

Un ģitāru bez tam vēl spēlēt prata,

Kā arī dziedāt Zilā dūja skumst

Un Iziešu pie upes. Dziesmas šādas

Gan krāsnspriekšā, kad ziemas vakars tumst,

Gan sīcot patvārim, kad rudens klātu,

Gan pavasara birztalās pie mums

Dzied krievu meičas, skumjās dainotājas,

Kā vispār visas mūzas zemē šajā.

Ja, burtiski: vai slavens dzejnieks tas

Vai važonis, bet dziesmas skumju gana

Mums visiem. Gaudas žēlas, sērīgas

Ir raksturīgas krievu dziedāšanai.

Ja sāksim jautri, nobeigsim vismaz

Ar skumjām. Grūtsirdību balsis mana —

Vai mūsu mūzas dzied vai meitenes.

Bet skumjās dziesmas tomēr mīlu es.

XVI

Paraša (skaistuli tā sauca) prata

Šūt, mazgāt, tamborēt un gludināt;

Viss saimniecībā viņai jāpieskata,

Pat griķu putru vārot, jābūt klāt

(Palaikam atbildīgā darbā šādā

Pie pavarda tai mēdza līdzās stāt

Vēl ķēkša Fjokla — sajēgas un dzirdes

Sen nebij vecītei ar zelta sirdi).

XVII

Visbiežāk māte kavējās pa tam

Pie loga saulē, zeķes adot naiga;

Tā ņēmās zīlēt, nākot vakaram,

Vai izlikt pasjansu. Bet pa to laiku

Parašai čaklai jāaptek viss nams •—

Gan logā pavīd, gan pa dārzu staigā,

Pie tam ikvienu viņa pamanīs,

Kas garām ies (tik acīgs dzimums šis).

Pa ziemu slēģus agri cieti vēra,

Bet vasarā līdz stundai, kad sāk tumst,

Bi j logi vaļā. Mēness ilgi vērās

Parašas logā (kā jau zināms jums,

Bez mēnesnīcas spulgošanas sērās

Nav romāns uzrakslāms; tāds ieradums!),

Sen māte dažkārt krāca dziļā miegā,

Bet meita vērās mēnesnīcā liegā

XIX

Un klausījās, kā runči apkārt klīst,

Bez kauna mīlas ilgās ņaudēdami;

Sauc sargi; tornī pulkstenis sāk sist.

Nakts Kolomnā aizvien ir klusa, rāma,

Vien divas ēnas līdzās izretis

Pa ielu aizslīdot bij saskatāmas,

Un šķita, ka var dzirdēt, kā tobrīd

Zem audekla sirds meičas krūtīs sit.

XX

Bet baznīcā Paraša līdz ar māti

Gan vasarā, gan ziemā ieradās

Ik svētrītā; tur pašā priekšā stāties

No klirosa pa kreisi mēdza tās.

Sen citur dzīvoju, bet aizstaigātu

Labprāt uz baznīcu šo svētdienās.

Turp vismaz sapņos dodos sērst joprojām,

Kad noturēts tiek krievu dievkalpojums.

Ikvienā dievkalpojumā bij klāt

Tur grāfiene .. . (Vārds piemirsies patiešām.)

Bij viņa jauna, bagāta turklāt;

Pat dievu lūdzot, izskatījās bieži

Pārlieku lepna. Noraudzījos tad

Es, grēcīgais, uz viņu vien jo cieši.

Paraša, nabadzīte, izlikās

Vēl nabagāka, salīdzinot tās.

XXII

Un reizēm gadījās, ka dižā dāma

Parašā nevērīgi pavērās;

Bet meiča, aizlūgšanās gremdēdamās,

To laikam nepamanīja nemaz

Un izskatījās piemīlīgi rāma.

Turpretī dāmas pr'ītu cits nekas

Ne nodarbinām izlikās, ne saistām,

Vien jauna mode, pašas aukstais skaistums.

XXIII

Jūs, viņu redzot, nolemtu tūlīt,

Ka godkārības ideāls šai tēlā

Šķiet iemiesots. Es pratu saskatīt

Caur salto masku skumjas, sāpes kvēlas,

Kas saistīja un apbūra tobrīd

Visvairāk mani … Taču dāma cēlā

To nezināja, spriežot laikam gan,

viņas skaistums sajauc galvu man.

Jā, viņa — jaunā, daiļā — cieta bēdas,

Kaut greznībā bij dienas vadīt ļauts;

Kaut šķila, ka tai pieder laime reta,

Pats liktenis ir labvēlīgs un saudz

Un visas dzīves balvas novēlētas.

Par viņu bija laimīgāka daudz

Paraša mana vienkāršā un labā,

Ko lasītājs sāk iepazīt patlaban.

XXV

Kā odzes matcirtas gar ausīm slīd,

Kā odze pīne apvij ķemmi cieši,

Ap slaido kaklu vaska krelles spīd,

Pār krūtīm sasiets lakats; tērps patiešām

Bij vienkāršs, tomēr varu pastāstīt:

Parašas mājas logu priekšā tieši

Bij gvardi drasāt sākuši šad tad,

Bez greznības tā prata valdzināt.

XXVI

Vai kāds no gvardiem patika Parašai,

Vai visi likās vienaldzīgi — tas

Būs tālāk redzams lasītāja a pašam.

Bet nesapņoja meitene nemaz

Tobrīd par Parīzi vai ballēm plašām,

Par galmu (lai gan galma aprindās

Bij viņai kāda radiniece Vera,

Kas apprecējusies ar hoffurjeru).

Bet kādudien bij lielas bēdas klāt:

Pēc pirts reiz ķēkša Fjokla sasaldējās.

Kaut mājās centās viņu dziedināt

Ar vīnu, zāļu uzklājiem un tēju,

Pirms Ziemsvētkiem tā nomira tikpat

Un jāatvadās bij no aizgājējas.

Tai pašā dienā vīri bija klāt —

Uz Ohtu viņas zārku aizgādāt.

XXVIII

Pēc Fjoklas paskuma; visbēdīgākais

Bij runcis Vaska. Taču drīzumā

Šo to jau apsvērt namamāte sāka —

Bez ķēkšas neiztiksi tā vai tā,

Jo atstāt mailītes jau nepienākas

Vien dieva ziņā. «Klau, Paraša!» — «Jā?» —

«Ka tikt pie ķēkšas? Retums īsts ir lētās.

Varbūt tev ieteiks kādu kaimiņsētā.»

XXIX

«Es aptaujāšos.» Ja jau māte liek,

Paraša saģērbās, lai ārā dotos.

(Bij auksti, čirkstēja zem soļiem sniegs,

Un zvaigznes salti spulgoja visnotaļ.)

Bet māte sāka gaidīt; nāca miegs,

Līdz beidzot tomēr, vēlu atgriežoties,

Paraša ienāca un teica: «Māt,

Es paguvu mums ķēkšu sarunāt.»

Aiz viņas nāca skuķe biklā gaitā;

Bij viņai īsi brunči mugurā.

Vaigs tīkams, labi noaugusi, slaida,

Pret mājasmāti palocījās tā

Un apstājās netālu, klusi gaidot.

Kad vecā vaicāja: «Cik jāmaksā?» ■—

«Tik, cik jums patiks,» ķēkša atbildēja

Ar rātnas pazemības vaibstu sejā.

XXXI

Šie vārdi bij pa prātam atraitnei.

«Kā tevi sauc?» — «Par Mavru.» — «Labi, strādā

Pie mums. Vēl gaužām jauna esi, meit;

No puišiem uzmanies, triec viņus ratā

Kā Fjokla, kura desmit gadus šeit,

Man kalpodama, godu sargāt prata.

Veic darbu čakli, tas tavs pienākums,

Un iepērkoties nečiep naudu mums!»

XXXII

Rit dienas. Maz no jaunās ķēkšas prieka;

Gan ēdiens pārvārīts, gan piededzis,

Gan saplēš traukus; neveikla pārlieku,

Ko galdā ceļ, tas pārsālīts it viss;

Sāk šūt, bet nejēdz adatā vērt diegu;

Bar viņu — klusē; tiešām bluķis īsts,

Tai nevedas nekas, kam pieliek rokas,

Paraša veltīgi ar viņu mokās.

Bet svētrītā, kad visiem jālūdz dievs,

Bij Mavra sasirgusi, tikko pūta —

Zobs traki sāpot; sāka žēloties —

Miegs nenācis; un jāsarīvē būtu

Šai kanēlis — cept kūkas vēloties .. .

Nu, lai jau mājās sēž, ja vārga jūtas.

Bet vēlāk atraitne — jau dievnamā —

Ar pēkšņām bažām sāka prātot tā:

XXX.IV

«Kāpēc gan Mavrai pēkšņi jācep kūkas?

Kaut kas tai šķelmei padomā kā likts!

Un ja nu apzagt mājas viņa lūko

Un netraucēta žigli projām tikt?

Ak dieviņ, tavas briesmas! Tā tik trūka!

Es nojaušu, ka sagaidāms kas slikts.»

Gandrīz vai pamirdama bailēs spējās,

Parašai vecenīte pačukstēja:

XXXV

«Bērns, paliec! Aiziešu uz mājām es.»

Paraša brīnījās, kurp mātei skrienams,

Bet vecā aizsteidzās, ko kājas nes,

Vai klupdama uz kāda pakāpiena;

Sirds sita strauji kā pirms nelaimes.

Jau mājās viņa; virtuvē -— neviena;

Iet savā istabā — ak debestēt,

Ak šausmas, ko tai nākas pieredzēt!

XXXVI

Pie spoguļa, tas ticams nav nemūžam,

Tā jauno ķēkšu, bārdu skujot, rod!

«Ak, ak!» un vecā paģībst. Bet Mavruša —

Vaigs ziepju putās — žigli, ko vien prot,

Bēg, pārlēkdama pāri paģlbušai

(Tā atraitnības godu aizskarot),

Un, vaigu slēpjot plaukstās, tālāk vien.

No mājas izsteigusies projām skrien.

XXXVII

Pēc dievkalpojuma nāk meita mājās.

«Nu, māmiņ?» — «Pašeņka, jel paklausies!

Mavruška …» — «Ko?» — «Ai, tas nav iedomājams .

Ne atžirgt, kā es nobijos, paties …

Pie spoguļa … bet ģīmi putas klāja» … •—

«Kur viņa? Nesaprotu, māt.» — «Ak dievs!

Šī Mavra — laupītājs! Ai, man trūkst vārdu! . . .

Kā nelaiķis mans … šeitan skuva bārdu!»

Vai nosarka Paraša, to nu gan

Es galvot neņemos, nav jausmas pašam;

Bet Mavra pazuda, cik zināmi; man,

No algas nesaņēmusi ne graša,

Bet nenodarījusi arīdzan

Ko Jaunāku ne mātei, ne Parašai.

Kas viņas vietā, nemācēšu teikt,

Jo nezinu; laiks vēstījumu beigt.

XXXIX

«Kā! tas ir viss? jūs jokojat!» — «Nē, tiešām!»

«Tad re, kurp veda oktāvas! Vai prāts!

Vai tālab trauksmi celt bij nepieciešams?

Pat karaspēks šeit tika pulcināts!

Vai blēņu dēj tāds vārdu birums šķiežams!

Vai neatradās labāks temats kāds?

Vai nav kaut morāles, kas noder lieti?» —

«Nav? . .. Nē, ir gan; tik pagaidiet mazlietiņ . . .

Šeit morāle: kas algu nemaksā,

Tam pieņemt ķēkšu bīstami bezgala;

Bet īstam vīram nepiedien nekā

Vilkt brunčus mugurā, jo g<ilu galā

Skūt bārdu viņam nāksies tik un tā,

Un tas nav saskaņojams nepagalam

Ar dāmu dabu . .. Vairāk morāles

No stāsta izspiest nejaudāju es .. .»

Atdzejojusi Mirdza Bendrupe

ANDŽELO

1833

PIRMA DAĻA

I

Reiz senā pilsētā, kas celta Itālijā,

Bij valdnieks vecais Duks, virs visu iemīļots.

Draugs mākslai, zinībām šis krietnais cilvēks bija,

Kam dārgs ir ļaužu miers, dārgs taisnīgums un gods.

Bet arī stingrību īsts valdnieks vērtēt prot, —

Duks bija mīkstsirdīgs pret katru pavalstnieku,

Un ļaudis nebijās no viņa ne par nieku.

Kā zvērs, kas medībās vairs neiet, vārgs un vecs,

Bij likums nevarīgs, kad sodīt kādu nācās.

Duks pats to apjauta, rūgts nemiers viņu māca,

Sirds dziļi sāpēja, jo bija jāpieredz,

Ka pārspēj ļaunumā sen veco audzi jaunā,

Pat kuslais zīdainis kost mātes krūtīs sāk,

Bet tiesa taisnīgā cieš klusu mēmā kaunā,

To apsmiet sliņķim vien vēl prātā neienāk.

II

Pēc stingras kārtības Duks sevī skuma bieži,

To atkal atjaunot viņš apņēmies bij cieši;

Bet kā? Pie saknes tikt ir grūti ļaunumam,

Ja sen jau tiesneši ļauj pilnu vaļu tam;

Vai tagad piepeši pie sodiem ķerties klājas?

Tas būtu netaisni — turklāt Duks apzinājās,

Ka pats par stingrību nav rūpējies nekad .. .

Viņš prātot nerima un iedomājās tad,

Ka daudz ko mainīt vēl un vērst uz labu spētu,

Ja varu augstāko uz laiku uzticētu

Viņš kādam vietvaldim, kas bargus sodus spriež.

Tam valstī kārtība būs atkal jāievieš!

III

Bij vīrs, saukts Andželo, ar nelokāmu dabu

Un arī pieredzi valsts daibā gaužām labu,

Viņš centīgs mācījās un bieži gavēja;

Šo drūmo cilvēku it visi slavēja

Par stipro gribu un par krietno tikumību,

Pārlieku cienīja viņš stingru likumību;

Par savu vietnieku Duks izraudzījās to

Un varu nodeva viņš tūdaļ Andželo,

Kā arī pilnvaras, līdz galam uzticoties.

Bet pats incognito bij lēmis projām doties,

Jo nevēlējās, lai par viņa gaitām zin;

Un ceļot sāka Duks kā senais paladīns.

IV

Tiklīdz kā Andželo pie īstās varas tika,

Drīz gultnē citādā bij ievirzīts it viss,

Jo katru atsperi viņš iedarbināt lika,

Lai nevar likumam vairs izbēgt ļaundaris.

Bij tagad piektdienās ik laukums — soda vieta,

Kur ļaudis drūzmējās un bailēs klusu cieta,

Un pavalstnieku pulks pēc laika saka spriest:

«Vai re! Šim vietvaldim ir ķēriens cits, paties.»

V

Starp likumiem, ko Duks reiz ļaudīm piemirst ļāvis,

Kāds likums nežēlīgs bij senās dienās dots;

Tas pauda: pavedējs ir jāsoda ar nāvi.

Bet piespriests nebija nevienam bargais sods.

Nu seno likumu no veco rakstu grēdām,

Ko mēdza vietvaldis ik dienas pārcilāt,

Pie gaismas izvilcis, viņš dēkaiņiem par bēdām

To lika atjaunot un piebilda turklāt:

«Laiks izskaust ļaunumu! Šī tauta lutināta,

Pārlieku pierast sāk, ka netikums to grauž,

Un dej ap likumu ne sodīta, ne rāta —

Kā draisku peļu bars ap lauvu, kad tas snauž.

Nav likums biedēklis, kurš šūts no skrandām vecām

Un kuram putnu bars bez bailēm tup uz pleca.»

^ VI

Tad ļaudis pārņēma dziļš nemiers, šaušalas,

It visi kurnēja; vēl nebijās nemaz

Vien jauno aušu pulks, kas vieglprātīgi smēja

Un bezdibeni sev pie kājām neredzēja.

Par pirmo upuri drīz kļuva Klaudio -

Jauns patricijs, kam sods bij jāsaņem par to,

Ka, slepus cerēdams kā sievu pārvest mājās

Reiz daiļo Džuljetu, kas viņu valdzināja,

Viņš maigo meiteni bij pratis apvārdot,

Lai glāstus neaizliedz, pirms svētību tiem dod.

Bet atklājās diemžēl šie paslepenie prieki,

Jo uzglūnējuši bij viņiem liecinieki;

Tad tiesa iejaucās un tika paziņots,

Ka piespriests jauneklim ir likumīgais sods.

VII

Kad nelaimīgajam bij pasludināts spriedums,

Viņš gāja, sargu vests, kur sagaidīja to

Vien rūgtas nožēlas un saltais, drūmais cietums.

Pa ceļ.-im laimējās tam sastapt Lucio,

Kas siržu lauzējs bij ar vieglprātīgu dabu

Un mēli pļāpīgu, bet sirdi krūtīs labu.

«Draugs,» lūdzās Klaudio, «jel neatsaki, steidz

Uz veco klosteri un manai māsai teic,

Ka nāve lemta man; lai viņa kādam draugam

Liek iet pie vietvalža un mani izglābt rauga

Vai pati viņu lūdz. Prāts Izabellai ass,

Tai vārdu nepietrūkst un vedas sarunas.

Pat tad, ja asaras tā klusēdama lietu, —

Man liekas, mīkstināt jebkuru sirdi cietu

Spēj jaunava, kas raud.» — «Lai notiek, eju es!»

Un devās ceļā draugs.

VIII

Pie jaunās meitenes

Sēž cellē mūķene un stāsta, ka drīz pienāks

Tā stunda laimīgā, tā izredzētā diena,

Kad kļūt par māsu šeit būs Izabellai ļauts.

Te pēkšņi — nošķind zvans un ārā soļi klaudz,

Trauc iekšā Lucio. Pie režģa vieglā gaitā

Iet daiļā meitene, tā rožukroņi skaita

Un jautā jauneklim: «Kas jums šeit vajadzīgs?»

«Ai meitene (tā saukt jūs acīm redzot drīkst,

Ja spriež pēc sārtuma, kas jūsu sejā kvēlo),

Man būtu jārunā ar Izabellu cēlo,

Par savu nelaimi tai brālis vēstīt liek.» —

«Kas tā par nelaimi? Kas noticis ar viņu?

Es — viņa māsa.» — «Jūs? Vai tiešām? Kāds man prieks!

Jūs brālis sveicina, bet sūta ļaunu ziņu:

Viņš — ieslodzīts!» — «Par ko?» — «Ai daiļava, par to,

Par ko es ieteiktu, lai viņu apbalvo,

Jo nedomāju vis, ka draugs mans būtu sodāms.»

(Tad sāka stāstīt viņš, jo sīki attēlodams,

Ko brālis darījis, un bij tik vaļsirdīgs, —

Ka nez vai meitenes to vispār dzirdēt drīkst;

Bet visu uzņēma šī klausītāja jaunā

Bez dusmām, klīrlbas un liekuļota kauna.

Kā gaisma skaidra sirds bij krūtīs rāmajās,

To satraukt nespēja un samulsināt stāsts

Par dēkām pasaulē, kas pārāk sveša šķita.)

Tad sūtnis čukstēja: «Nav izejas vairs citas,

Lai brāli izglābtu, pie soģa jāiet jums.»

Un viņa iesaucās: «Ak dievs, vai es to spēšu?

Kaut ticēt varētu, ka brālim palīdzēšu!

Bet šaubos, vai man būs pa spēkam uzdevums …»

«Ak, šaubas atmetiet, jo naidīgas tās mums,

Ar kļūmu neveiksmi mūs nodevīgi baida

Un gļēvus padara, kaut droša veiksme gaida.

Laiks iet pie vietvalža! Jums varu pasacīt:

Kad maiga meitene uz ceļiem šņukstot krīt,

Sāk lūgties vīrieti un asaras liet žēlas,

Kā mīļais dievs viņš dod it visu, ko ta vēlas.»

IX

Tad viņa solījās, ka sūtnim līdzi ies;

Ar māsu atļauju uz pili steigā devās

Un lūdzās Andželo, uz ceļiem metusies;

Bet novērst nelaimi tai tomēr neizdevās,

Jo teica vietvaldis: «Viss velti; brālis tavs

Uz nāvi notiesāts; viņš mirs un glābjams nav.»

Kad viņa piecēlās un bēdās raudādama

Jau dzīrās doties prom no bargā soģa nama,

Tai lāga Lucio vēl neatļāva iet;

Viņš teica: «Noraidīt tik viegli neļaujiet!

Uz ceļiem nokrītiet un soģim bēdas sūdziet,

Aiz drēbēm satveriet un karstāk viņu lūdziet, —

It visas mākslas jums vēl jāliek lietā būs,

Ko pieprot sievietes. Pārlieku vēsa jūs,

Gandrīz kā runājot par sīku adatiņu, —

Tā nevar apvārdot un iežēlināt viņu.

Jel nepadodieties!»

X

Un vēlreiz lūdzās tā,

Lai brāli cietsirdis tik bargi netiesā:

«Ne zobens vietvaldi par dižu vīru dara,

Ne diadēmas zelts ir karalim no svara,

Ne soģim — mantija. Pat zizlim, kuru nest

Mēdz karavadonis, nav lielas nozīmes,

Jo īstais cildenums un ķēnišķīgā rota

Ir žēlsirdība vien, tā valdniekus ceļ godā.

Ja tavā vietā šeit mans brālis stāvētu

Un tā kā Klaudio ja apgrēkotos tu,

Viņš nebūtu tik ciets.»

Cik iespējams bij noģist,

Uz brīdi apjuka, vēl drūmāks kļuva soģis

Un bilda: «Lūdzu, ej!» Bet, drosmi guvusi,

Tā sauca, dedzīga un strauja kļuvusi:

«Viņš — lēmējs augstākais, kas bieži vien mums piedod

Un, vainas dziedinot, no jauna spēku iedod, —

Ja viņš mūs iesāktu bez žēlastības šaust,

Teic — kur mēs, grēcīgie, tad patvērumu rastu?

Sirds krūtīs dzīva tev un iespēj mīlu jaust,

Tās balsī klausoties, tu arī žēlot prastu

Un būtu cilvēks cits.»

XII

Viņš atbildēja pikts:

«Tu lūdzies veltīgi! Ne valdnieks — likums soda.

Ej! Tavu brāli glābt man tiesības nav dotas.

Viņš mirs jau rīt.»

Izabella

Jau rīt! Nē, nē, tam nenotikt!

Vipš sagatavots nav un nedrīkst mirt tik drīzi …

Tu dievam upuri par agru aizsūtīsi.

Pat cāļiem dzīvību pirms laika nemēdz ņemt.

Ak nē, tu nedrīksti tik pārsteidzīgi lemt!

Glāb manu brāli, glāb! Jel apdomā patiešām:

Pats zini, viņam mirt par tādu grēku liek,

Par kādu vēl neviens līdz šim nav redzēts ciešam,

Ko visiem piedeva. Viņš pirmais sodīts tiek.

Andželo

Uz laiku iemidzis, ne miris bija likums,

liet nu tas atmodies.

Izabella

Jel glāb!

Andželo

Beidz vārdus šķiest,

Jo grēkam vaļu ļaut ir noziegums, ne tikums;

Es daudzus izglābju, šim vienam likdams ciest.

Izabella

Vai pirmais lemsi tā, kā pavēl likums Jaunais?

Būs pirmais upuris mans dārgais brālis jaunais.

Nē! Esi žēlsirdīgs! Pats sevi ieskaties —

Vai tiešām gluži svešs tev cilvēcīgais vājums,

Pat domas grēcīgas un kaisles kārdinājums?

XIII

To dzirdot, satrūcies bij soģis varenais

Un grasījās iet prom; bet negribēja laist

Vēl viņu lūdzēja: «Jel atgriezies un dzirdi!

Tu balvas saņemsi no manis dārgākās:

Daudz kvēlu lūgšanu, kas piedzimst skaidrā sirdī,

Par tevi aizlūgšu, kad rīti blāzmā tvīks,

Kad zvaigznes atmirdzēs un zeme snaudā slīgs;

Un lūgsies līdzi man par tevi māsas svētās,

Būs viņu aizlūgums pilns mīlas, gaišs un tīrs,

Kaut dzīvei mirušas, tās dieva izredzētas

Un dzīvo debesīm.»

Tad apmulsušais virs

Teic meitenei, ka tai rīt vēlreiz jāierodas,

Un pabūt vienatnē uz savām telpām dodas.

OTRĀ DAĻA

I

Līdz tumsai sēdēja viens, satraukts, drūmā omā

Tai dienā Andželo, un uzmācīga doma

Pat naktī neļāva tam acis aizdarīt:

«Vai viņu mīlu es, ka alkstu sastapt rīt,

Un daiļums meitenīgs tā iesveļ alkas kvēlas?

Uz viņu raudzītos ik mirkli es labprāt;

Sirds skumst… Jeb sātans pats, kad savos tīklos vēlas

Vipš svēto sagūstīt, to iesāk kārdināt

Ar tādu mānekli, kas staro gaismā šķīstā?

Nav daiļums apgrēcīgs nekad vēl licies bīstams,

Bet skaidrā jaunava man mieru laupīt var;

Es jūtos uzvarēts, kā apmāts ir mans gars.

Cik bieži tiku reiz gan brīnījies, gan smējies

Par to, cik neprātīgs ir vīrs, kas iemīlējies;

Bet tagad! .. .»

II

Lūgšanu viņš beidzot skaitīt sāk,

Bet izskan pavirši, bez jūtām vārdi rāmie,

Jo ilgas mulsina, trauc sapņi nevaldāmie

Pie viņas — vienīgās . .. Tā, grūtsirdības mākts,

Viņš dieva vārdu min ar lūpām, kamēr sirdī

Jau ielavījies grēks, to nerimst nemiers tirdīt.

Kā veca grāmata, kur pazīstams ik burts,

Viss liekas apnicīgs, kas valdot viņam darāms.

Vien nepanesams jūgs šķiet amats, dižā vara;

Viņš atteiktos no tiem. Viņš ir pašreiz tik gurds,

Ka slava, kuras dēļ to apbrīnoja ļaudis,

Ar kuru lepojies un kurā laimi jautis,

Nu šķiet bez vērtības — ak, sīka pūka vien,

Ko aizraut līdzi var ik vējš, kas garām skrien . ..

Kad meitene bij klāt — ka norunāts, 110 rīta, —

Tai sākās saruna ar soģi negaidīta.

III

Andželo

Ko vēlies?

Izabella

Uzzināt, ko esi nolēmis.

Andželo

Ak, kaut tev noģiedams bez vārdiem būtu viss! ..

Mirs brālis . .. Dzīvot viņš vēl spētu, ja . . .

Izabella

Vai tagad

Tu brālim piedosi?

Andželo

Nē! Viņa vaina smaga,

Pat slepkavība nav tik ļauna.

Nemaldīgs

Varbūt tā lemtu dievs. Vai cilvēki to drīkst?

Andželo

Tu domā? Bet ja tev tiek vara piedāvāta

Lemt pašai, izšķirties … un izvēle ir tāda:

Vai brālis bojā iet, vai — lai to novērstu —

No tevis pieprasa, lai sevi ziedo tu

Un miesu grēkam ļauj?

Izabella

Šķiet vieglāk miesu ziedot

Kā ziedot dvēseli.

Andželo

Es nerunāju, piedod,

Par dvēseli . .. Jau rīt tavs brālis bojā ies;

Ja viņu izglābt var, vai grēku uzņemties

Nav žēlsirdība, teic?

Izabella

Ar tīru sirdsapziņu

Tev saku, dievs to dzird: ja izglābsi tu viņu,

Tas nebūs grēks nemaz. Ļauj brālim brīvē tikt,

Tā žēlsirdība būs!

Andželo

Ja, svaru kausos likts,

Svērs tikpat smagi grēks kā žēlsirdība mana,

Vai glābsi viņu tu?

Lai brāļa izglābšana

Par manu grēku kļūst! To uzņemos labprāt

(Ja vispār tas ir grēks).

Andželo

Nē, klausies, — manuprāt,

To, ko šeit dzirdēji, tu vai nu nesaprati,

Vai tīšām sagrozīt vai pārprast centies pati.

Vēl skaidrāk izteikšos: sods brālim piespriests.

Izabella

Jā.

Andželo

Tāds sods, kāds paredzēts ir mūsu likumā.

Izabella

Jā gan.

Andželo

Ir līdzeklis, kā brāli izglābt vari.

(Vien tāda iespēja, tāds priekšlikums vai ari —

Ja vēlies — jautājums un vairāk it nekas.)

Bet pieņemsim: ir vīrs, kas izeju var rast

(Kāds tiesnesis . .. vai cits kāds dižmanis, kas zina,

Kā likums jātulko un kad tas jāmīkstina),

IJn tevi iekāro šis vīrs, tev pateikt vēl:

Ja upurējies tu, ar viņu grēkā krīti,

Tad brāli izglābs viņš, ja ne — viss beigts diemžēl…

Ko atbildēsi tu, kā izšķirsies šai brīdī?

Lai mani patago, ja tas var brāli glābt,

Ar brūcēm lepošos, kas miesā deg un sap,

Es kā ar rubīniem. Pat kapā gulties varu,

Bet zaudēt šķīstību — nē!

Andželo

Mirs viņš.

Izabella

Ko lai daru?

Tas ceļu labāko sev izraudzījies būs.

Ar māsas negodu viņš laimi neiegūs.

Mirs brālis vienreiz, es — uz mūžiem bojā ietu …

Andželo

Kādēļ tad pārmeti, ka pārāk bargi spriedu,

Un sauci likumu, kas brāli nāvē dzen,

Par necilvēcīgu — tepat un vēl nesen;

Mūs, taisnos tiesnešus, tu pulgoji bez mitas,

Un brāļa pārkāpums tev gaužām niecīgs šķita.

Izabella

Jel piedod! Negribot es liekuļoju tev

Un pretī runāju tai brīdī pati sev,

Jo, brāli glābdama, nu atzīstos ar kaunu,

Es aizbildināju pat netikumu ļaunu.

Cik vājas mēs!

Andželo

Jā gan, ir vājas sievietes,

Jau sen to zināju un tāpēc saku es:

Tad esi sieviete un liktenim jel klausi,

Vai nebūsi nekas, ja sevi nepakļausi

Tam, kas tev novēlēts.

Izabella

• Ko sacīt vēlies tu?

Andželo

Es mīlu tevi.

Izabella

Ai! Ko tev lai atbildu?

Džuljetu mīlēja mans brālis — mirs viņš tāpēc.

Andželo

Ja mani mīlēsi — viņš dzīvos.

Izabella

Saki — kāpēc

Tu mani pārbaudi?…

Andželo

Ak, ne jau pārbaudot

Es tev to sacīju, nē, vārdu varu dot,

Pie goda apzvērēt.

Izabella

Tās gan ir goda lietas!

Tu dēmon viltīgais! Tu krāpniek! Dod uz vietas

Man savu parakstu, ka atcelts brāļa sods,

Vai visai pilsētai tiks tūdaļ paziņots,

Cik Jauna tava sirds, — gan liekuļot tad beigsi.

It visu atklāšu …

Andželo

Kas ticēs tam, ko teiksi?

Par manu stingrību dzird visur valodas,

Un dzīve agrākā, mans amats un pat tas,

Ka manā vārdā ir tavs brālis bargi tiesāts,

Liks spriest, ka apmelot tu krietnu vīru iesāc.

Ļaut vaļu kaislībai es varu nesodīts;

Tev jāpadodas būs! Ko asaras gan līdz?

Beidz velti vaimanāt un sūroties, un draudēt,

No kauna nesarksti, tā visu vari zaudēt!

Man klausot, panāksi, lai spriedums atcelts tiek

Un brālim galva nav uz bluķa jānoliek.

Līdz rītam atbildi no tevis dārzā gaidu,

Un zini — nebaidos no tava sīvā naida,

Ko vēlies, ļaudīm teic — bet ticēt vari tu,

Ka mani meli spēj veikt tavu taisnību.

IV

Viņš aiziet. Saudzību tas liekas nepazīstam.

Stāv šausmās jaunava, tā rokas augšup ceļ

Un gaišo skatienu kā aizlūgšanā šķīstā,

Tad projām bēg no pils, kur netiklība nīstā

Šķiet valdām slepeni. Ved steigā viņas ceļš

Uz brāļa cietumu.

V

Tur, smagās važās iekalts,

Skumst rūgti Klaudio un pūlas nedomāt

Par jauko pasauli un to, ka nāve klāt.

Ar krucifiksu sēž kāds mūks pie cietumnieka;

Melns platais apmetnis, kas mūka plecus sedz.

Tam galvā kapuce, pats sakumpis un vecs.

Viņš bija daiļrunīgs un klāstīja, kā prata,

Ka nāve dzīvībai ir līdzīga uz mata,

Ka gars ir nemirstīgs kā debesīs, tā še,

Ka plika graša vērts nav baltā pasaule;

Un nabags Klaudio tam skumji piebalsoja,

Bet sirdī ilgojās pēc Džuljetas joprojām.

Te — Izabella nāk. «Lai miers ar jums!» tā saka.

Kļūst brāļa skatiens gaišs un māsai pretī trauc;

Tad mūkam viņa lūdz: «Tēvs svētais, man patiešām

Ar brāli divatā ir runāt nepieciešams.»

Un iziet ārā mūks.

VI

Klaudio

Ko nāci pavēstīt

Man, māsa mīļotā?

Izabella

Tev tomēr jāmirst rīt.

Klaudio

Nav glābiņa?

Izabella

Ai nē, bet jāatdod par ķīlu

Man sava dvēsele.

Klaudio

Var glābt? Tu klusu ciet?

Izabella

Jā, vietvaldis var glābt — bet man, kaut tevi mīlu,

Šis nodoms velnišķīgs un nevis svētīgs šķiet:

Ar mokām mūžīgām tad jāsamaksā būtu.

Klaudio

Draud mūža cietums?

Izabella

Jā — bez restēm, tomēr baiss

Šis cietums.

Klaudio

Paskaidro!

Izabella

Mans brāli! Bailes jūtu . ..

Es lūdzu, atbildi: vai tev, mans vienīgais,

Vēl daži gadi, kas zem saules aizvadīti,

Par godu dārgāki? Tu baidies mirt varbūt?

Kas nāve? Mirklis īss. Vai ilgi sāpes jūt?

To pašu samīts tārps cieš savā beigu brīdī,

Ko izcieš milzenis.

Klaudio

Tu domā, nepietiks

Man drosmes īstenas? Ak nē, es bailes veikšu,

No dzīves atteikšos, kad ļaunā stunda liks,

Ka savu mīļoto es nāves tumsu sveikšu

Un nenodrebēšu.

Izabella

Šo drosmi pazīstu!

Ar tavu balsi šķiet tēvs, nelaiķis, man teicam:

Ja nolemts mirt, lai mēs kā vīri dzīvi beidzam!

Tad klausies! Gribu es, lai visu zini tu:

Šis soģis negantais, kas citos vainas meklē,

Šis svētulis, kas māk ikvienu iebaidīt

Un nāvē jaunekļus bez žēlastības dzīt,

Pats ir īsts ļaunais gars, sirds melna tam kā pekle,

Kur nešķīstības daudz.

Klaudio

Vai vietvaldis?

Izabella

Ak jā!

Kā bruņā iekalis to sātans ļaunumā.

Tu dzīvotu — ja tam, ko viņš no manis vēlas,

Es piekristu.

Klaudio

Nē, nē!

Izabella

Viņš mani sagaidīt

Vēl lolo cerības un grib, lai stundā vēlā

Pie viņa aizeju, ja ne — tu mirsi rit.

K 1 a u d i o

Nē, neej!

Izabella

Brāli mans — ja novērst tavu nāvi

Man būtu liktenis vien pašai mirstot ļāvis,

Dievs redz, ka nebūtu žēl jaunās dzīvības

Un neizliktos man tā dārgāka nemaz

Par nieka adatu.

K 1 a u cl i o

Es pateicos tev, labā!

Izabella

Tad zini, Klaudio: tev jāmirst rītausmā.

K 1 a u d i o

Ak jā .. . Bet kaislība, ko krūtīs slēptu glabā

Tik liesmainu šis vīrs, — no nāves grēkiem tā

Ir laikam mazākais?

Izabella

Kā?

Klaudio

Noziegumu tādu

Dievs nesoda, man šķiet. Jo vai gan notiesātu

Uz mokām mūžīgām pats sevi Andželo

Par mirkli laimes? Nē, es neticēšu to!

Ak Izabella!

Jā, mans brāli?

Klaudio

Nāve baiga!

Izabella

Bet negods arī.

Klaudio

Jā … un tomēr, tomēr — mirt. ..

Būt kapā ieslēgtam, kur vairs ne redz, ne dzird . ..

Cik skaisti dzīvot ir, pa krāšņo zemi staigāt!

Bet kas gan nolemts tur: pa drēgnu miglu klīst,

Degt sveķos verdošos un elles ugunīs

Vai arī ledū stingt. . . Vai līdz ar vētru ašu

Traukt aukstā tukšumā pa bezgalību plašu,

To pieredzēt, ko jaust vien jaunos murgos mēdz ..

Pat ja kā ubagam man dzīvot novēlēts —

Posts, vecums, slimības, kas zemes virsū baida,

Ir debesis pret to, kas mūs aiz kapa gaida.

Izabella

Ak dievs!

Klaudio

Man dzīvot jauj! Es esmu vēl tik jauns!

Ja brāli glābt ir grēks, ko tu sev nepiedotu, —

To daba attaisnos.

Ko uzdrīksties? Kāds kauns!

Tu ģļēvais nelieti! Par savas māsas godu

Pirkt gribi dzīvību! Nē, iespējams tas nav!

Es ticēt nevaru, ka tēvs mans — arī tavs, —

Lai piedod augstais dievs, to liedzas aptvert prāti,

Bet, tevi ieņemot, ir grēkojusi māte

Un tēvu vīlusi. Tev nāve lemta tiek!

Ja tevi glābt šobrīd man spēka būtu gana,

To nedarītu es — un dievs mans liecinieks:

Lai mirsti, skaitītu es tūkstoš aizlūgšanas,

Lai dzīvo — nelūgtu . . .

Klaudio

Tā nerunā, ak dievs!

Jel piedod!

VII

Neļāva viņš māsai aizsteigties,

Aiz drēbēm satvēra, kad viņa projām gāja,

Līdz dusmas rima tai; drīz viņa mierināja

Jau atkal cietēju, tam klusi iečukstot,

Lai drosmi nezaudē un sevī spēku rod.

TREŠA DAĻA

I

Mūks tikām stāvēja aiz durvīm, dzirdot labi,

Ko iekšā runāja un apsprieda tie abi.

Šis mūks bij vecais Duks, man laiks to atklāt nu;

Kaut pavalstniekiem viņš sen aizceļojis šķita,

Un salīdzināja tie savu valdnieku

Ar žiglu komētu. Tērpts drānās allaž citās,

No ļaužu valodām Duks prata uzzināt,

Kas notiek pilsētā, un visur bija klāt:

Pils cietums, prieka nams — viņš durvis vaļā rada,

Gan mita klosterī, gan jaucās ielas kņadā.

Duks mēdza lasīt daudz; varbūt jau sendienās

Bij ļoti paticis tam atjautīgais stāsts

Par gudro kalifu Harunu Al-Rašidu,

Un atdarināt to bij valdnieks nospriedis.

Pašreiz, kad uzklausīts un skaidrs likās viss,

Duks daudz ko paguvis bija izlemt pa to vidu,

Viņš klusi pasauca pie sevis jaunavu

Un teica: «Dzirdēju, ko stāsti brālim tu,

Man tava centība patiešām jācildina,

Jo godam izpildīts ir māsas pienākums,

Bet turpmāk klausi man; kas jādara, es zinu;

Jel tici, nokārtots tiks viss par labu jums!»

Tad pamācīja viņš, kā būtu jārīkojas,

Un deva svētību, pirms viņa posās projām.

Vai jūs man ticēsiet, ka bargs un padrūms vaigs,

Kas atspoguļot mēdz patiešām ļaunu garu,

Spēj mīlu modināt ar brīnumainu varu

Un kvēlu maigumu, ko neizdeldē laiks?

Tā bij — kaut dīvaini tas liekas dažā ziņā,

Bet lepnais Andželo, vīrs noziedzīgais šis,

Bij mīlu iedvesis, un uzticību viņam

Vēl saglabāja sirds, ko pats reiz atstūmis;

Viņš bija precējies, bet baumas nepelnītas

Ap sievu jauniņo ik dienu tika vītas,

Bez pierādījumiem to pulgojot; pēc tam

Viņš sievu padzina, tai nicīgs sacīdams:

«Vienalga — pelnītas vai nepelnītas nievas —

Ja ārpus aizdomām nav valdinieka sieva,

Man pietiek!» Vientuļa un gurstot ciešanās,

Jau ilgi mājoja tā klusā priekšpilsētā.

Duks atcerējies bij šo sievu, viņas bēdas,

Un Izabellai iet viņš vēlēja pie tās.

III

Tai brīdī Marjana, pēc sena ieraduma,

Pie loga sēdēja un vērpjot sevī skuma,

Kad daiļā meitene bij negaidīta klāt

Kā glābējs eņģelis, kas atnāk mierināt.

Sen viņas satikās un draudzenes bij labas,

Un jāuzzina viss bij Marjanai pallaban,

Kas Dukam padomā: kad tumsa iestāsies,

Pie vīra bijušā uz pilsdārzu tā ies,

Jo Izabellu tur viņš gaidīšot līdz rītam;

Ar glāstiem kārotiem nakts tumsā apveltītam,

Lai iečukst Marjana: «Par brāli domā nu!»

Tad ātri aizsteidzas. Par šādu nodomu

Gan smējās Marjana, gan ari apraudājās

Un drebol saposās, lai dotos prom no mājas.

III

Pats valdnieks kavējās pie Klaudio tobrīd,

Jo ziņas cerēja vēl naktī sagaidīt.

Pirms ausmas ieradās tur Izabella arī:

Viss labi izdevies, ko mūks tai licis darīt, —

Sen bālā Marjana ar vēsti esot klāt,

Ka pievilts Andželo, kā iepriekš norunāts.

Rīts … Pēkšņi vēstnesis kāds atjāj, pieņemt prasa,

Sniedz steigā vēstuli, un sardzes priekšnieks lasa,

Ka sodīt Klaudio liek vielvaldis tūlīt

Un galvu nocirsto uz pili nosūtīt.

IV

Duks ātri rīkojās. Kad varas zīmes savas

Jau uzrādījis bij viņš sardzes priekšniekam,

Tas deva pavēli: sods jāizpilda nava.

Ar drudzi cietumā bij nomiris pa tam

Kāds jūras laupītājs. Duks pavēlēja sargam,

Lai galvu nocērt tam un nest uz pili steidz;

Pats projām aizjāja ar apņēmību bargu,

Ka beidzot vietvaldim, kas tumšus darbus veic,

Ir maska jānorauj.

Vf

Kad ļaudis uzzināja,

Ka rīta agrumā ir sodīts Klaudio,

Bij cita vēsts jau klāt: Duks atgriezīsies mājās,

Un ļaudis pulcējās, lai sagaidītu to;

Drīz arī Andželo, ko homāc ļaunas jausmas

Un sirdsapziņa grauž, kopš pašas rīta ausmas

Dzird ļaužu gaviles un Duku sastapt steidz.

Ar smaidu krietnais Duks jau pavalstniekus sveic,

Un arī Andželo viņš paspiež roku cieši.

Te — kliedziens sāpju pilns … Pie Duka kājām tieši

Krīt ceļos meitene: «Ai, esi žēlīgs mums,

Tu nevainīgo saīgs un taisno patvērums,

Spried tiesu! …» Vietvaldis ir nobālis no naida,

Un niknus skatienus viņš Izabellai raida,

Bet tomēr attopas un rauga taisnoties:

«Šī jaunā meitene ir zaudējusi prātu,

Ar brāli tiekoties, uz nāvi notiesātu,

Un aplamībās melš .. .»> Vairs ilgāk klusu ciest

Un valdīt niknumu Duks nespēja, viņš sauca:

«Man zināms itin viss! Tas brīdis sagaidīts,

Kad beidzot sodītas tiks ļaundarības daudzas;

Uz pili Andželo un meitene nāks līdz!»

VII

Bet pilī Marjana un Klaudio jau klusi

Pie troņa stāvēja un gaidīja pa tam.

Mēms kļuva neģēlis, tos abus redzēdams;

Un patiesība drīz bij melus uzveikusi.

«Mans vietniek Andželo,» Duks teica, «kā tev šķiet,

Ko pelnījuši ir šie tavi ļaunie darbi?»

Bez bailēm Andželo tam atbildēja skarbi:

«Lai nāve izpērk tos! Vien sodu izpildiet

Tūlīt, es izlūdzos!»

Duks atbildēja rāmi:

«Ej! Viltus tiesnesim un pavedējam jāmirst!»

Bet sauca Marjana: «Nē, esi žēlsirdīgs,

Mans valdniek, vai gan tev par mani smieties tīk,

Ka vīru atdevis, to atņemt nekavējies?» —

«Ne es, bet Andželo par tevi ļauni smējies,»

Duks atteica. «Nu pats es rūpēšos, lai tu

Pār viņa dārgumiem un mantu valdītu;

Gan vīru labāku sev izraudzīsies tagad.» —

«Ai nē, man labāka par viņu nevajaga;

Jel žēlo, pavēlnieki Jau tā mans mūžs bij grūts;

Un otrreiz atraitne es nevēlētos būt.

Pats mūsu likteņus reiz savienoji vēlīgs,

Un viņa pārkāpums tik cilvēcīgs man šķiet…

Ai Izabella, lūdz, lai valdnieks man ir žēlīgs,

Kaut rokas lūdzot cel, ja arī klusu ciet;

Jel dzirdi!»

Un par to, kam nolemts aiziet bojā,

Tad labā meitene patiešām iežēlojās;

Uz ceļiem lūdzās tā: «Jel saudzi Andželo

Un neliec manis dē] ar nāvi sodīt to!

Viņš (kā es domāju un kā ir arī zināms)

Bij cilvēks tikumīgs, ar godbijību minams,

Pirms mani redzēja. Lai viņam piedots tiek

It viss!»

Un piedeva patiesi valdinieks.

Atdzejojis Vladimirs Kaijaks

VARA JĀTNIEKS Pēterpils stāsts 1833

PRIEKŠVĀRDI

Šai stāstā tēlotie notikumi ir patiesi. Dati par plūdiem ņemti no tā laika žurnāliem. Interesenti var pārliecināties V. I. Berha sastādītajā ziņojumā.

IEVADS

Kur krastā drūmi viļņi šļāc,

Viņš stāja, lielu domu māts,

Un tālē vērās. Upe plaši

Pie kājām plūda. Ka jaks kāds

Pār ūdens klaidu īrās aši.

Pa purvu staigniem sūnekļiem,

Pa zemiem, tumšiem mājokļiem

Tik nabadzīgi čuhņi mita;

Un mežs ar baigiem biezokņiem,

Kur saules gaisma neiekrita,

Visapkārt bij.

Un lēma cars:

«Mēs celsim pilsētu šai vietā,

Lai tiktu satriekts zviedra spars,

Te sliesies mūsu dūre cietā;

Jo tāds ir dabas nolēmums —

Uz Eiropu logs jācērt mums;

Pie jūras droši kāju spersim.

Šeit, kad te jaunas ostas būs,

It visi karogi sveiks mus,

Tad plašumā mēs dzīres dzersim.»

Prom gadu simts, un pilsēts košs,

īsts pusnakts saules zemju daiļums,

No mežu ēnām, purviem spožs

Jau slējies lepnumā bez baiļu.

Kur senās dienās somu zvejs,

Sīs skopās dabas skumjais padēls,

Gar zemiem krastiem cik jau reiz

Viens meta satrunušo vadu

Pa ūdens klaidu; tagad tur

Pie staltām celtnēm kuģus tur,

Kas šurp no visām zemēm braukti,

Kur torņi mirdz, kur pilis slij,

Kur ostā steiga steigu mij,

Dod mantas noliktavu plaukti.

Nu Ņeva kalta granītā;

Pār dzelmēm pāri liecas tilti,

Un viņas salu palso smilti

Sedz dārzi tumšā zaļumā;

Un jaunās metropoles zaigā

Bāl Maskavai tās sirmais sejs,

Kā nobāl jaunas cares laikā

Reiz spožums carei atraitnei.

Es mīlu Pēterpili stalto

Un stingro skaudrā veidolā

Un Ņevas krastus granītkaltos,

Un straumi cēlā plūdumā.

Tīk tavu sētu čugunciļņi

Un nakšu caurspīdīgums blāvs,

Kad mani šūpo domu viļņi,

Kad spuldze neaizdegta stāv, —

Bez viņas rakstīt, lasīt mēdzu

Un skaidri celtnes ielās redzu:

Tur smailais tornis gaisos tvirts

Pār Admiralitāti mirdz.

Un, vairīdama tumsu baisu

No debesim, kas zeltā kvēl,

Aiz rieta ausma steidz pa gaisu —

Pusstundas vien tik naktij vēl.

Es mīlu tavu ziemu dziļu,

Kad bargā salā stindzis gaiss, —

Braukt kamanās gar Ņevu zvīļu,

Kad meiču vaigos rozes kaist;

Un runas, čalas, balles smalkas

Un vecu puišu līksmības,

So putojošo kausu šalkas

Un punša liesmas zilganas.

Man mīļi jautrie Marsa lauki,

Kas steigas kareivīgās dzirkst,

Lai tas ir kājinieks vai zirgs,

Te visi vienlīdzīgi jauki —

Kad braši virmo viņu pulks,

Ceļ augstu slavas laiku flagas,

Mirdz veco vara kasku spulgs

Un rāda ložu sistās vagas.

Man, kara metropole bargā,

Tīk lielgabala grāviens vēls,

Kas ziņot steidz, ka tevi sargā,

Ka cara namam dzimis dēls;

Vai aizdegts jaunas slavas l^ēls

Un veikti krievu naidinieki,

Vai arī Ņevā ledus lūst

Un straume pāri krastiem plūst,

Lai sāktos pavasara prieki.

Jel.topi spoža, Pēterpils,

Kā krievu zeme stipra esi,

Tad dabas spēku niknums dils,

Kam padoties un klusēt dvesi:

Lai aizmirst somu vilnis zils

Nu savus gūstniecības gadus,

Lai Pēterim, kas mierā atdus,

Vairs rūpēs neapmācas vaigs!

Un bija nācis šausmu laiks .. .

Par to vēl skaidras ļaužu miņas —

Par to es, mani draugi, jums

Nu gribu pateikt dažas ziņas.

Mans stāsts būs bēdu pilns un drūms .

Pār Pēterpili salta, plaša

Jau brāza novembrīgā dvaša;

Bij dzirdams viļņu šļāciens pikts,

Tur Ņeva lauzās akmens sprostā

Kā slimotājs, kas gultā likts,

Kad drudža murgi negrib nostāt.

Jau bija vakars vēls un tumšs;

Un logos brāza lietus skumjš,

Bet ārā drūmi vētra krāca.

Lūk, šādā nakti baismīgā

Jevgeņijs — sauksim viņu tā —

No viesībām uz māju nāca .. .

Jevgeņijs manai ausij tīk,

To spalva rakstīt neapnīk,

Mēs esam veci tuvinieki,

Un tāpēc uzvārdu teikt lieki.

Kaut agrāk — senie laiki zin —

To slavas košums apmirdzēja,

Kad spalvu tvēra Karamzins,

Tas tautas teiksmās ieskanēja, —

Bet tagad mainījies ir viss,

Tas aizmirsts. Mūsu varonis

Mīt Kolomnā un maizi pelna,

No kungiem vairās, un ne velna

Viņš nesēro par nelaiķiem

Un slavas laikiem senajiem.

Un tā — Jevgeņijs bija mājās!

Viņš izģērbās un apgūlās —

Bet velti aizmigt pūlējās,

Jo domas viļņot neapstājās.

Par ko viņš domāja? Par to,

Kā dzīve nomāc nabago,

Ka vienmēr jāstrādā bez sāta,

Lai nezūd patstāvība, gods;

Kaut dievs jel vairāk devis prāta

Un naudas. — Kāpēc gan tāds sods?

Jo ir pat nejēgas un slaisti,

Kam prāta maz, bet izliek skaisti —

Tiem dzīve vienās dzīrās māj!

Jau kalpots divi gadi cauri;

Viņš domāja, ka vēja auri

Aizvien vēl ārā nenostāj,

Ka upes straume augšup veļas,

Ka tilti laikam nost jau ceļas

Un ka ar Parašu paties

Trīs dienas nespēs satikties.

Tā domādams, viņš skuma ļoti,

Un vēlējās šai naktī tas,

Lai ārā vēji negaudotu

Un logā lietus šļakatas

Lai mitētos . ..

Tad miegā vārā

Viņš acis aizvēra. Un, lūk,

Jau balo miglas blāķi ārā,

Tiem rīta gaisma pāri brūk.

Ai šausmu rīts!

Kopš pusnakts jau

Pret vētru Ņeva jūrā plūda,

Kas brāžot atpakaļ to grūda . ..

Lauzt vēja spītu spēka nav . ..

Vēl rītā agri Ņevas krastā

Bij ļaudis pulcinājis prieks,

Tiem tika aina neparastā —

Šie viļņu milži, putu sniegs.

Bet pēkšņi, vēju varas lauzta,

Pie jūras līča upe stāj

Un tad — pret straumi ceļu tausta,

Jau visas salas ūdens klāj,

Aug vētras balsis aukā trakā,

Un Ņeva briest un krastus šļakā,

Kā milzu katlā verd un irdz,

Un rīkli pleš, un zobus ņirdz

Pret pilsētu. Un viņas priekšā

Nu pēkšņi viss ir kļuvis klajš

Un atstāts, tuksnesīgi baiss;

Jau pieplūst apakšzemes ejas,

Jau pat līdz logiem ūdens slejas,

Un Pēterpils kā Tritons jau

Līdz joslai ūdens virmā stāv.

Viss ielenkts! Apsēsts! Viļņi dairi

Kā zagļi lien pie logiem; airi

Un laivu smailes rūtīs krīt.

Zem ūdens klāja dārzi mīt,

Mirkst ēku grausti, jumti, kluči

Un bodēs krāto mantu duči,

Un sīvās nabadzības posts,

Un tilti, straumes plēsti nost;

Pat kapos izskaloti zārki

Pa ielām peld!

Un tauta jauš:

Pats dievs te savas dusmas pauž.

Ai! viss iet bojā — ēdiens, svārki.

Kur nu tos ņemt?

Un gadā tai

Vēl vecais cars pār krievu zemi

Bij valdinieks. Viņš balkonā

Pats iznāca un teica tā:

«Cars nespēj vērst, ko tu, dievs, lemi.»

Pēc tam viņš apsēdās un skumjš

Un smagu rūpju māktu skatu

Pār dzelmēm lūkojās, kur tumšs

Nu ūdens sedza lauku platu.

Ne ielas — upes, upes vien …

Šim ūdenim nekur nav malas . ..

Un pati pils te vidū, skat,

Kā vientulīga, drūma sala.

Cars pamāja -— un sāka tad

Pa visām ielām tuvi, tāli,

Kaut apkārt viļņi draudot virst,

Steigt darbā viņa ģenerāļi, —

Lai tiktu glābti tautas brāļi,

Kas baigā ūdens nāvē mirst.

Bet Pēterlaukumā, tai mājā,

Kas stūrī celta staltā stājā,

Kam divi lauvas balkonā

Stāv nekustīgi sargu vietās

Un lejup nelaiž ķetnas slietās, —

Uz zvēra, cirsta marmorā,

Jevgeņijs nāves bālumā,

Pār krūtīm sakrustojis rokas,

Drūms sēdēja. Viņš cieta mokas.

Viņš nejuta un nedzirdēja,

Ka viļņi galvas augstāk slēja,

Ka viņa kājas mitras kļūst,

Ka vēji gaudodami skrēja,

Ka lietus brāzdams sejā plūst,

Pat cepuri… tvert nepaspēja.

Pret tāli skatu, pilnu bēdu,

Kā sastindzis tas lūkojās,

Viņš redzēja tik viļņu grēdu,

Kas baigās dzelmēs šūpojās.

Tie bija milzīgi kā kalni,

Un vētra vēla viļņu valni

Pār drupām . .. Tur, ak dievs, ak dievs!

Pie pašiem viļņiem, jā, paties,

Gandrīz pie drausmo bangu pleca

Stāv vītols vārgs un māja veca,

Un bālgans, nenokrāsots žogs.

Tur Paraša ar māti mita

Un ilgas, cerības … Kā slogs,

Kā ļauna sapņa murgi šķita.

Jeb visa dzīve murgos skrej,

Par zemi ļaunā debess smej?

Un viņš, kā ierauts burvju lokā,

No marmora vairs nevar nokāpt

Kā piekalts. Ūdens šļakatas

Visapkārt šalko, cits nekas!

Un, novērsis 110 viņa seju,

Tai •augstumā, kur skar vien vējš,

Pār satrakotas Ņevas skrēju

Pret tālēm roku cēlis sleju,

Uz vara zirga valdnieks sēž.

II

Bet, lūk, nu, postīt apnikusi,

Jau Ņeva trakošanā rimst

Un alkal savos krastos grimst;

Par bangām jūsmodama klusi,

Tā aizpeld, graustu pametusi,

Kā laupītājs, kad viņa laiks,

Ar savu bandu iebrūk baigs

Un ciemā visu kauj un ārda,

Lauž, maitā, dragā, piesmej, spārda;

Tur sten un lād, un kliedz, un sauc! . .

Tad viņš, zem mantu nastas guris,

Steidz pamest tukšu māju dūris

Un prom uz savu malu trauc,

Pa ceļam mantas izmētādams.

Plok ūdens, bruģi vaļā klādams,

Sus ielas, un Jevgeņijs trauc —

Bez mitas sirdi šausminādams,

Gan bailēs, ilgās, cerībās —

Pie upes tikko rimušās.

Bet uzvaras un līksmes pilni

Vēl ļauni mutuļoja viļņi —

Kā apakšā kad uguns kurts;

Tie virmodami putas kresa,

Un Ņeva elšot smagi dvesa

Kā zirgs, pēc kaujas kļuvis gurds.

Jevgeņijs skatās: lūk, kur laiva!

Viņš turpu trauc kā žigla kaiva

Un skaļi pārcēlēju sauc, —

Un cēlējs, kad tam naudu sola,

To sēsties lūdz uz laivas sola,

Drošs pāri baigiem viļņiem brauc.

Gan ilgi viļņos bangainajos

Bij airētājam cīniņš ļauns,

Un pazust dzīles tumšos klajos,

Raut līdzi abus pārdrošajos

Nu dzīrās laiva. Beidzot jau

Klāt bija krastam.

Nelaimīgais

Pa ielu steidzās, kur nav svešs,

Kur zināms viss. Bet acis pleš

Un nepazīst. Skats šaušalīgais!

Viss viņa priekšā tagad grauts,

Gan pīšļos triekts, gan projām rauts.

Dažs namiņš greizs, dažs drupās placis,

Redz dažu citā vietā acis.

Un jauš Jevgeņijs, mūsu draugs,

It kā te būtu kara lauks,

Kur apkārt līķi izmētāti.

Un, nevērojot vairs neko,

Tam šķiet, ka mokās pagurst prāti,

Viņš steidzas — liktens gaida to.

Kaut jele iepriekš atklāt spētu!

Tas aizzīmogots — neminams.

Jau traucas viņš caur priekšpilsētu,

Lūk, le jau līcis, tuvu nams …

Kas tas? …

Un neizpratnē stājas.

Iet prom. Bet šurp to atnes kājas.

Viņš staigā … Skatās … Viss ir velts.

Šai vietā viņu nams bij celts;

Lūk, vītols te, lūk, vārtu pēdas,

Tie aizskaloti. Bet kur nams?

Un viņu sagrābj tumšas bēdas,

Viņš grozās, kaut ko runādams,

Ap vietu šo met simtiem loku;

Tad pēkšņi pierei pieliek roku

Un iesāk smiet.

Nakts miglas vāls

Pār pilsētu jau klājās bāls;

Bet ļaudis miegu negulēja,

Vēl ilgi viņi spriedelēja

Par ļauno dienu.

Rīta stars

Caur mākoņiem, ko skumju svars

Aiz mežiem vilka, atspīdēja

Pār kluso pilsētu, un tas

Vairs bēdu pēdas neredzēja —•

Tām pāri klājās ausmas auts,

Viss vecai kārtībai bij ļauts.

It visur, kur vien ielas vijās,

Jau atkal ļaužu gaitas mijās,

Šis bezjūtīgs, tas vienaldzīgs;

Un ierēdnis, gan augsts, gan sīks,

Pie darba gāja. Veikalnieki

Vairs netaupīja, pūliņus,

Tie vaļā vēra pagrabus,

Lai dienas nepalaistu lieki,

Bet sāktu atgūt zaudēto

No pircējiem.

Prom laivas dzina.

Un dzejnieks — debess viņu zina —

Grāfs Hvostovs nemirstīgos pantos,

Ko tālas ļaužu audzes mantos,

Jau postu apdzejoja šo.

Bet nelaimīgais mans Jevgeņijs —

Ai! Viņa pārmocītais prāts

Nu bija posta šausmu māts

Un satriekts. Likās, ka bez mitas

Tam ausīs vējš un Ņeva šņāc;

Viņš murgu bezdibenī krita,

Sev apkārt nemanīja cita

Kā tikai šausmas, šausmas vien . . .

Viņš ļāva laikam, lai tas skrien,

Nekad vairs mājā nepārnaca.

Un ausa diena, tumsa nakts —

Tukšs ilgi bija viņa kakts,

Līdz beidzot citam iznomāja.

Un arī tad Jevgeņijs vēl

Pēc savām mantām netaujāja.

Šīs pasaules tam nebij žēl.

Viņš klīda; naktīs gulēt gāja

Zem laivām. Ēda, ko tam dod

Pa logiem. Sāka noskrandot

Tā drēbes. Bērni neaprāti

To apmētāja akmeņiem,

Nereti smagi pātagkāti

Pat nolaidās uz kamiešiem,

Ja laikā ceļu nepagrieza

Tas ormaņiem. Viņš gāja kluss,

Viņš nevēroja sitienus —

Aizvien vēl galvā migla bieza.

Tāds bija viņa liktens sērs —

Ne cilvēks vairs, nedz arī zvērs,

Ne šis, ne tas, ne dzīva miesa,

Ne māņu veidols …

Ostā reiz

Viņš apgūlās, kad dienas iesāk

Gaist rudenī. Bij griezīgs vējš,

Tas pūta lietu. Vilnis greizs

Pār gludām kāpēm dunot šļācās,

Arvienu dziļāk ostā mācās

Kā prāvnieks, zemu lokoties,

Kad nācis tiesai sūdzēties.

Jevgeņijs modās. Drūmi bija.

Vējš asi svilpa, lietus lija,

Un tālumā caur tumsu bargs

Pa vējam kliedza vārtu sargs . ..

Un tad Jevgeņijs augšup slējās,

Viņš atkal šausmas atcerējās

Un atkal ielās klīda naigs,

Līdz pēkšņi aizēnojās vaigs.

Viņš apstājās un apkārt vērās,

Tā skatiens bija kluss, bet baiss,

Aiz viņa smaili stabi svērās

Un varens nams, un balkons klajš,

Kam divi lauvas sargu vietās

Uz leju nelaiž ķepas slietās,

Bet augstumā, kur skar vien vējš,

Kā atvairīdams tumsas loku,

Uz klints, pret tālēm cēlis roku,

Drošs vara zirgā valdnieks sēž.

Jevgeņijs baigi nodrebēja.

Tam domas sāka skaidroties.

Viņš visu pazina. Paties,

Šeit plūdi viņu piemeklēja

Un lauzās, brāzās apkārt tam.

Šīs lauvas balkonā, šis nams

Un Tas, kas gaisos krēslu šķēla

Ar vara galvu nekustīgs;

Tā gribas lēmums liktenīgs

Šo pilsētu pie jūras cēla …

Cik miglā ietinies viņš baigs!

Kāds domu pilns ir viņa vaigs!

Un kādi spēki viņā krājas!

Kāds uguns šinī zirgā dzirkst!

Kurp trauc, kurp auļo, lepnais zirgs,

Kad zemi aizskar tavas kājas?

Ai bargais liktens pavēlnieks!

Vai nebija pār bezdibeni

Ar cietu dzelzu iemuteni

Reiz Krieviju tev sasliet prieks?

Un neprātīgais apvirzījās

Visapkārt tēla pamatam,

Un puspasaules valdniekam

Tas ļauni sejā ieskatījās.

Sirds sažņaudzās. Viņš pieri tad

Dzelzs sētai cieši spieda klāt

Un acīs juta miglu glumu,

Bet dzīslās šāvās liesmu šalts

Un asins virda. Slējās salts

Pret valdonīgo veidojumu

Un, pirkstus dūrēs sažņaudzot,

Kā gumdītu to ļaunie gari,

«Nu, labi, cēlēj — brīnumdari!»

Viņš dvesa, naidā nodrebot,

«Še tev!…» Tad prom, cik kājas prot,

Tas skrēja ielu tumsā baigā,

Jo dīvains pusnakts gaismas stars

Tam rādīja, ka dusmās cars

Sāk lēni pārmainīties vaigā …

Nu pāri tukšam laukumam

Viņš skrien, un, liekas, pakaļ tam

Kā pērkons, dobji graudams, dārda

Un, bruģi drebinādams, spārda

Kāds kājām smagi apkaltām.

Un, roku cēlis mēness mirgā,

Vien augstumu un vēju skauts,

Bez mitas auļojošā zirgā

Aiz viņa Vara Jātnieks trauc.

Un kurp šai naktī posta maltais

Ar metās, ārprātibas dzīts,

Aiz viņa jātnieks, varā kaltais,

It visur draudot brāza līdz.

No laika tā, ja pagadījās

Jevgeņijam šo ceļu iet,

Tam sejā bailes atplaiksnījās

Un sirdī — vēlēšanās skriet.

Kā klusinādams lielās mokas,

Pie krūtīm cieši spieda rokas

Un cepuri tad rāva nost,

Un acis nepacēla drošs,

Bet apkārt gāja.

Maza sala

Pret jūru slij. Palaikam tur

Vēl zveju vīri laivu tur

Un skopas vakariņas dala,

Pirms tīklus krasta smiltī klāj.

Bet citreiz ierēdnis kāds stāj,

Kas guris, Ņevā vizinoties.

Šī sala tukša. Tanī, raug,

Ne putni spurdz, ne zāle aug;

Tik toreiz, plūdiem bangojoties,

Bij namiņš atskalots. Tur drūms

Tas ēnojās kā dīvains krūms.

Kad pērnā pavasarī graustu

Ar barku aizvest gribēja,

Tad ārprātīgo atrada

Pār slieksni guļam, nāves lauztu.

Un viņu salā atstāja,

Aiz žēlsirdības apraka.

Atdzejojis Jānis Plaudis

JEVGEŅIJS OŅEGINS Romāns dzeja

Petii de vanitč il avait encoie

plus de celte espēce d'orgueil qai

lait avouer avec la mēme indiflā-

rence Ies borines comme Ies

mauvaises actions, suite dun

senlimenl de supēriorite, peut-

ētie imaginaire.

Tire d'une Jellre particuliare'

1823—1831

Ne lepniem augstmaņiem es gribu

Ar dzeju laiku īsināt —

Tev, jūtot drauga uzticību,

Sniegt balvu vēlētos labprāt,

Kas tevis cienīgāka būtu,

Gars, kas tik svētam sapnim tic,

Ar dižām domām, skaistām jūtām

Un dzejas kvēli apveltīts;

Jel pieņem labvēlīgs — tev sūtu

Šīs raibās nodaļas vismaz,

Gan līksmi tur, gan skumjas jautīs,

Par ideāliem vārsmas paudīs,

Kas tautas mēlē rakstītas,

Par izjusto un pārdomāto,

Par to, ar ko es aizrāvies,

Ko vērojis ar vēsu prātu,

Un to, kas licis sirdij ciest.

PIRMĀ NODAĻA

Steidz ātrāk dzīvot viņš

un visu izjust steidz.

Kņazs Vjazemskls

I

«Mans krusttēvs goda vīrs ir bijis

Aizvien — un saprātīgs turklāt:

Slims būdams, visiem iemācījis

Kopt viņu, cienīt, izdabāt.

Kāds teicams paraugs, ņemams vērā!

Bet garlaicīgi gan bez mēra

Nīkt blakām sirdzējam ikbrīd

Un diennaktis tā pavadīt!

Cik zemi līdzjūtību tēlot

Pret to, kas nāves cisās dus,

Gan uzčubināt spilvenus,

Gan pasniegt zāles, lolot, žēlot,

Kad pašam iekšā vārās viss:

Kaut velns reiz tevi parāvis!»

II

Jauns slaists tā prātoja pie sevis,

Ar pasta zirgiem steigdamies;

Pēc radu nāves viņam devis

Bij lielu mantojumu dievs.

Nu, Ruslana sensenie draugi,

Es iepazīstināšu, raugi,

Ar jauno varoni šeit jūs

Bez ievada, ja atļauts būs:

Tāpat kā droši vien jūs daudzi,

Viņš, kam šis romāns veltīts taps,

Oņegins, paziņa man labs,

Pie Ņevas krastiem dzimis, audzis;

Tur mitu reiz … Posts vienīgais:

Man kaitīgs ziemeļzemes gaiss.2

III

Bij viņam tēvs, kas dienēt godam

Un parādus krāt arī prot,

Trīs balles gadā sarīkodams,

Viņš izputēja dzīrojot.

Bet dēlam itin jauki klājās:

Madame3 , kā prata, lutināja,

Pēc tam Monsleur4 ; tā auga viņš —

Mīļš, draiskas dabas puisēniņš.

Monsieur l'Abbe5 labs cilvēks bija:

Lai bērniņš nesāk vārgt un ciest,

Daudz nespieda viņš mācīties,

Ar morāli daudz neuzplijās,

Par blēņām mēdza laipni rāt

Un veda pastaigās labprāt.

IV

Bet, tikko sākās dienas straujās,

Kad jaunās sirdīs nemiers briest,

Un tās gan cer, gan skumjām ļaujas,

Monsieur tēvs lika aizvākties.

Tā mans Oņegins brīvi guva;

Pēc jaunās modes apcirpts kļuva

Un, smalki tērpts kā angļu švīts,

Tad sabiedrībā izvadīts.

Viņš franču mēlē tērzēt moži

Un rakstīt prata, gods kam gods;

Mazurku raiti nodejot

Un palocīties valdzinoši.

Ko vairāk? Teica, ka mans draugs

Ir gudrs, iznesīgs un jauks.

V

Šo to, šā tā jau mēs palaikam

It visi mēdzam mācīties,

Šķist izglītotam tāpēc laikam

Pie mums nav grūti, slavēts dievs.

Oņegins, kā to sprieda daudzi,

(Un soģu pulks šis nebij saudzīgs),

īsts pedants, labi izglītots.

Bij viņam svētīgs talants dots:

Par visu patērzēt ar māku

Un lietpratīgi līdzi spriest,

Kā arī gudri klusu ciest,

Kad padzird strīdu nopietnāku,

Ar epigrammām dzēlīgām

Likt smaidīt dāmām vēlīgām.

VI

Nav latīniski runāt modē:

Oņegins mācēja to ar,

Vismaz tik, cik tas lieti noder,

Lai epigrāfus burtot var,

Lai prastu triekt par Juvenalu

Un nobeigt vēstuli ar valee ,

No Eneīdas pantus trīs

Bez kļūdām noskaitīt gandrīz.

Kaut rakties rakstos nebij prieka,

Kas plauktos putekļaini snauž,

Par zemes senām dienām pauž,

Bet anekdotes galvā iekalt

No Romula līdz laikam šim

Pa prātam bija jauneklim.

VII

Bij sveša viņam kaisle tīra,

Kas dzejai ziedo dzīvi pat:

Lai censtos kā — viņš neatšķīra

No jamba trohaju nekad.

Pelts Teokrits, pelts Homērs tika;

Vien Smitu lasīt labpatika —

Draugs bija īstens tautsaimnieks,

Tāds, kuram spriest un klāstīt prieks,

Kā valsts tiek saimniecībā tālu,

Pie lielas bagātības tiek

Un kāpēc zelts tai gluži lieks,

Ja produktu daudz naturālu.

Tēvs nesaprata to nekad,

Viņš ņēmās zemi ieķīlāt.

VIII

Viss, ko vēl pieprata Jevgeņijs,

Nav uzskaitāms, jo laika maz;

Bet, kur viņš tiešām bija ģēnijs,

Ko labāk nekā zinības

Bij apguvis jau dienās jaunās,

Kas bij gan prieks, gan mokas ļaunas,

Kas spēja splīnu projām dzīt

Un viņa dienas piepildīt, •—

Tā mīlestības māksla bija,

Ko Nazons mēdza vārsmās teikt,

Par ko lemts viņam mūžu beigt

Tik tālu prom no Itālijas, —

Uz Moldāvijas stepēm dzīts,

Šis dzejnieks mira izraidīts.

IX

X

Cik jauns viņš liekuļot jau spēja,

Slēpt cerību, šķist greizsirdīgs

Vai drūms. Kā viņam noticēja,

Kad tēloja, ka ilgās tvīkst;

Gan likās padevīgs un vērīgs,

Gan lepns, vienaldzīgs vai sērīgs;

Kā mācēja viņš klusu ciest,

Cik daiļrunīgi izteikties

Un vēstulēs par jūtām klāstīt!

Vien mīlestībai nodevies,

Viņš aizrāvās no sirds, paties!

Cik maigi skatiens spēja glāstīt,

Drīz drošs, drīz kautrīgs, dažubrīd

Pat likās — skropstās valgums spīd.

XI

Kā meitenes viņš apburt prata,

Ik bridi citāds liekoties:

Te biedēt, ka uz visu gatavs,

Te glaimiem apbērt liekoties,

Tvert mirkli, kad kļūst vājas viņas,

Tad kaislīgi, ar gudru ziņu

It visus aizspriedumus veikt

Un piespiest mīļus vārdus teikt

Gan pieprasot, gan izlūdzoties,

Sirds pirmās trīsas izmantot,

Līdz pēkšņi — meiča drosmi rod

Uz satikšanos slepus doties …

Pēc tam gan klusībā viņš drīz,

Kā mīlēt, viņai iemācīs.

XII

Kā prata iekvēlināt mīlā,

Vēl būdams gados gluži jauns,

Pat koķetes, kas citus vīla!

Kā sāncenšus viņš dzēla ļauns,

Tiem asprātīgi cilpas vīdams

Un muļķu lomās nostādīdams!

Jums, krietno vīru pulks, pie tam

Pat draugs viņš likās uzticams:

Bij laulāts draugs pret viņu vēlīgs,

Kam Foblass sen kā paraugs tīk,

Kā arī večuks aizdomīgs

Un vīrs, kas ragus valkā cēli,

Ar sevi, sievu, pusdienām

Aizvien ir mierā, truls un rāms.

XIII, XIV

XV

Viņš rītos bij vēl gultā rodams,

Kad vēstules jau nesa klāt.

Vai atkal ielūgumi? Protams 1 —

Trīs vietās sērst viņš aicināts:

Te balle būs, tur svētkus rīko;

Kas iekārdinās šķelmi dīko?

Kurp braukt vispirms? Viss viens, paties,

Gan pagūs visur ierasties .. .

Pašreiz viņš vizināties taisās

Un bolivaru galvā mauc.

Pa bulvāri Oņegins brauc,

Lai pakavētos svaigā gaisā,

Līdz modrais bregets pavēstīs,

Ka pusdienot būs laiks jau drīz.

XVI

Sāk tumst. Viņš iekāpj kamaniņās.

«Nū, nū!» un bērie trauc, ko spēj;

Uz apkakles dzirkst sarmas zvīņas,

Gar ausīm šalc un svilpo vējš.

Brauc pie Tctlorč viņš. Katrā ziņā

Kaverins tur jau gaida viņu.

Iet iekšā. Nopaukšķ korķis drīz,

Un vīna strūkla kausā līst;

Kūp asiņainais roasl-beeP traukā;

Pašportrets.

Pu&kinn zīmējums

uz «Jevgeņija Oņefiina» melnraksla. 1823

Te gardas trifeles, ko prot

Vien franču pavārs gatavot,

Te strasburdziešu pīrāgs jaukais,

Un, blakām sieram galdā celts,

Dzirkst sulīgs ananass kā zelts.

XVII

Pēc kotletēm vēl iedzert nākas,

Der karstos taukus apslacīt,

Bet pirmizrādei jāiesākas,

Oņegins turpu brauc šobrīd,

Kur viņa spriedums bargs un nicīgs

Aizvien kā likums vērots ticis,

Kur dažkārt aktrises viņš lenc.

Ar skubu vedējs zirgus trenc;

Klāt teātris; šeit atļauts katram

Gan aplaudēt, ja patīk tā,

Pēc pārgalvīga cntrechat10 ,

Gan izsvilpi Fedru, Kleopatru,

Moīnu izsaukt (tālab vien,

Lai viņa balsi dzird ikviens).

XVIII

Ai burvju valsts! Te laikā savā

Fonvizins, satīriķis spožs,

Kvēls brīves draugs, ir cēlies slavā

Un Kņažņins, atjautīgs un možs;

Šeit Ozerovam aplaudēja,

Semjonovai — un ļaudis lēja

Pat asaras aiz jūsmas tad;

Korneja ģēnijam tepat

Kateņins augšāmcelties lika;

Te Šahovskoja dzēllbas

Ir lugās atskanējušas;

Šeit sumināts Didīo reiz tika;

Un jaunībā, pilns iekvēles,

Te aizvadīju dienas es.

XIX

Jūs, jauno dienu dieves skaistās.

Vai dzirdat mani vēl šobrīd,

Jeb citas, nespēdamas aizstāt,

Jūs paguvušas nomainīt?

Vai lemts jūs dzirdēt, kā to vēlos,

Un krievu Terpsihoru cēlo

Vēl lidojumā ieraudzīt?

Vai rampas gaisma citām spīd,

Vairs jūsu sejas neredzēšu

Uz garlaicīgās skatuves,

Un vīlies novērošu es

Vien svešu līksmi, vaigus svešus,

Un, žāvas slēpjot, būšu spiests

Pēc senām dienām ilgoties?

XX

Pilns teātris; mirdz ložas spoži;

Šalc parteris, var saklausīt,

Ka galerijā kāds jau droši

Sit plaukstas. Priekškars augšup slīd

Tur, burvju skaņām paklausīga,

Istomina, tēls mirdzošs, līgans

Un gaisīgs, nimfu vidū stāv;

Šķiet, zemes svara viņai nav,

Ar vienu kājiņu skar grīdu,

Ar otru gaisā apli griež,

Tad lēciens viņu telpā sviež

Kā vieglu pūku, vēja dzītu;

Stāvs vijas, liegi ritmā slīd,

Pie kājas kāju viņa sit.

XXI

Dimd zālē aplausi bez stājas.

Oņegins nosebojies nāk,

Starp krēsliem spraucas, min uz kājām;

Tad svešās dāmas ložās sāk

Caur lorneti bez steigas pētīt:

Tiek sejas, tērpi novērtēti,

Un nav pa prātam it nekas;

Vēl pasveicina paziņas,

Un skatuvei tad galu galā

Viņš pievērš vērību kaut cik,

Līdz žāvādamies, izklaidīgs

Bilst: «Novecojies viss pagalam;

Pārlieku ilgi balets ciests,

Nu pat Didlo man apriebies.» 11

XXII

Vēl pūķus, amorus un fejas

Pa skatuvi redz šaudāmies;

Nīkst sulaiņi ar gurdām scv'ain

Aiz durvīm, snaudai ,audamies;

Vēl zāle aplaudē un mīdās,

Vēl kāsē, šņaukājas un dīdās,

Vēl lukturos mirdz ugunis

Un iekšā, laukā gaišs it viss;

Vēl zirgi, salstot naktī aukstā,

Kaš sniegu, tīko projām tikt;

Pulks kučieru lād kungus pikts,

Ap sārtiem stāv un berzē plaukstas.

Oņegins pirmais ārā trauc

Un pārģērbties uz mājām brauc.

XXIII

Vai spēšu patiesīgā ainā

To telpu attēlot daudzmaz,

Kur frants mans bieži tērpus maina,

Gan izģērbjas, gan apģērbjas?

Seit viss, ko mode prot likt lietā,

Kas — speķi, baļķus dodot vietā —

Mums Londonā tiek iegādāts

Un pāri jūrai piegādāts;

It visu, ko vien gaume smalkā

Var Parīzē mums piedāvāt,

Kam franču atjautīgais prāts

Liek kalpot modes ākstu alkām,

Ap sevi šeit Oņegins redz •—

Vien astoņpadsmit gadus vecs.

XXIV

Zvīl Caregradas pīpju dzintars,

Zib porcelāns, un bronza tumst,

Stāv smaržu pudelītes rindā,

Kas tīksmu baudu dāvā mums;

Tepat redz ķemmes, vīles sīkas

Un grieznes taisnas, grieznes līkas,

Vēl suku trīsdesmit turklāt,

Ko zobus, nagus spodrināt.

Ruso par Grimu kādreiz rājās:

Kā nagus vīlēt drīkstot šis,

Ja daiļrunīgais neprātis

Tobrīd ar viņu sarunājas.12

Bet brīves aizstāvis nu gan

Sai lietā netaisnīgs šķiet man.

XXV

Var cilvēks krietns būt, man liekas,

Un nagus kopt, es teikšu jums:

Ar laika garu ķilda lieka ■—

Par despotu kļūst paradums.

Jevgeņijs otrs Cadajevs bija,

No augstprātīgām paļām bijās

Un ļaudīs gāja elegants,

Kā mēdzam sacīt, īstens frants.

Vismaz trīs stundas neapnicis

Viņš ģērbistabā kavējās

Un allaž iznāca no tās

Vai Afrodltei līdzīgs ticis,

Kas, vīra drānās tērpusies,

Uz maskuballi dejot ies.

XXVI

Es varētu šeit pamatīgāk

Jums daudz ko attēlot varbūt

Un tērpu aprakstīt vēl sīkāk,

Kas elegants, pēc modes šūts.

Kaut pārdroši tas būtu gana,

Bet tēlot taču daļa mana,

Vien —fraka, žilete — nu rau,

Šo vārdu krievu mēlē nav,

Un, es jums atvainoties lēmu,

Mans nabadzīgais slils jau tā

Ņirb svešu vārdu birumā,

Kaut vārdnīcu no plaukta ņēmu

Es senāk akadēmisko

Un dažkārt pāršķirstīju to.

XXVII

Mums nāksies citur pakavēties:

Uz balli tagad gaitas sauc,

Un turpu, karietē jau sēdies,

Šai mirklī mans Oņegins brauc.

Pa ielām, tumšiem namiem garām,

Daudz kariešu trauc pilnā sparā

Un cita citai blakām slīd;

Tām priekšā lukturīši spīd

Un pašķiļ varavīksnes sniegā;

Visnotaļ spulgo greznais nams,

Dzirkst ugunīs līdz čukuram;

Aiz rūtīm pavīd ēnas liegas •—

Gan kādas dāmas profils skaists,

Gan švīta augums lokanais.

XXVIII

Oņegins piebrauc; gaitā ašā

Gar šveicaru, kas ceļu dod,

Pa marmorkāpnēm uzskrien plašām,

Ar roku matus pieglaužot,

Un dodas dejas zālē iekšā;

Dimd skaļa mūzika tur priekšā;

Patlaban mazurku jau dej

Un čalo, drūzmējas un smej;

Šķind skaņi kavalieru pieši

Zib dāmu kājas spārnotās,

Un lidojumā vēro tās

Daudz acu dedzīgi un cieši;

Spiedz vijoles tā, ka nemaz

Nav sievu tenkas dzirdamas.

XXIX

Reiz jaunās, līksmās dienās manās

Par ballēm jūsmot mēdzu es:

Kur vēl tik ērta satikšanās,

Tik viegli nodot vēstules?

Ak vīri, kurus visi godā,

Pašreiz man teicams padoms dodams,

Kas labi jāieklausās jums, ■—

Jūs brīdināt mans pienākums.

Jums, mātes, piekodinu vēlīgs

Uz meitām biežāk acis mest

Un taisnāk turēt lornetes,

Jo citādi… Lai dieviņš žēlīgs!

Tā ieteikt varu paslepen,

Jo negrēkoju pats jau sen.

XXX

Kaut nositis daudz laika tiku

Reiz tādās izpriecās diemžēl,

Ja neciestu pārlieku tikums,

Es priecātos par ballēm vēl.

Tīk trakā jaunība un jūsma,

Tīk spožums, līksmība un drūzma,

Tīk dāmu krāšņie tērpi man

Un kājiņas, kaut jābilst gan,

Ka nez vai Krievzemē jūs spētu

Trīs pārus slaidu kāju rast.

Ak! Bij reiz divas kājiņas …

Kaut esmu gurds un daudz man bēdu,

No atmiņas tās nepagaist,

Vēl sapņot liek un ilgās kaist.

XXXI

Uz kādu tuksnesīgu Vietu

Man aizbēgt, lai tās piemirst var?

Ai, kājiņas! Kur krāšņus ziedus

Šai brīdī vieglie soļi skar?

Jūs lolojusi saule liegā,

Un jūsu pēdas ne jau sniegā

Šeit Ziemeļzemē meklēt drīkst;

Jums tika samta paklājs mīksts…

Vai sen, kopš j ūsu dēļ man trimdā

Bij piemirsies pat rūgti ciest,

Pēc slavas alkt un ilgoties

Pēc manas tālās zemes dzimtās?

Nu zudis sapnis laimīgais,

Kā maurā jūsu pēdas gaist.

XXXII

Diānas krūtis, protams, skaistas,

Daiļš Floras vaigs, kas noliegs gan,

Bet Terpsihoras kājas saista

Daudz vairāk tomēr sirdi man.

Tās, brīnumainus priekus solot,

Liek tīksmas vēlēšanās lolot,

To daiļums kairs un pievilcīgs,

Draugs Elvīna, aizvien man tīk.

Šķiet kājiņas tik valdzinošas

Zem galdauta, kur tikko redz,

Uz mauriņa, kas pļavu sedz,

Uz dejas zāles grīdas spožas,

Pie kamīna prieks-vērot tās,

Uz klints pie jūras šalcošās.

XXXIII

Bij vētra reiz. Es vēros skauzdams,

Kā viļņu pūlis nerimtīgs

Steidz krastā un. kā mīlu jauzdams,

Pie viņas kājām smiltīs slīgst.

Kā mani alkas mulsināja

Būt vilnim, skūpstīt viņas kājas!

Nē, jauno dienu skurbumā

Ne reizes neilgojos tā

Es skūpstīt kādas lūpas košas

Vai ilgās neapsīkstošās

Skart skūpstā krūtis tvīkstošas

Vai vaigu rozes vilinošās,

Nē, nebij lemts nekad vairs just

Tik skaudrus kaisles uzplūdus.

XXXIV

Vēl brīdis cits nāk prātā bieži:

Es redzu sapņus burvīgus,

Ka laimīgs kāpsli turu cieši…

Un kājiņa man plaukstā dus;

Kā uzverd atkal jūtas manas,

Liek mazās kājas pieskaršanās

No snaudas sirdij pamosties

Un atkal mīlēt, atkal ciest! .. .

Bet lepnām daiļavām paust slavu

Beidz, mana lira pļāpīgā;

Ne aizraušanās sāpīgās,

Ne dziesmu vērtas viņas nava,

Kaut apbur mūs, liek sirdīm silt,

Bet viļ… kā kājiņas mēdz vilt.

XXXV

Kur mans Oņegins brīdi šajā?

Uz mājām brauc. Māc viņu miegs,

Bet Pēterburgai trauksmainajai

Jau bungu skaņas mosties liek.

Jau tirgonis no gultas ceļas

Un važonis uz biržu ceļā,

Steidz preču iznēsātājs možs,

Ar krūzi piena sieva jož,

Sen vaļā slēģi; visur valda

Spirgts troksnis, kuru atnes rīts,

Pār jumtiem dūmu strūklas stīdz,

Un maiznieks, prūsis micē baltā,

Jau kuro reizi pasteidzas

Vērt vaļā savu vasisdas.

XXXVI

Par nakti pārvērst rītu prazdams,

Kas ārā valdonīgi viz,

Pēc balles kņadas mieru razdams,

Dus izvaļības luteklis.

Viņš pēcpusdienā celties radis,

Kā allaž stundas tālāk vadīs,

Kas vienmuļas, kaut raibas plūst,

Kā vakar, tādas rītu būs.

Bet, jauns un brīvs no raizēm sīkām,

Vai laimīgs julās viņš arvien,

Jau pieradis šķīt laurus vien

Un ļauties baudām negausīgām?

Vai neapnika laiku šķiest,

Ar draugiem dzīrēs līksmoties?

XXXVII

Nē: jūtas agri atsalt sāka;

Un dzīru burzma, reibums kairs,

Pat daiļavas visburvīgākās

Kā senāk nesaistīja vairs;

Vilt viņas garlaicīgi kļuva;

Un draudzība, reiz sirdij tuva,

Bij apnikusi, sāka zust,

Jo nevar slacīt bifštekus

Ar šampanieti dienu dienā,

Nedz likt, lai asprātības dzirkst,

Ja galva sāp un neatspirgst;

Kaut karstgalvis viņš bij arvienu,

Nu aizraut nespēja nekas:

Ne ķildas, svins, ne zobens ass.

XXXVIII

Ar kaiti — sen jau nāktos jautāt,

Kādēļ tai piemeklēt mūs ļauts, •—

Ko sauc par splīnu angļu tauta,

Par grūtsirdību krievi sauc,

Bij sasirdzis Jevgeņijs arī;

Kaut savai dzīvei galu darīt

Viņš neraudzīja, dievam gods,

Bet allaž jutās garlaikots.

Kā Child-Harold[3 ar drūmu vaigu

Pa viesībām viņš klīda vēl,

Bet bostons, tenkas, skatiens kvēls

Un viņam veltīts neslēpts maigums,

Daudznozīmīgas nopūtas —

Vairs nevaldzināja nekas.

XXXIX, XL, XLI

Tad, lepnās, augstdzimušās dāmas,

Vispirms viņš novērsās no jums;

Ir tiesa, žāvas nevaldāmas

Var smalkais tonis uzdzīt mums;

Un, pat ja dāmu sastapt vari,

Kas Seiju min, Bentamu arī, —

It viss, ko viņas ņemas spriest,

Ir blēņas vien, ko grūti ciest;

Bez tam tik šķīstas, gudras, bargas

Aizvien šīs sievas redzēsiet,

Tik nepieejamas tās šķiet,

Tik modrīgi no jūtām sargās,

Ka mums jau viņu izskats vien

Spēj uzdzīt splīnu,14 jānudien.

XLIII

Jūs arī, aušas jautrās, drošās,

Jūs, kuras redzam bieži mēs

Pa Pēterburgas ielām spožām

Naktsstundās braucot karietēs,

Jevgeņijs piemirsa bez bēdām.

Vairs dzīvi baudīt negribēdams,

Viens mājās, žāvas valdīdams,

Pie spalvas ķērās viņš pa tam,

Bet rakstniecībā nebij laimes,

Jo ilgas pūles netika;

Viņš piepulcināts netika

Tai pārgalvīgo ļaužu saimei,

Ko vērtēt neņemos nekad,

Jo piederu pie tās es pats.

XLIV

Kad bezdarbība smagi māca

Un tukšums, kuru sirdī jūt,

Labs nodoms atkal prātā nāca —

No citiem gara gaismu gūt;

Viņš ņēmās lasīt steigā lielā,

Bet jēgas maz bij lasāmvielā:

Viens autors krāpj, cits murgus gvelž,

Dažs garlaiko vai niekus melš,

Kā pinekļi it visus saista:

Tur veco, apnikušo jauš,

Te jaunie vecus vārdus pauž.

Un grāmatas kā sievas skaistās

Jevgeņijam bij jāatstāj,

Lai plauktos putekļi tās klāj.

XLV

Kā viņš no spožās dzīves žņaugiem

Es jutos brīvs un burzmā lieks,

Un tolaik kļuvām mēs par draugiem.

Man patika šis savādnieks,

Kas sapņu savaldzināts likās.

Man dīvainība iepatikās

Un dzedrais prāts, kas viņam dots.

Viņš bija drūms, es — saniknots;

Mēs kaisles pazinām, un māca

Mūs abus dzīves apnikums;

Bij sirdis atsalušas mums;

Jau agri naidu izjust nācās,

Ko aklā Fortūna liek ciest

Un ļaudis, ar ko tiekamies.

XLVI

Tas nespēj ļaudis nenicināt,

Kas dzīvojis un domāt spēj;

Kas jutis daudz, tas labi zina,

Cik liela vara pagātnei:

Nekas vairs neaizrauj no jauna,

Dzeļ atmiņa kā odze ļauna,

Kremt neaprimstot nožēlas,

Bet sarunām mēdz piešķirt tas

Daudz pievilcības. Toreiz šķita

Oņegins man pārlieku ass,

Bet pieradu pie dzēlības,

Pie žults, kas jokos sūrst bez mitas,

Pie viņa ķildām spīvajām

Un epigrammām sīvajām.

XLVII

Cik bieži naktīs vizmainajās,

Kad netumst debess loks pār mums,

Kad Ņevas15 ūdens spodrā klajā

Nav redzams mēness atspīdums,

Pie upes divatā mēs stājām,

Par senām dienām pārdomājām,

Un modās krūtis jūsma tā,

Kas kvēlojusi jaunībā.

Mēs nebildām ne vārdu skaļu,

Gaiss naksnīgais bij smaržīgs, liegs.

Kā sapnī pārcelts cietumnieks

No gūsta tiek uz mežu zaļu,

Tā ļāvām sapnim sevi vest

Pie jaunās dzīves sākotnes.

XLVIII

Uz granītmargām roku licis,

Draugs skumīgs stāvēja tobrīd,

Kā dziesminiekam labpaticis

Reiz pašam sevi aprakstīt.16

Nakts dusēja visnotaļ rāma;

Vien sargu balsis saklausāmas,

Un reizumis — kā bruģis klaudz,

Pa ielām naksnīgām kāds brauc;

Vieglītēm laiva Irās garām,

Un dziesma valdzināja mūs,

Kas nebēdīga tālē plūst…

Bet tādā naktī laikam varam

Vēl vairāk dziļas līksmes rast,

Ja skan Torkvato oktāvas.

XLIX

Ai Adrija, kas zila staro,

Ai Brenta! steigšu reiz pie jums,

Lai, iedvesmojot manu garu,

Skan jūsu skaistais dziedājums!

Tas svēts ir Apolona dēlam;

To Albionā lira cēlā

Man tuvu just un mīlēt liek.

Nakts zelta Itālijā sniegs

Man gondolā daudz skaistu brīžu

Ar venēcieti, kura prot

Gan klusu ciest, gan pačalot;

Tur valodu es iemācīšos,

Ko runā Lauras dziesminieks

Un mīlestība lūpās liek.

L

Vai brīves stundu sengaidītu

Es pieredzēšu? Laiks ir klāt!

Gar jūru klīstu,1 ' gaidu ritu,

Ik tālam kuģim steidzu māt.

Zem vētras spārna jūrā brīvā,

Ar bangām spēkojoties spīvām,

Kad brīves gaita sāksies gan

No krasta, kas tik naidīgs man,

Uz dienvidiem, kur saule valda?

Lai tad no manas Āfrikas18

Vien domas atceļu var rast

Uz Krievu zemes ārēm saltām,

Kur mīlējis un cietis es,

Kur sirdij radis kapenes.

LI

Oņegins arī tolaik dzīrās

Ar mani pabūt svešzemēs,

Bet liktenis mūs abus šķīra,

Un ilgi netikāmies mēs.

Viņš tēvu pazaudējis bija,

Bars kreditoru virsū plijās

Un lenca draugu mantkārīgs.

Ikviens jau rīkojas, kā tik:

Jevgeņijs tiesāšanās nīda,

Viņš nelikās pat noskumis,

Ka jāizputina ir viss

Un tēva manta sadalīta.

Varbūt viņš nojauta turklāt,

Ka tēvocim drīz gals būs klāt.

LII

Drīz vien patiešām draugam ziņu

Bij atsūtījis pārvaldnieks,

Ka tēvocis guļ slims un viņam

Uz alvadām vēl atbraukt liek.

Pie mirēja, cik ātri spēdams,

Jevgeņijs aizbrauca uz pēdām.

Viņš žāvājās, turp dodamies,

Jau iepiiekš gatavodamies

Krāpt, izlikties, ka skumst bezgala,

Un ciesties, garlaicības mākts

(Ar brīdi to mans romāns sākts);

Bet ieraudzīja, ticis galā,

Ka tēvocis dus līķautos,

Jau beidzamajai gaitai posts.

LIII

Pa sētu slāja ļaužu bari;

Kad atvadības rīkoja,

Bij klātu draugs un nedraugs arī,

Kas bērēs dzīrot tīkoja.

Daudz ēdis, dzēris sēru mājās,

Pulks viesu, popu slējās kājās,

Tik svinīgs projām steidzoties,

Kā dižam darbam beidzoties.

Nu draugs mans — saimnieks muižā labā,

Kam pieder zeme, ūdens, mežs;

Viņš, kuram darbs lklz šim bij svešs,

Kurš izšķērdētājs īsts pēc dabas.

Bet šajā brīdī viņam prieks,

Ka dzīves virziens mainīts tiek.

LIV

Jā — pāris dienu šķita jauki

Pa zaļām ārēm maldīties,

Skaists likās strautiņš, klusie lauki

Un ozolājs, tik zaļš un biezs;

Kad klāt jau trešā diena bija,

Nekas vairs prātu nesaistīja;

Mans draugs, ar miegu kaudamies,

Bij sācis saprātīgi spriest:

Te garlaicība neatkāpsies,

Kaut ielu, piļu, dzejas trūks,

Sist kārtis, dejot neielūgs.

Lai kur no grūtsirdības glābsies —

Kā sieva un kā ēna drīz

Tā visur viņu pavadīs.

LV

Kā radīts esmu dzīvei laukos,

Tās mierīgajai plūsmai es:

Tur skaidrāk dzirdu liru jauko,

Sāk dzīvāk runāt ieceres.

Ar prieku klīstu savā vaļā

Gar ezeru, pa takām zaļām.

Tur far nierīte19 — likums skaists.

Tur modina rīts austošais

Vien atpūtai un brīves tīksmei:

Tur maz es lasu, guļu daudz

Un slavas kāre nesatrauc …

Vai rāmā bezdarbības līksmē

Mans laimīgākais laiks, paties,

Nav lauku mierā aizsteidzies?

LVI

Man mīlestība, ziedi skaisti

Un lauku dzīves klusums tik.

Oņeginu tie nespēj saistīt •—

Man prieks, ka viņš tik atšķirīgs,

Lai lasītājs ar asu mēli

Vai izdevējs, kas, baumām vēlīgs,

Tās kopā vākt un iespiest māk,

Ar laiku mēļot neiesāk,

Ka šeit mans pašportrets ir rodams,

Ka mēdzu sevi apdziedāt,

Kā Bairons darījis labprāt,

It kā mēs nemācētu godam

Vairs citu vielu spalvai rast,

Vien sev vēl veltīt poēmas.

LVII

Te jābilst: visi dziesminieki

Par mīlestību sapņot mēdz.

Man licis aizsapņoties liegi

Dažs tēls, kas bija iecerēts.

Un atmiņa šos tēlus krāja,

Līdz mūza dzīvei modināja:

Gan meiteni, kas kalnos mīt

Un bij mans ideāls tobrīd,

Gan gūsteknes Salgīras malā.

Nu vaicājat jūs, draugi, man:

«Par kuru tava dziesma skan,

Pēc kuras ilgojies bezgala?

No daiļo pulka kuru, teic,

Patlaban liras stīgas sveic?

LVIII

Teic — kuras skatiens tagad priecīgs

Tik mīlīgi tev pretī viz,

Ka atalgots par dziesmu tieci?

Ko vārsmās esi pielūdzis?»

Nevienu, draugi, zvērēt varu!

Kā nomocīja manu garu

Reiz mīlas nemiers neauglīgs!

Cik laimīgs tas, kas mīlā tvīkst

Un izteic vārsmās kaisli savu:

Tā viņš liek dzejai krāšņāk plaukt,

Var Petrarkam pa pēdām traukt,

Vēl, pie tā paša, iegūst slavu

Un remdē savus sirdēstus;

Es mīlot kļuvu stulbs un kluss.

LIX

Kad beigusies ir mīlestība,

Klāt mūza, prāts top gaišs un rāms.

Brīvs atkal vārdus atrast gribu

Es izjūtām un pārdomām;

Kad rakstu, nesmeldz ilgošanās

Un izklaidībā spalva mana

Starp pantiem nezīmē nemaz

Ne kājiņas, ne galviņas;

Vairs pelnos nejauš ogles kaistot,

Nav asaru, kaut sēroju;

Pats savās krūtīs vēroju

Nesenās vētras pēdas gaistot:

Var poēmu sākt kaut tūlīt,

Kur nodaļu būs pārdesmit.

LX

Plāns pārlikts, varonim es steidzu

Pat iedot vārdu; bet pa tam

Vien pirmo nodaļu vēl beidzu

Seit iesāktajam romānam;

To pārlasot, es stingrs biju,

Daudz pretrunu jau saskatīju,

Bet nelabošu, lai vai kas;

Kad cenzors ievāks nodevas,

Par ēsmu žurnālistiem, protams,

Tiks darba auglis atdāvāts;

Mans jaundzimušais, gaitu sāc

Uz Nevas krastiem, gādā godam,

Lai mana slava zeltin zeļ:

Lai trokšņo, apmelo un peļ!

OTRA NODAĻA

O tus!

Hor.™

Ak Krievzeme!

I

Tā sādža, kur Jevgeņijs skuma,

Bij nostūris patiešām jauks;

Par visu un bez apnikuma

Tur priecātos ik dabas draugs.

Pie upes celto kungu māju

No vējiem kalnājs pasargāja,

Tās priekšā saules spožumā

Daudz pļavu ziedu košumā

Un vārpu briedā zelta druvas.

Bet tālāk ciemus manīja,

Un norās lopi ganījās.

Plašs, nolaists dārzs pie nama tuvu,

Kur ēnā patvērumu rast

Var laipnās teiksmu driādas.

II

Bij celta dižā kungu māja,

Kā mēdz šīs pilis celt pie mums:

Sendienu stilā, kā jau klājas, —

Ērts, stiprs, mierīgs patvērums;

Daudz telpu, tilpīga ikviena,

Redz caru portretus pie sienām,

Klāj viesistabas sienas zīds,

Ik krāsns podiņš izrakstīts.

Šī greznība gan mūsu dienās

Bij paplukuši krietni vien,

Bet kāpēc — nezinu, nudien;

Kaut manam draugam alga viena —

Vai telpa moderna vai ne,

Māc žāvas vienlīdz tur, kā te.

III

Jevgeņijs sāka mitināties

Tai istabā, kur tēvocis

Ar saimnieci bij mēdzis rāties, —

Pie loga sēdot, mušas sist.

Viss vienkāršs telpā kārtīgajā:

Galds, dīvāns, divi skapji tajā,

Nekur pat tintes traipa nav.

Draugs pavērās, kas skapjos stāv;

Liels zāļu šņabju krājums vienā,

Bet otrā burtnīca, kur redz,

Cik saimniecībā iztērēts,

Vecs kalendārs, — šķiet, mūža dienās

Pie citām grāmatām, palies,

Vīrs darbīgais nav kavējies.

IV

Laiks jānosit, Oņegins sprieda,

Un radās viņam nodoms ciešs,

Ka jauna kārtība uz vietas

Ir viņa sādžās jāievieš.

Tāds lēmums īstenojams likās,

Un klaušas aizvietotas tika

Ar nomu gauži niecīgu;

Vergs sveica dzīvi priecīgu,

Bet toties gaužām dusmīgs bija

Kāds kaimiņš, tūdaļ apsvēris,

Cik kaitīgs jauninājums šis;

Cits kaimiņš tikai nosmaidīja.

Drīz dzirdēja, ka runāts tiek:

Jevgeņijs — bīstams savādnieks.

V

Vēl sākumā, kā laukos parasts,

Oņeginam bij viesu daudz,

Līdz pamanīja, ko viņš dara:

Lec rumakā un projām trauc,

Kad dzird uz ceļa ratus rībam.

Bez šaubām, pēc šīm izdarībām,

Kas apvaino bez saudzības,

Bij galā visas draudzības.

«Tas kaimiņš, fantasts nevaldāmais,

īsts masonis, to redz ikviens;

Tempj glāzēm sarkanvīnu vien;

Pat roku skūpstīt neprot dāmai;

Strups vārdos, slikti audzināts,» —

Tā visur tika daudzināts.

VI

Bij tolaik atbraucis uz mājām

Kāds muižnieks jauns, par kuru spriest

Tāpat vairs ļaudis nepārstāja:

Vladimirs Ļenskis, atgriezies

No ceļojuma ļoti tāla,

Pilns Getingenas ideālu,

īsts dzejnieks, valdzinoši skaists;

Kants — viņa prātnieks mīļākais,

No vācu zemes Vladimiram

Bij izglītības balvas līdz:

Prāts, zināšanām apveltīts,

Un brīves alku kvēle tīrā,

Gars dedzīgs, jūsmīgs, savdabīgs

Un cirtas, kas līdz pleciem slīgst.

VII

Bij sveša izvirtība saltā

Un greznās dzīves tukšums dīks

Šai dvēselei, kur mīla valda.

Viņš draudzībai bij uzticīgs

Un sirdsskaidrībā vientiesīgā

Daudz cerēja un ilgās tvīka;

Bij dziesminieka jaunais prāts

Gaišs, dzīves rosmes valdzināts.

Viņš sapņiem ļāvās nevaldāmi,

Ja krūtīs sāka šaubas kaist,

Bet dzīves mērķis šķita skaists

Kā mīkla, kura viņam jāmin.

Un likās — brīnums atmirdzēs,

Kad viņš to uzminēt reiz spēs.

VIII

Vēl ticēja viņš: katrā ziņā

Ir nolemts sastapt kādudien

To dvēseli, kas rada viņam

Un sen jau gaida viņu vien;

Viņš ticēja: mirt draugi spētu,

Lai viņa godu aizstāvētu,

Un katru satriektu, kas drīkst

Par viņu melot ļaunprātīgs;

Viņš ticēja: ir diži gari,

Ir izredzētas dvēseles,

Kas cilvēcei grib laimi nest;

Tie dzīvi beidzot skaistu darīs •—

Liks tādas dienas gaismai aust,

Kad visi varēs laimi jaust.

IX

Viņš prata taisnās dusmās kvēlot,

Pret visu labo mīlu just,

Pēc slavas tiekties, vājo žēlot

Un lolot gaišus centienus.

Tai zemē, kurā Šillers audzis,

Ko Gēte ir par savu saucis,

Šo garu dzejas ugunīs

Bij Ļenskis iekvēlojies drīz;

Un jāteic: mūzas izredzētās

Viņš neapkaunoja nekad

Un mēdza dziesmās sumināt

Vien jūtas cildenas un svētas,

Bij vienkāršībai uzticīgs

Un sapņiem, kas pēc dižā tvīkst.

X

Par mīlu skandināja liru

Viņš, mīlestības dziesminieks.

Kā jaunavīgas domas tīras,

Kā maza bērna sapnis liegs,

Kā mēness balts — tik skaidras bija

Šis piemīlīgās melodijas;

Par skumjām pauda dziedājums,

Par to, cik grūti šķirties mums,

Par rozēm, tāli miglā tīto-,

Par svešatni, kur dažudien

Viņš raudājis un skumis viens;

Par netveramo, nepazīto,

Par dzīves rudeni, ko redz

Viņš — astoņpadsmit gadus vecs.

XI

Jevgeņijs vienīgais šeit spēja

Par Vladimira dzeju spriest.

Ar citiem Ļenskis nedraudzējās,

No viesībām bij atrāvies,

Kur allaž runā par to pašu:

Par radu rakstiem, siena ražu,

Par sugas suņiem; vēl par to,

Kā mājās vīnu gatavo.

Ja vīru runās nepatrāpās

Ne dzirksts no īstas gudrības

Un asprātības visai maz,

Tās vēl jo mazāk sievu pļāpās,

Kad viņas ņemas mēles trīt

Un savas sirdis izkratīt.

XII

Glīts, bagāts — Ļenskis visās malās

Bij gaidīts ciemiņš, precinieks, —

Ta laukos mēdz no laika gala;

Ikvienai mātei būtu prieks,

Ja puskrlevs meitu bildinātu;

Kur Ļenskis, tur ar gudru prātu

Tiek ievirzītas valodas,

Cik vecpuisim, sak, prieka maz;

Liek Dūņai gādāt vakariņas,

Liet tēju, mielot ciemiņu,

Čukst ausī: «Dūņa, proties nu!»

Tad ģitāra tiek sniegta viņai.

Un Dūņa pīkstēt sāk (ak dievs!):

Draugs, zelta pili ierodies! 21

XIII

Bez šaubām, Ļenskim nepatika

Pie altāra ar skubu iet;

Vien ar Jevgeņiju viņš tikās,

Kaut jāteic: vilnim akmens ciets

Vai skarbai prozai dzeja liega,

Vai uguns sasalušam sniegam

Daudz līdzīgāki izliekas.

Vispirms tie vēroja, cik maz

Ir viņiem kopīga un tuva,

Un sākumā bez patikas,

Tad jau ar prieku satikās,

Līdz beidzot nešķirami kļuva.

Tā iedraudzēties (kā es pats)

Aiz gara laika mēdz šad tad.

XIV

Trūkst draudzības pat šīs mums bieži.

Aizvien pa rokai lēmums ērts:

Ir citi nulles, tā mēs spriežam,

Mēs paši toties daudz ko vērts.

īsts Bonaparts ikviens sev rādās,

Kas citu būtņu miriādes

Drīkst izmantot, kā grib un māk.

Par jūtām smiekli vien mums nāk.

Jevgeņijs krietnāks bij pēc dabas,

Kaut ļaudis pazina daudzmaz

Un vispār bij pilns nicības,

Bet prata cienīt dažu labu

Un (izņēmumus visur rod)

Pat svešas jūtas nepulgot.

XV

Viņš Ļenski uzklausīja smaidīgs.

Gan drauga patoss liesmojošs,

Gan prāts, kas spriedumos vēl svaidīgs,

Gan skatiens iedvesmots un spožs —

Viss neierasts un savāds bija.

Oņegins slēpa ironiju

Un noklusēja dzēlibas,

Jo sprieda ne bez vēlības:

Šo laimi postīt būtu kļūda •—

Gan laiks pie prāta viņu sauks,

Lai dzīves pilnībai mans draugs

Vēl šodien tic, lai laimīgs jūtas;

Var maldus piedot jaunībai,

Un aizrautība piedien tai.

XVI

Viss draugiem jāpārrunā bija,

Un strīdus izraisīja viss:

Gan senu cilšu tradīcijas,

Gan zinātne un liktenis

Vai vecu aizspriedumu spaidi

Un tas, kas mūs aiz kapa gaidīs,

Kas dzīve ir un ko tā vērts, —

Viss tika apspriests, vērtēts, svērts.

Kad Ļenskis, aizrāvies pārlieku,

Pat vārsmas sāka skandināt,

Jevgeņijs klausījās labprāt,

Bij iecietīgs pret dziesminieku,

Kaut saprata maz vien no tā,

Ko deklamē draugs sajūsmā.

XVII

Vēl biežāk vedās runas garas

Par cilvēcīgām kaislībām.

Jau šķizdams brīvs no jūtu varas,

Oņegins tērzēja par tām

Kā nožēlojot; laimīgs saucams

Tas, kas pēc jūtu vētrām daudzām

Gūst mieru; tas vēl laimīgāks,

Kas, nepazīdams kaisli, māk

Ar šķiršanos veikt mīlas sāpes,

Ar tenkām naidu aizstāt prot,

Un, greizsirdību nejūtot,

Ar sievu žāvādamies pļāpā,

Ar viņas draugiem laipni triec

Un naudu kārtīs nenotriec.

XVIII

Kad beidzot klusēšanā rāmā

Tiek prātīgi rasts patvērums,

Kad apdziest kaisles nevaldāmās

Un smieklīgas šķiet jūtas mums

Ar savu patvaļu un postu,

Ar ilgām, kas par vēlu mostas, •—

Mums, jau pie miera kļuvušiem,

To ne bez pūlēm guvušiem,

Tīk dažkārt svešas kaisles kvēle,

Tai jūtam līdzi paslepen.

Vecs invalīds, kas vientuļš sen,

Tā klausīties mēdz dažkārt vēlīgs,

Ko jaunekļi, kad kopā nāk,

Par savām dēkām mēļot sāk.

XIX

Un jaunība jau nespēj jūtas

Ne noklusēt, ne apvaldīt.

Naids, mīla, prieks vai sāpes grūtas

Par visu jāpļāpā tūlīt.

Kā tāds, kam sen jau sveša jūsma,

Oņegins Ļenska vārdu plūsmā

Vēss noklausījās klusēdams.

Bij dzejnieks noilgojies tam

It visu izpaust; nedomādams

Viņš izklāstīja vaļsirdīgs,

Kā mīlestības ilgās tvīkst;

Un pārbagāts ar jūtām tādām

Bij jūsmas pilnais vēstījums,

Kas jaunas nav nevienam mums.

XX

Viņš mīlēja, kā laikā šajā

Vairs nemēdz iemīlēt kāds cits,

Kā aizrautībā negudrajā

Just tikai dzejnieks nosodīts:

Viens vienīgs sapnis, ilgas vienas,

Tās pašas skumjas dienu dienā,

No kurām neatraisīties.

Ne prombūtne, kur miņas dziest,

Ne šķiršanās, kas ilga gadus,

Ne skaistums, svešās zemēs rasts,

Ne zinības, ne dzīru kņada —

Nekas nav licis sapnim dzist

Tam, ko viņš sirdī lolojis.

XXI

Vēl mazs viņš bij ar Olgu draudzīgs,

Kad sirdij mīla neliek ciest,

Vien pirmās jūsmas maigums saudzīgs

Bij zēna krūtīs pamodies …

Vēl rotaļājās bērni abi,

Bet viņu tēvi, draugi labi,

Jau tolaik sprieda: gadi ies, —

Reiz viņu bērni precēsies.

Un Olga auga dzimtā savā,

Tik mīļa skaidrā jaukumā

Kā balta kreimene bij tā,

Kas nemanīta uzzied pļavā, •—

Ne bite zin, ne tauriņš redz,

Cik krāšņu ziedu zāle sedz.

XXII

Vispirmās mīlas sapni vāru

Lemts viņai dziesminiekam dot,

Viņš pirmo reizi liru skāra,

Par savu Olgu domājot.

Ardievu, bērna dienu prieki!

Nu zēnam tīkamāka liekas

Nakts, vientulība; kļuvis mīļš

Ir zvaigžņu mirdzums, mēness zvīļš.

Reiz likās mums — tas debesloku

Kā svēta uguns zeltīja,

Mēs. pastaigas tam veltījām

Un asaras, un mīlas mokas …

Bet tagad mēness starojums

Vien lukturi, šķiet, aizstāj mums.

XXIII

Bij Olga allaž līksma, svaiga

Kā rīts, kas blāzmains aust un košs;

Tēls, kuram piemīt dzidrs maigums

Kā mīlas skūpsts, tik valdzinošs.

Bet acīs debess zilgme laistās;

Balss, smuidrais augums, kustības —

Viss Olgā … Bet to varat rast

Ik romānā kā uzgleznotu:

Šis portrets jaukās krāsās viz,

Reiz pats to esmu mīlējis,

Līdz apnika tas beidzot ļoti.

Jel ļaujiet tagad bilst kaut ko

Par viņas māsu vecāko!

XXIV

Tatjana22 saucās viņa … Zinu,

Vārds neparasts, bet lai nu kā —

Šo vārdu pirmo reizi minu

Es patvaļīgi romānā.

Ko iebilst? vārdam skaņa skaista;

Ar to gan senlaicība saistās,

Un sauktas tā tiek kalpones,

Bet tomēr apgalvošu es:

Mums visiem gaumes, jāatzīstas,

Trūkst vārdu izvēlē līdz šim

(Par dzeju vispār klusēsim);

No izglītības dzijas, īstas

Ir ticis vēl pārlieku maz:

Vien klīrība — un cits nekas.

XXV

Tatjana bija viņai vārdā,

Un trūka māsas maiguma

Šai meitenei — gan vaiga sārtā,

Gan pievilcīgā svaiguma.

Bij viņa atturīga, sēra

Un klusa; tramīga bez mēra

Kā stirna, kurai tīkams mežs.

Bērns paša dzimtā šķita svešs:

Ne Taņa prata savai mātei,

Ne tēvam mīji glausties klāt,

Ne citu bērnu pulkā stāt

Un palēkāt vai rotaļāties;

Pie loga viņa viena vien

Līdz tumsai nīka dažudien.

XXVI

Ar pārdomām pa draugam toties

Bij Taņa; novakars vai rīts,

Vien klusiem sapņiem nododoties,

Laiks aizritēja nemanīts.

Ne prātā neienāca viņai

Ņemt trauslos pirkstos adatiņu

Un audeklus ar rakstiem klāt,

Ar izšuvumiem izrotāt.

Kad pavēlēt un valdīt gribas,

Bērns paklausīgu lelli tver

Un vingrinās, kaut neaptver,

Jau pieklājīgā uzvedībā,

Kad liek pie sirds viņš lellei to,

Ko māte pašam iegalvo.

XXVII

Bet mazai Taņai nebij dziņas

Ņemt lelli rokās, blēņas gvelzt

Un klāstīt viņai jaunās ziņas,

Par beidzamajām modēm melst.

Bij bērnu jautrās spēles liekas,

Un sagādāja vairāk prieka

Dažs vecās aukles briesmu stāsts,

Pausts ziemas naktīs tumšajās.

Kad aukle bērnus pulcināja,

Lai Olga rotaļāties var,

Un ņēmās klaigāt draiskais bars,

Tatjana prom no viņiem gāja,

Jo kņada likās pretīga

Un rotaļāties netika.

XXVIII

No balkona, pirms rīts vēl ausis,

Prieks viņai bija raudzīties,

Kā austrumos, kas sirmo gausi,

Lēnītēm zvaigžņu pulki dziest,

Kā debess mala atviz gaiša,

Ar rīta vēsti vēsma laižas

Un rāmi jaunā diena aust.

Kad ziemā daudzkārt ilgāk snaust

Mēdz zeme tumsas apēnotā,

Viz mēness, bālā miglā tīts,

Un ilgāk aizkavējas rīts,

Tatjana tomēr agri modās

Un sāka sveces dedzināt,

Kad stunda ierastā bij klāt.

XXIX

Bij viņa lasītāja liela,

Kam romāns aizstāj visu ko:

Gan Ričardsona lasāmviela,

Gan tas, ko rakstījis Ruso.

Kaut, vecu laiku garā audzis,

Par nekaitīgu blēņu kaudzi

Tēvs uzskatīja grāmatas,

Pats nelasīdams tās nemaz;

Viņš neraizējās ne par matu,

Ko meita lasa pazagšus

Un slēpj zem spilvena, kad dus.

Bet māte mēdza j ūsmot pati,

Kāds Ričardsons ir talants spožs,

Cik brīnišķīgs, cik apburošs.

XXX

Ne tāpēc jūsmoja tā māte,

Ka būtu izlasīts kaut kas,

Ka viņas prātu valdzinātu

Vien Grandisons, ne Lovelass23 ,

Nē — kņaze, viņas radiniece,

Reiz Maskavā palaikam trieca,

Ka Ričardsons ir brīnum jauks.

Tai laikā mātes laulāts draugs

Vien lemtais līgavainis bija;

Un jāpiemetina ir vēl:

Bij viņai mīļāks cits kāds tēls,

Kāds frants, ap kuru sapņi vijās:

Sis Grandisons, elks cēlais šis,

Bij seržants, kāršu spēlmanis.

XXXI

Viss kādu laiku labi gāja,

Glīts viņš, un glīta meitene;

Bet citu viņai pielaulāja,

Pat neprasot, vai grib vai ne.

Vīrs pasteidzās ar gudru ziņu

Uz tālu sādžu aizvest viņu.

Kaut iesākumā vēroja,

Ka jaunā sieva sēroja

Un raudāja, pat aizbēgt dzīrās,

Bet saimniekot drīz ierada,

Pie jaunās vielas pierada

Un jutās labi līdzās vīram.

Tiek taču piešķirts paradums,

Lai aizvietotu laimi mums.24

XXXII

Kad sievas pirmo sāpju smeldzi

Bij paradums jau kliedējis,

Jauns atklājums vēl sniedza veldzi

Un visas bēdas dziedēja,

Kad viņa aptvēra, kas darāms,

Lai tiek pār vīru pilna vara,

Kā grožus stingri rokās ņemt;

Tad viena sāka visu lemt:

Gan saimi rīkot, darbos raidīt,

Gan sēnes sālīt, māju post,

Gan puišus aiztriekt zaldātos,

Iet pirtī, ienākumus skaitīt,

Pat meitas pērt, ja sadomā, —

Tas viss — bez vīra padoma.

XXXIII

Kaut albumiņos mēdza dzejas

Ar asinīm reiz viņa triept

Un korseti sev apspīlēja,

Pusdziedus prata vārdus stiept,

Aiz klīrības kā dāmas daudzas

Praskovju par Polīnu sauca

Un izdvest mācēja nesen

Pat krievu H kā franču N

Caur degunu ar lielu māku •—

Drīz piemirstas bij dienas tās:

Tad par Akuļku pārvērtās

Selīna; kundze iztikt sāka

Bez niķiem, dzejām maigajām,

Pat aubītē jau staigāja.

XXXIV

Vīrs atļāva, lai sieva valda,

Pēc sava prāta saimnieko,

Pats sēdās naktssvārkos pie galda

Un nerūpējās ne par ko,

Bij rāma viņa dzīve dīkā;

Pa reizei mājā viesmīlīgā

Pulks draugu mēdza kopā nākt

Un vaļsirdīgas runas sākt,

Gan bēdās daloties, gan priekos,

Gan tenkojot. Tā stundas iet;

Sāk Olga tēju glāzēs liet,

Tad laiks jau vakariņas iekost,

Un arī tumsa klāt pa tam,

Brauc viesi prom, un apklust nams.

XXXV

Daudz senu ierašu vēl cienā

Bij viņu mājā jaukajā:

Tur sēdās atgavēņa dienās

Pie krievu bliņām taukajām;

Tur gavēja gan divreiz gadā,

Bet arī papriecāties prata,

Kāpt šūpolēs un uzdziedāt;

Kad vasarsvētki bija klāt,

Tad, dievu lūdzot, birdināja

Uz lupstājiem pat asaras;

Kā gaiss — tik nepieciešams kvass

Ik dienas bija viņu mājās;

Pie galda rīkojums bij dots

Pēc ranga viesus apkalpot.

XXXVI

Laiks gāja, viņi sāka sirmot,

Līdz piemeklēja stunda tā,

Kad sievai nācās viru pirmo

Post mūža dusai kapsētā.

Nu skuma draugi sēru namā

Un bērni, sieva uzticamā

Tik sirsnīgi, kā nez vai taps

Pēc nāves apraudāts dažs labs.

Bij nelaiķis vīrs krietns, mierīgs,

Un tur, kur viņa pīšļi dus,

Redz vārdus krustā iekaltus:

Tā kunga kalps un brigadieris

Dimitrijs Larins guldīts še,

Lai miers nu viņam smiltainē.

XXXVII

Kad atgriezies uz dzimto pusi

No svešatnes bij Vladimirs,

Viņš nopūtās pie kapa klusi,

Kur atdusējās lāga vīrs,

«Poor Yorick!» 25 lūpas nočukstēja.

«Viņš man bij labs kopš mazotnes.

Vēl šodien nepiemirstu es:

Ar medaļu pie viņa krūtīm

Reiz bērna dienās spēlējos.

Cik sirsnīgi viņš vēlējās,

Lai Olga man par sievu kļūtu …»

Un nelaiķim, ko smiltis sedz,

Jau madrigāls bija sacerēts.

XXXVIII

Tad dēls uz dzimtas kapiem gāja,

Kur tēvs un māte atdusas,

Ar vārsmām viņus godināja …

Jā, tā jau dzīvē notiek tas,

Ka audžu audzes plauksmē straujā

Zeļ, briest un iznīkst nāves pļaujā,

Kā paredz augstāks nolikums;

Nāk vietā citi… Arī mums,

Tai paaudzei, kas šajās dienās

Vēl līksmi kuplus dzietus rieš,

Pie kapa malas vecos spiež,

Reiz aiziešanas stunda pienāks,

Un mazbērni tad pašus drīz

No pasaules mūs izspiedīs.

XXXIX

Jel baudiet, draugi, dzīvošanu,

Kas liekas jums vēl priecīga!

Es nepieķeros tai, jo manu,

Cik dzīves jēga niecīga;

Pār mani maldiem vairs nav varas,

Bet sirdi nemierīgu dara

Vēl cerības, kas dzīvas šķiet;

Man būtu skumji projām iet,

Aiz sevis neatstājot pēdas.

Ne slavas alkstot rakstu gan,

Bet iemūžināt gribas man

Šeit lemto likteni un bēdas,

Lai mani piemin kādudien

Kā draugs kaut viena skaņa vien.

XL

Tā kādu sirdi aizkustinās;

Var notikt: liktenis vēl saudz,

Un manām vārsmām, kas lai zina,

Gaist Lētas plūsmā nebūs ļauts;

Čukst cerība: varbūt nāks dienas,

Uz manu portretu pie sienas

Kāds ģeķis citiem parādīs

Un teiks: tas gan bij dzejnieks īsts!

Paldies mans tev, kas cieni dzeju,

Kam eonīdu plūdums tīk,

Kas atcerēsies atzinīgs

Vēl manas vārsmas gadu skrejā

Un vēlīgs laurus paplūkās,

Kas manu veča galvu klās.

TREŠA NODAĻA

Elle člait lille, elle čtait amoureuse.

Mallilātre2 '

I

«Kurp? Ak, šie dzejnieki!» — «Es steidzos,

Oņegin, sveiks!» — «Steidz, manis pēc;

Bet vai gan neatklāsi beidzot,

Kur vakarus tu vadīt mēdz?» —

«Pie Lariniem.» — «Nē, tādu joku!

Vai tiešām garlaicības mokas,

Tur nīkstot, tevi nenomāc?» •—

«Nemaz.» — «To aptvert liedzas prāts!

Pat notālēm tev pateikt spēju:

Kā krievu dzimtai īstenai

Svēts viesmīlības likums tai,

Pie ievārījuma un tējas

Par laiku, lopiem, zemi vien

Rit saruna'š ik mīļudien.» •—

II

«Un kas tev tādās runās netīk?» —

«Draugs, garlaicīgi, tur tas posts.» —

«Bet man viss pārmodernais pretīgs;

Es laimīgs dzimtā sajūtos,

Pie pavarda …» — «Skat, dzeja jauna!

Nu, mīļais Ļenski, noņem ļaunā!

Tu projām steidzies; žēl jau gan.

Bet kādēļ neparādi man

Šo Fillidu tu, galu galā

Kas liek tev alkās kvēlot tā,

Skumt, pantus kalt et cetera? .. .27

Ņem līdz!» — «Tu joko.» — «Nepagalam!» ■

«Labprāt.» — «Bet kad?» — «Kaut vai tūlīt,

Būs viņiem prieks mūs sagaidīt.

III

Jāj līdz!»

Trauc draugi blakām tālāk,

Un uzņem viņus vecais nams

Ar viesmīlības rituālu,

Kas dažkārt grūti paciešams:

Gan draugus it kā senās dienās

Ar brūkleņūdeni sāk cienāt,

Ko, krūkā lietu, galdā liek,

Gan ievārījums atnests tiek,

Par visiem — karotīte viena.

Pie durvīm meitas barā stāv >—

Vēl jaunais kaimiņš redzēts nav,

Grib viņu nopētīt ikviena.

Sāk vīri sētā drūzmēties,

Par viesu zirgiem ņemas spriest.

IV

Pa ceļu īsāko uz mājām

Pēc viesošanās draugi jāj.28

Par ko tie abi sarunājas,

Mums jānoklausās, lasītāj:

«Tu žāvājies, Oņegin? Tiešām!» —

«Tāds paradums.» — «Bet tevi spiežam

Vēl smagāk liekas apnikums.» —

«Nē, kā jau parasts… Skaties — tumst;

Andrjuška, steidz! Nakts uznāks laukā.

Cik vienmuļas šīs vietas vied!

Starp citu: Larina, man šķiet,

Ir sieva vienkārša, bet jauka;

Tik brūkleņūdens, baidos gan,

Par labu nebūs nācis man.

V

Teic — kura īsti bij Tatjana?» ■—

«Tā mazrunīgā, skumīgā,

Pie loga sēdot kā Svetlana,

Mūs klusi novēroja tā.» —

«Bet Olgai pieder tavas jūtas?» —

«Un tad?» — «Es tiektos, dzejnieks būdams,

Pēc otras. Tavējai diemžēl

Trūkst uguns … īsts Van Deika tēls,

Madonna … Es tev teikšu klaji:

Tik sarkans, apaļš viņas vaigs

Kā muļķa mēness apaļais

Šai debess lokā muļķīgajā.»

Draugs kaut ko bilda noskaities,

Tad vispār sāka klusu ciest.

VI

Tas, ka Oņegins galu galā

Pie Lariniem ir ieradies,

Bij iegansts ļaudīm visās malās

Par jauno notikumu spriest

Un tenkot, jokoties un minēt,

Ka laikam nāksies kāzas svinēt,

Ka visas zīmes nojaust liek -—

Tatjanai radies precinieks;

Dažs gatavs apzvērēt bij svēti:

Vien tāpēc kāzas atliktas,

Ka gredzenus, rau, nevar rast

Tik modernus, kā vajadzētu.

Par Ļenska kāzām ļaudīm viss

Bij izspriests sen un apnicis.

VII

Tatjanai riebās baumas tādas;

Bet, tikko nāca mirklis kluss,

Bij jāaptver, ka pašai prātā

Sīs domas ienāk pazagšus

Un šķiet pat jaukas dažā ziņā;

Tas brīdis klāt — sāk mīlēt viņa!

Tā grauds, kas zemē kritis, dīgst,

Kad ziedonis nāk ugunīgs.

Sen viņa slepus sapņos slīga

Par izredzēto, vienīgo

Un ilgošanās cienīgo;

Sen iztvīkusi, nemierīga

Bij jaunā sirds, ko alkas māc

Un gaidas, kaut jel nāktu… kāds.

VIII

Nu viņš bij klāt!… Tatjana teica

Sev pašai: viņš ir sagaidīts!

Ik sapnis viņa tēlu sveica,

Vai tumsa nakts, vai ausa rīts,

Viss vēstīja par viņu vienu;

Viņš domās mita augu dienu,

Kā burvju spēka piesaukts klāt.

Viss cits bij sācis kaitināt:

Gan tuvinieku balsis skaļās,

Gan kalpu gādība, gan tas,

Ka viesi pēkšņi sarodas

Un ka tik ilgi viņiem vaļas

Tā ciemoties un mēles trīt,

Kad projām brauks — ne sagaidīt.

IX

Kā romānus par jūtām maigām

Tīk tagad lasīt meitenei,

Kā viņu valdzināt šai laikā

Un apburt saldie māņi spēj!

Ik varonis ir elpu guvis

Un Taņai saprotamāks kļuvis:

Malek-Adels un de Linārs,29

Un arī Verters, skumjš un vārs,

Ko mīlestības sāpes nomāc,

Un Grandisons, kas mūžadien

Mums uzdzen tikai miegu vien, —

Šķiet jaunās sapņotājas domās

Par vienu tēlu saplūstot:

Oņeginu sirds viņos rod.

X

Un lasot varonēs it visās

Tatjana pati sevi jauš:

Delfinā, Jūlijā, Klarisā.

Pa birztalu, kur ēnas snauž,

Klīst meitene ar grāmatiņu

Un tajā meklē, atrod viņa

To jauno kaismi, sapni to,

Kas pašas sirdi piemājo;

Jūt citu sāpes savās krūtīs,

Sirds citu laimei līdzi pukst,

Un Taņas lūpas vārdus čukst

No vēstules, ko viņam sūtīs . ..

Kaut varonim šim līdzības

Ar Grandisonu nav nemaz.

XI

Reiz stilā svinīgā un cēlā

Dažs stāstus sacerēja tā,

Lai iemiesots tiek varoņtēlā

īsts paraugs spožā pilnībā.

Sis varonis, kam posta gana

Ar netaisnīgām vajāšanām,

Bij gaužām jūtīgs, gaužām glīts,

Ar gaišu prātu apveltīts.

Viņš, karstas jūtas pārdzīvodams,

Bij allaž jūsmīgs, gatavs ciest,

Iet bojā, uzupurēties,

Bet katrā beigu daļā, protams,

Bij ļaunumam lemts pelnīts sods

Un tikums godam apbalvots.

XII

Bet šodien prāti apmigloti,

Jo morāle liek iemigt mums,

Pat lasot romānus, tu rodi,

Ka tajos valda netikums.

Un pusaudzes, ko nāktos saudzēt,

Sāk britu mūza miegā traucēt —

Tas elks, kam viņu sirdis kaist,

Ir vai nu Vampīrs domīgais,

Vai Korsārs, Melmūts, likstu vajāts,

Žīds Mūžīgais, kas trimdā skumst,

Sbogārs, ko apvij noslēpums.30

Lords Bairons vārsmās lieliskajās

Ar skumju romantiku prot

Pat egoismu apbalvot.

XIII

Bet kāda jēga gan tam visam?

Varbūt, ja dievi lems, jau drīz

No dzejas atteikšos pavisam,

Cits velns tad mani apsēdīs,

Kaut Fēbs vēl draudēs īgnā prātā,

Pie prozas ķeršos nicinātās;

Tad romāns senlaicīgi gauss

Just prieku mūža rietā ļaus.

Es netēlošu mokas sīvās,

Ko slepus pārcieš ļaundaris.

Lai vienkāršs vēstījums mans ris

Par krievu dzimtas rāmo dzīvi,

Lai mīlas sapni tēlo stāsts

Un ļaužu gaitas sendienās.

XIV

Tie vārdi skanēs stāstos manos,

Ko tēvs vai tēvocis kāds pauž;

Tur bērni steigs uz satikšanos

Pie strauta, kas zem liepām snauž;

Lai viņi greizsirdībā ļaunā

Sāk strīdu, salabst tad no jauna

Un vēlreiz šķiras; beigās es

Pie altāra tos gribu vest…

Man vārdi, kurus, kaislē tvīkstot

Un ciešot, mīlētāji min,

Ir jāatceras, jāpiemin.

Pie izredzētās kājām slīgstot,

Pats tādus teicu, apmātais,

Vien tagad tie no miņas gaist.

XV

Tatjana mīļā! Man tev līdzi

Ir jāraud. Cik tas skumji viss —

īsts moderns tirāns, salts un īdzīgs,

Ir tavu sirdi ieguvis.

Tev jāiet bojā, mana labā,

Kaut sapņu reibumā patlaban

Sāc dzīves svētlaimību just

Un gaidīt gaidi brīnumus.

Tu burvju dziru sazāļoto,

Ko dāvā ilgas, kāri dzer,

Sirds visur viņu sastapt cer.

Lai kurp, pa kuru ceļu dotos,

Tev saldā apmātībā šķiet:

Tavs kārdinātājs līdzās iet.

XVI

Tatjana viena dārzā klejo,

Kad skumjas nespēj atvairīt,

Bet pēkšņi aizsapņojas ejot,

Un garās skropstas lejup slīd,

Nav jaudas viņai tālāk doties:

Deg vaigi, elpai aizraujoties,

Zvīl acu priekšā liesmu šalts,

Dūc ausīs asinis un šalc …

Nakts pienākusi; mēness žiglais

Sāk sarga gaitu debesīs,

Un lakstīgalas dziesma līst

No kokiem, ieslīgušiem miglā.

Tatjanai nenāk miegs nemaz,

Un auklei viņa sūrojas:

XVII

«Ver vajā logu, neej projām,

Te gaiss tik smacīgs, nenāk miegs.» —

«Bērns, kas tev kaiš?» — «Es garlaikojos,

Nāc sēdies, parunāsimies

Par senām dienām.» — «Jā, bet ko tad?

Daudz nostāstu un teiku, proti,

Par Jauniem gariem zināju,

Par daiļām princesēm, bet nu

Vairs prātā neiekrīt neviena:

Ar aizmāršību nokaujos.

Klāt vecums, tas jau ir tas posts!» —

«Nu pastāsti par tālām dienām,

Par savu gaišo jaunību:

Vai mīlējusi esi tu?» —

XVIII

«Vai, Taņa, kur nu tādas lietas!

Par mīlu nebij dzirdēts gan;

Vai dzīvu apēstu uz vietas

Tad vīramāte, tici man!» •—

«Bet kā tu tiki salaulāta?» •—

«Nu laikam tak pēc dieva prāta.

Man pilns bij trīspadsmitais gads

Un manam Vaņam mazāk pat,

Bet preciniece ņēmās steigā

Jau manus radus apvārdot,

Līdz svētību tēvs lēma dot.

Es bailēs raudāju, bet beigās

Man bizi atpina tikpat

Un laulāt aizvadīja tad.

XIX

Jā — aizveda uz svešu pusi…

Bet tu jau neklausies nemaz …» —

«Ai aukle, esmu noskumusi,

Tāds nemiers, tādas ciešanas:

Vai balsī jāraud, cik man grūti!» —

«Tad laikam nevesela jūties?

Lai dieviņš pasarga, kāds posts!

Nu saki, ko tu vēlētos …

Pag, svēto ūdeni der slacīt,

Tev drudzis …» ■— «Drudža nav, paties:

Es … esmu— iemīlējusies.» •—

«Dievs žēlīgs, tādus vārdus sacīt!»

Sāk aukle dievu lūgt tūlīt

Un steidzas Taņu pārkrustīt.

XX

«Es mīlu,» Taņa čukst klusītēm.

«Lai tādu bēdu nedod dievs —

Tu tiešām slima, nabadzīte!» •—

«Nē, auklīt: iemīlējusies!»

Dus viegli mēness gaisma maigā

Uz Taņas saraudātā vaiga

Un matcirtām, kas plecus sedz,

Bet viņai blakus aukli redz,

Kas, apsējusies lakatiņu

Un siltā tērpā tīdamās,

Sēž, Taņā noraudzīdamās

Un noraizējusies par viņu;

Dziļš klusums valda istabās,

Kur mēnesnīcas spožums 1ās.

XXI

Tatjana saviem sapņiem ļaujas,

Uz gaismu logā raugoties …

Tad pārsteidz viņu doma strauja .

«Ej, auklīt, gulēt laiks paties!

Dod papīru un spalvu arī,

Velc galdu tuvāk … Iet nu vari.

Ar labu nakti!» Klusi kļūst,

Vien mēness gaisma telpā plūst.

Tatjana raksta. Domu drūzmā

Jevgeņijs valda vienīgais,

Un neapsvērtos vārdos kaist

Vien jaunavīgas mīlas jūsma.

Tā, nu var nolikt papīru …

Tatjana, kam gan raksti tu?

XXII

Tik šķīstas it kā ziema baltā

Man zināmas bij skaistules,

Tik nepielūdzamas un saltas,

Ka aptvert nespēju to es;

Tāds lepnums liekas apbrīnojams,

Bet atzīšos, es bēgu projām

Ar šausmām no šīm daiļavām,

Jo rakstīti uz pieres tām

Šie nežēlīgie vārdi liekas:

Ik cerību. Jel atmetiet!31

Posts viņām — iedvest mīlu — šķiet

Bet Jaudis biedēt — dara prieku.

Var būt, ka tur, kur Ņeva plūst,

Tās sastapuši arī jūs.

XXIII

Man nācies redzēt būtnes citas,

Ko ielenc pielūdzēju bars,

Kas patmīlīgi vēsas šķita

Pret to, kam mīlu iedvest var.

Un ko es pārsteigts pamanīju?

Šīs daiļās, kauču skarbas bija,

Bet mīlniekus gan projām dzīt,

Gan atkal viņus piesaistīt,

Mazdrusciņ pažēlojot, prata

Un pieļāva, lai dažkārt šķiet

Balss skaņa laipnāka mazliet,

Līdz nelga pielūdzējs bij gatavs

No jauna sekot uzticīgs

Pa pēdām tai, pēc kuras tvīkst.

XXIV

Ko mēs Tatjanai pārmest varam?

Vai to, ka viņā viss ir īsts,

Ka viņa — sava sapņa varā —

Tam tic un melus nepazīst,

Ka, visu nepārliekot, strauja

Vien jūtu kaismei viņa ļaujas,

Tās vaļsirdīgi atklāt spēj?

Vai uzvelt vainu meitenei

Par to, ka iztēle tik dzīva,

Ka jaunos gados dāvināts

Gars patvaļīgs un rosīgs prāts,

Sirds dedzīga un griba spīva?

Kas nepiedodot skarbs un ass

Spēs pulgot viņas kaislības?

XXV

Mēdz apsvērt koķetes ik nieku,

Tatjana mīl bez viltības

Kā bērns, kas aizraujas pārlieku,

Un nespriež: apburt vajag prast —

Ir jānogaida — droša ķila,

Ka kļūs jo dedzlgāķa mīla.

Ar ziņu tiklus izmest der:

Lai sākumā viņš drusku cer

Un glaimots, pašapzinīgs jūtas,

Pēc tam lai neziņā sāk nīkt.

Tad jāliek greizsirdībā tvīkt,

Jo apnīk baudas viegli gūtas,

Bet gūsteknis, ko garlaiks grauž,

Ar prieku savas važas lauž.

XXVI

Vēl gaida grūtības: kā protu,

Man vēstule būs jātulko,

Lai glābtu dzimtās zemes godu,

Jo krievu valodā šo to

Tatjana parunāt gan spēja,

Bet tomēr lāgā nemācēja

Par visu brīvi izteikties.

Un brīnums nav nekāds paties,

Ka rakstīt nācās franču mēlē …

Un nav par to vērts bārties pat:

Vēl dāmām krieviski nekad

Par mīlu runāt netiek vēlēts •—

Svešs dzimtai valodai pie mums

Ir pasta prozas vēstījums.

XXVII

No dāmām mūsu dienās prasa,

Lai mācās krieviski. Ak posts!

«Blagonamerenniju» 32 lasām

Ne redzēt viņas nevēlos.

Jel aplieciniet, dziesminieki,

Ka dāmas, kuras mīlat liegi

Un mēdzat slepus apdzejot,

Tik tikko krievu mēli prot.

Bet cik gan viņas apburošas,

Cik jauki vārdus lauzīt māk!

Un vai jums prātā neienāk,

Ka svešvaloda lūpās košās

Ir piemīlību guvusi

Un jau par dzimto kļuvusi?

XXVIII

Ja seminārists zīda šallē

Vai brunčains akadēmiķis

Man pretī nāktu kādā ballē,

Nudien, es nepriecātos vis!

Un, kā bez smaida lūpas sārtas,

Bez aplam izrunāta vārda

Vairs krievu mēle netīk man.

Jā, var jau atgadīties gan,

Ka jaunām dāmām prātā ienāks

Ar gramatiku noņemties,

Par dzeju lietpratīgi spriest,

Kā lūdzas žurnāli diendienā;

Kas daļas man? … Pie senatnes

Joprojām pieturēšos es.

XXIX

Un jaukā, mulsā čalošana,

Kur gramatikai nākas ciest,

Joprojām varēs krūtīs manās

Kā senāk tīksmas trīsas viest;

Man gallicismi liksies jauki

Kā senas nerātnības, draugi,

Kā iepriecināt pantiņš mēdz,

Bogdanoviča sacerēts;

Bet pietiks sāņus novirzīties,

Man jāķeras pie vēstules.

To tulkot apsolīju es,

Bet nu gandrīz jau sāku bīties,

Jo nojaust varu iepriekš jau:

Parnī patlaban modē nav.

XXX

Ak Dzīru dziesminiek33 , kas prati

Paust skumju vāro maigumu, —

Ja varētu es tevi satikt,

Tad palūgtu: jel pāivērt tu

Par daiļām vārsmām jūtu kvēli,

Ko meitene pauž svešā mēlē.

Kur esi? Kur lai tevi rod?

Es, pazemigi sveicinot,

Tev savu spalvu liktu rokās …

Viņš svešumā starp klintīm klīst,

Sen slavaskāri nepazīst.

Zem somu zemes debesloka

Mīt vientulībā un nemaz

Vairs nedzird manas žēlabas.

XXXI

Tatjanas vēstuli es tveru:

Tā glabāta kā dārgums tiek.

Kad pārlasot to vaļā veru,

Ik rinda sirdij noskumt liek.

Kas iedvesis šīs maigās jūtas,

Kur dziļā aizrautība gūta,

Šie vārdi, pilni sirdsdedzes,

Ko aizkustināts lasu es,

Šis straujums, valdzinošs un bīstams?

Ir grūti saprast. Te būs jums

Mans nepilnīgais tulkojums —

Vien kopija, ne glezna īstā.

To lasot, Freišics prātā nāks,

Ko nemākules spēlēt sāk.

Tatjanas vēstule Oņeginam

Es rakstu jums — ko vēl lai minu?

Kas var vēl vairāk izsacīt?

Jums mani nicināt, es zinu,

Ir pilnas tiesības šobrīd.

Bet, ja jūs sāpes aizkustina,

Ja pažēlosiet kaut mazliet, —

Jūs mani nepametīsiet.

Es itin visu noklusētu,

Lai mūžam netiek zināms jums

Mans kauna pilnais noslēpums,

Ja cerību vēl lolot spētu,

Ka nākamībā vēlēts būs

Kaut retu reizi redzēt jūs

Un dzirdēt jūsu balsi skanam,

Pēc tam — var sapņos kavēties

Un domāt, ilgoties un ciest,

Līdz sagaidīta sastapšanās.

Bet dzird — jums netīk ļaudis iet,

Jums garlaicīgi šeit pārlieku,

Un mēs … Sis nams tik necils šķiet,

Kaut tiekat uzņemts te ar prieku.

Kādēļ gan apmeklējāt mūs?

Šai visu aizmirstajā pusē

Nekad es nebūtu ne jūs,

Nedz rūgtās sāpes pazinusi.

Sirds trauksme kādreiz rimtu klusi,

Ar laiku (kas to zina gan?)

Es draugu sev pa prātam gūtu,

Par uzticamu sievu kļūtu

Un krietnu māti arīdzan.

Cits!… Nē, nevienam nevarētu

Es atdot sirdi mūžadien!

Tā augsto varu griba svētā:

Es esmu tava, tava vien;

Sen glabāta ir jausma krūtis,

Ka sastapšanās lemta mums;

Nu zinu, tu man dieva sūtīts,

Lai būtu sargs un patvērums …

Sen es par tevi sapņojusi,

Un sen jau kļuva dārgs tavs tēls,

Tavs skatiens valdzināja kvēls,

Tu runāji ar mani klusi…

Tas nebij sapnis, nē! Jo tad,

Kad ieradies, — sirds nodrebēja

Un jūtu samulsumā spējā

Sev domās teicu: viņš ir klāt!

Jau agrāk bieži sarunājies

Ar mani esi tu, vai ne,

Kad nabagiem sniegt balvas gāju

Vai, dievu lūdzot, klusināju

Es ilgu smeldzi vienatnē?

Un šonakt, kad man miera nava,

Vai tā nav mīļā ēna tava,

Kas pustumsā caur telpu slīd,

Man pretī mīlas pilna tiecas,

Pār pagalvi klusītēm liecas,

Grib laipnus vārdus pasacīt?

Vai man par sargeņģeli kļūsi,

Vai bīstams kārdinātājs būsi,

Teic, kliedē šaubas, kas tā sāp!

Varbūt vien maldu dēļ es ciešu,

Sirds vientiesīgā mani krāpj

Un vēlāk citu ceļu iešu …

Bet likteni, lai notiek tā,

Es tavās rokās nodot vēlos

Un raudu, lūdzot klusībā,

Lai saudzi, aizstāvi un žēlo …

Jel iedomājies pats un spried,

Cik es šeit nesaprasta, viena,

Prāts gurst, man, klusējot diendienā,

Būs beidzot bojā jāaiziet.

Es gaidu — izlemt tavā varā:

Ar skatienu man laimi sniedz

Vai arī māņiem izgaist liec

Un, kā to pelnu, mani sarāj!

Es beidzu! Kauns un mulsums māc .

Pat pārlasīt bail rindas manas …

Bet zinu — jums ir godaprāts,

Tam uzticos bez šaubīšanās …

XXXII

Gan nopūšas Tatjana klusi,

Gan ievaidas un modra kļūst;

Kā drudzī mute iztvīkusi,

Un oblata uz mēles žūst.

Trīc vēstulīte viņas rokās,

No pleca noslīd krekla krokas,

Un galviņa uz krūtīm slīgst…

Kļūst mēness bāls un caurspīdīgs,

Lēnītēm iznirst pakalns, grava

Un birzs no miglas kūstošās.

Viz upe tālē plūstošā,

Pūš tauri gans, un gaitas savas

Sāk ļaudis. Rīts ir atausis.

Tatjanai vienaldzīgs it viss.

XXXIII

Pat neparaugās viņa ausmā,

Kas blāzmaina un krāšņa jau,

Sēd, ieslīgusi biklās jausmās.

Vēl viņas zīmogs uzspiests nav

Uz aploksnes. Patlaban klusi

Ir vecā aukle ienākusi

Un grib Tatjanu modināt:

«Laiks celties, bērniņ, diena klāt.

Vai re — tu nomodā un spirgta

Jau esi, agrais putniņ mans!

Bet vakar pārbaidīji gan.

Cik labi, ka tu atkal žirgta!

Nakts skumjas pagaisušas šķiet,

Kā magonītes vaigi zied.» —

XXXIV

«Ai auklīt, dari man to prieku …»

«Nu tak jau — ko tu vēlies, teic.» •—

«Tu tikai… dīvaini jau liekas …

Bet nedomā… Ak, neatteic!» —

«Dievvārds, ko liksi — visu veikšu!» ■—

«Tad lai tavs mazdēls aiznes steigšus

Šo vēstulīti kaimiņam …

Nu! O … un piesaki bez tam,

Lai puisēns nemin vārdu manu,

Lai klusē … loti lūdzu es.» —

«Bet kam tad vēstulīti nest?

Kļūst grūtāk man ar apjēgšanu —

To kaimiņu tak gauži daudz;

Ir jazin, kā to īsto sauc.» —

XXXV

«Ai auklīt, kā tu nesaproti!» —

«Ko tur nu — vecums, bērns, nav prieks;

Tas prātiņš ticis tumšāks, proti,

Bet senāk — tikko kungi liek,

Bilst vārdu — sapratu uz pēdām …» —

«Ai auklīt, ne jau tur tā bēda,

Tavs prāts no svara nav šobrīd,

So vēstuli liec nosūtīt

Oņeginam!…» — «Lai notiek, dārgā …

Tik prātiņš nule vairs nav gaišs …

Bet kas tev, manu sirsniņ, kaiš?

Jau atkal bāla tu un vārga!» —

«Nekas man nekaiš, tāpat vien …

Tik liec, lai mazdēls ātrāk skrien!»

XXXVI

Vēl atbilde nav atsūtīta,

Kaut ataust otra diena jau.

Tatjana gaidīt sāk no rīta,

Kā ēna klīst… Vēsts nav un nav.

Drīz ienāk Ļenskis gaitā straujā

Un mājasmāte viņam taujā:

«Kur jūsu draugs, jel pasakiet!

Pavisam piemirsis mūs šķiet.»

Tatjana sarkst un nodreb spēji.

«Viņš šodien atjāt teicās man,»

Bilst jaunais dzejnieks, «laikam gan

Būs, pastu lasot, aizkavējies.»

Tatjanas acis pēkšņi tumst:

Šie vārdi skan kā pārmetums.

XXXVII

Sāk krēslot. Tējas kannu sildot,

Spožs patvāris jau sīc un šņāc,

Ar viegliem tvaikiem telpu pildot,

Laiks vakariņot, galds ir klāts.

Patlaban Olga tumšo tēju

Lej tasītēs, tiek atnests krējums.

Tatjanas citu vidū nav,

Pie loga viņa savrup stāv

Un dvašu pūš uz vēsā stikla.

Tāltālu domas kavējas,

Un zīmē viņas pirkstiņš mazs

Uz rūtīm aizmiglotām, miklām

Iniciāli dārgāko,

Vien divus burtus: J un O.

XXXVIII

Māc skumjas tā, ka elpot grūti,

Un valgums viņas skropstās viz.

Klau — auļo kāds! … Sirds pamirst krūtīs.

Vēl tuvāk, tuvāk … Atjājis

Jevgeņijs! «Ai!» — kā ēna klusi

Tatjana pēkšņi pazudusi,

Jau dārzā viņa; tālāk vien

Pat neatskatīdamās skrien;

Kā lidot lido — birzij garām,

Pār puķu dobēm traukdama,

Caur ceriņkrūmiem spraukdamās,

Pa ceļam aplauzdama zarus,

Līdz tur, kur dārzā strautiņš mazs,

Bez elpas bēgle attopas,

XXXIX

Uz sola atkrīt…

«Viņšl Viņš klātu!

Dievs, ko patlaban domā tas!»

Sirds, ilgošanās vārdzinātā,

Vēl lolo mulsas cerības;

Dreb, deg kā drudzi, gaida Taņa:

Vai nenāks? Nedzird soļu skaņas.

Pa avenāju meitas iet

Un, ogas lasīdamas, dzied

(Tā pieteikts ne bez gudras ziņas:

Lai nevar brīvu mirkli rast,

Ar dziedāšanu aizņemtas

Un kungu ogas neēd viņas,

Vien rātni saldo ražu vāc —

It atjautīgi izdomāts!).

Meiteņu dziesma

465

30 - 562

Meitenītes, daiļavas,

Draudzenītes mīlīgās —

Rotājieties, meitenes,

Līksmojieties, pārgalves!

Dziesmiņa jums jāuzdzied

Nebēdīga, tīkama:

Jaunu puisi ieviliet

Mūsu jautrā pulciņā!

Tikko viņu atvilsim,

Pamanīsim notālēm, —

Draudzenītes, aizbēgsim,

Apmētāsim avenēm,

Ķiršu ogām saldajām,

Sarkanajām jāņogām:

Nenāc, puisi, klausīties

Mūsu dziesmas priecīgās,

Nenāc slepus raudzīties

Jaunu meitu rotaļās.

XL

Tatjana nevērīgi klausās,

Kā nebēdīgā dziesma plūst,

Un gaida, kad sirds sitīs gausāk,

Kad elpa mierīgāka kļūs

Un vaigi beidzot kvēlot pārstās.

Bet dauzās sirds, un kvēle karstā

No viņas vaigiem nepagaist,

Ik mirkli versmaināk tie kaist…

Tā nabags taurenītis svaidās,

Kad draiska zēna sagūstīts,

Un gleznie, košie spārni trīc.

Tā ziemājos mazs zaķēns baidās,

Kad pamana, ka mednieks to

No krūmiem slepus novēro.

XLI

Tad viņa ceļas; dodas lēnām

Uz aleju, ko krēsla klāj;

Kā draudīga un drūma ēna

Jevgeņijs pēkšņi ceļā stāj,

Tumšs spožums viņa acīs lāsmo.

Šķiet — ugunis ap Taņu brāzmo,

Nav jaudas viņai tālāk iet.

Bet, dārgie draugi, piedodiet, —

Kā beidzās viņu sastapšanās,

Nav spēka atainot vairs jums,

Un jāatliek šis tēlojums;

Pēc ilgās tērzēšanas manas

Ir jāatpūšas klusībā:

Gan vēlāk pabeigšu kaut kā.

CETURTĀ NODAĻA

La morāle esi dans la nalure

des choses3i

Necker

I, II, III, IV, V, VI

VII

Jo mazāk sievieti mēs mīlam,

Jo ātrāk iemīl viņa mūs —

Šķiet, tieši vēsums droša ķīla,

Ka medījums mums rokā būs.

Kā mīlas māksla slavināta

Reiz tika izvirtībā tāda,

Kas dižoties un apsvērt prot,

Kas bauda, pati nemīlot.

Bet tādi māži darīt godu

Vien veciem pērtiķiem vēl spēj,

Kas pieder sirmai senatnei:

Gaist Lovelasu slava šodien

Ar parūkām, kas galvā tiem,

Un sarkanajiem papēžiem.

Kam prieks gan liekuļot bez mitas,

Par vienu un to pašu melst

Un allaž, tikai frāzēs citās,

Mūžvecās patiesības gvelzt,

No galvas iebildumus zinot

Un aizspriedumus izgaisinot,

Kaut nav to, nevar būt nekad,

Ja skuķim — trīspadsmitais gads!

Kam draudi, raudas, sērošana

Un vēstulītes neapnīk,

Kam zvēresti un baumas tik

Un radu modrā vērošana

Vai draudzība, kas nospiež, sāp:

Ar vīriem, kurus pats tu krāp.

IX

Tā mans Jevgeņijs vēsi sprieda.

Viņš, ļoti jauns un nenosvērts,

Reiz aizrautlbās spēkus šķieda,

Pat nejautājot, vai ir vērts,

Bij ļāvies kaislībām bez sāta:

Ja vīla vēlēšanās kāda,

Jau cita sāka valdzināt;

Bet alkas nomāca tāpat

Kā uzvaras, ko guvis viegli.

Viņš, juzdams, — nemiers negants, ass

Gruzd dvēselē bez norimas,

Un žāvas vairīdams ar smiekliem, —

Bij ļāvis gadus astoņus

Bez jēgas mūžadienām zust.

Vairs iemīlēties nevarēdams,

Viņš flirtēja un mēdza spriest:

Ja kāda padzen — maza bēda;

Ja viļ, lai viļ — var atpūsties.

Viņš iekarojot neaizrāvās,

Bez skumjām dēkai beigties ļāva;

Tā vienaldzīgs dažs dīkdienis

Brauc spēlēt vistu, paciemoties

Un aiziet, spēlei beidzoties,

Uz savām mājām steidzoties.

Tur mierīgs var viņš dusēt doties

Un citurlt pat nezināt,

Kurp aizbrauks, kad būs vakars klāt.

XI

Bet, Taņas jaunavīgās jūsmas

Un vaļsirdības valdzināts,

Oņegins ļāvās domu drūzmai:

Bij aizkustināts dzedrais prāts;

Un, atcerējies viņas vaigu,

Tik skaidru, skumīgu un maigu,

Uz brīdi saviļņots un kluss

Viņš aizsapņojās neviļus.

Sens aizrautīgums, pēkšņi modies,

Bij licis sirdij vēlreiz silt,

Bet negribējās jūtas vilt,

Ko viņam dāvā uzticoties …

Lai dārzā turpināts tiek stāsts,

Kur viņš un Taņa satikās.

Tie pāris mirkļu klusi bija,

Tad devās viņš pie meitenes.

«Jūs vēstuli man atsūtījāt,

Un tajā izlasīju es

Pai\jūtām patiesām un dziļām;

Man jūsu vaļsirdība mīļa

Un nevainīgais sapņojums ■—

Tas pamodinājis pret jums

Sen pamirušās jūtas manas;

Bet negribu teikt uzslavas,

Vien atmaksāt, kā pelnīts tas,

Ar tikpat skaidru atzīšanos;

Šai grēksūdzē nu klausieties —

Kā tīk, par mani varat spriest.

XIII

Ja šaurā lokā, savā dzimtā,

Es iedomātos līksmi gūt,

Ja vilinātu laime rimtā —

Par vīru un par tēvu kļūt,

Ja ģimenīgie prieki prātu

Kaut īsu mirkli kārdinātu,

Tad, protams, nešaubītos es

Par sievu jūs uz mājām vest.

Bez glaimiem teikšu, ņemiet vērā:

Tā ideāla cienīga,

Kas reiz bij dārgs, jūs vienīgā

īsts draugs man būtu dienās sērās,

Jūs mīlot, justos es varbūt

Pat laimīgs… ja tāds spētu kļūt.

XIV

Bet nesaista tas manu garu,

Kas laimei radīts nav nebūt.

Kaut pilnību man dāvāt varat:

Es cienīgs neesmu to gūt!

Kaut jūs vismaz man ticēt prastu —

Mums taptu laulība par nastu.

Lai cik man mīļa liktos jūs,

Viss pierastais reiz nīstams kļūs;

Jūs sāksiet raudāt — tādi skati

Man sirdi mīkstu nedarīs,

Vien saniknos un apniks drīz.

Nu kādas rozes, spriediet pati,

Var Himenejs mums sagādāt —

Uz ilgiem gadiem vēl turklāt!

XV

Vai posts vēl dziļāks iedomājams

Kā tur, kur jāredz sieva mums,

Kas mūžadien nīkst viena mājās,

Pēc necienīgā vīra skumst?

Kur vīrs, kaut sievu vērtēt spēdams

(Bet važas tomēr nolādēdams),

Ir mazrunīgs un allaž īgst,

Drūms, nikns, salti greizsirdīgs?

Tāds esmu es! Vai laimi šādu

Jūs iegūt ilgojāties gan,

Tik uzticīgi rakstot man,

Tik skaidri, ar tik gaišu prātu?

Vai tiešām tādu mūžu drīkst

Jums liktenis lemt nesaudzīgs?

XVI

Nav atgriežami gadi tālie;

Nav sapni otrreiz sapņot ļauts …

No sirds es mīlu jūs — kā brālis,

Var būt pat, ka vēl maigāk daudz.

Jel nedusmojiet, atklāts būšu:

Nav meitenei tik vienreiz mūžā

Lemts mīlestības sapnis jauks;

Nē, jauna koka zaros plauks

Ik pavasari lapas svaigas.

Pats liktenis tā lēmis šķiet.

Jūs kādreiz citu mīlēsiet,

Bet… jāapvalda jūtas maigās:

Ne visi saudzēs jūs kā es,

Var pārsteidzība postu nest.»

XVII

Tā sprediķi viņš noskaitīja,

Un mēma, neredzot neko,

Caur asarām, kas lītin lija,

Tatjana noklausījās to.

Tad elkoni viņš sniedza pretī,

Un mehāniski (kā nereti

Mēdz sacīt), balstoties uz tā,

Prom devās Taņa satriektā;

Ka viņi kopā novakarā

Iet pastaigāties, ļaudīs tas

Pat neradīja aizdomas:

Mēs sādžā brīvāk justies varam,

Ir savas priekšrocības tai,

Tāpat kā lepnai Maskavai.

XVIII

Jūs taču piekritīsiet, draugi,

Ka izturējās, kā jau gods

To prasa, cildeni un jauki

Pret Taņu viņš, tā parādot

Sirds krietnumu jau kuro reizi,

Kaut jaunām mēlēm tulkot greizi

It visu, ko viņš dara, prieks,

Un tiklab draugs, kā ienaidnieks

(Uz mata vienādi tie bieži)

Jevgeņiju peļ mlļuprāt.

Ikvienam mums ir naidnieks kāds,

Bet dievs lai glābj no draugiem tieši!

Ak, draugi, draugi — viņi gan

Ne velti ienāk prātā man.

XIX

Un tad? Nekas. Es apklusinu

Šis melnās atmiņas •— lai dus.

Vien iekavās starp citu minu:

Rast nevar apmelojumus,

Ko tenkotājs kāds sagvelzt zina,

Tad pļāpas visur izdaudzina,

Nav epigrammas nekrietnas,

Nav nejēdzības it nemaz,

Ko jūsu draugs — tāpat, bez naida —

Nav gatavs simtkārt atkārtot,

Ja ausis dzirdīgas viņš rod,

Kā netīšām un pat ar smaidu,

Kaut stāv un krīt par jums arvien,

Jūs mīl… kā radinieks, nudien!

XX

Hm! Hm! Kā jūsu radiem klājas,

Vai visi veseli šobrīd?

Bet cienītajam lasītājam

Varbūt es drīkstu pastāstīt,

Ko īsti nozīmē vārds — radi?

Nu, radi — tie ir ļaudis tādi,

Ko mīlēt mūsu pienākums,

Ko cienīt, lolot vajag mums;

Vēl — ziemassvētkos paciemoties

Pie radiem prasa ierašas

Vai apsveikt rakstiski vismaz,

Lai viņi visu gadu toties

Mūs liktu mierā aizmirstot.. .

Dievs, ilgu mūžu viņiem dod!

XXI

Bet daiļavas mūs katrā ziņā

Mīl vairāk nekā draugs vai rads,

Jo drīkstam pieprasīt, lai viņas

Mīl arī nestundās tāpat

Kā laimē… Iegaumēt gan noder,

Ko raksturs diktē tām un mode,

Ko ļaužu spriedums … Un turklāt

Palaikam gaisīgs sievu prāts;

Bez tam: ko domā vīrs un dara,

To vērtēt arī sieva prot.

Tā nākt var mirklis negaidot,

Kad uzticība nav no svara

Un sirdsdraugs ir jau izredzēts;

Ar mīlu jokot sātans mēdz!

XXII

Ko tad lai mīl? Kam ticēt varam?

Kurš būs mums mūžam uzticīgs?

Kurš to, ko pasakām, ko darām,

Tā vērtē, kā mums pašiem tik?

Kas neizplata nevalodas?

Kas rūpīgs lutina un godā?

Kas piedod grēkus mums aizvien

Un neapriebjas mūžadien?

Jel nedzenies pēc ēnu tēla,

Par velti izšķiest spēkus stāj

Un mīli sevi, lasītāj, —

No visas sirds es tev to vēlu!

Vērts sevi mīlēt, jānudien,

Visdārgākais pats sev ikviens!

XXIII

Kas notika ar Taņu vēlāk?

To uzminēt nav grūti mums —

Mīl neprātīgā sirds vēl kvēlāk,

Nav apklusināms izmisums;

Tik jaunām sirdīm lolot sāpes,

Un bezcerīgā kaisle tāpēc

Jo niknāk Taņas krūtīs gruzd;

Jau miegs pa naktīm sācis zust,

No smaida agrākā — ne jausmas,

Miers jaunavīgi laipnīgais,

Pat veselība līdzi gaist,

Un satumst jauno dienu ausma:

Tā, briestot negaisam, tumst rīts,

Vēl vārs, tik tikko sagaidīts.

XXIV

Tatjana nobāl, skumjās vīstot,

Kā liega sveces liesma dziest,

Un sirdij krūtīs priekā īstā

Nekas vairs neliek iedegties.

Bet kaimiņi, šo to jau manot,

Čukst, nozīmīgi galvas klanot:

Laiks, laiks pie vīra Taņu dot! …

Bet nu jūs gribu ielīksmot

Un tēlot priecīgākas ainas,

Kas piedien mīlai laimīgai,

Kaut arī, pievēršoties tai,

Man savāds rūgtums jāatgaina;

Šīs jūtas, lūdzu, piedodiet:

Tatjana man tik mīļa šķiet!

XXV

Ik mirkli vairāk iemīlēdams,

Pa pēdām Olgai Ļenskis iet,

Pats gūstā nodevies bez bēdām;

It visur viņi vienuviet:

Ar mīļo kopā krēslas brīdī

Sēd Ļenskis kādā nostūrītī;

Pa dārzu roku rokā klīst,

Kad rītausma pār zemi svīst;

Un dzejnieks mīlestībā kautrā

Tik bijīgs ir un pazemīgs,

Ka viss, ko atļauties viņš drīkst,

Kad veltī smaidu Olga jautrā,

Ir — matu cirtai pieskarties,

Pie lūpām tērpa malu spiest.

XXVI

Viņš reizēm Olgai lasa; protams,

Vien romāns tikumīgs še der,

Kur autors, dabu atainodams,

Satobriānu pārspēt cer.

Ja dažas lappuses ir tādas,

Kur vieglprātības sapjāpātas

(Kas jaunavām nav jāklausās),

Mans Ļenskis sarkdams izlaiž tās.

Vēl citkārt, dziļu domu varā,

Pār šaha galdu abi līkst

Un dzejnieks ir tik izklaidīgs,

Ka, neattapdamies, ko dara,

Ar bandinieku nosit viņš

Pats savu torni, nabadziņš.

XXVII

Kad pārbrauc mājās, iemīļotā

Tikpat no domām negrib zust;

Ar zīmējumiem centīgs rotā

Viņš savas Olgas albumus:

Ar spalvu, vietumis ar otu

Redz lauku skatus atainotus

Vai dievu tempļus; baložus,

Kas mierīgi uz liras dus;

Zem citu paraksta palaikam

Tiek rakstīts dzejolītis kāds.

Tas lappusēs tiks saglabāts

Kā piemineklis sapnim maigam —

Mūžs domai ilgs — lai gadi rit,

Kā šodien tā būs dzīva rīt.

XXVIII

Bez šaubām, jūs jau paši zināt,

Kāds ir šāds albums nosmulēts

Un kā visnotaļ izraibināt

To lauku jaunkundzītes mēdz:

No gramatikas nav ne miņas,

Pēc atmiņas triepj pantus viņas,

Gan nolsinot tos šā tā,

Gan arī stiepjot garumā.

Tur pirmā lapā ieraksts rodams:

Qu eciirex-vous sui ces tableltes

Un paraksts: t. a. v. Anncltc,-35

Bet beidzamajā lasām, protams:

Kas tevi vairāk iemīlēs,

Lai raksta tālāk — ja vien spēs!

XXIX

Tur lapas zimetas uz lapām

Un sirdis bultu caururbtas,

Tur zvērests — mīlēt līdz pat kapam

Tur puķu vītnes varat rast;

Kāds gvardes dziesminieks tur droši

Mēdz atstāt pantus satriecošus;

Es tādā albumā ikbrld

Pats gatavs kaut ko ierakstīt,

Drošs, ka it viss, ko lapās šajās

Es sapļāpāšu draudzīgi,

Tiks vēitēts visai saudzīgi,

Ka ļaudis dienās nākamajās

Ar smīnu nespriedelēs vis,

Vai melot esmu mācējis.

XXX

Bet sējumus, kas ņemti liekas

No velna bibliotēkas

Par postu katram dziesminiekam,

Šos albumus, kur varam rast

Tolstoja otas darbus spožus

Un dažu pantu apburošu,

Kas Baratinska sadzejots, ■—

Kaut saspēris tos beidzot jods!

Kad grezna sabiedrības dāma

In quarto 3e manās rokās liek,

Es drebu, dusmās karsti tiek;

Kaut prātā nikna epigramma,

Ir jāsavaldās, jāapsver:

ŠI madrigālu saņemt cer.

XXXI

Bet Ļenskis Olgai maigas dziesmas,

Ne madrigālus, velti naigs,

Jā — spalvai, kaistot mīlas liesmās,

Svešs asprātību vēsais zaigs:

Kas vien uz Olgu attiecināms,

Par viņu domāts, ticis zināms,

Viss apdzejots uz vietas kļūst,

Un straumēm elēģijas plūst.

Tā tu, Jazikov, daino jūsmā:

Kam pieķērusies sirds un prāts,

Tas tiek uz vietas apdziedāts.

Viss, ko tev izjust gadu plūsmā

Lemts garā mūža gājumā,

Būs elēģiju krājumā.

XXXII

Bel klusāk! Kritiķis nav tālu,

Viņš bargumā jau aizsvilies

Un elēģiju ziedus bālos

Mums, rlmjkāļiem, liek projām sviest,

Kliedz: «Beidziet taču šņukstēt, čīkstēt,

Par vienu un to pašu pīkstēt,

Sen pagājušo nožēlot!

Lai lira citas skoņas rod!» -—

«Tā gan… Tu ieteic, vai nav tiesa,

Lai taure, maska, zobens ass

Un domas, sen jau mirušas,

No jauna dzejā dzīvot iesāk?

Nu saki, draugs, — vai tā tu spried?» —

«Nē, kungi! Odas saceriet,

XXXIII

Ko prata senās dienās godāt,

Kad dižums nebij apsīcis . ..» •—

«Ko, tikai slavinošas odas?

Ē, draugs! Vai nav vienalga viss?

Un ko tad teica satīriķis?

Vai svešas jēgas dzejnieks niķīgs,

Kas viltīgs ir un iztapīgs,

Par skumējiem tev labāk tīk?» ■—

«Nē, elēģija neiesilda!

Tās mērķis pārāk sīks diemžēl,

Bet odai tas ir dižs un cēls …»

Es klusēju — var sākties ķilda,

Bet kāpēc jāsanaido gan

Ir divi gadsimteņi man .. .

XXXIV

Bij manam Ļenskim brīve svēta

Un slavas alkas vētrainās —

Labprāt viņš odas sacerētu,

Bet Olga necienīja tās.

Tu, dziesminiek, kas skumīgs daino,

Vai lasi pantus asarainos

Sirdsmīļajai? Kas darot tā,

Tas esot laimes kalngalā.

Un laikam tajā brīdī skaistā

Ir mīlnieks tiešām svētlaimīgs,

Kad savus sapņus atklāt drīkst

Tai, kura viņa ilgas saista,

Kaut viņa, iespējams, tobrīd

Pavisam citur domās mīt.

XXXV

Bet es — ko uzrakstīt vien jēdzu,

Ko iedvesmo kāds sapnis jauks —

Vien auklei priekšā lasīt mēdzu,

Man viņa — jauno dienu draugs;

Vai kaimiņu, kas ieklīst mājās,

Ar traģēdiju pacienāju,

Aiz svārku stūra nogrābis,

Lai neaizlavās projām šis.

Vai citkārt (stāstu to bez smaida),

Kad nemiers māc un dzejoju,

Gar ezeru es klejoju

Un mežaplļu barus baidu:

Tās, dzirdot vārsmas skanīgas,

Spurdz tūdaļ projām manīgas.

XXXVI, XXXVII

Jā, bet Oņegins? Pacietību

Es lūdzu, draugi: pats tūlīt

Jums attēlot jo sīki gribu,

Kā viņš mēdz dienas pavadīt.

Dēd vientulībā savās mājās;

Jau septiņos no rīta kājās

Un dodas peldēties aizvien

Uz upi, kas gar kalnu skrien;

Kā Bairons strauji viļņos nirstot,

Šo Helespontu pārpeld drīz,

Tad kafiju dzer brokastīs,

Ed, sliktu žurnāliņu šķirstot,

Un ģērbties iesāk …

XXXVIII, XXXIX

Daudz stundu, pavadītu laukā,

Pa grāmatai; dziļš, mierīgs miegs;

Dažs skūpsts, kas melnacītei jaukai

No svaigām lūpām nozagts tiek;

Zirgs straujš un tomēr viegli valdāms,

Un pusdienās labs ēdiens galdā,

Malks gaiša vīna, kausā liets,

Jauks miers, ko vientulība sniedz, —

Tie visi viņa dzīves prieki.

Vairs citus neietīkojot,

Šķiet, bezrūpīgi dīkojot,

Pat jaukās dienas skaitīt lieki,

Sāk pilsēta no prāta gaist,

Tāls dzīru garlaiks mokošais.

XL

Bet vasara ir mūsu pusē

Kā ziema dienvidos, nudien:

Te klāt, te pēkšņi pagaisusi.

To netīk teikt, bet zin ikviens.

Jau rudens dvašu jauta vējā,

Jau retāk saule uzspīdēja

Un agrāk sāka gaisma dzist.

Caur gāršu brāza lapkritis,

Pār pļavām gulās bieza migla,

Un, sakliegdamās debesīs,

Uz dienvidzemēm laidās drīz

Jau zosu karavānas žiglās.

Laiks klātu apnicīgs un blāvs,

Kad novembris pie sliekšņa stāv.

XLI

Aust blāzma saltas miglas skavās;

Lauks nokopts; ārēs klusums ilgs;

Ar lieso vilkumāti savu

Uz mežaceļa iznāk vilks;

Krāc zirgi, jaušot zvēru tuvu,

Un braucējs, arī tramīgs kļuvis,

Drāž kalnup, cik vien ātri var;

Vairs neiet ganos govju bars,

Un nedzird tauri gaviļaino,

Ar kuru lopus pulcināt

Gans mēdza, kad bij dienvids klāt.

Vērpj linus jaunava37 un daino,

Deg būdā skals — labs draugs ir tas,

Kad garās naktis iestājas.

XLII

Ārs spožā saulē zibēt nozib —

To bieza sarma sudrabo …

(Kā atskaņu jūs gaidāt rozi;

Še, saņemiet tad ari to!)

Šķiet upe, gluda ledus klāta,

Kā moderns parkets spodrināta,

Ar slidām ledu tā, ka švīkst,

Šķeļ puiku bariņš nebēdīgs38 ;

Nāk zostēviņš ar sārtām pleznām,

Tam upē izpeldēties rūp,

Uz ledus kāpj, bet slīd un klūp;

Krīt pirmais sniegs — kā zvaigznēm gleznām

Krasts nobārstīts visnotaļ tiek,

Nirb, virmo pārslas, snieg un snieg.

XLIII

Ko iesākt laukos laikā šajā?

Iet pastaigāties? Prieka maz, —

Kur pamet acis stingā klajā,

Redz ainas skumjas, vienmuļas.

Pa stepi auļot spalgā salā?

Sniegs apledojis malu malās,

Var pakavs aizķerties ikbrīd,

Un skaties vien — zirgs klūp un krīt.

Ņem grāmatu un mājās sēdi,

Te būs tev Walter Scott 39 un Prāts,

Vai rēķinus sāc kārtot pats,

Vai iedzer, skaisties — vientuļš dēdi,

Rit stundas … Viss tāpat būs rit ■—

Var jauki ziemu pavadīt.

XLIV

Pavisam Čaild-Haroldam līdzīgs

Oņegins dīkdienībā slīgsi::

Pēc rīta vannas domīgs, īdzīgs

Nīkst augu dienu vientulīgs,

Tver kiju, aprēķinus iesāk

Un spēlē — pats ar sevi, tiesa, •—

Viņš biljardu — laiks jānosit.

Un tā aiz stundas stunda rit,

Līdz īsā ziemas diena beidzas

Un spēlēt arī jāpārstāj,

Pie kamīna jau galdu klāj —

Kā ierasts, šurpu Ļenskis steidzas,

Klau, pagalmā jau trijjūgs naigs;

Tā, pusdienot ir beidzot laiks.

XLV

Moeta vīnu, labu, retu,

Vai arī Atraitni Kliko,

Kad Ļenskis ienāk, atdzesētu

Uz galda tūdaļ novieto.

Dzirkst vīns kā Hipokrenas avots; 40

Ar krāšņo putošanu savu

(Kas, daudz ko atgādinot, viz)

Tas reiz bij mani apbūris:

Vilkt grasi pēdējo no maka

Par vīnu nebija man žēl.

Jūs, draugi, atceraties vēl,

Cik vārsmu, strīdu, stiķu traku

Tas iedvesa, kā tika mums

Šāds priecīgs, sapņains apskurbums.

Bet jāatzīstas: mana māga

Šo putu straumi sprikstošo

Patlaban nespēj panest lāgā,

Laiks cienīt prātīgo Bordo.

Ai vairs vispār nelietošu;

Tas līdzīgs mīļākajai košai,

Kas daiļa, grezna, smaidīga

Un arī tukša, svaidīga …

Bet tu, Bordo mans, draugam līdzīgs,

Kas stiprinās un nenodos,

Kad pienāks nestunda un posts,

Vai laiku kavēs izpalīdzīgs,

Kad rimti klusēt nesas prāts.

Lai draugs Bordo tiek sumināts!

XLVII

Sāk apdzist uguns; pelnos sirmos

Vēl blāzmo zelta ogļu zaigs;

Vieglītēm tvaiku strūkla virmo

Un pludo telpā siltums maigs

Ap kamīnu; gaist dūmi tajā

No draugu pīpēm kūpošajām,

Uz galda vīna kausi dzirkst.

Aiz loga āres miglā mirkst

(Man patīk tērzēt stundā zilgā

Tai laikā, kad sāk agri tumst,

Par kuru sacīt mēdz pie mums:

Ne sunim tīkams tāds, ne vilkam

Kādēļ, tas man nav saprotams)…

Bet draugi runājas pa tam:

XLVIII

«Kā Olgai un Tatjanai klājas?

Pie Larinām tu viesojies.» —

«Draugs, ielej vīnu … Vit,iu mājās

Ir visi veseli, paldies!

Tev sūta sveicienus pie viena …

Kļūst Olga daiļāka diendienā —

Šie pleci, krūtis … Brīnums jauks!

Šī daiļā dvēsele! … Bet klau,

Tev taču jāapmeklē viņas!

Nu saki pats, ko tur var spriest:

Tu pāris reižu parādies,

Tad pēkšņi pazūdi bez miņas.

Ak jā … Kā piemirst drīkstēju!

Tur jaunnedēļ tiec ielūgts tu.» —

XLIX

«Es?» — «Sestdien Taņas vārdadiena,

Un tad tu arī gaidīts tiec.

Nav taču iemesla neviena,

Kādēļ lai šoreiz izpaliec.» ■—

«Būs kņada — iedomāties varu

To salašņu un muļķu baru …» —

«Nē, plašas nebūs viesības,

Vien tuvinieku pulciņš mazs.

Nu brauc! Kaut mani ielīksmodams!» ■—

«Lai iet.» — «Cik labs tu, kāds man prieks!»

Un kausu tukšo dziesminieks,

Viņš uzdzer kaimiņienei, protams.

Rit valodas par Olgu vien —

Bet tāds jau mīlētājs ikviens!

L

Bij laimīgs Vladimirs pārlieku:

Drīz taču kāzas nosvinēs,

Viņš baudīs mīlestības priekus,

Tās noslēpumus atklāt spēs.

Par rūpēm, garlaicības žāvām,

Ko Himeneja saites dāvā,

Kad apnikums mums atsalt liek,

Pat nedomāja dziesminieks.

Bet mums, kas Himeneju nīstam,

Šķiet: vienmuļība nāk tam līdz

Kā romānam, kas uzrakstīts

Ir Lafontēna 41 garā īstā . . .

Mans nabags Ļenskis laulībai

Kā dzimis bij, kā radīts tai.

LI

Ka viņš tiek mīlēts, Ļenskis zina . . .

Vai iedomājies ir vismaz.

Cik laimīgs tas, kurš apklusināt

Spēj aukstā prāta ierunas,

Slīgst jūtās rāms … Kā svešā pusē

Mēdz dzērājs svētlaimīgi dusēt

Vai — maigāk — tā, kā tauriņš sīks,

Kas medus pilnā ziedā slīgst;

Bet grūti tam, kas visu paredz

Un apskurbumu nepazīst,

Ik kustību un vārdu nīst,

Jo zemtekstu un melus saredz,

Kam dzedras pieredzes tik daudz,

Ka aizmirsties nekad nav ļauts!

PIEKTĀ NODAĻA

Baigus sapņus nesapņo

Tu, Svetlana mana!

Zukovskis

I

Bij rudens ieildzis tai gadā.

Sen dabai laiks pie rniera tikt,

Bet ziemas atdusu tā rada

Vien janvārī, kad sāka snigt.

Reiz Taņa pamostas no rīta —

Ar ledus puķēm izrakstītas

Viz rūtis; āru baltu redz:

Sniegs jumtus, krūmus, žogus sedz;

Zvīl ziemas sudrabs koku zaros,

Spurdz sētā jautras žagatas.

Balts pagalms, grava, upes krasts,

Sniegs kalnājos visnotaļ staro

Kā paklājs mīksti margojošs.

Viss apkārt mirdzinbalts un spožs.

II

Klāt ziema! . . . Zemnieks nopriecājas,

Jūdz ragavās un ceļu sāk;

Zirgs arī loka mundrāk kājas,

Pat uzņem riksi, kā nu māk;

Trauc trijjūgs, uzvirpuļo sniegu,

Aiz sliecēm platas vagas iegulst;

Uz bukas vedējs, lepni posts,

Ar koši sārtu jostu jozts.

Diedz kalpu zēns ar ragutiņām,

Kur ietupināts kucēns siks,

Bet puikam zirgu tēlot tik;

Jau apsaldēts ir pirkstiņš viņam,

Sāp resgalim, bet smiekli nāk;

Pa logu māte rāties sāk . ..

III

Var gadīties, ka ainas šādas

Nebūt nav pievilcīgas jums;

Trūkst smalka daiļuma jebkāda,

Tik vienkāršs dabas tēlojums.

Cits dzejnieks stilā iedvesmotā

Ar krāsu pārbagātām otām

Prot pirmo sniegu atainot

Un izpriecas, ko ziema dod;42

Jā — viņš jūs valdzinās, es zinu,

Jo priekus tēlot pamanās,

Kas zagti, braucot kamanās;

Es viņu pārspēt nemēģinu,

Nedz tevi, draugs, kas pneku rod,

Par Somieti mums dainojot!43

IV

Kā krievu dvēselei (kaut likās —

Pat neapjauta viņa to),

Tatjanai krievu ziema tika

Ar savu daili ledaino:

Gan sarma, kad tā saulē lāsmo,

Gan kamanas, gan vēlā blāzma,

Kad sniegā rožains mirdzums 1ās,

Gan pievakares saltākās,

Kas iestājas ap Zvaigznes dienu,

Ko svinēt mājās mīlēja.

Tad saimes meitas zīlēja

Un izzīlēja allaž vienu:

Ka jaunkundzītes itin drīz

Sev preciniekus sagaidīs.

V

Kā viedi patiesības vārdi

Ik ticējums Tatjanai svēts,

Un viņa tic, ka sapņi, kārtis

Un mēness pareģot mums mēdz;

Aizvien sirds bija pilna jausmu —

Ik priekšmetā var kādu pausmu

Un noslēpumu samanīt.

It visur zīmes pamanīt.

Ja runcis mazgāties ar ķepu

Un omulīgi ņurrāt sāk,

Tas nozīmē, ka viesi nāk.

Kā nobāl Taņa, nodreb slepus,

Ja mēnesi, kad jauns tas spīd,

Ir pagadījies ieraudzīt

VI

Pār kreiso plecu sev par bēdām!

Ja pamana, ka zvaigzne krīt

Un sašķist dzirkstis, tad uz pēdām

Tatjana steidzas izsacīt

Tai kādu vēlēšanos klusi,

Pirms zvaigzne tumsā apdzisusi.

Bet melnsvārcis — lai nedod dievs

Kaut kur ar mūku satikties:

Tad daždažādas likstas draudēs;

Tāpat, ja zaķis aizcilpos

Pār ceļu, ■— atkal tīrais posts,

Aiz bailēm Taņa galvu zaudēs:

Nu nedienas vairs nenovērst,

Tās nāks un nāks pie viņas sērst.

VII

Šķiet — slēptu pievilcību kādu

Pat baigumā spēj Taņa just;

Jā, pretrunīgā daba tādus

Ir veidojusi cilvēkus.

Klāt arī ziemassvētki beidzot;

Tos priekusl Dzīves ausmu sveicot,

Tīk zilēt līksmai jaunībai:

Garš mūža ceļš vēl ejams tai —

Gaišs, nepārskatāms gaidīt gaida;

Caur brillēm zīlē vecums pat,

Kaut kapa malā nācies stāt,

Viss zaudēts sen un galā gaita,

Vēl, bērnišķīgi mēļojot,

Viļ cerība un prieku dod.

VIII

Tatjana nolūkojas traukā,

Kur izkausētu vasku lej:

Tas sastingst veidolā tik jaukā,

Ka jāpabrīnās meitenei.

Tad gredzenus no ūdens bļodas

Pa kārtai izvilkt visi dodas;

Kad gredzens Taņas delnā viz,

Ir koris dziedāt iesācis:

Tur zemnieciņiem naudas gana —

Tie sudrabu ar lāpstām rauš.

Šī dziesma tev par laimi pauž.

Vien bēdas žēlā dziedāšana

Šķiet solām; meitām tīkamāk,

Ja kaķenīti44 dziedāt sāk.

IX

Salst. Zvaigžņu pulki neskaitāmi

Iet savu gaitu kā arvien,

Slīd cēli, saskanīgi, rāmi. ..

Tatjana žigli sētā skrien

Un pavērš mazu spogulīti

Uz mēnesi, bet, kā par spīti,

Nenieka nevar saskatīt,

Vien mēness atspulgs stiklā spīd …

Dzi, tur kāds nāk! . .. Čirkst soļi sniegā;

Tatjana nācējam trauc klāt,

Jo vajag kaut ko pavaicāt.

Skan balss kā flautas dziesma liegā:

Ka sauc jūs?45 Brīnās zemnieciņš.

«Par Agafonu!» atbild viņš.

X

Kā aukle ieteikusi viņai,

Vēl zilēt Taņa i nesas prāts:

Uz pirtiņu ar gudru ziņu

Galds aiznests, diviem viesiem klāt

Bet-pašai bail uz pirti doties …

Pat man, Svetlanu atceroties,

Kļūst baigi; rimlies vajadzēs,

Ar Taņu nezilēsim mēs …

Un viņa raisa zīda jostu —

Pie miera doties brīdis klāt.

Miegs drīzi vien sāk ieaijāt.

Zem spilvena, kad gulta posta,

Ir paslēpts viņas spogulis.

Tatjana guļ. Ir klusu viss.

XI

Un dīvains sapnis Taņai rādās:

Pa sniegu viņai vajag brist,

Zem kājām ceļa nav nekāda,

Klajš skumjā miglā ieslīdzis.

Tad priekšā pavīd straume salta,

Vēl ziemas ledū neiekalta —

Straujš ūdens, sirmām putām klāts,

Veļ viļņus, burzguļo un krāc.

Kāds straumei, tumši murdošajai

Ir divas kārtis pārsviedis,

Bet pārāk nedrošs tiltiņš šis,

Un Taņa, viena sniega klajā,

Stāv neziņā, kur soli spert.

Pie kājām atvars verd un verd.

XII

Kā šķiršanās, kas pilna bēdu,

Šķiet draudam ūdens melns un pikts;

Neviena nav, kas palīdzētu

Uz otru krastu pāri tikt;

Te — sakust kupena kā dzīva —

Kas izraušas no sniega blīvā?

Liels lācis, kažoks pinkains, biezs;

Tatjana — ai! Zvērs ierēcies

Tai savu smago ķetnu pasniedz,

Un, dūšu saņemot, uz tās,

Kaut bikli, Taņa atbalstās,

Ar pūlēm otru krastu sasniedz,

Bet arī tur vēl, paskat vien,

Pa pēdām viņai lācis brien!

XIII

Bail atskatīties — ašāk projām

Grib nobijusies Taņa tikt, —

Kalps pinkainais tāpat joprojām

Sliepj līdzi, negrib atpalikt;

Elš, pūš un smagi atņem dvašu.

Redz viņu priekšā gāršu plašu;

Kluss skarbi skaistais priedulājs,

Sniegs nekustīgos zarus klāj;

Caur kailiem bērziem, apsēm, kļavām

Pa retam zvaigznes staram slīd.

Te ceļu nevar samanīt,

Jo aizvilcis ir cieti gravas

Un krūmu smalci putenis,

Snauž biezā sniega segā viss.

XIV

Brien tālāk Taņa. Taku nerod,

Bet lācis seko, smags un gauss.

Gan zars kāds līkst, aiz kakla tverot,

Gan izrauj auskaru no auss,

Bet viņa bēg un neapstājas;

Te noslīd zābaciņš no kājas

Un pazūd kupenā tūlīt,

Te mutautiņš no rokas krīt.

Nav va]as meklēt, bail bez gala,

Aiz pleciem tusnī pinkainis.

Līdz ceļiem sniegs, un grūti brist,

Kauns drusku pacelt tērpa malu.

Sāk viņa skriet — zvērs arī skrien,

Spēks apsīkst viņai drīzi vien,

XV

Un sniegkupenā saļimst Taņa.

Grābj lācis meiteni, sāk nest,

Un viņa klusē kā bez maņas,

Bail pakustēt, bail elpu dvest;

Stiepj lācis tālāk brikšņā iekšā,

Mazs namiņš pēkšņi pavīd priekšā,

Tas gluži vientuļš smalcē stāv,

Vien sniegkupenas apkārt blāv.

Bet krīt no loga gaismas stariņš,

Un iekšā balsu troksnis murd.

«Mans kūms šeit mājo,» lācis ņurd,

«Pie viņa apsildīties vari!»

Tad, priekšnamiņā iegājis,

Uz sliekšņa Taņu noliek šis.

XVI

Kad meitene ver vaļā acis,

Ir lācis pazudis nez kur;

Aiz durvīm brēka, dzīru tracis —

Kā dižās bērēs klaigā tur.

Pa durvju spraugu Taņa skatās.

Kas tas? .. . Ap galdu lokā platā

Sēd mošķu pūlis skaļš un durns:

Šim — ragi pierē, suņa purns,

Tam — gaiļa galva, sekste sārta,

Tur ģindenis čurn stīvs un lēns,

Tup rūķis, astains neglltēns,

Bet raganai ir āža bārda.

Pa pusei dzērvei līdzīgs viens,

Pa pusei runcim, jānudien!

XVII

Vēl ķēmīgāki ērmi daži:

Uz zirnekļa jāj vēzis gauss,

Zoss kakla gala grozās aši

Ar mici rotāts galvaskauss.

Lec vējdzirnavas trakā dejā,

Dārd smiekli, spalgas suņu rejas,

Klaudz pakavi, dzird rēcienus

Un svilpienus, un sēcienus .. .

Bet ko gan izjūt nabadzīte,

Kad ērmu gūzmā viņa vied

To, kas tik mīļš un bīstams šķiet:

Starp briesmoņiem, kas iekšā plītē,

Oņegins sēd — un dažubrīd

Uz durvīm viņa skatiens slīd.

XVIII

Viņš pamāj — mošķi kalpot traucas;

Viņš dzer — it visi dzer un dzied;

Viņš smej — rēc līdzi rīkles daudzas;

Rauc pieri — visiem mutes ciet.

Viņš te ir pavēlnieks, tas jūtams,

Un, atžirgstot no bailēm grūtām,

Pat ziņkārīga Taņa kļūst,

Ver durvis .. . Pēkšņi vējš sāk pūst,

Tas istabiņai cauri šaujas,

Un gaismekļi uz galda dziest;

Viss rēgu pūlis iztrūcies;

Oņegins ceļas, gaitā straujā

Viņš, acīm nikni zvērojot,

Nāk tuvāk, durvis vērojot.

XIX

Grib ātri aizbēgt projām Taņa,

Bet ne no vietas — spēki zūd,

Grib iekliegties — nav balsij skaņas,

Lai kādas šausmas viņa jūt.

Jevgeņijs durvis atgrūž vaļā,

Un, dārdot smieklu brāzmām skaļām,

Blenž Taņā elles rēgu pulks;

Deg mežonīgu acu spulgs;

Tad — snuķi, pakavi un nagi,

Ik spura, katrs ilknis ass

Pret nabadzīti pavēršas.

Un asiņainas mēles, ragi

Uz Taņu rāda, klaigas skan:

To laupījumu man! To man!

XX

To man! — Jevgeņijs saka draudīgs;

Kā vēja aizrauts, projām skrien

Un izgaist ērmu jūklis šaudīgs;

Jevgeņijs, Taņa — divi vien.

Oņegins saudzīgs apskauj viņu"10

Un velk caur tumšo istabiņu

Uz sola kaktā guldināt,

Glauž galvu viņas plecam klāt;

Te pēkšņi pazib gaisma spēja,

Nāk Olga, Ļenskis … Taņai bail,

Oņeginam tā acis gail,

Viņš gatavs sist, viņš atvēzējas,

Lād negaidītos nācējus.

Kā pamirusi Taņa dus.

XXI

Ik mirkli niknāka kļūst ķilda;

Jevgeņijs sagrābj dunci, dur,

Krīt Ļenskis; telpu tumsa pilda,

Skan griezīgs kliedziens nezin kur ..

Bet namiņš ļogās … Sagrūst sienas .

Un Taņa mostas. Viņa viena,

Rīts; blāzmas spožums ugunīgs

Aiz aizsalušām rūtīm tvīkst;

Tad viegliņa kā bezdelīga

Pa durvīm Olga iekšā trauc —

Vaigs priecīgais šķiet sārtāks daudz

Par Auroru, kas ārā spīgo;

Sauc viņa māsai: «Stāsti nu —

Ko ieraudzīji sapnī tu?»

XXII

Bet jautāt veltīgi, jo māsa

Pašreiz ne redz kaut ko, ne dzird,

Guļ, grāmatu ar steigu lasa,

Aiz lapas lapu nerimst šķirt:

Nav tajās patiesību viedu,

Nav zīmējumu, dzejas ziedu,

Bet te nu varat novērot:

Ne Rasins, Virgilijs vai Skots,

Nedz arī Bairons vai Seneka,

Ne dāmu modes žurnāls pat

Tā aizraut nevar it nekad,

Kā spēj pašreiz Martins Zadeka47 ,

Šis haldejs slavenais, kas prot

Jebkuru sapni iztulkot.

XXIII

Kāds pauninieks uz lauku mājām

Šo gara darbu diženo

Bij atvedis, un samaksāja

Trīs rubļus meitene par to

Un Malvinu, jau papluinītu.

Bet piedevām vēl šo to citu

Tatjanai nācās līdzi dot:

Tā iztirgoti nemanot

Bij Petriadas, gramatika

Un Marmontela sējums viens.

Zadeka toties drīzi vien

Par īstu Taņas draugu tika,

Kam bēdās sirdi remdēt lemts,

Kas tiek pat gultā līdzi ņemts.

XXIV

Kveld sāpīgs nemiers Taņas krūtīs,

No prāta sapnis neizgaist •—

Tā nozīmi, ko izprast grūti,

Zadeka zinās vienīgais;

Ar skubu sapņu grāmatā

Pa kārtai tulko vārdus tā:

Strauts, tiltiņš, lācis, kupenas,

Nakts, spoki… Nepalīdz nekas,

Zadeka raizes neizkliedē,

Joprojām jausmas Taņu māc,

Ka nav uz labu sapnis tāds —

Ar nezināmām briesmām biedē .. .

Pēc tam vēl dienas vairākas

Tatjana nespēj mieru rast.

XXV

Bet tad ar tumšsarkanu roku18

Ved rītablāzma sauli līdz

Uz starojošo debesloku.

Klāt arī vārda dienas rīts.

Kopš ausmas Larinas ir kājās:

No tuvām, tālām kaimiņmājām

Ir paguvuši sarasties

Jau apsveicēji parastie.

Ņudz priekšnamiņā viesu plūsma,

Tad atbraucēji tālāk iet.

Šmīkst skūpsti; suņi nerimst riet;

Pie sliekšņa spaidīšanās, drūzma:

Tur klanās, smejas; bērni spiedz,

Un kņadā viņu aukles kliedz.

XXVI

Šeit resnis Pustjakovs jau rodams

Ar lauleni. Tad Gvozdins nāk:

Viņš, saprātīgi saimniekodams,

Ar klaušām apkraut ļaudis māk;

Skotiņini, sirms laulāts pāris

Ar bērniem: dažam pusmūžs pāri,

Dažs tikko staigāt iemācīts;

Nāk Petuškovs, īsts lauku švīts.

Bujanovs klāt — mēs esam rados.

Tērpts nolaidīgi brālēns mans49

(Nu, kāds viņš ir, jūs zināt gan),

Un Fļanovs, padomnieks jau gados,

īsts kukuļņēmējs, blēdis sīks,

Pie tam vēl rīma negausīgs.

XXVII

Līdz Harļikovu dzimtai smalkai

Ir ieradies mosjē Trikē:

Viņš parūku un brilles valkā,

No Tambovas brauc spīdēt še.

Par godu Taņai uzrakstīti

Ir līdzi viņam panti glīti,

Pēc meldijas tie dziedami:

Reveillez vous, belle endormie/50

Reiz, kādā almanahā radis

Šīs vārsmas apputējušās,

Pie gaismas atkal celdams tās,

Trikē bij uzspodrināt pratis

Un aizvietojis bells Ņina51

Ar ierakstu: belie Tatiana52 .

XXVIII

Rau, meitām pavecām par prieku

Nāk rotas komandieris pats;

Kā izdevīgu precinieku

To vēro dažas mātes acs.

Viņš ieradies ar līksmām ziņām:

Nāk līdzi muzikanti viņam,

Var sākties balle kaut tūlīt.

To nespēdamas sagaidīt,

Jau dažas skuķes lēkāt traucas,53

Bet laiks pie mielastgalda iet,

Un visi spiežas vienuviet;

Pie Taņas jaunkundzītes spraucas,

Stāj kungi iepretī; kā rasts,

Met krustus, iekams apsēžas.

XXIX

Uz brīdi pārstāj čalot viesi,

Šķind naži, mutes steigā kust;

Tad galvas pamazītēm iesilst

Un rimtā noskaņa sāk zust,

Skaļš troksnis atkal telpā valda,

Un jautri ciemiņi pie galda,

Cits citā neklausoties, kliedz,

Smej, pļāpā, ķīvējas un spiedz;

Nāk Ļenskis un Oņegins iekšā,

Sauc mājasmāte: «Klāt, ak dievs!»

Steidz visi tuvāk saspiesties,

Ceļ mūsu draugiem traukus priekšā

Un atnācējus galdam klāt

Sāk daudzbalsīgi aicināt.

XXX

Tiek draugiem vieta ierādīta

Tatjanai pretī. Viņa tris

Kā stirna medinieku dzīta;

Kā mēness rīta debesīs

Kļūst bāla; elpa lūpās pamirst,

Ko draugi saka apsveikdami,

Pat nedzird meitene; tūlīt

Sāks asaras pār vaigiem līt

Un viņa saļims nesamaņā.

Bet spīvā griba, gaišais prāts

Veic nespēku, kas viņu māc:

Kaut ko caur zobiem atbild Taņa

Un savaldās, lai asaras

Nav citiem jārāda vismaz.

XXXI

Jevgeņijs pieredzējis bija

Gan asaras, gan ģīboņus —

Sen viņam riebās histērijas;

Jau tā viņš sabozies un kluss

Par to, ka ievilts barā, īga,

To Taņas mulsums izmisīgais

Vēl saniknoja piedevām,

Un nozvērējās viņš pēc tam,

Ka bojās arī Ļenskim omu

Un pārkaitinās, atriebsies,

Tad ņēmās uzjautrināties,

Ar šaržiem apveltīdams domās

Pie dzīru galda sēdošos

Un nesātīgi ēdošos.

XXXII

Dažs ciemiņš atskārstu uz pēdām,

Kāds nemiers Taņas sirdī kvēl, —

Par laimi, viņi visi ēda:

Tauks pīrāgs, pārsālīts diemžēl,

Vēl uzmanības centrā bija,

Tad cepetis; tad parādījās

Cimļanskas vīna pudeles

Un glāzes sāka apkārt nest —

Tik slaidas un tik trauslas tieši

Kā viduklis tavs liegs un slaiks,

Zizi, mans kristāl mirdzošais.

Man dzejā jūsmot licis bieži

Ir mīlestības fials šis,

No kura jutos apreibis.

XXXIII

Paukšķ korķi; dzēriens dzidrām šaltīm

Sāk dzīrotāju kausos līt;

Trikē jau stāv pie galda stalti,

Sen noilgojies laurus šķīt;

Visnotaļ aprimušas čalas —

Viņš cienīgs izskatās bezgala:

Tatjanai pievērsies mazliet,

No lapas pantus priekšā dzied —

Kaut aplam, taču pašapzinīgs.

Tad visi aplaudē Trikē,

Tatjana viņam pakniksē.

Ar tostu gavilnieci svinīgs

Sveic pazemīgais dziesminieks

Un vārsmas viņai rokās liek.

XXXIV

Tad sākas tosti, Taņu sveicot;

Jevgeņijam celt kausu laiks,

Viņš liekas aizkustināts beidzot,

Tik skumīgs viņas gleznais vaigs,

Tik noguris, ka ieskatoties

Ir viņa sirdī žēlums modies:

Kad palokās viņš klusēdams,

Šķiet skatiens brlnummaigs pie tam .

Vai tāpēc, ka viņš Taņas bēdām

Jūt līdzi, tiešām žēlojot

Vai arī drusku tēlojot,

Pa paradumam koķetēdams,

Kas zina; bet šis skatiens liegs

Kaut drusku atplaukt Taņai liek.

XXXV

Ar troksni celdamies no galda,

Uz viesistabu visi iet:

Tā prom no meduskārēm saldām

Uz pļavu laižas bišu spiets.

Pa prātam viesiem bijis mielasts,

Tie tusnī omulībā lielā;

Pie kamīna pulks dāmu sēd;

Spurdz meičas kaktos patērzēt;

Bet kungus blakustelpās mana

Pie zaļā galda sēžamies;

Tur vecais bostons vaļā ies,

Vists, kam vēl šodien piekrišana,

Un citas spēles … Visas tās

Ir garlaicības dzemdētas.

XXXVI

Sākts robers astotais patlaban

Pie zaļā galda; stunda klāt,

Kad jādzer tēja; gaužām laba

Šī paraša ir manuprāt:

Pēc maltītēm un tējas vērot,

Cik pulkstenis; tā laiku mērot

Uz laukiem ļaudīm vispār tīk,

Jo vēders — bregets nekļūdīgs.

Pie viena iekavās var minēt,

Ka aprakstu gan maltītes,

Gan vīnus tikpat bieži es

Un to, kā mēdzam dzīres svinēt,

Kā tu, ak Homēr dievišķais,

Tu, kura slava nespēj gaist!

XXXVII, XXXVIII, XXXIX

Sēd rindā meitenes un tēju

No apakštasēm rātni sūc,

Te — mūzika sāk skanēt spēja:

Dzird zālē flautas, ragi dūc.

Kad dejas meldija sāk šalkot,

Ar tēju jaukto rumu malkot

Švīts Petuškovs uz pēdām beidz

Un Olgu lūgt uz deju steidz;

Tatjanu — Ļenskis; Harļikovu,

Kam sen jau tautās iet ir laiks,

Mosjē Trikē; Bujanovs naigs

Sev līdzi aizvelk Pustjakovu.

Mirdz zāle gaišās ugunīs,

Rit balle pilnā sparā drīz.

XL

Kad sāku rakstīt, man bij prātā

(Kā redzat pirmā nodaļā),

Ka Pēterburgas balle kāda

Man būtu jāataino tā,

Kā balli Albans apdziedāja;

Bet, atceroties dāmu kājas,

Es sāņus novirzījos, šķiet.

Pa jūsu sīkām pēdām iet,

Ai kājiņas, būs tomēr gana.

Kopš jaunība jau izgaist sāk,

Gan pašam laiks pie prāta nākt,

Gan jālabojas stilam manam,

Kaut, nodaļu šo rakstot, es

Vairs nepieļaušu atkāpes.

XLI

Sāk skanēt valsis zālē spožā

Kā jauno dienu neprāts straujš,

Un skaņu brāzma nerimstošā

Aiz pāra pāri līdzi rauj.

Šo mirkli vien Oņegins gaida

Un, slēpdams atriebīgu smaidu,

Uz deju uzlūgt Olgu iet,

Ar viņu pavalsē mazliet,

Tad kādā stūrī atsēdina,

Melš viņai, kas nu prātā nāk,

Un abi atkal valsēt sāk.

Jau viesi balles zālē brīnās,

Un arī Ļenskis neatskārst,

Vai paša acīm ticēt var.

XLII

Dārd mazurka .. . Kad senās dienās

Tā sākās, šķila — pērkons grand,

Lai parkets rīb, lai nodreb sienas

Un logu rūtis šķind un skan;

Bet tagad dejas solī rāmā

Pa grīdu slīdam it kā dāmas.

Vairs tikai lauku nomalēs

Joprojām varam redzēt mēs,

Kā dej to kavalieri šodien,

Kas garās ūsas «eskuj nost,

Prot palēcienus sensenos —

Neko nav mainījusi mode,

Kas visspēcībā ļaunajā

Tā kaitē audzēm jaunajām.

XLIII, XLIV

Bujanovs, radinieks mans brašais,

Zem rokas vezdams māsas, nāk

Pie mana varoņa; viņš aši

Ar Olgu atkal dejot sāk;

Slīd līdzās savai dejotājai,

Spiež roku, madrigālu sāju

Čukst viņai ausī glaimīgi,

Un Olga klausās laimīgi,

Sarkst pašapmierinātā seja.

To redzot, Ļenskis dusmās tvīkst

Un galvu zaudē greizsirdīgs —

Ne sagaidīt, kad beigsies deja.

Viņš ātri dodas Olgai klāt

Uz koliljonu aicināt.

xly

Nē, viņa nevarot. Nē? Kāpēc?

Sī deja arī solīta

Oņeginam. Dievs, kādas sāpes!

Ko Ļenskis dzird? Spēj viņa tā .. .

Gandrīz vēl bērns, kam paijas prātā,

Jau koķete, jau auša tāda,

Jau viltīga māk viņa būt

Un neuzticīga spēj kļūt!

Tāds sitiens dzejniekam par smagu;

Viņš nolād visu, ārā brāž,

Lec zirgā, auļos projām drāž.

Vien pistoles lai rīmā tagad

LIn divas lodes — izlems tās,

Ko nesīs dienas nākošās.

SESTĀ NODAĻA

La, sotto i giorni nubilosi e brevi,

Nasce una gen/e a cull' morir non

dole.M

Pelr.

I

Oņegins redz, ka dzejnieks projām,

Viņš atkal ieslīgst domās kluss

Un Olgai blakus garlaikojas,

Kad nopriecājies paslepus,

Ka Ļenskim atriebies, kā klājas.

Drīz arī Oļa nožāvājas, «—

Kur dzejnieks, viņa raugās jau,

Sāk likties: dejai gala nav …

Tad viesi dodas vakariņot,

Pēc tām it visos kambaros

Sāk viesiem guļasvietas post,

Jo atpūsties jau gribas viņiem.

Oņegins vien šeit nepaliek

Un priecīgs, ka uz mājām tiek.

II

Drīz burzma visur aprimusi:

Krāc viesistabā Pustjakovs

Ar savu tuklo otru pusi.

Guļ ēdamzālē Peluškovs,

Turpat uz krēsliem snauž Bujanovs

Un Gvozdins, neveselais Fļanovs.

Tērpts vatenī un naktsmicē,

Uz grīdas šņāc mosjē Trikē.

Sen abu māsu istabiņās

Dus draudzenītes pļāpīgās.

Vien Taņu domas sāpīgas

Vēl tirda; skumst pie loga viņa;

Vārs mēness mirdzums rūtīs līst,

Pār klajiem Taņas skatiens klīst.

III

Viņš ieradās tik negaidīti,

Pēc tam šis skatiens, maigs un ciešs..

Bet pēkšņi nākamajā brīdī

Ar Olgu likās aizrāvies .. .

Kā tas gan saprotams, kā domāts?

Smeldz greizsirdība, skumjas nomāc,

Nav skaidrības, sirds cieš un cieš,

To it kā salta roka spiež,

Un melnu bezdibeni, liekas,

Pie kājām mutuļojam vied …

Čukst Taņa: «Boja jaaiziet,

Bet viņa deļ var mirt ar prieku.

Es nekurnu — un kālab gan?

Viņš nevar laimi dāvāt man.»

IV

Lai tālāk rit mans stāsts bez stājas!

Nāks jauna persona vel klat.

Aiz Krasnogorjes, kurā mājas

Ir Ļenskim, mīt Zareckis kāds

Un gudri vada dienas rāmas.

Kā plītētāju nevaldāmu,

Kā spēlmani un ķildnieku

Reiz pazina šo viltnieku;

Viņš krogos bija tribūns plātīgs —

Nu kārtīgs, labdabīgs sāk šķist,

īsts dzimtas tēvs, kaut vecpuisis,

Draugs uzticams un saimnieks prātīgs,

Pat godavīra slavu gūst:

Tā mūsu laikmets labāks kļūst!

V

Reiz dzirdēju par viņu spriežam:

Brašs karstgalvis un pārdrošnieks.

No prāva atstatuma tiešām

Bij viņam cauršaut dūzi — nieks.

Reiz pilns kā mārks pat īstā kaujā

Bij traucies aizrautībā straujā

Un dubļos drosmīgi paties

No zirga bija novēlies,

Un tūdaļ franču gūstā kritis.

Cik vērtīgs ķīlnieks gadījies!

Jauns Reguls, godprātības dievs,

Kurš gūstam allaž gatavs šķitis,

Ja var pa blašķei iztukšot,

Ko pie Verī55 uz krīta dod.

VI

Reiz viņš labprāt par ļaudīm smējās,

Gan muļķus, kurus satika,

Gan gudriniekus izāzēja

Tik nejauki, cik patika;

Dažs joks gan dārgi izmaksāja,

Un arī pašam plāni klājās —

No citu niķiem nācās ciest

Un dažkārt peļķē iesēsties.

Viņš prata paķīvēties smaidīgs,

Šķist stulbs vai skarbus vārdus mīt,

Ar ziņu mēli pievaldīt,

Ar aprēķinu likties naidīgs

Un draugus salaist ragos tā,

Ka ķilda jābeidz divkaujā,

VII

Vai samierināt pretiniekus,

Tad pabrokastot trijatā,

Bet vēlāk pamelst ļaunus niekus

Un izsmiet abus šā un tā.

Sed alia tempora!56 Ikvienam

Zūd brašums līdzi jaunām dienām

(Tāpat kā mīlas sapņojums).

Zareckis, kā jau teicu jums,

Ir paslēpies no dzīves aukām,

Mīt akāciju ēnā kluss,

Kā Horācijs kopj kāpostus

Un uzbarot prot zosis taukas,

Pat burtus māca bērneļiem,

Pats boksterēdams priekšā tiem.

VIII

Stulbs nebij viņš nekādā ziņā;

Sirds skopumu un dzestrumu

Jevgeņijs necienīja viņā,

Bet toties — prāta jestrumu.

Labprāt viņš ar Zarecki tikās

Un visai pārsteigts neizlikās,

Kad citurīt — ne aicināts,

Ne lūgts — Zareckis pēkšņi klāt.

Viņš pasveicina, iekšā nākdams,

Tad, sākto runu pārtraucot,

No Ļenska vēstulīti dod,

Pats nozīmīgi smīnēt sākdams.

Oņegins vēstuli tūlīt

Steidz, klusu ciezdams, izlasīt.

IX

Viņš lasa īso, skaidro ziņu;

Stils vēstulei ir cēls un tīrs,

Un tajā izaicina viņu

Uz divkauju draugs Vladimirs.

Tad, kā jau tādās reizēs ierasts,

Oņegins arī saltā mierā

Zareckim paziņo tūlīt,

Ka gatavs pakalpot ikbrīd.

Zareckis žigli slienas kājās —

Viņš iešot, pienākumi sauc,

Patlaban darba varen daudz,

Un atvadījies dodas mājās.

Viens palicis, Oņegins jūt:

Ar sevi mierā nav nebūt.

X

Ja visu stingri apsvērt iesāk,

Patiešām iemeslu nav maz,

Kādēļ mans draugs pats sevi tiesā:

Vispirms jau aplam bija tas,

Ka viņš par mīlu biklu, jaunu

Bij ņirgājies ar prātu ļaunu.

Ja Ļenskis aušojas pēc tam,

Tas muļķa zēnam piedodams;.

Bet vai Jevgeņijs drīkst patlaban —

Ja vēl šo zēnu mīļu jūt —

Par aizspriedumu vergu kļūt,

Par puišeli ar kaušļa dabu,

Ja viņam dārgs ir gods un prāts,

Gars vīrišķīgs un neapmāts?

XI

Ļaut vaļu vajadzēja jūtām,

Ne sabozties, kā zvēri mēdz,

Vēl daudz kas izlabojams būtu.

«Bet tagad viss jau nokavēts,»

Viņš prāto, «ko te vairs var darīt?

Un iejaukts šajā lietā arī

Vecs duelants, kam trači tīk,

Ļauns, tenkot kārs un atriebīgs …

Bez šaubām, intriganta lomu

Var nicināt; bet muļķi smies,

Pa kaktu kaktiem čukstēsies …»

Tā valda sabiedrības doma!57

Šis mūsu bargais dieveklis

Un ass, ap kuru griežas viss!

XII

Bet Ļenskis atriebības slāpēs

Tā aizsvilies, ka grūti ciest,

Līdz kaimiņš, ļaunprātīgais pļāpa,

Ar atbildi ir ieradies.

Cik laimīgs greizsirdis nu bija!

Viņš visu rītu slepus bijās,

Ka nez vai draugs maz šauties ies,

Kas zina, pajokodamies

Vēl raudzīs paglābties no soda.

Bet nu var šaubas atvairīt:

Pie dzirnavām ir viņiem rīt

Pirms ausmas abiem jāierodas,

Tad lodei ķildu izlemt ļaus

Un deniņos vai gurnā šaus.

XIII

Nīst Olgu Ļenskis solās zvērot,

Pirms divkaujas pat nesatikt.

Rit laiks. Gan pulksteni viņš vēro,

Gan saulē palūkojas pikts,

Līdz izput apņemšanās svētā —

Viņš attopas jau kaimiņsētā.

Bij Ļenskis juties drošs gandrīz,

Ka Olga gaužām apmulsis;

Bet kur nu: redzot dziesminieku,

Pa kāpnēm viņa kā aizvien

Tik viegli un tik strauji skrien

Kā cerība, kas sola prieku,

Tik bezrūpīgi triec un smej,

Kā allaž ticis draiskulei.

XIV

«Kur pazudāt tik agri vakar?»

Skan Olgas pirmais jautājums.

Ko nabags Vladimirs lai saka?

Viņš apjūk tā, ka acīs tumst.

Gaist naids, dziest greizsirdības kaisma,

Tik dzidra viņas acu gaisma,

Tik vienkāršs Olgas tēls un liegs,

Ka aizkustināts dziesminieks

Kā apmāts mīļotajā skatās:

Mīl Olga, nav ko šaubīties!

Jau nožēlas sāk sirdi spiest,

Lūgt piedošanu Ļenskis gatavs,

Stāv viņas priekšā mēms un trīs,

Viņš laimīgs, atspirdzis gandrīz…

XV, XVI, XVII

Pēc brīža gan kļūst domīgs atkal.

Pie mīļās uzkavēdamies,

Ne vārda Ļenskis nepasaka

Par to, kā vakar nācies ciest;

Viņš nolemj: «Tas ir jāizdara!

No ļaunā pavedēja varas,

Kurš glaimo, izmanīgi krāpj,

Šī jaunā sirds man jāizglābj.

Vai gaidīt, kamēr tārps tik bīstams

Šī zieda kātu aizgrauzīs,

Lai baltā, gleznā puķe vīst,

Pat neuzplaukuši pa īstam?»

Tas nozīmē, kā redzat jūs:

Man jāšaujas ar draugu būs.

XVIII

Ai, ja viņš jaustu, kāda rēta

Tatjanas sirdī nesadzīst!

Vai arī Taņa uzminētu,

Ka Ļenskis un Oņegins drīz

Liks lodei izšķirt ķildu sīvo

Par to, kurš mirs, kurš varēs dzīvot;

Var būt, ka viņas maigums kvēls

To novērst spētu; bet diemžēl

Par mīlestības noslēpumu

Neviens vēl nejauta neko:

Oņegins klusēja par to;

Tatjana slepenībā skuma;

Vien auklei būtu jāzin tas,

Bet viņai trūka atjautas.

XIX

Bij Ļenskis izklaidīgs pagalam •—

Te kluss, te jautrs tovakar;

Bet dziesminiekus galu galā

Palaikam tādus redzēt var;

Gan viņš uz klavihordiem tvēra

Pa akordam, gan Olgā vērās,

Pie sevis čukstot klusībā:

«Es taču esmu laimīgs, jā?»

Jau vēls, no mīļās jāatvadās.

Tik smaga šoreiz šķiršanās,

Ka liekas — sirds aiz sāpēm stās.

Uz draugu Olga cieši skatās:

«Kas ir ar jums, jel pasakiet!» —

«Nekas.» Un viņš jau ārā iet.

XX

Kad pārbaudīja, mājās nācis,

Vai pistoles ir kārtībā,

Viņš Šilleru bij lasīt sācis,

Bet lasīt nevedās nekā;

No domām vaļā tikt nav jaudas:

Vēl neredzētas gaismas skauta,

Kā dzīva līdzās Olga stāj.

Liek grūtsirdīgais sapņotājs

Nost grāmatu, tver spalvu steigā;

Sāk palot panti skanīgie —

Ar mīlas blēņām pilni tie;

Viņš aizrautīgās vārsmas beigās

Sāk lasīt balsi — tieši tā

Kā Delvigs dzīru reibumā.

XXI

Man ir šīs vārsmas, un jūs arī

Šeit paši varat lasīt tās:

«Kur esi, kur, mans pavasari,

Kur gaisāt, dienas zeltainās?

Kas gaida rīt, kā to lai zinu?

Par velti raugos, velti minu —

Viss tālumā vēl miglas vīts.

Bet lai; kas lemts, tiks piepildīts.

Vai jākrīt man ar brūci krūtīs,

Vai arī bulta secen trauks —

Viss svētīgs — miegs un nomods jauks

Tiek noliktajā stundā sūtīts;

Lai svētīts gaišās dienas rīts

Un brīdis, kas nes tumsu līdz!

XXII

Rīts jaunu blāzmu iededzinās,

Un diena lēnām spoža kļūs;

Bet tumšā pazemē, kas zina,

Man jānokāpj uz mūžu būs;

Vien aizmirstība mani gaida —

Drīz gaisīs Lētas viļņu klaidā

Pat atmiņas; vai nāksi tu,

Visdaiļākā, lai raudātu

Pie kapa, vai tev prātā ienāks:

Bij veltīts man šīs dzīves rīts,

Skumjš, agru vētru piepildīts.

Es mīļa biju viņam viena …

Draugs dārgais, mīlot aicināts,

Es mūžam tavs: jel nāc, jel nāc!…»

XXIII

Stils vārsmās sērīgs, miglains liekas

(To saukt par romantismu mēdz,

Kaut manas acis tur nenieka

No romantisma nesaredz);

Vladimirs raksta; sirmo rūtis,

Slīgst galva dzejniekam uz krūtīm,

Pie vārda ideāls — kā šķiet,

Tas modē nāk — sāk migt viņš ciet;

Bet, tikko sācis laisties miegā,

Jau klusā telpā soļi klaudz

Un uzstājīgā balsī sauc

Zareckis mūsu dziesminiekam:

«Laiks celties augšā, rīts ir klāt,

Oņegins gaida, manuprāt.»

XXIV

Zareckis maldās — bridi šajā

Guļ mans Oņegins, guļ kā beigts.

Jau ēnas rēnākas top klajā,

Steidz gailis rīta zvaigzni sveikt;

Oņegins vēl slīgst snaudā saldā.

Kāpj augstāk saule, laukā baltā

Uz bridi sagriezdamies, viz

Un vērpetes vij putenis;

Jevgeņijs aizmidzis joprojām

Un celties nedomā nemaz,

Līdz beidzot tomēr pamostas,

Ver aizkarus un palūkojas:

Spožs ārā ziemas rīta zaigs,

Sen braukt uz divkauju ir laiks.

XXV

Viņš atgūstas un aši zvana.

Nāk franču sulainis Gijo,

Sniedz kungam apavus, nes drānas

Un svaigu veļu sakārto.

Oņegins drīz var ceļā doties,

Gijo viņš pavēl gatavoties

Un lādi ņemt ar ieročiem,

Tad laiks no mājas izbraukt tiem.

Kā spārnotas trauc kamaniņas.

Pie dzirnavām drīz abi tiek.

Oņegins izlec, kalpam liek,

Lepāžu58 nesot, sekot viņam,

Lai pajūgs paliek gaidām te,

Zem ozoliņiem laukmalē.

XXVI

Pie dambja Ļenskis gaida tikām,

Un nemiers viņa krūtis kveld.

Kā daudz ko jēdzot mehānikā,

Zareckis dzirnavas sāk pelt.

Oņegins nāk, lūdz aizbildināt.

«Bet kur tad sekundants?» grib zināt

Zareckis. Divkaujās šis vīrs,

īsts klasiķis un pedants tīrs,

Pagalam nepiekāpīgs bija:

Pie zemes cilvēks jānostiepj

Ne šā un tā — tas viņam riebj, —

Bet saskaņā ar tradīcijām,

Kā tās kopš senām dienām liek

(Par ko lai uzslavēts viņš tiek).

XXVII

«Mans sekundants? Viņš ir jau klātu,»

Jevgeņijs teic, «Monsieur Guillot59 ,

Mans draugs. Pret priekšlikumu šādu,

Šķiet, neiebildīsiet neko;

Viņš gan te cilvēks nepazīstams,

Bet vismaz godavīrs pa īstam.»

Zareckis mēms, kaut dusmās svilst.

«Vai sāksim nu?» Oņegins bilst

Un palūkojas Vladimirā.

«Jā, sāksim.» Garām dzirnavām

Iet viņi. Notālēm pa tam

Zareckis blakus godavīram

Par kaut ko svarīgu vēl spriež.

Stāv naidnieki un klusu cieš.

XXVIII

Jā — naidnieki! Vai tiešām ienaids

Var viņus šķirt bez saudzības?

Cik sen, kopš augusi diendienā

Vissirsnīgākā draudzība?

Viss tika dalīts — jūtas, domas.

Salts niknums abus tagad nomāc,

Un viņi, jūtot tikai to,

Patlaban nāvi gatavo

Viens otram nežēlīgā spītā.

Vai nepienāktos iesmieties

Un izlīgt, drauga roku spiest,

Pirms asinīm tā aptraipīta?

Stulbs sabiedrības aizspriedums

Par kaunu jūtas sauc pie mums.

XXIX

Laiks lādēt pistoles. Un lodes

Jau divos stobros iekšā slīd.

Knakšķ gailis. Pirmo reizi šodien

Var tādu skaņu saklausīt.

Tiek uzbērts pulveris. Tad skatās,

Vai krams ir kārtībā. Viss gatavs.

Gijo stāj nomaļus tūlīt,

Zareckis tieši trīsdesmit

Un divus soļus sniega klajā

Sāk skaitīt, cieņas pilns un kluss.

Tad draugi nosviež apmetņus,

Un viņus vietās nolemtajās

Zareckis aizved nostādīt.

Jau ieroči tiem rokās spīd.

XXX

«Var sākt!» Un pretinieki abi

Viens otram tuvāk gausi iet,

Sper četrus soļus. Tie patlaban

Kā četri pakāpieni šķiet,

Kas vada tuvāk nāves ēnām.

Jevgeņijs pirmais, iedams lēnām,

Ceļ ieroci un tēmēt sāk

Uz dzejnieku, kurš pretī nāk.

Vēl pieci soļi; tikko sācis

Ir tēmēt Ļenskis … Galā viss —

Oņegins izšaut paguvis,

Un liktenīgais brīdis nācis:

Stāv dziesminieks kā sastindzis

Un ierocim ļauj sniegā krist.

XXXI

Pie krūtīm lēnām piespiež roku

Un pakrīt. Skatiens, kas jau dziest,

Pauž nāves tuvumu, ne mokas.

No kalna šķautnes atrāvies

Tā sniegavāls, gar krauju slīdot,

Krīt, saules staros gaiši spīdot.

Salts izmisums šai brīdī veic

Oņeginu, viņš tuvāk steidz,

Sauc draugu … Atbildes vairs nava

Mēms nežēlīgais nāves miegs.

Par agru miris dziesminieksl

Tā brīnumainu ziedu pļavā

Lauž vētra, ausmai mostoties,

Uz altāra tā uguns dziest…

XXXII

Guļ nekustīgs viņš saltā klajā,

Miers dīvains gaišā vaigā viz.

No krūtīm lodes caururbtajām

Plūst sniegā karstas asinis.

Pirms mirkļa sirds vēl krūtīs sita,

Tur mīla, ienaids, sapņi mita

Un cerības: viss sasniedzams.

Nu krūtis šīs kā pamests nams,

Kur tikai tukšumu tu rodi,

Kur satumsis un salts it viss,

Uz laiku laikiem apklusis.

Ciet durvis, logi aizslēģoti,

Nav saimnieces vairs iekšā tur.

Kur viņa? Dievs to zina, kur.

XXXIII

Cik tīkami ir ienaidnieku

Ar skaudru epigrammu dzelt;

Viņš pieliec ragus —■ un, kā liekas,

Nupat jau grasās pretī zvelt,

Bet paslepus blenž spogulītī,

Kaut sevi pazīt kaunās spītīgs.

Vēl jaukāk, ja aiz muļķības

Viņš aurot sāk: es esmu tas!

Un vēl jo vairāk, draugi, tīkas

Mums viņam nāvessodu spriest

Un tēmēt pierē, raugoties

No atstatuma pieklājīga;

Bet nez vai var jums prieku sniegt

Pie senčiem viņu tiešām triekt.

XXXIV

Ja nošautu jūs draugu jaunu,

Kurš aizvainojis jūs kaut kā

Ar skarbu joku, vārdu ļaunu

Ir pārsteidzībā peļamā

Pie vīna glāzes, dzīres svinot,

Vai dusmu lēkmē izaicinot

Uz divkauju jūs lepni pats,

Lai kā — ko izjustu jūs tad,

Kad redzētu: viņš saļimst sniegā,

Guļ jūsu priekšā bāls un kluss,

Un nāve viņa plakstiņus

Slēdz lēnām beidzamajā miegā;

Lai kā jūs plosa izmisums,

Viņš nedzird, neatsaucas jums?

XXXV

Jevgeņijs raugās kritušajā,

Skumst, sažņaudzas un pārmet sirds.

«Ko tur vairs? nošauts,» mirklī tajā

Zarecki nosakām viņš dzird.

Viņš nošauts! .. . Mēms Oņegins klausās

Un dziļi satriekts solī gausā

Iet ļaudis šurpu aicināt.

Tad ragavās, kas piebrauc klāt,

Zareckis gulda miesas saltās;

Cik baiga nasta jāved līdz …

Krāc zirgi, līķi jaušot, trīc,

Un laužņus slaka putas baltas,

Kā bulta, kas uz mērķi skrien,

Tie šaujas trauksmaināk arvien.

XXXVI

Žēl dziesminieka: dzīves rītā,

Kad tik daudz sola cerības,

Vēl nepiepildot apsolīto,

Ir nolemts viņam nāvi rast.

Kur tagad dzīves kaislās šalkas,

Kur modrā iedvesma un alkas,

Kur jūtu maigums, tīrs un skaists,

Un domu gaišums cildenais?

Kur mīla, kam viņš uzticējās?

Kur tieksme zināšanas krāt,

Veikt labo, zemo nicināt,

Kur sapņi diženie, kas dzejā

Tik apskaidroti starot mēdz

Kā citas saules atspulgs svēts?

XXXVII

Varbūt par svētību mums dzimis

Viņš, izredzēts bij slavu gūt,

Un liras dziedājums, kas rimis,

Pēc gadu simteņiem varbūt

Vēl dzīvotu? Var būt, ka dienās

Uz augsta spozmes pakāpiena

Viņš nostāties bij izredzēts?

Var būt, ka noslēpums kāds svēts

Ar viņu dzīvei laupīts tapa

Un apskaidrota, cēla balss

Ir apklususi? Visam gals,

Un dzejnieks nesadzirdēs kapā

Vairs pateicīgās himnas tās,

Ko audžu audzes skandinās.

XXXVIIĪ, XXXIX

Bet var jau būt, ka viņam beidzot

Lemts bija parasts liktenis

Un, jauniem gadiem projām steidzot,

Sirds kvēle arī sāktu dzist.

Jau agri apņemtu viņš sievu

Un, mūzām pateicis ardievu,

Tērpts rīta svārkos, allaž rāms,

Ar ragiem pierē piedevām,

Pie īstenības pierast prastu;

Ģikts mocīts, garlaikots un dīks,

Drīz kļūtu tauks un vārgulīgs,

Līdz mieru nāves gultā rastu,

Af) kuru daudzi ārsti stāv,

Raud sievas, bērnu pulciņš prāvs.

XL

Lai būtu kāds šis mūža gājums,

Bet mīlnieku, kas jauns un kvēls,

Un dziesminieku, sapņotāju,

Draugs nogalinājis diemžēl!

Aiz sādžas, kurā dzejnieks mita,

Ir klusa vieta izraudzīta:

Aug divas priedes sirmvecas,

Zem kurām čalo strautiņš mazs;

Te, dienasvidus saulei sveļot,

Var arājs pavēni sev rast,

Pēc ūdens atnāk pļāvējas,

To brūnās māla krūkās smeļot.

Seit strautmalā, ko ēnas sedz,

Nu Ļenska pieminekli redz.

XLI

Pie tā (kad, asnus apslacīdams,

Pār laukiem maija lietus iet)

Sēž ganiņš, raibu vīzi pīdams,

Par Volgas zvejas vīriem dzied;

Un pilsētniece, kaš šai pusē

Pa vasaru ir apmetusies,

Ja divām priedēm garām jāj,

Pie mazā pieminekļa stāj

Un nejauj zirgam tālāk drasāt;

Ar vieglu roku atmests tiek

No acīm plīvurītis liegs,

Klusītēm viņa vēsti lasa,

Ko pieminekļa uzraksts pauž,

Un skropstas valgas kļūstam jauš.

XLII

Pēc tam, gar ežu jājot projām

Un pati nevēloties to,

Slīgst viņa domās, aizsapņojas

Par dziesminieku mirušo;

Tai prātā: «Kas ar Olgu tagad?

Vai viņas ciešanas vēl smagas,

Vai Ļenski aizmirsa tūlīt?

Kur tagad viņas māsa mīt?

Kur lepnais modesdāmu nīdējs,

Kas slēpās lauku zaļumā

No Jaudīm, dzīves skaļuma,

Kur drūmais savādnieks šai brīdī,

Kas dziesminieku nošāvis?»

Ar laiku pavēstīts tiks viss.

XLIII

Kaut mīļš man varonis — un, zināms,

Pie viņa atgriezīšos es, —

Patlaban prātu nodarbina

Pavisam citas ieceres.

Uz prozu paskarbo jau vecums

Spiež mani nosliekties, kā redžu;

Prāts liedzas, apslincis im rāms,

Dzīt pēdas draiskām atskaņām,

Vairs netiecas reiz raitā spalva

Aiz vārda vārdu viegli šķiest;

Es citām raizēm nodevies,

Man citas, saltas domas galvā ■—

Tās mani pavada aizvien,

Vai burzmā es, vai gluži viens.

XLIV

Ar citām alkām pildās krūtis

Un citām skumjām arīdzan;

Jau senām ilgām ticēt grūti,

Bet seno skumju žēl ir man.

Kur esi, jauno sapņu saime,

Kur atskaņa sensenā — laime?

Vai tiešām brīdis klāt tik drīz,

Kad līksmo dienu vainags vīst?

Vai tiešām ziedonis mans beidzies

Un jāatvadās būs no tā

(Kā elēģiskā noskaņā

Līdz šim pa jokam vien es teicis),

Un jauns vairs nebūšu nekad?

Un man jau trīsdesmitais gads?

XLV

Klāt pusmūžs; visā nopietnībā

Tas jāapliecina šobrīd.

Tev, gaišā jaunība, es gribu

Pa draugam sveikas pasacīt!

Paldies par līksmi, dzīrēm spožām,

Par smeldzi, skumjām valdzinošām,

Par visām stundām skaistajām,

Par vētrām pāri laistajām,

Par katru balvu, tevis dotu;

Līdz malai baudu mērs bij liets,

Ko tava labvēlība sniedz …

Man pietiek! Prātu apskaidrotu

Nu jaunu gaitu sāku es,

Lai atpūstos no pagātnes.

XLVI

Vēl atskatīšos. Sveikas, mājas,

Kur lauku mierā mitu dīks.

Te jutu daudz un pārdomāju,

Te aizsapņojos bezrūpīgs;

Tik iedvesmu vēl izjust gribu,

Lūgt jauno dienu aizrautību:

Joprojām sērst pie manis nāc,

Lai neiesnaužas sirds un prāts,

Lai agri atsalt nepagūstu,

Kļūt trulāks, sausāks, jūtās skops,

Līdz nedzīvs it kā akmens top

Gars gurdinošo baudu gūstā,

Šai silksnī, kurā peldēt mums

Lemts visiem, draugi — man un jums

SEPTĪTĀ NODAĻA

Ai Maskava, Krievzemes meita,

Kur līdzīgu tev atrast var?

Dmitrijevs

Kā dzimto Maskavu lai nemīl?

Baratinskis

Pelt Maskavu! Jā, jā, kad redzēts ir

tik daudzi

Kur labākt

Tur, kur mūsu nav.

Gribojedovs

I

Sniegs izkusis ir kalnu galos,

Un ūdens, saduļķots un straujš,

Jau pārstājis traukt lejup palos

Un pārplūdušās lankās snauž.

Un daba, atmošanos gaidot,

Sveic gada rītu, gaiši smaidot;

Mirdz skaidrās, zilās debesis.

Vēl meži caurspīdīgi viz,

Vārs, pūkains zaļums zaros tveras.

No vaska cellēm bites lien,

Vākt pļavu nodevas tās skrien.

Žūst noras, raibas puķes veras;

Pa laukiem ganāmpulki iet,

Un naktīs lakstīgalas dzied.

II

Cik skumji tevī nolūkoties,

Ai pavasari! mīlas laiks!

Kāds tīksms nemiers sirdī modies,

Es kļūstu samulsis un maigs!

Ar kādu grūtsirdīgu jūsmu

Es jaušu tavas elpas plūsmu,

Kas līdz ar vēsmu seju glauž,

Kad lauki dziļā mierā snauž!

Vai dzīvesprieks man svešs jau būtu,

Ko tagad bauda katra sirds, •—

Viss apkārt gavilē un mirdz,

Es garlaikots un nospiests jūtos.

Vai dvēsele jau pamirt sāk,

Ka viss tai liekas tumsas mākts?

III

Vai tāpēc netīk uzplaukšana,

Ka lapkritis vēl prātā salts,

Un rūgtās atmiņas mūs panāk,

Kaut mežs no jauna zeļ un šalc?

Vai dabas atmoda, kas zina,

Mūs mulsina, jo atgādina,

Ka pašu mūžs uz galu trauc

Un atjaunoties nebūs ļauts?

Vai mostas pagājības ainas

Un aizmaldāmies atcerēs

Uz citu pavasari mēs,

Uz citu malu brīnumainu,

Un citu nakti prātā mums

Sauc mēness gaišais starojums . . .

IV

Jums, lāga sliņķi, posties vajag,

Jums, kūtras laimes lolotie,

Jums, Epikūra cienītāji,

Jums, Ļevšina61 reiz skolotie;

Laiks posties jūtelīgām dāmām

Un Priamiem no sādžām rāmām:

Sauc ziedonis, lai turpu steidz,

Kur puķes zied, kur darbus veic.

Jūs gaida naktis brīnumjaukās

Un pastaigas, kad mēness spīd.

Ikviens, kas pilsētā vēl mīt,

Lai naskāk bēg no mūriem laukā!

Var karietēs lēnītēm braukt,

Var pasta ratos žigli traukt.

V

Mans lasītāj, uz ārēm zaļām

Jums arī tagad jāizbrauc

No pilsētas, no ielām skaļām,

Kur ziemā izpriecu bij daudz,

Lai manai mūzai līdzi trauktu

Uz upi vārdā nenosauktu,

Kur ozolāji šalc un san,

Uz sādžu, kur Jevgeņijs mans

Kā vientuļnieks nesen vēl nīka,

It visu apnicis un gurds.

Netālu mita Taņa tur,

Šī sapņotāja piemīlīgā;

Jevgeņijs prom; par viņu rast

Var šeit vien drūmas atmiņas.

VI

Mēs iesim turp, kur kalnu grēdas

Zviln puslokā; kur runīgs strauts,

Caur liepu audzi aizritēdams,

Uz upi pļavai pāri trauc.

Te naktīs daino lakstīgala,

Skan viļņu balsis; noras malā

Visnotaļ mežarozes zied, —

Zem priedēm kapakmeni vied,

Ir iekalts gadaskaitlis tajā,

Un lasām vārdus skumīgus:

«Vladimirs Ļenskis šeitan dus,

Viņš miris nāvē pāragrajā,

Kas drosmīgajiem lemta tiek.

Miers taviem pīšļiem, dziesminieki»

VII

Te, vēja šūpots agrā rītā,

Pār pieminekli vientuļo

Pa reizei priedē vainags vīta,

Nav zināms, kas bij vijis to.

Šurp nākušas naktsstundās vēlās

Reiz meitenes, un rūgtās žēlās

Te raudājušas abas tās,

Pie kapa uzkavēdamās.

Bet tagad … Šurp neviens vairs nenāk,

Vairs vainags netiek zaros siets,

Un taka aizaugusi ciet;

Vien sirmais gans, tāpat kā senāk,

Zem priedēm vēsu ēnu rod,

Pin lūku vīzes dainojot.

VIII, IX, X

Ak Ļenski mans! pie kapa tava

Nav asarām lemts ilgi līt:

Vairs uzticīga sērām savām

Nav jaunā līgava šobrīd —

Jau cits ir tavā vietā stājis,

Jau viņas bēdas remdinājis

Ar mīlas glaimiem ulāns možs;

Viņš Olgai liekas valdzinošs,

Viņš aušas sirdī valdīt sācis …

Pie altāra jau drīzi vien

Stāv viņi abi kādudien.

Mulst viņa; nolaistajās acis

Dzirkst spožums dedzīgs, nemierīgs,

Uz lūpām smaids un vaigi tvīkst.

XI

Ak Ļenski mans! ja zināt spētu

Tur, ēnu valstī, visu tu,

Vai sirds tev skaudri iesāpētos

Par viņas neuzticību,

Vai Lētas krastā dziļā miegā

Dus dzejnieks svētlaimībā liegā

Un vienaldzīgs ir viņa gars

Pret visu, kas šeit notikt var? …

Jā! Sagaida mūs, beidzot dzīvi,

Vien aizmirstība, visa gals.

Naids, draudzības un mīlas balss

Tad apklust. Nepiedienīgs ķīviņš

Par mantu vien vēl vaļā iet,

Kad radi sanāk vienuviet.

XII

Drīz Olgas valodiņa raitā

Vairs mājās nečalos kā strauts,

Jo ulānu jau pulkā gaida

Un pārim projām jāaizbrauc.

Kad jaunie dzīrās ceļā doties,

No mīļās meitas atvadoties,

Bez mitas māte raudāja,

Tik tikko elpot jaudāja;

Tatjana viena neraudāja,

Vien bālāks kļuva skumjais vaigs,

Kad šķirties pienācis bij laiks,

Un, kad līdz karietei no mājas

Bij pāris beidzot aizvadīts,

Tatjana devās citiem līdz.

XIII

Prom kariete. Uz ceļa pusi

Kā miglai cauri veras vēl

Tatjana, viena palikusi.

No visas sirds patlaban žēl

Ir Olgas, jaukā, jautrā drauga,

Ar kuru kopā viņa auga.

Varbūt aiz dienas diena ies,

Nekad vairs viņas netiksies …

Bez mērķa klīst Tatjana tagad —

Dārzs liekas tukšs un sadrūmis,

Bez prieka pēkšņi kļuvis viss;

Lai cik sirds sāpošā ir smaga,

Trūkst asaru, kas viegli 1ās

Un nomierina ciešanās.

XIV

Sirds saltās vientulības postā

Vēl kaislāk runāt krūtīs sāk,

Un apslāpētās jūtas mostas,

Oņegins biežāk prātā nāk,

Kaut arī Taņa zina pati,

Ka brāļa slepkavu vēl satikt

Nav tiesību, viņš jāienīst.

Ir miris dzejnieks… un tik drīz

Jau aizmirsts! Viņa iecerētā

Ir citam atdevusies nu,

Gaist atmiņas par dzejnieku

Kā vēja dzītu dūmu vēdas,

Vien divās sirdīs skumjas kvēl

Varbūt… Kādēļ gan noskumt vēl?

XV

Tumst debesis. Ir diena galā.

Dūc vaboles. Jau šur un tur

Sāk apklust dziesmas. Upes malā

Deg zvejas vīru ugunskurs.

Pa mēness apmirdzēto klaju

Tatjana novakarā šajā

Klīst viena savā nodabā.

Iet, sapņos iegrimusi, tā,

Iet, iet… Un pakalniņā stājas:

Tur lejā birzs un ciemats mazs,

Plašs dārzs pie upes mirdzošās

Un pazīstamas muižas mājas,

Uz kurām paskatoties sāk

Sirds krūtīs klauvēt dzirdamāk.

XVI

Ar šaubām viņa nolūkojas:

«Vai tuvoties vai bēgt tūlīt? ..

Te mani nepazīst. Viņš projām

Es varu mājas apskatīt.»

Kāpj Taņa lejup, elpo klusi,

Ap sevi raugās apjukusi,

Vēl brīdi vilcinās mazliet,

Tad tumšā sētā iekšā iet.

Te suņi rejot ielenc viņu.

Kad Taņa izbīlī sāk kliegt,

Uz pēdām suņus projām triekt

Jož kalpu bērni. Ne bez cīņas

Tiek padzīts vajātāju bars,

Un viešņa atņemt elpu var.

XVII

«Vai varu ieiet kungu namā?»

Tatjana vaicā. Puikas skrej

Aņisju meklēt, klaigādami,

Lai atslēgas nes jaunkundzei.

Aņisja nāk, lūdz Taņu iekšā,

Un durvis veras viņu priekšā .

Tā, šeit nu ir tas mājoklis,

Kur par Jevgeņiju pauž viss.

Uz biljardgalda, raugās viņa,

Kejs pamests palsos putekļos.

Sen dīvāns nava dusai posts,

Uz tā guļ jājampātadziņa.

«Rau, kamīns!» rāda vecīte,

«Kungs dažkārt uzkavējās te.

XVIII

Bet ziemā bieži viņa viesis

Bij Ļenskis, ko jau smiltis sedz.

Un tagad, lūdzu, tālāk iesim •—

Tas tur ir kunga kabinets;

Tur pārnakšņo viņš, būdams mājās,

Ar pārvaldnieku aprunājas,

Dzer kafiju un lasa viens …

Šeit mita vecais kungs aizvien;

Un šite — nu jau pateikt varu —

Viņš senāk, brilles uzlicis,

Ar mani mēdza trumpas sist.

Lai dieviņš mielo viņa garu,

Bet kauliem, kapā atdusot,

Lai zemesmāte mieru dod!»

XIX

Tatjana vēro. Katra vieta

Šeit saistīt saista skatienus,

Ikviena aplūkotā lieta

Liek dziļu aizrautību just,

Kas reizē ielīksmo un moka:

Gan skumjā ainava aiz loga,

Gan gulta, kuru paklājs sedz,

Gan lampa, ko vairs neiededz

Starp grāmatām uz rakstāmgalda;

Tur portrets — Bairons. Un tur vēl

Kāds sastindzis un padrūms tēls

Uz postamenta čugunkalta:

Pār krūtīm rokas saliktas,

Vaigs domu pilns, un skatiens ass.

XX

Kā apburta Tatjana klusi

Šai modernajā cellē stāv.

Vēls; ieleja ir satumsusi,

Vējš pieņēmies; birzs miglā blāv

Pie upes; bāli pamirdzēdams,

Jau mēness slīgst aiz kalnu grēdām,

Un mūsu svētceļniecei šķiet:

Sen būtu laiks uz mājām iet.

Slēpj viņa nemieru par vari,

Bez nopūtām gan neiztiek,

Kad lūgums beidzot izteikts tiek,

Lai viņai ļauj nākt turpmāk ari

Uz pajumti, kur klusums mīt,

Vēl pakavēties, palasīt.

XXI

Pēc tam Tatjana lēnām gāja

Uz mājām; taču drīzi vien

Jau atkal namā pamestajā

Bij ieradusies kādudien.

Te, kabineta četrās sienās,

Ar atmiņām un bēdām viena

Tatjana juta: brīdis klāt,

Kad ciešanas var izraudāt…

Tad sāka lasīt. Viņai likās,

Ka bijusi Jevgeņijam

Ir gaume dīvaina; pēc tam

Šī lasāmviela iepatikās

Un šķita — tāles paveras,

Kas vēl nav skatītas nemaz.

XXII

Jevgeņijs lasīt nemīlēja

Jau krietni sen. Vien sējums rets

Bij labvēlību atrast spējis:

Starp tiem lords Bairons izvēlēts,

Vēl pāris romānu pie viena,

Kur atainotas mūsu dienas

Un uzgleznots, tas jāatzīst,

Ir laikabiedra portrets īsts:

Bez dziļām sāpēm, dziļas līksmes,

Gars izvirtis un patmīlīgs,

Kam sevi apskurbināt tik

Ar bezmērķīgu sapņu tīksmi;

Kaut rosīgs, skaudri asināts,

Bet neauglīgs ir viņa prāts.

XXIII

Ar nagu ievilktas bij švīkas

Daudz lappusēs un grāmatās;

Tatjana kļuva uzmanīga

Un vēlreiz pārlasīja tās:

Bij vērojams, kas iepaticies

Oņeginam, kas pareizs licies

Un kam viņš nebij piekritis.

Kļūst arī Taņai skaidrāks viss.

Pa īsai piezīmītei kādai

Redz blakus rindām viņas acs …

Oņegins, negribēdams pats,

Nu savu dvēseli šeit rāda —

Te krustiņš; vārds kāds pasvītrots;

Tur jautājuma zīmi rod.

XXIV

KJūst pazīstamaks, tuvāks, dzīvāks

Un saprotamāks — slavēts dievs —

Tas tēls, pie kura domas spīvās

Vēl nerimst slepus kavēties:

Šis savādnieks, tāds skumīgs, bīstams,

Šis lepnais dēmons, ļauns un nīstams,

Šis eņģelis — kas viņš tāds ir?

Tatjanai tagad jāizšķir.

Varbūt viņš māk vien atdarināt,

Rēgs nožēlojams, tas ir viss,

Un Čaild-Harolda apmetnis

Ir patapināts? Viņš, kas zina,

Melš vārdus aizgūtus arvien,

Pats būdams parodija vien?

XXV

545

55 - 562

Vai mikla uzminēta beidzot,

Vai burvju vārdu viņa zin?

Ir piemiisies, ka, stundām steidzot,

Sen mājās gaida, Taņu min.

Sēd kaimiņi ap galdu klātu,

Bilst māmuļa ar skumju prātu:

«Ko darīt? Taņa bērns vairs nav .. .

Pie vīra mana Oļa jau,

Laiks arī Taņai doties tautās,

Bet ko ar viņu iesākt man?

Šeit precinieki būtu gan,

Bet visiem «nē», kad viņai jautā …

Sen meitēns prieku nepazīst,

Skumst nez par ko un apkārt klīst.»

XXVI

«Varbūt mīl kādu?» — «Kuru, saki!» —

«Bujanovs bildināja — nē,

Tad Petuškovs — nē, atteikts atkal.

Sērst mēdza huzārs Pihtins te,

Ap Taņu lakstojās ik brīdi,

Gandrīz no ādas laukā līda,

Es cerēju: pie tā nu ies,

Bet — še tev — nevarot ne ciest.» —

«Uz Maskavu! Tur viņai vieta,

Tur līgavām ir tirgus īsts,

Kā likts sev kādu noskatīs!» —

«Vai! Nav mums naudas tādām lietām!»

«Na, vienu ziemu iztiksiet,

Es naudu aizdošu, lai iet!»

XXVII

Tāds padoms mātei tīkams likās

Un itin prātīgs arīdzan;

Drīz nauda saskaitīta tika

Un stingri nolemts: jābrauc gan.

Bet Taņa uzņem to bez prieka:

Ļaut uzpūtīgiem pilsētniekiem

Par provincieti zoboties,

Par viņas vienkāršību spriest?

Lai tērpus, kas nav eleganti,

Un domu atpalicību

Tur sāk ar skadru nicību

Pelt circes modernās un franti?

Cik pretīgi tas viss! ak nē,

Daudz labāk palikt provincē.

XXVIII

Ik rītus Taņa agri mostas

Un, tālu laukos dodamās,

Čukst, it kā viņa prom jau postos,

No visa ardievodamās:

«Ardievu, klusās lejas manas,

Jūs kalni, tāles starošana!

Sveiks paliec, skaidrais debesjums,

Sveiks, mežs, — man jāšķiras no jums.

Nu paliec sveika, līksmā daba;

Man tagad jāmij klusums rāms

Pret spožām, tukšām izpriecām …

Ardievu, mana brīve labā!

Kādēļ un kurpu dodos gan?

Ko liktenis ir lēmis man?»

XXIX

35*

Klīst viņa apkārt ilgi, ilgi.

Ik pakalns saista negribot,

Ik nora, strauta viļņi zilgie;

Acs divkārt jauku visu rod.

Ar savām birztalām un laukiem

Tatjana tērzē kā ar draugiem

Un labvēlīgus vārdus teic;

Bet vasara uz beigām steidz,

Jau rudens sastindzina āres

Un daba bālā zeltā viz

Kā nāvei rotāts upuris…

Brāž ziemeļvēji; zemei pāri

Gult smagi padebeši sāk —

Tad pati burve ziema nāk.

XXX

Klāt ziema; ozolaines zaros

Tā sirmas sniega lēkšķes kreš

Un paklājus, kas balti staro

Pār pakalniem un pļavām pleš;

Tā upi, zilā ledū kaltu,

Līdz krastiem aizputina baltu.

Tad noskaidrojas debesjums,

Sāk piesalt. Jautri visiem mums,

Tatjana viena nejūt prieku:

Ne viņa balto ziemu sveic,

Ne seju, plecus mazgāt steidz

Ar pirmo — brīnumtīro sniegu,

Vēl niknāk nemiers sirdi svej,

Tatjanu biedē ziemas ceļš.

XXXI

Sen atlikts aizbraukšanas bridis,

Nu beidzot gluži tuvu tas:

Jau pajūgi ir pielāpīti

Un vecās, slēgtās kamanas.

Kraus citās mantas visvisādas,

Gan krēslus, paklājus, gan lādes;

Dižs pēļu kalns vests līdzi taps,

Kā arī ievārījums labs,

Pat gaiļi būros iespimdēti,

Daudz kastroļu et cetera,

Lai nepietrūktu it nekā.

Ved astoņpadsmit kraķus sētā,

Sāk saimei asaras jau līt:

Laiks kungus ceļā izvadīt.

XXXII

Jūdz zirgus , . . Pavāriem ar skubu

Vēl brokastis ir jāpasniedz;

Bet ārā sakrauj saiņu gubas,

Kliedz kučieri, un sievas kliedz.

Brašs foreitors ar bārdu garu

Jau sēž uz kraķa. Kalpi barā

Skrien atvērt vārtus, kopā stāj

Un aizbraucējiem sveikas māj.

Sāk kustēt pajūgs beigu beigās,

Uz sāniem sniegkupenās gumst…

«Ardievu, labais patvērums,

Tu, mīļā tēva sēta, sveika!

Vai redzēšu vēl kādreiz jūs?»

Tatjanai acis valgas kļūst.

XXXIII

Kad izglītībai kādreiz tiešām

Pie mums būs saknes dziļākas,

Var būt (dzird gudriniekus spriežam

Pēc piecsimt gadiem būšot tas),

Ka ari ceļi uzlabosies:

Lai kurp tu Krievu zemē dosies,

Tur, tāles savienodamas,

Jau šosejas būs rodamas,

Dzelzs tiltu loki vizmojoši

Pār straumēm soli spers tobrīd;

Mēs spēsim kalnus pārbīdīt,

Zem ūdens raksim ejas droši,

Un ļaudis kristīgie lems tā:

Lai krogs ir katrā stacijā.

XXXIV

Pašreiz ar ceļiem gaužām slikti62 —

Trūd tilti, sabrukuši sen,

Kož stacijās mums blusas pikti

Un blaktis miegu projām dzen;

Nav krogu; telpās auksts pēc traka;

Kaut cenrādis pie sienas pakārts —

Vien paskata pēc dižojas

Un kārdina mūs velti tas.

Bet sādžas ciklops jautrā prātā

Vēl krievu veseri var grābt,

Kad nākas trauslās lietas glābt,

Kas Eiropā tiek kaldinātas.

Viņš kalvē gausi darbu veic

Un mūsu ceļu grambas teic.

XXXV

Ceļš tīkams toties ziemas klajā:

Tik gludenu to redzam mēs

Kā vārsmas dzejā modernajā,

Kur nav no domām vairs ne vēsts.

Mums automedoni ir knaši,

Ir trijjūgi patiešām aši,

Un verstu stabi, kad tu brauc,

Kā žoga vabas garām trauc.63

Bet Larina gan lēnām vilkās

Ar pašas kleperiem diemžēl,

Jo izdot naudu bija žēl

Par pasta zirgiem. Ceļā ilgā,

Diennaktis braucot septiņas,

Bij Taņai prieka visai maz.

XXXVI

Drīz ceļš būs galā! Līksmā zeltā

Pār Maskavu — var saskatīt —

Mirdz baznīcas sensenis celtās,

Viz jumoli un krusti spīd.

Ai draugi! Cik gan priecīgs biju,

Kad, turpu braucot, ieraudzīju

Es pēkšņi torņu spožumu

Un pilis, dārzu košumu!

Cik bieži domās svešā malā

Pie Maskavas es kavējies,

Kā šķiršanās man lika ciest…

Vārds — Maskava .. . Cik daudz tas alla

Liek krieva sirdij pārdzīvot!

Cik dziļu atbalsi tas rod!

XXXVII

Pils. Pēteris šeit piemājoja.

Salc vecais ozolājs ap to.

Pils drūmi lepojas joprojām

Ar savu slavu neseno.

Seit Bonaparts reiz dzirās sasniegt,

Lai Maskava nāk viņam pasniegt

Kā balvu Kremļa atslēgas.

Nē, tomēr nenotika tas!

Tu lepno galvu nenolieci,

Ne svētkiem saposies pa tam —

Vien ugunsgrēku tirānam,

Ak mana Maskava, tu sniedzi!

Viņš no šīs vietas bija spiests

Uz bargām liesmām raudzīties.

XXXVIII

Nu sveika, pils! Pauž mūri saltie

Par slavu, kas jau drupās krīt.

Pie aizšķērsnes vīd stabi baltie,

Pa Tveras ielu pajūgs slīd.

Trauc garām būdas, pilis, žogi

Un dārzi, klosteri un krogi,

Dažs tornis, zelta kupols spulgs;

Iet sievas, aizdiedz zēnu pulks,

Un naski soļo buhārieši;

Iet zemnieks, kazaks, tirgotājs,

Mirdz vitrīnas, un kupči slāj;

Zib laternas; pār vārtiem bieži

Var akmens lauvas saredzēt;

Bars kovārņu uz krustiem sēd.

XXXIX, XL

Tā pāris stundu aizrit steidzot,

Tik garas tās, ka grūti ciest,

Līdz Haritona ielā beidzot

Pie vārtiem pajūgs apstājies.

Šeit mājo kņaze, krustmāmiņa.

Jau sen ar diloni sirgst viņa

Un nez vai ilgi dzīvot cer.

Sirms, briļļains kalmiks durvis ver.

Uz istabu, kur atgūlusies

Ir mājasmāte, viešņas steidz;

Skaļš, pārsteigts kliedziens viņas sveic,

Jau viena otras skauj ās dusot,

Šņukst vecenītes — un tūlīt

Sāk izsaucieni lītin līt.

XLI

«Mori ange!» — «Pachette/»64 — «Jā, es patiesi!»

«Kāds priecīgs pārsteigums, ak dievs!

Cik sen, kopš mēs … Tik dārgi viesi! . ..

Kādēļ tu st^vi? Apsēdies!

Kā romāns šķiet šī sastapšanās …» —

«Tā ir Tatjana, meita mana.» —

«Ak Taņa! lūdzu, tuvāk nāc —

Kā sapni, tiešām… Samulst prāts …

Vai atceries vēl Grandisonu?» —

«Ko — Grandisonu?! Ā! Jā gan!

Kā viņam klājas, saki man!» —

«Vēl mīt tepat, pie Simeona,

Pa svētkiem bija atnācis;

Viņš dēlu izprecinājis,

XLII

Bet dēls … Pag, citā brīdī kādā . ..

Rit pat pie radiem jāaizbrauc

Un Taņa visiem jāparāda.

2ēl, man vairs spēka nav tik daudz,

Lai brauktu … Tikko kājās ceļos .. .

Jūs būsiet nogurušas ceļā;

Ir jāatpūšas visām mums …

Vai, krūtīs spiež . . . tāds uztraukums . ..

Es nule gurstu pat no prieka,

Ne vien no bēdām … Ko nu tur .. .

Sen, sen vairs nederu nekur …

Cik vecam dzīve grūta liekas …»

Un tā sāk mocīt kņazi kāss,

Ka asaras pār vaigiem 1ās.

XLIII

Kaut slimā aizkustina ļoti

Tatjanu — viņa nespēj vēl

Šeit, jaunā mītnē, iedzīvoties

Un lauku istabiņas žēl.

Aiz aizkariem no bieza zīda

Tatjana neiemieg līdz rītam.

Kad pirmie zvani jundīt sāk,

Ka jauna darba diena nāk,

Jau viņa, apģērbusies aši,

Pie loga sēžas. Migla klīst,

Un dienas gaisma gausi svīst,

Bet skatiens nerod āres plašās:

Svešs pagalms, zirgu stallis vecs,

?.ogs — tas ir viss, ko viņa redz.

XLIV

Posts Taņai — laiskai, gurdai viņai

Ik dienas jābrauc ciemoties,

Ar vectēviem un vecmāmiņām

Pa kārtai iepazīstoties.

Pret radnieci no tālas malas

Ir visi sirsnīgi bez gala,

Un skaļi izsaucieni skan:

«Kā Taņa izaugusi gan!

Es taču kristīt nesu tevi!

Es klēpī auklēju aizvien!

Bet es gan bāru mūžadienl

Bet es tev allaž raušus devu!»

Un korī vecmāmiņas sauc:

«Kā mūža gadi projām trauc!»

XLV

Lai cik daudz gadu traucis projām,

Bet pārmaiņu gan neredz te:

Rau, kņazei Helēnai joprojām

Tā pati tila aubīte;

Vēl smiņķējas Lukerja Ļvovna,

Mīl tērgāt Ļubova Petrovna,

Semjons Petrovičs paskops vēl,

Ivans Petrovičs stulbs diemžēl;

Bet Pelagejai Ņikolavnai

Mesjē Finmušs ir draugs tāpat,

Suns ir tas pats; un vīrs tas pats:

Kurls, miermīlīgs kā dienās jaunās,

Diendienā savā klubā sēd,

Par diviem dzer, par diviem ēd.

XLVI

Daudz māsīcu Tatjanai bija.

Šīs lielpilsētas grācijas

Pa kārtai viņu nopētīja —

Bij kritizējams šis un tas:

Tā likās ērmota mazlietiņ

Un, protams, īsta provinciete;

Bez tam par vāju maķenīt,

Kaut arī vaidziņš tīri glīts;

Drīz ar Tatjanu iedraudzējās,

Kā meitenes palaikam prot,

Un ņēmās viņu apmījot,

Pēc modes matus safrizēja,

Tad sāka māsīcai tūlīt

Sirds noslēpumus izkratīt.

xlvii

Par citu un par savām dēkām,

Par sapņiem izklāstīts tiek viss,

Un valodas kā sprēgāt sprēgā;

Kad pašām mēļot apnicis,

Tad sāk Tatjanu izklaušināt,

Grib viņas noslēpumus zināt,

Lūdz, labinās un tērzēt spiež.

Kā sapnī Taņa klusu cieš —

Ne viņai rūp kaut kas, ne patīk

Par citu jūtām līdzi spriest,

Vēl mazāk — tajā dalīties,

Ko pārdzīvo un domā pati.

Un netiek izpausts noslēpums,

Kas aplaimo, kādēļ sirds skumst.

xlviii

Grib Taņa*ieklausīties labāk,

Ko runā šeit; bet jēgas maz,

Jo jaunie ļaudis viesistabā

Kult tukšus salmus nerimstas;

Skan vārdi klīrīgi un sīki,

Pat aprunājot garlaicīgi;

Ar banālību runas sirgst,

Un dzīva doma neuzdzirkst,

Kaut klausītos tu augu dienu —

Pat neviļus, ja vērot sāk,

Prāts kūtrais nekļūst rosīgāks.

Ne dziļu izjūtu kaut vienu,

Ne īsti jautras muļķības

Šai sabiedrībā nevar rast.

XLIX

Blenž blazēti un lepni švīti

Uz Taņu dzedriem skatieniem,

Un spriedums slikts par nabadzīti

Jau drīzi vien ir gatavs tiem.

Vien kādam savādniekam bālam

Tatjana liekas ideāla —

Viņš, kavēdamies nomaļus,

Tai elēģiju sacer kluss.

Reiz, viesībās pie krustmāmiņas,

Tatjanai līdzās apsēdies

Bij Vjazemskis; un dzīvi spriest

Par kaut ko sāka abi viņi.

To redzot, vecis parūkā

Par Taņu steidzās ziņas vākt.

L

Kur Melpomena patētiskā

Mums spožā tērpā pretī stāj,

Bet velti viņas gaudas izskan,

Jo vienaldzīgs ir skatītājs;

Kur Taliju vien snaužam raugi,

Kaut aplausus tai veltī draugi,

Kur Terpsihora vienīgā

Šķiet uzmanības cienīga

(Tāpat kā tajās dienās košās,

Kad bijām jauni jus un es).

Ne greizsirdīgas lornetes

Uz Taņu vērsa dāmas spožās,

Ne piesaistīja daiļums kluss

Sev lietpratēju binokļus.

LI

Uz Muižnieknamu aizved Taņu.

Tur burzma, tveice, sveces spīd,

Dimd aizraujošu valšu skaņas

Un pāri dejā apkārt slīd;

Ņirb dāmu tērpi, smaržas vilnī,

Un balkoni ņudz ļaužu pilni;

Sēd grezni tērptas līgavas;

Viss pārsteidz, apžilbina tas;

Te nodemonstrēt vestes franti

Un savu nekaunību mēdz.

Palaikam huzārus šeit redz,

Tie iznesīgi, eleganti,

Vien pamirdz, sirdis valdzinot,

Un tad bez pēdām pazust prot.

LII

Daudz naktij zvaigžņu vilinošu,

Daudz daiļavu mīt Maskavā,

Bet mēness ir par zvaigznēm spožāks,

Un visudaiļākā ir tā,

Ko mana lira traucēt baidās:

Kā mēness valda zvaigžņu klaidā,

Pār visām citām valda cēls

Un neapēnols viņas tēls.

Cik lepni, zemi tikko skarot,

Un viegli soļot viņa prot!

Cik viņas daiļums apgarots,

Kāds piemllīgums acīs starol

Bet pietiek! neprātam paties

Es diezgan esmu nodevies.

LIII

Dzird smieklus, tērzēšanu skanam,

Aiz pāra pāris dejā slkl,

Neviens Tatjanu nepamana.

Starp divām krustmātēm šobrīd

Sēž viņa, neredzot nenieka.

Cik pretīga šī burzma liekas,

Trūkst elpas … sapņi tālē trauc

Uz laukiem, kur bij brīves daudz,

Pie sādžiniekiem nabagajiem,

Uz nostūri, kas kluss aizvien,

Kur strauts pa raibiem oļiem skrien;

Pie grāmatām, pie puķēm klajā,

Uz aleju, kur nāca reiz

Viņš pretī biklai meitenei.

LIV

Un aizmirst Taņa balles zāli,

Tā savaldzina sapnis gaišs.

Kāds sirms un cienīgs ģenerālis

No viņas acu nenolaiž;

Bet krustmātes to mana, zināms,

Un viena otrai pamirkšķina,

Sāk Taņai čukstēt steidzīgi:

«Pa kreisi skaties veicīgi!» —

«Pa kreisi? Kāpēc?» — «Mīļā, labā,

Jel proties taču, klausi nu,

Tai pulciņā, vai redzi tu?

Viņš stāv starp virsniekiem patlaban

Rau, aiziet prom … un novēršas …»

«Vai resnais ģenerālis tas?»

LV

Un nu — ar uzvaru vēl sveiksim

Tatjanu mīļo, bet pēc tam

Uz citu pusi projām steigsim,

Cits varonis man apdziedams . ..

Vēl pāris vārdu: tēlot raugu

Es vārsmās kādu jaunu draugu,

Kam dīvainību daudz paties.

Jel svētīt pūles neliedzies,

Ak mūza episkā! Šai ceļā

Man balstam spieķi rokā liec

Un sāņus aizmaldīties liedz!

Tā, pietiks! Slogs no pleciem veļas,

Un klasicisms gūst nodevas:

Kaut vēlu, pateikts ievads mazs.

ASTOTĀ NODAĻA

Fare thee well, and ii ior ever

Stili Ior ever, fare thee well.

Byron6S

I

Kād licejā — kā dārzā stādam —

Man bija vaļa plaukt un zelt

Un Apulejs man bij pa prātam,

Bet Ciceronu mēdzu pelt,

Jau te; : - pavasarī skaistā,

Kad ūdens saeJē dzidri laistās,

Skan gaisos gulDju gaviles,

Ar Mūzu tikies sāku ei

Cik līksmi mana uiitnē klājās!

Par svētkiem kļuva stundas tās,

Kad Mūza cierr 'eradās.

Tā m^nus p.i. Vus apdziedāja,

Sendienu slavu arīdzan

Un sapņus, kas bij dārgi man.

II

Un Mūzai laime uzsmaidīja,

Lai droša kjūst un spārnus gūst;

Deržavins labvēlīgs mums bija

Un svētīja vēl mirdams mūs.

III

Tad, kaislēm ļaudams pilnu vaļu,

Jo toreiz viss, kas pūlim tīk,

Man arī tika — burzma, skaļums, —

Es Mūzu vedu pārgalvīgs

Uz dzīrēm, kur nav tračiem skaita,

Kas naktīs sardzes vīrus baida,

Un Mūzai plītniekus tobrīd

Ar dziesmām ļāvu apveltīt.

Kā bakhante tad viņa smējās

Un dziedāja; vīns plūda spulgs,

Bet jauno pielūdzēju pulks

Skaļš, jūsmīgs, allaž uzkavējās

Pie manas draiskās draudzenes,

Un lepojos ar viņu es.

IV

Tad nācās bēgt man, draugus pamest.

tJn Mūza sekoja labprāt.

Tā prata, slepus dainodama,

Man mēmo gaitu saldināt.

Kad Kaukāzā pa kalnu kraujām

Es mēdzu auļot zirgā straujā,

Kā Lenora, kad mēness spīd,

Man Mūza trauca līdz ikbrīd;

Bet Tauri jā mēs kopā klīdām,

Kad krasta klintīs migla biez,

Gar ūdens malu, klausoties,

Kā jūra krāc, čukst nereīdas,

Un bangas himnu neizbeidz,

Kas radītājam slavu teic.

V

Jau piemirsusi Mūza bija

Par lielpilsētām skaļajām

Un skumīgajā Moldāvi jā,

Tās līdzenumā zaļajā,

Pie klejotājiem teltīs mita,

Kā viņi — mežonīga šķila:

Ne dieves balsī viedajā,

Bet skarbi, skumji dziedāja

Par stepi līdzi stepes ganam …

Te atkal maiņa — redzu es:

Kā jaunava no provinces

Pa dārzu staigā mūza mana,

Skats domīgs, allaž paņemts līdz

Kāds franču romāns nelasīts.

VI

Man pirmoreiz uz rautu66 plašu

Patlaban vajag Mūzu vest,

Vairs netīk acis novērst pašam

No manas stepju skaistules.

Starp augstmaņiem un galma frantiem,

Starp diplomātiem elegantiem

Un greznām dāmām viņa slīd,

Tad apsēžas, sāk apskatīt

Ar labpatiku viesus spožos:

Cik cēli paklanīties prot

Tie, namamāti sveicinot;

Kā dāmas tērpos vizmojošos

Pulks kungu tumšā lokā slēdz.

Tā logats gleznu ietvert mēdz.

VII

Viss Mūzai tīk: stils, kāds šeit valda,

Un oligarhu lepnums rāms,

Tīk tonis atturīgi saltais

Un miers, kāds piemīt valodām.

Bet kas tur, drūzmā neiekļāvies,

Stāv savrup vientuļš, domām ļāvies?

Neviens šeit viņu nepazīst;

Gar viņa vēsām acīm klīst

Kā bālu rēgu virkne viesi.

Vai splīnu viņa sejā jauš,

Vai drūmu lepnumu tā pauž?

Kas viņš? Jevgeņijs? Vai patiesi?

Jā, tas ir viņš. Kāds pārsteigums!

Vai sen, kopš atklīdis pie mums?

VIII

Vai viņš tāds pats vai ņēmies prātā?

Kā savādnieks vēl debitēs,

Vai cita loma izdomāta?

Vai viņā ieraudzīsim mēs

Melmotu? Čaild-Harolda tēlu?

Kas zina — patriotu kvēlu?

Par kosmopolītu lems kļūt?

Vai tēlos svētuli? Varbūt

Pat lāga zēnu? Šķitīs godīgs

Kā visi, kaut vai es un jūs?

Labs padoms jādod viņam būs:

Laiks atmest nodeldēto modi,

Beigt muļķot ļaudis! — Pasakiet,

Viņš pazīstams jums? — Tā mazliet. ..

IX

Kādēļ tad jūs tik nicinoši

Par viņu izsacījāties?

Vai tāpēc, ka mēs mēdzam droši

Par visu zākāties un spriest,

Ka niecību, kas uzpūtīga

Ir savā patmīlībā sīkā,

Straujš, dedzīgs, nepiesardzīgs gars

Vien smīdināt vai aizskart var?

Ka augošs prāts, mums šķiet, ir draudi,

Ka vārds kā darbs tiek novērtēts,

Ka stulbums — ļauns? Ka cienīt mēdz

Vien blēņas cienījami ļaudis,

Ka mums vien viduvējības,

Ko izprotam, nav bīstamas?

X

Kas jauns bij jaunībā, tas laimīgs,

Kas savlaicīgi nobriest sāk.

Lēnītēm vadot gadu saimi,

Pie saltuma viņš pierast māk;

Pēc sapņiem nemēdz velti dzīties,

Ar zemiem dižmaņiem nav nīdies;

Ap divdesmit mīl uzdzīvot,

Ap trīsdesmit sev sievu rod,

Ap piecdesmit jau bagāts kļuvis,

No parādiem pavisam tīrs,

Ir slavens, visu godāts vīrs,

Kas titulus bez pūlēm guvis,

Par kuru ļaudis runā sen:

Kāds lielisks cilvēks šis N. N.!

XI

Bet skumji, ja mums velti dota

Ir jaunība, ja tikusi

Tā necienīgi izniekota

Un tikai vilties likusi;

Ja šķiet: nav vērts vēl alkt un tiekties,

Jo redzam — sapņi nesasniegtie

Tik ātri gaist un iznīkt var

Kā lapas, kuras rudens skar.

Cik neciešami — virknē garā

Nu viesības vien gaidīs mūs,

Par rituālu dzīve kļūs

Mums ieraduma vergu barā,

Ar kuru kopīgs nav nekas —

Ne uzskati, ne kaislības.

XII

Cik pretīgi sniegt tenkām vielu

(Vai ne?), kad visi ņemas spriest,

Ka tīšām savādnieku lielu

Tu ļaudīs tēlot apņēmies,

Vai gvelž, ka esi nerrs pa īstam,

Pat pekles izdzimtenis bīstams,

Vai dēmons manās dzej rindās …

Oņegins (jāatsāk mans stāsts),

Kopš nonāvējis draugu savu,

Bij apkārt klaiņojis viens pats.

Klāt divdesmit un sestais gads —

Vēl sievas nava, mērķa nava,

Viņš nosit laiku bezdarbīgs,

Ne strādāt prot, ne strādāt tīk …

XIII

Spējš nemiers, kas dzen ceļā doties,

Oņeginam bij uzplijies

(Posts, kuru, paši uzņemoties,

Mēdz nedaudzi no ļaudīm ciest).

Pats sevi raidīja viņš trimdā

No druvu, mežu miera rimtā.

Jo asiņainā ēna tur

Vairs mieru nedeva nekur.

Tad klīda apkārt viņš bez stājas,

Līdz — kā zem saules apnīk viss —

Bij arī ceļot apnicis;

Kā Čackis, tikko ticis mājās,

Viņš garlaicību atvairīt

Uz balli devies bij tūlīt.

XIV

Te pēkšņi saviļņojas zāle

Un čukstu šalkas negrib stāt:

Iet dāma un sirms ģenerālis

Patlaban namamātei klāt.

Ir mierīga šī dāma staltā,

Ne runīga, ne pārāk salta,

Bez vēlēšanās izpatikt,

Bez tieksmes ievērotai, tikt

Un darīt to, ko visi dara,

Bez grimasītēm koķetām.

Viss viņā vienkāršs, patiess, rāms:

Du comme il iaat67 īsts, cildens paraugs.

(Kā tulkoti šie vārdi skan,

Nav jausmas, Siškov, piedod man.)

XV

Ar viņu dāmas laipnas bija,

Un vecenītes smaidīja,

Bet kungi zemu palocījās

Un viņas skalu gaidīja;

Pulks meiču rātni sveicināja,

Bet ģenerālis stalti gāja

Un jutās lepns droši vien.

Kaut arī dāmu šo neviens

Par reti daiļu nedēvētu,

Bet viņas vaibstos, apģērbā

Acs nesaskatīja nekā,

Ko valdonīgā mode spētu

Pat augstprātīgā Londonā

Saukt vu/gar68 . (Atkal svešvārds, jā …

XVI

Man vaids šis iepaticies gaužām,

Bet nejēdzu, kā tulkojams.

Pie mums vēl jauns tas — un, cik jaušams,

Diezin vai lemts tikt godā tam,

Kaut iederētos epigrammās . . .)

Pašreiz pie galda mūsu dāma

Ar Ņinu Voronskoju sēd,

Ko paticis mums iedēvēt

P^ Ņevas Kleopatru spožo;

Kaut Ņinas daiļums cildenais

Kā marmors staro rets un skaists,

Bet kaimiņieni apburošo

Tas nespēj apēnot, nudien, —

Jūs piekristu man droši vien.

XVII

Jevgeņijs domā: «Vai patiešām

Tā viņa? Jā. . . Nē, kļūdos es,

Nav iespējams .. . No laukiem tieši. . .»

Viņš nespēj vairs no lornetes

Ne acis atraut, raugās minot

Uz to, kas viņam atgādina

Jau piemirsto . .. «Jel saki, kņaz, —

Kā dāmu sauc, kas runājas

Ar spāņu sūtni? Galvā viņai

Ir aveņkrāsas berete.» •—

«Sen neesi gan bijis te —

Nāc iepazīsties! Katrā ziņā

Šis pārsteigums tev liksies jauks.» —

«Kas viņa?» — «Mana sieva, draugs.» —

«Tu apprecējies! Man ne prātā …» ■—

«Pirms pāris gadiem.» — «Un ar ko?» —

«Ar Larinu.» — «Tatjanu!» — «Tātad

Jūs pazīstaties? Paskaidro!» —

«Mēs kaimiņi uz laukiem bijām.»

Un priecīgs draugu aizvadīja

Pie savas daiļās sievas kņazs.

Oņeginu, kas tuvojās,

Tatjana cieši uzlūkoja …

Var būt, ka viņu mirklis šis

Bij pārsteidzis, pat satriecis,

Bet skatiens bija vēss joprojām,

Un nepārvērtās it nekas —

Ne viņas balss, ne kustības.

XIX

Nudien! Kaut vai uz mirkli jaustu,

Ka viņa apjūk, bāla kļūst…

Ne skropstas trīc, ne lūpas raustās,

Ne asins vilnis vaigos plūst;

Lai kā Oņegins pēti viņu,

No biklās meitenes ne miņas

Nav kņazienē. Ir jārunā,

Bet — bet viņš nespēj parunāt.

Tatjana pirmā jautā klusi,

Vai sen, kopš jau Oņegins te?

Vai bijis viņu nomalē?

Tarl, virā gurdi pavērusies,

Iet viņam līdzi, burzmā gaist.

Stāv viens Jevgeņijs pārsteigtais.

Vai šī Tatjana ir tā pati —

No lauku sādžas nomaļās,

Kas nevarēja viņam patikt,

Un kuru tad, kad sākts mans stāsts,

Viņš, aizrāvies ar notācijām,

Tik dziļi sāpinājis bija?

No Taņas, gadiem ilgi šķirts,

Viņš vēstuli, kur runā sirds,

Vēl glabā — vaļsirdīgu, drošu.

Tā meitene … Vai tikai malds?

Tā meitene, pret kuru salts

Viņš izturējās noraidoši, —

Kā viņa spēj tik sveša kļūt,

Tik vienaldzīgi lepna būt?

XXI

Rauts, burzma, spožums pēkšņi apnīk,

Jevgeņijs aizbrauc. Tonakt redz

Viņš skumīgu un skaistu sapni.

Miegs nemierīgs un iztraucēts.

Nes vēstuli no rīta viņam:

Kņazs N. lūdz draugu katrā ziņā

Pie viņa viesos ierasties.

«Tur būs Tatjana!… Jā, ak dievs! .. .»

Viņš atbildi sāk rakstīt steigā.

Kas noticis? Vai saltais gars

Tā iedegties patiesi var?

Un kas to kveldē beigu beigās?

Vai aizvainots viņš? ziņkārīgs?

Vai atkal mīlestībā tvīkst?

Cik diena bezgalīgi gara!

Oņegins stundas skaitīt sāk . ..

Tā, desmit. .. Tagad pilnā sparā

Triekt pajugu! Lai trauc, ko māk.

Pie kņazienes Jevgeņijs ieiet,

Vēl viesu nav. Viņš klātu pieiet,

Sēd brīdi abi divatā.

Oņegins nespēj bilst nekā,

Jūk vārdi, atbildot viņš stomās;

Drūms, sapīcis diezin kādēļ,

Bet neatlaidrgs nemiers sveļ,

Un galvā tikai viena doma —

Viņš vēro, acis nenolaiž;

Tatjanas vaigs ir rāms un gaišs.

XXIII

Par laimi, arī kņazs drīz ienāk,

Un beidzas mulsais tēte-a-tēte09 ,

Sāk draugi pagājušās dienas

Un nerātnības pieminēt.. .

Nāk viesi. Asprātības spožas

Šķiļ dzirkstis, trāpīgas un drošas.

Kaut izretis melš blēņas ar,

Bet valdzināt pat tās mūs var,

Ja piedzimst atjautīgā prātā,

Bez klīrēšanās plātīgas.

Šeit dzird pat runas prātīgas —

Bez patiesībām novazātām,

Bez banālības pliekanās

Un pedantisma raisās tās.

Viss sabiedrības zieds te rodams,

Ir sanākuši ļaudis tie,

Ko visur sastop, pazīst, godā.

Te muļķi nepieciešamie;

Te dāmas, kas vairs sen nav jaunas,

Ar rozēm izrotātas, ļaunas,

Un dažas meičas — personas,

Kas neprot pasmaidīt nemaz;

Kāds sūtnis sarunās šeit cilā

Valstslietas; večuks sasmaržots

Pa vecai modei jokot prot:

Tik pārliecīgi smalkā stilā,

Tik gudri, ka patiešām gan

Tas šodien smieklīgi jau skan.

XXV

Ir kungs, kas spīd ar epigrammām,

Uz visu skaišas nerimtīgs:

Uz tēju, vējagrābslēm dāmām;

Par kungu slikto toni īgst,

Par sasodīto karu lādas;

Peļ sirdīgs romānu kaut kādu

Un paša sievu; to, ka snieg,

Ka žurnālos daudz melots tiek.

Prolasovs — slavens, visi zina,

Kā zemsirdis — blenž binoklī;

Cik albumos gan notrulina

Viņš tavus zīmuļus, St. Piiest70 !

Stāv vēl kāds dendijs, skaists pārlieku,

Tik tikko izkāpis viņš liekas

No modes lapas, košs un slaiks.

Kā ķerubam sārts gludais vaigs.

Te arī ceļotājs kāds grozās,

Stīvs, drusku pārstērķelēts švīts, —

Liek visiem slepus pasmaidīt

5ā zeļļa samākslotā poza;

īss skatiens, pārmīts notālēm, —

Par ākstu gatavs spriedums mēms.

XXVII

Bet par Tatjanu vien bez mitas

Pašreiz Oņegins domāt var —

Ne meiteni, kas naiva šķita

Un iemīlējās tovasar,

Bet kņazieni, šo dievi spožo,

Tik salto, tomēr valdzinošo,

Kas Ņevas krastos slavu gūst…

Cik līdzīgi gan Ievai jūs,

Ak cilvēkil Cik karstā spītā

Alkst sirds pēc tā, kam netiek klāt;

Jūs čūska nerimst vilināt

Pie koka noslēpumiem vītā:

Ja liegto augli nenoplūks,

Pat Ēdenē jums prieka trūks.

Tatjana sabiedrībā spožā

Ir pārvērtusies ļoti drīz.

Cik lomā jaunajā tā droša!

Kas maigo meiču saskatīs

Šai valdonīgi lepnā tēlā,

Šai dāmā nevērīgi cēlā,

Kas visur stilu noteikt mēdz?

Bet kādreiz viņas izredzēts

Bij viņš! Pēc viņa Taņa tvīka

Reiz naktis vasarīgajās,

Kad mēnesgaisma rūtīs 1ās,

Jau redzot sapnī meitenīgā,

Kā viņi abi satiksies

Un dzīvesceļu kopā ies.

XXIX

Pār visām sirdiin mīlai vaia,

Vai esam jauni mēs vai ne,

Un it ka negaiss pavasarī,

Kad lietus pļavas atveldzē,

Tā labdarīga mūža rītā:

Tad kaisles vētras negaidītās

Liek dzīvībai plaukt, ziedēt, briest

Un krāšņos augļos ienākties;

Bet tad, kad vecums tuvāk pienāk,

Uz rietu mūsu gaitas ris,

Cik skumīgs kaisles liktenis:

Šķin lapas negaiss rudens dienā,

Kad brāzmains trauc uz mežu sērst

Un pļavu mēdz par purvu vērst.

Nav šaubu: mīlestībā kvēlā

Kā zēns Jevgeņijs iededzies;

Vai rītausma, vai stunda vēla,

Sirds nerimst ilgoties un ciest.

Ik dienas viņu apmeklēdams,

Kā ēna, sekodams pa pēdām,

Viņš, kurls pret to, ko iebilst prāts,

Tik vienas kaisles verdzināts,

Ir aplaimots, ja kādreiz viņai

Boa ap pleciem apmest drīkst,

Skart mazo roku pazemīgs,

No grīdas pacelt mutautiņu,

Ja kādreiz izdevību rod

Kaut pavadīt un pakalpot.

XXXI

Tatjana neliekas to manām —

Lai viņš vai mirst, lai kalst un dilst;

Lauj apciemot bez klīrēšanās

Un viesībās pa vārdam bilst;

Vēl citkārt pamāj, paiet garām,

Pat neievēro, ko viņš dara.

Ne vēsts no koķetērijas —

Labs tonis necieš to nemaz.

Bet viņš diendienā sliktāk jutas,

Sāk vārgt — Tatjana neredz to

Vai arī redz, bet nežēlo.

Oņeginu pie ārstiem sūta

Jau draugi — nomirs nelaimnieks —

Uz avotiem braukt ārsti liek.

Nē, prom viņš nebrauks; tad jau labāk

Mirt nost — un lai uz kapiem ved;

Tatjana (tāda sievu daba)

Ne acis viņam neuzmet.

Viņš ietiepjas; viņš vēl par vari

Grib cerēt, gaidīt, kaut ko darīt

Un, nerimtīgāks kā līdz šim,

Daudz drošāks kļuvis, būdams slims,

Sāk viņai rakstīt, lai gan allaž

Pats domājis, ka jēgas maz

Ir vēstulēs; bet ciešanas

Kļūst jau par smagu galu galā.

Un viņa vēstuli tūlīt

Jūs varēsiet šeit izlasīt.

Oņegina vēstule Tatjanai

Es paredzu: mans noslēpums

Jūs aizvainos, mans posts un vājums;

Cik sīvs būs lepnais nicinājums,

Kas iezalgosies acīs jums!

Ko vēlos? Kā gan iedrošinos

Jums atklāt jūtas dziļākās,

Kaut ļaunai jautrībai, kas zina,

Par ieganstu kļūt varēs tās!

Kad toreiz saticis jūs biju,

Es maigumam, ko pamanīju,

Tad neuzticējos diemžēl

Un jūtas apvaldīju spīvi,

Jo savu apnicīgo brīvi

Es zaudēt nevēlējos vēl;

Mēs šķīrāmies … kad Ļenskis krita,

No visa atvadījos drīz,

Kas sirdij dārgs un mīlams šķita,

Un sāku vientuļš apkārt klīst;

Man likās: aizstāt laimi, prieku

Var miers un brīvība … Ak dievs,

Kā toreiz esmu kļūdījies,

Cik bargi sodīts tagad tieku! …

Nē, sastapt, redzēt jūs ikbrīd,

Tvert jūsu smaidu, skatu vienu,

Kā ēnai visur pavadīt

Un aptvert skaidrāk ik ar dienu,

Cik pilnīgs jūsu tēls un skaists,

No nesaudzīgās ilgošanās

Jums līdzās ciest un sirgt, un kaist

Tā vien ir svētlaimība mana!

Pat tas ir liegts. Kas atliek gan?

Uz labu laimi dzīt jums pēdas;

Ik mirklis dārgs, kas pieder man,

Bet dzīve, kas vēl atvēlēta,

Man vienam nīkstot jāizšķiež.

Tik smagi bezcerība spiež,

Ka manas stundas saskaitītas;

Lai tās kaut cik vēl jēgu gūst,

Man jāzina no paša rīta,

Ka todien ieraudzīšu jūs …

Es baidos: lasot rindas manas,

Var pēkšņi ienākt prātā jums,

Ka viltus zems — šī sūrošanās.

Un jādzird būs skarbs pārmetums

Kaut zinātu jūs, cik tas grūti,

Kad tā pēc mīlestības alc,

Bet visas ilgas, kādas jūti,

Spiests allaž apsaukt saprāts salts;

Kad jūsu ceļus apskaut vēlos

Un raudot atklāt visu jums,

Kas manās krūtīs kvēlot kvēlo,

Lūgt, atzīt: tuvu izmisums,

Bet jābūt vēsam; jāizliekas

Un jāmelš blēņas vien; pie tam

Ir jāpauž manam skatienam

Pat līksme, kas sen sveša liekas!.

Lai notiek: lemiet tagad jūs,

Man vairs nav spēka apspiest mokas;

Mans liktenis ir jūsu rokās,

Jums jāizšķiras, kāds tas būs.

XXXIII

Nav atbildes. Viņš gaida, gaida,

Jau trešo reizi raksta … nav.

Tad kādās viesībās … Bez smaida

Tatjana viņa priekšā stāv. ,

Cik barga! Liekas nepazīstot.

0 — Zvaigznes dienas salu īstu

Ap viņu dvešam tagad vied!

Ne redz, ne dzird un garām iet.

Šķiet lūpas dusmu vārdus valdām.

Ko viņa pārdzīvo, ko jūt?

Kaut līdzjūtību vien varbūt?

Viņš vēro modri — sejā saltā

Ne mulsumu, ne sāpes jauš.

Šie vaibsti tikai dusmas pauž …

XXXIV

Varbūt — vēl bailes paslepenas,

Ka vīrs vai citi neuzmin

Kaut ko par aizraušanos senāk,

Par visu, ko Oņegins zin . ..

Un aizbrauc viņš uz mājām savām,

Viss velti, cerību vairs nava!

Bet neprātu, kaut pats to lād,

Nekādi nespēj klīdināt;

Kvern atkal vientu]š, pieminēdams

Bezgala rūgtās dienas tās,

Kad grūtsirdība uzplijās,

It visur dzīdamās pa pēdām,

Līdz panākts, grābts aiz apkakles,

Viņš tika šajā kaktā mests.

XXXV

No jauna sāk viņš lasīt kāri

Gibonu, Herderu, Ruso,

Manzoni, Samfuru, kā arī

Madame de Staēl71 , Bišā, Tiso

Un skepses piemeklēto Belu.

Tad, pāilapojis Fontenelu,

Šo to no mūsu prozas tver;

Pat žurnāli šai brīdi der,

Kas mielo mūs ar notācijām

Un biksta neapnicīgi,

Kur tieku lamāts nicīgi;

Reiz tajos madrigāli bija,

Kam labpatika mani sveikt:

Ј sempre bene72 , ko tur teikt.

XXXVI

Viņš lasa — domas aizklīst projām,

Un sāpīgs nemiers nepagaist,

Smeldz skumjas, gurdinot joprojām,

Un vēlēšanās krūtīs kaist.

Viņš raugās rindās iespiestajās,

Bet citus vārdus lasa tajās

Un citus vēstījumus rod,

Kas viņu savaldzināt prot:

Nāk prātā teiksmas brīnumainas,

Dažs pareģojums; nostāsts vecs;

Viņš vaļā acīm sapņus redz

Un spilgtas pasaciņu ainas

Vai rindas, kuras vēsti nes

No kādas jaunas meitenes.

XXXVII

Un pamazām kā snaudā rāmā

Slīgst jūtas; domas nesatrauc;

Vien fantāzija nevaldāmā

Kā raibas kārtis tēlus jauc.

Gan redz viņš: kūstošajā sniegā

Guļ jauneklis kā dziļā miegā,

Visapkārt klajums stings un palss.

«Ko tur vairs? nošauts,» noskan balss.

Gan redz viņš tos, ko nīdis dziļi:

Tas — gļēvulis, tas — nodevējs.

Redz sievietes, kas piekrāpt spēj,

Un draugus, kuros jāpieviļas …

Redz: lauku mājas — logs — pie tā

Sēd viņa… viņa, vienīgā …

XXXVIII

Tā iegrimst sapņos viņš, ka liekas:

Nupat sāks aptumšoties prāts,

Vai viņš pat kļūs par dziesminieku.

Tas būtu joks, pie tam vēl — kāds!

Skat vien, kā magnētisma dīdīts,

Bezmaz jau apjēdz šajā brīdī,

Kā būvēts krievu dzejas pants,

Mans skolēns, nevīžīgais frants!

No skata — dzejnieks gan uz mata:

Pie kamīna viņš vientuļš nīkst,

Čukst Benedetta73 izklaidīgs

Vai Idol mio74 ; nepaskatās,

Ka vai nu kurpe liesmās krīt,

Vai žurnāls, sadegot tūlīt.

XXXIX

Pār zemi siltas vēsmas klejo,

Tiek ziemas bargums klīdināts;

Ne miris viņš, ne sācis dzejot,

Nedz arī aptumšojies prāts.

Viņš atžirgst, bēg no kakta projām,

Kur it kā murkšķis pārziemoja.

Nu kamīns viņam kļuvis lieks,

Un dzidrā rītā vientuļnieks

Kāpj kamanās. Brauc steigā lielā,

Gar acīm Ņevas krasti slīd;

Zils, saplaisājis ledus spīd;

Kūst netīrs, čaugans sniegs uz ielām.

Bet kurp gan stundā agrajā

Pašreiz Oņegins joņo tā?

XL

Viņš labojies, bez šaubām, nava.

Un viegli uzminams ir tas:

Kur citur — pie Tatjanas savas

No paša rīta ierodas,

Klīst, bāls kā rēgs, pa telpām plašām.

Nekur nevienas dzīvas dvašas …

Tur viņas durvis… Iet vai ne?

Viņš atver … Ko tas nozīmē?

Kas pēkšņi samulsina prātu

Un savādnieku satriec tā?

Tatjana viena istabā,

Sēd, lasa vēstuli kaut kādu,

Vaigs viegli plaukstā atbalstīts,

Un asaras vēl skropstās trīc.

XLI

Kas viņas ciešanas šai brīdī

Gan izprast nespētu tūlīt?

Kā viņā skumjo meitenīti

Patlaban atkal nepazīt!

Pie Taņas kājām noslīgst klusi

Oņegins. Viņa satrūkusies

Uz atnācēju lūkojas,

Bet nešķiet naidīga nemaz;

Ir viņai saprotams patlaban

Viss — viņa mēmais pārmetums

Un skatiens, kas no sāpēm tumst,

Jo seno dienu Taņa labā,

Kam pašai nācās sāpes ciest,

Ir atkal atdzīvojusies.

XLII

Un meitenei šai dusmu nava.

Tatjana viņam klusēt ļauj,

Pat nejūtīgo roku savu

No karstām lūpām neatrauj . ..

Kur viņas domas klīst un maldās?

Vēl ilgi, ilgi klusums valda,

Tad viņa bilst: «Jel celieties,

Es zinu — pietiks klusu ciest,

Jums tagad visu pateikt gribu.

Vai atceraties mirkļus tos,

Kad es ar jums reiz satikos

Un klausījos ar pazemību,

Kā mani pamācījāt jūs?

Nu runāt mana kārta būs.

XLIII

Oņegiji — jaunāka es biju,

Šķiet, arī glītāka mazliet.

Bet, ko es toreiz sagaidīju,

Jūs iemīlot, jel pasakiet!

Cik skarbi jūs man atbildējāt!

Vai, pazemīgi mīlot, spēja

Tāds skuķēns jums ko jaunu sniegt?

Ak dievs, vēl tagad sastingt liek

Man atmiņas: šis saltais skatiens,

Sis sprediķis … bet pārmetums

Lai izpaliek, jo toreiz jums

Bij taisnība, un zinu pati:

Jūs bijāt augstsirdīgs paties,

Man pienāktos jums pateikties …

Tur, lauku sētā vienkāršajā,

Jums nepatiku, atzīstiet.

Kas tagad liek jums mani vajāt?

Kas pievilcīgs patlaban šķiet?

Vai tālab šķietu valdzinoša,

Ka šodien sabiedrībā spožā

Man stāvoklis ir apskaužams,

Ka bagāts, pazīstams šis nams,

Ka vīrs mans sakropļots ir karā

Un tāpēc galmā ieredz mūs?

Mans negods daudziem zināms kļūs —

Vai tālab jūs to kārot varat

Un pavedēja slavu gūt

Jums liktos tīkami varbūt?

XLV

Es raudu… Un, ja Taņas tēlu

Vēl glabā jūsu atmiņas,

Tad zināt: es daudz karstāk vēlos,

Kaut būtu jūs tik skarbs un ass,

Tik salts kā senāk … Ja vien spētu,

Es jūsu nievas izvēlētos,

Ne kaisli šo un asaras …

Reiz jutāt žēlumu vismaz

Pret bērnišķīgo sapņotāju,

Bet šodienl — Kas jūs aizrāvis?

Cik niecīgs, nožēlojams viss,

Kas liek jums krist pie manām kājām!

Kā prāts jums ļauj tik zemam būt,

Par sīku jūtu vergu kļūt?

xlvi

Bet, es jums klaji pateikt varu,

Man ārišķīgais krāšņums šis

Un burzma, bagātība, vara —

Viss, viss ir svešs un apnicis!

Cik laimīga, ar vieglu prātu

Šos vizuļus es atdāvātu,

Šīs dzīres — kāda jēga tām? —

Par veco dārzu, grāmatām

Un lauku mītni nabadzīgo;

Kā mana sirds pēc vietām skumst,

Kur toreiz satikos ar jums,

Pēc kapsētas, kur koki līgo

Un dziļā ēnā stāv kāds krusts,

Zem kura mana aukle dus …

XLVII

Bet laime bij tik iespējama,

Tik tuva … Taču izlemts viss.

Var būt, ka, ienākot šai namā,

Es pārsteidzos … Mans liktenis

Tik vienaldzīgs man pašai šķita,

Bet māte raudāja bez mitas

Un lūdzās… Citu zināt jūs.

Un tagad jāaiziet jums būs,

Pēc manis beidziet velti tiekties;

Jums taču piemīt vīra gods,

Ar lepnumu jūs apbalvots.

Es mīlu jūs (kādēļ gan liegties?),

Bet mūžs mans citam pieder nu,

Nekad es viņu nevilšu.»

XLVIII

Un tad Tatjana attālinās.

Viņš stāv kā pamiris viens pats.

Cik pretrunīgas jūtas cīnās

Patlaban dvēselē! Bet tad

Šķind pieši — soļi negaidīti —

Nāk kņazs. No varoņa šai brīdī,

Kas viņam liek tik skaudri ciest,

Uz mūžu atvadīsimies.

Jau tā, pa pēdām allaž steidzot,

Garš ceļš ar viņu kopā iets.

Mans lasītāj, jel roku sniedz,

Un apsveiksim viens otru beidzot:

Klāt krasts! Urā! Nu varu teikt —

Jau sen (vai ne?) man laiks bij beigt.

XLIX

Mans lasītāj, lai kas tu butu —

Draugs, nedraugs, — tagad jāšķiras;

Tad šķirsimies ar labām jūtām!

Lai arī ko tu ceri rast

Šo nevērīgo vārsmu plūsmā •—

Vai atmiņas par senu jūsmu,

Vai atpūtu pēc pūliņiem,

Vai gramatikas kļūdas vien,

Vai dzīvu vārdu, ainu, tēlu,

Vai sirdij gribēsi ko gūt,

Vai laika kavēklim — varbūt

Pat rakstam kritiskam, — es vēlu,

Lai atrastos kaut graudiņš mazs.

Un nu tev saku ardievas!

Sveiks tu, mans ceļabiedri dīvais,

Mans ideāl, sveiks arī tu,

Un tu, darbs ilgstošais un dzīvais,

Kaut necilais. Kad rakstīju,

Mans bija viss, ko dzejnieks tīko:

Gan dzīru līksme aizrautīgā,

Gan draugu laipnās valodas.

Sen pagātnē jau brīdis tas,

Kad man Oņegins parādījās

Un Taņas piemīlīgais tēls

Vien iecerēs, pussapnī vēl.

Kā burvju kristālā tad bija

It viss, kas romānā tiks pausts,

Bāls, miglains, īsti neapjausts.

LI

Bet tie, kam pirmās vārsmas savas

Reiz draudzīgs lasīju aizvien . ..

Cits tālu, citu sen vairs nava,

Kā teic Sadī. Es beidzu viens

Oņeginu šeit tēlot dzejā.

Un viņa — tā, kas palīdzēja

Tatjanas tēlu īstenot…

Daudz liktenis mums atņemt prot!

Ir laimīgs tas, kurš projām steidzis

No krāšņām dzīrēm, iekām sauss

Ir tukšots dzīves sniegtais kauss,

Tās romānu nav lasīt beidzis,

Bet to tik pēkšņi nost jau liek,

Kā mans Oņegins pamests tiek.

PIEZĪMES

1.   Viņam, godkārības pārņemtam, bez tam vēl piemita

sevišķs lepnums, kas liek vienlīdz vienaldzīgi atzīties tiklab savos

labajos, kā arī ļaunajos darbos, — tas notika aiz pārākuma ap-

ziņas, kas varbūt bija tikai iedomāta.

No privātas vēstules (fr.).

2.   Uzrakstīts Besarābijā. (Aut.)

3.   Guvernante (fr.).

4.   Audzinātājs (fr.).

5.   Abata kungs (fr.).

6.   Paliec sveiks (lat.).

7.   Platmale ā la Bolivar. (Aut.)

8.   Pazīstams restorāna īpašnieks. (Aut.)

9.   Rostbifs (angl.).

10.  Baleta lēciens (fr.).

11.Čailda-Harolda cienīga atsalušu jūtu iezīme. Didlo baleti

ir dzīvas iztēles un neparasta daiļuma pārbagāti. Viens no mūsu

romantiskajiem rakstniekiem tajos saskatīja daudz vairāk poēzijas

nekā visā franču literatūrā. (Aut.)

12. Visiem bija zināms, ka viņš lieto balto smiņķi; es sākumā

tam neticēju, taču vēlāk biju spiests domāt tāpat — ne vien

tāpēc, ka viņa sejas krāsa arvien uzlabojās un uz viņa tualetes

galda stāvēja baltā smiņķa kārbiņas, bet arī tāpēc, ka vienreiz,

ieiedams no rīta viņa istabā, atradu viņu spodrinot nagus ar

Ipociāli šim nolūkam pagatavotu suku; viņš šo nodarbību lepni

turpināja arī manā klātbūtnē. Es sapratu, ka cilvēks, kurš ik

litus ziedo divas stundas laika savu nagu apkopšanai, spēj ziedot

k.ulu brīdi arī tam, lai ar balto smiņķi apslēptu savas sejas

Adas defektus. (2. 2. Ruso «Grēksūdze».)

Grims ir aizsteidzies priekšā savam laikmetam: pašreiz visā

Izglītotajā Eiropā spodrina nagus ar īpašu suku. (Aut.)

13.  Čailds Harolds (angl.).

14.  Viss šis ironiskais pants ir vienīgi smalka uzslava mūsu

(l/imtenes daiļajām sievietēm. Tā Bualo, šķietami pārmezdams,

•.Idvina Ludviķi XIV. Mūsu dāmas sevī apvieno izglītību ar laip-

nību un stingru tikumību ar to austrumniecisko skaistumu, kas

la valdzināja Stāla kundzi. (Sk. Stāla kundzes «Desmit trimdas

gadi».) (Aut.)

15.  Lasītāji atcerēsies brīnišķīgo Pēterburgas nakts aprakstu

Gņediča idilē:

Klāt nakts; taču nesatumst zeltainās mākoņu svēdras,

Bez mēness un zvaigznājiem apvāršņi gaiši visnotaļ.

Tik tikko redzamu kuģu sudraba buras

Viz selgā, un liekas — tās peld pa debesu zilgmi.

Nakts debesīs nedziestošs mirdzums pār pasauli staro,

Tiek sakausēts norieta purpurs ar zeltaino ausmu;

Šķiet — rožaino rītu vakaram tieši pa pēdām

Debesīs izvada diena. — Tas notiek tai laikā,

Kacl varu nakts tumsībai atņem vasaras dienas;

Kā apburts svešzemnieks ziemeļu debesīs raugās,

Kur vizmainas ēnas ar teiksmainu spožumu saplūst, —

Svešs dienvidu debesīm kvēlām tāds brīnumains krāšņums;

Šis dzidrums ir ziemeļu meitenes daiļumam līdzīgs —

Tik tikko apēno viņas skatiena zilgmi

Un vaigu sārtumu zeltainās, vijīgās cirtas.

Šai laikā pār Nevu un Petropoli var vērot:

Bez krēslas nāk vakari, naktis bez nelaipnām ēnām;

Kad Filomela beidz pusnakti sumināt dziesmā,

Tai jāatsāk dainot par godu austošam ritam.

Jau vēls; pār Ņevas tundrām dveš svaigumu vēsma;

Klāj zemi rasa……………………………………………………….

Ir pusnakts; Ņeva, kur vakarā klaudzēja airi,

Dus gluda un rāma; projām ir pilsētas viesi;

Ne balss uz krasta; ne vilnīša upē; dziļš klusums;

Vien reizumis tiltu dunoņa pārveļas straumei

Vai atklīst kāds sauciens no tālīnās sādžas, kur bieži

Pa naktīm skanīgi sasaucas modrīgie sargi.

Viss dus………………………………………………………………

(Aut.)

16. Balstoties uz granītciļņa,

Nedus dzejnieks, raugās kvēls:

Atspulgo pār Ņevas Viļņiem

Dieves brīnumainais tēls.

(Muravjevs. Ņevas dievietei.) (Aut.)

17.  Uzrakstīts Odesā.

18.  Puškina senču dzimtene bijusi Āfrika. (Tulk.)

19.  Bezdarbība (it.).

20.  Ak sādža! Horācijs (lat.).

21.  No «Dņepras nāras» pirmās daļas. (Aut.)

22. Daiļskanīgākos grieķu vārdus, kā, piemēram, Agafons, Filats,

Fjodora, Fjokla u. tml., pie mums lieto tikai vienkāršā tauta. (Aut.)

23. Grandisons un Lovelass — divu lielisku romānu varoņi.

(Aut.)

24. Ja es bīitu tik neprātīgs un vēl ticētu laimei, es to

meklētu paradumā. (Šatobriāns.) (Aut.)

25. «Nabaga Jorik!» — Hamleta izsauciens, ieraugot nerra

galvaskausu. (Skat. Šekspīru un Šternu.) (Aut.)

26.  Viņa bija meitene, viņa bija iemīlējusies. (Malfilatrs, fr.)

27.  Un tā tālāk (lat.).

28.  Kādā no pirmajiem «Jevgeņija Oņegina» izdevumiem

krievu valodā ieviesusies iespiedkļūda. Sakarā ar to Puškins uz-

rakstījis sekojošu piezīmi: «Iepriekšējā izdevumā «uz mājām jāj»

vietā bija kļūdaini iespiests «ziemā jāj» (kam nebija nekādas

jēgas). Kritiķi, to neizprazdami, nākamajos pantos saskatījuši

anahronismu. Uzdrošināmies apgalvot, ka laiki mūsu romānā ap-

rēķināti pēc kalendāra.»

29.  Malek-Adels — viduvēja Kotina kundzes romāna varonis.

Gustavs de Linārs — baroneses Krīdneres jaukā stāsta varonis.

(Aut.)

30.   Vampīrs — stāsts, ko kļūdaini piedēvē lordam Baironam.

Melmots ■— ģeniālais Matjurina darbs. Zans Sbogārs — Kārļa

Nodjē pazistamais romāns. (Aut.)

31.  Lasciate ogni speranza voi ch'enlrate (it.). Mūsu pazemī-

gais autors pārtulkojis vienīgi šīs pazīstamās vārsmas pirmo daļu.

(Aut.)

32.   Žurnāls, kuru kādreiz diezgan nekārtīgi izdeva nelaiķis

A. Izmailovs. Reiz izdevējs presē aizbildinājās lasītājiem ar to,

ka viņš pa svētkiem esot dzīrojis. (Aut.)

33.   J. A. Baratinskis. (Aut.)

34.  Tikumība ir lietu dabā. Neķers (fr.).

35.  Ko jūs ierakstīsiet šajās lapās? Jūsu Anete (fr.).

36.  Liela formāta albums (ceturtdaļloksne) (lat.).

37.  Žurnālos brīnījās, kā gan var nosaukt par jaunavu vien-

kāršu zemnieci, turpretī dižciltīgās jaunkundzes mazliet tālāk no-

sauktas par skuķēm. (Aut.)

38.  «Tas nozīmē,» piezīmē viens no mūsu kritiķiem, «ka

puikas slido.» Pilnīgi pareizi. (Aut.)

593

39.  Valters Skots (angl.).

38 - 562

40. Kā reiz jaunam paticis

Man AI, kas dzirkst un viz —

Putošanā jautrā, košā

Mīlai līdzīgs dzēriens šis,

Jaunām dienām skurbinošām; utt.

(Vēstule L. P.) (Aut.)

41.  Augusts Lafontēns, daudzu ģimenes romānu autors. (Aut.)

42.  Skat. kņaza Vjazemska dzejoli «Pirmais sniegs». (Aut.)

43.  Skat. Somijas ziemas attēlojumu Baratinska «Edā». (Aut.)

44.  Sauc runcis kaķeni

Aizkrāsnē snaust.

Kāzu pareģojums; pirmā dziesma pareģo nāvi. (Aut.)

45.  Tādā veidā uzzina nākamā līgavaiņa vārdu. (Aut.)

46.  Viens no mūsu kritiķiem, kā liekas, saskata šajās vārsmās

mums neizprotamu nepieklājību. (Aut.)

47.  Zīlēšanas grāmatas, kuras pie mums izdod, piedēvē Mar-

tina Zadekas spalvai; šis cienījamais cilvēks nekad nav zīlēšanas

grāmatas rakstījis, kā to atzīmējis B. M. Fjodorovs. (Aut.)

48.  Parodija par pazīstamo Lomonosova dzejoli:

Bet tad ar tumšsarkanu roku

No ūdeņiem sev sauli līdz

Jau blāzma ved uz debesloku — utt. (Aut.)

49. Bujanovs, kaimiņš mans,

Pie manis ieradās ar ūsām nenoskūtām,

Pagalam novārtījies, pinkains, naģenē …

(«Bīstamais kaimiņš».) (Aut.)

50.  Mostieties, dusošā skaistulei (Fr.)

51.   Dailā Ņina (fr.).

52.   Daijā Tatjana (fr.).

53. Mūsu kritiķi, uzticami daiļā dzimuma cienītāji, stingri

nosodīja šīs vārsmas nepieklājīgumu. (Aut.)

54. Tur, kur mākoņainas un īsas ir dienas,

Piedzimst cilvēku cilts, kam nav baiļu no nāves.

Petrarka (it.).

55.    Parīzes restorāna īpašnieks. (Aut.)

56.    Bet tagad citi laiki! (Lat.)

57.   Gribojedova dzejolis. (Aut.)

58.   Pazīstams ieroču meistars. (Aut.)

59.   Gijo kungs (Ir.).

60.   Pirmajā izdevumā sestā nodaļa beidzās šādi:

Vien iedvesmu vēl izjust gribu,

Lūgt jauno dienu aizrautību:

Joprojām sērst pie manis nāc,

Lai neiesnaužas sirds un prāts,

Lai agri atsalt nepagūstu,

Kļūt trulāks, sausāks, jūtās skops,

Līdz nedzīvs it kā akmens top

Gars gurdinošo baudu gūstā,

Starp uzpūtīgiem bezsiržiem,

Starp ģeķiem dižciltīgajiem.

XLII

38*

Starp bērniem gļēviem, lutinātiem,

Kas blēņojas, kā patīk tiem,

Starp tiesnešiem ar trulu prātu

Un garlaicīgiem ļaundariem;

Starp aušām, kas par dievu domā,

Un sulaiņiem, kam tīk šai lomā;

Starp ainām, kur diendienā redz,

Cik pieklājīgi pievilt mēdz;

595

Ciest spriedumus, ko izteikt salti

Mums cietsirdīgais stulbums drīkst;

Ciest tukšumu, kas apnicīgs

Ik sarunā un domā valda

Šai slīksnī, kurā peldēt mums

Lemts visiem, draugi, — man un jums.

(Aut.)

61. Ļevšins — daudzu rakstu par ekonomikas jautājumiem

autors. (Aut.)

6Z Kā dārzi ceļi acij šķiet;

Te grāvji, dambji, koki zaļo:

Daudz darba, jūsmo jumu skaļu,

Tik ne no vietas netiksiet.

Ap ceļu koki sardzē kļaujas,

Bet braucējs nelīksmo par tiem;

Ceļš jauks, jā: kājāmgājējiem

Kā dzejolī, kas prātā šaujas.

Vien tad var labu ceļu rast,

Kad ziema pēkšņi pārskaišas:

Kā mūsu Mak-Ādams — vai arī

Mak-Ieva sirot sāk pa ārēm,

Līdz malu malas stingas redz:

Kā čuguns ceļu iedus klājis,

Un pūkains sniedziņš grambas sedz,

Pa bargā sala pēdām gājis.

Vēl ceļš kļūst braucams kādudien,

Ja sausums tāds liek dubļiem susēt,

Ka muša droši brišus brien

Pār peļķi, acis aizmiegusi.

(«Stacija». Kņazs Vjazemskis.) (Aut.)

63.   Salīdzinājums patapināts no K., kurš pazīstams ar dzīvu

Iztēli. K. stāstīja, ka reiz, kad kņazs Potjomkins sūtījis viņu kā

kurjeru pie ķeizarienes, viņš braucis tik ātri, ka viņa zobens,

kura gals bijis izbāzts no ratiem, klaudzējis, atsitoties pret verstu

stabiem kā pret žoga vabām. (Aut.)

64.  Mans eņģeli! Pašeņka! (Fr.)

65. Paliec sveiks un, ja uz mūžu,

Tad uz mūžu paliec sveiks.

Bairons.

66.  Rout (angl.) — vakara viesības bez dejām, īstenībā no-

zīmē — pūlis. (Aut.)

67.  Labais tonis, pieklājība (fr.).

68.  Vulgārs (angl.).

69.  Saruna divatā (fr.).

70.  Senprī (fr.); lielhuzārs, populārs ar teicamām karikatū-

rām albumos.

71.  Stāla kundze (fr.).

72.  Nu un lieliski (it.).

73.  Svētītā (it.).

74.  Mans elks (it.).

FRAGMENTI NO OŅEGINA CEĻOJUMA

Beidzamā «Jevgeņija Oņegina» nodaļa tika izdota atsevišķi ar šādiem ievadvārdiem:

«Izlaistie panti ne vienreiz vien kļuvuši par ieganstu nosodījumam un zobgalībām (starp citu, tās bija gaužām taisnīgas un atjautīgas). Autors vaļsirdīgi atzīstas, ka savā romānā izlaidis veselu nodaļu, kurā bija aprakstīts Oņegina ceļojums par Krieviju. No autora bija atkarīgs apzīmēt šo izlaisto nodaļu ar daudzpunktiem vai ar skaitli; taču, lai tas nekļūtu par piedauzības akmeni, viņš nolēma, ka labāk ciparu «astoņi» virs pēdējās Jevgeņija Oņegina nodaļas aizvietot ar ciparu «deviņi» un upurēt vienu no noslēguma pantiem:

Laiks beigt, lai spalva mieru rastu;

Beigts devītais mans dziedājums,

Un vilnis devītais jau krastā

Ir laivu iznesis — lai jums,

Kamēnas deviņas, nu slava, utt.

P. Kateņins (kuram teicamais dzejnieka talants netraucē būt arī iejūtīgam kritiķim) mums sacīja, ka minētās nodaļas izmešana, kas varbūt ir izdevīga lasītājam, tomēr kaitē sacerējuma plānam visumā, jo šī iemesla dēļ pāreja no Tatjanas, provinces jaunkundzes, uz Tatjanu — dižciltīgu dāmu šķiet pārāk negaidīta un neizskaidrota. Piezīme, kas raksturo pieredzējušu mākslinieku.

Autors pats atzina šīs iebildes pareizību, taču nolēma nodaļu izmest tādu iemeslu dēļ, kas nozīmīgi viņam un nevis publikai.

Daži fragmenti ir tikuši iespiesti, tos mēs šeit ievietojam, pievienojot tiem vēl dažus pantus.

No Maskavas Jevgeņijs Oņegins brauc uz Ņižņijnovgorodu:

.. . Makarjevā verd rosmē viss,

Dzirkst raiba pārpilnība; pērles

Šurp atvedis ir indietis,

Un eiropieša atgādāti

Ir vīni viltoti nez kādi.

Te izbrāķētus zirgus rod —

Tos dzen no stepēm iztirgot,

Te spēlmanis ar kārtīm redzams

Un kauliņiem; līdz muižniekam

Ir meitas pilnbriedā, bet tām

Līdz pērnā gada modes vecās.

Ikviens par diviem samelst var,

Un merkantils šeit valda gars.

*

Vien garlaicība!…

Oņegins brauc uz Astrahaņu un no turienes uz Kaukāzu.

Rit Tereka šeit nevaldāmā

Un, stāvos krastus graužot, šalc;

Dižs ērglis lido gaisā rāmā,

Stāv meža malā briedis stalts;

Snauž kamielis pie klints; pār pļavu

Trauc čerkess straujā zirgā savā,

Ap sirotāju teltīm te

Bars aitu ganās; pamalē

Vied Kaukāzkalnu bargās kraujas:

Var turpu brīvu ceļu rast,

Jo dabas spraustās robežas

Un šķēršļi pārvarēti kaujā;

Nu Aragvas un Kuras krasts

Redz teltis krievu uzceltās.

Kalns, kas stāv sardzē klajam kailam

Un tuksnesīgam, arī klāt —

Beštū ar savu aso smaili

Un Mašuks, zaļu mežu klāts.

No tā plūst straumes dziedinošas;

Ap avotiem pa krastiem košiem

Bars bālu sirdzēju mēdz klīst;

Dažs mīlas dieves upuris,

Dažs cietis, kaujā pelnot godu;

Cer koķete, ka dziedinās

Šeit ļaunās pārestības tās,

Kas gadu gados iemantotas,

Bet vecis kāro spēku gūt

Un kaut uz mirkli jaunāks kļūt.

Šai saimē visai skumīgajā

Oņegins arī skumīgs kļūst,

Gandrīz vai nožēlas to vajā,

Kad reizēm siltos ūdeņus

Viņš vēro, rūgti apcerēdams:

Kādēļ nav krūtīs lodes rētas?

Kādēļ tik vecs vēl nejūtos

Kā uzpircējs šis, vai nav posts?

Kādēļ gan es, kā piesēdētājs

No Tulas, triekas piemeklēts,

Šeit neguļu? Un nejūt plecs

Pat reimatismu? Tīrās bēdas!

Es spēcīgs, jauns; ko gaidīt drīkst?

Vien garlaicībā jānonīkst!

Pēc tam Oņegins apmekle Tauriju:

Ak mala, iztēlei tik svētā:

Tur Atrīds, Pilads ķildojās,

Un Mitridāts tur nodūrās,

Tur viens pa krasta klinšu grēdām

Mickevičs klīda dainodams

Un Lietuva bij prātā tam.

Cik krasti, Taurija, tev skaisti!

Tos man no kuģa iztālēm

Un rītausmā, kad blāzma laistās,

Bij pirmo reizi redzēt lemts

Kā tērptus kāzu rotā košā:

Pār kalnu grēdām starojošām

Bij dzidras debesis torīt,

Kā paklājs grezni izrakstīts

Bij sādžu, leju, mežu ainas.

Un tur, kur būdās baltajās

Mīt tatāri… kā iedegās

Man krūtīs alkas brīnumainas

Tai brīdī! Bet, kas pagājis,

Tev, Mūza, jāaizmirst it viss!

Lai kādas bij šis jūtas kvēlās,

To nava vairs; tām nācies zust

Vai pārvērsties un apsīkt vēlāk.

Lai seno gadu nemiers dus!

Man tolaik jūra dārga likās,

Skarbs klintājs, mala tuksnesīga,

Un jaunava, cēls, lepns tēls,

Mans ideāls tad bija vēl

Un skaudras mokas paslepenas …

Cits tagad laiks, cits sapņojums;

Rimt padevīgi nācies jums,

Ak daudzprasīgās ilgas senās,

Es dzejas kausa dzērienam

Daudz ūdens piejaucis pa tam.

Nu citas ainas tuvas jūtu:

Man smilšains pakalns šodien tik

Un divi sērmūkšļi pie būdas,

Blāvs debesjums un pelēcīgs,

2ogs patīk apsūnojis, salauzts

Un salmu kaudzes šķūņa galā,

Tīk vītolēnā dīķis rāms,

Kur peldēt pīlēm jaunajām;

Nu balalaika man pa prātam

Un trepaks kroga priekšā traks —

Rīb zeme, kad to dejot sāk.

Mans ideāls ir — mājasmāte,

Miers pajumtē, kur valdu pats,

Un pods ar kāpostiem turklāt.

Nesen, kad sākās lietusgāze,

Es laidarā … Tpī, visas tās

Vien flāmu skolas raibās drazas

Un prozaiskas muļķības!

Vai tāds gan ziedu gados biju?

Kad tavās šalkās ieklausījos,

Bahčisarajas strūklaka,

Teic, vai gan domāju es tā!

Nē, iztēlē Zaremas tēlu

Pils greznās zālēs skatīju,

Kas pamestas un tukšas nu …

Oņegins, kad trīs gadus vēlāk

Viņš apkārt klaiņoja turpat,

Bij mani atcerējies tad.

Es tolaik Odesā vēl mitu

Pārlieku putekļainajā …

Spīd sWe ilgi tur; bez mitas

Plaukst tirdzniecība rosīgā

Un jūrā buras raisa plaši;

Jūt visā Eiropu, tās dvašu,

Viss dienvidniecisks, spulgojošs

Ņirb daudzveidībā, raibs un možs.

Skan ielās Itālijas mēle,

Tur staigā grieķis, armēnis

Un lepnais slāvs, un spānietis,

Redz dažu franču zemes dēlu,

Un ēģiptietis, korsārs vecs,

Saukts Morāli, tur klejot mēdz.

Reiz Odesu jau apdziedāja

Tumanskis, mūsu brašais draugs,

Bet viņa acīm dienās tajās

Viss šķitis pārliecīgi jauks.

Kad atbraucis, viņš kādu brīdi

Ar lorneti gar jūru klīdis,

Kā piedien dzejniekam; un tad

Tos dārzus ņēmies cildināt,

Kas augot Odesā tik koši.

Bet joks ir tāds — vēl šobaltdien

Tai apkārt plešas stepe vien;

Pa zaram jaunam, zaļojošam

Sur tur sāk pūles atalgot

Un tveicē skopu ēnu dot.

Kur beidzu? … Odesā es mitu,

Kā teicu, putekļainajā.

Ja «dubļainajā» pasacītu,

Tad nesamelotu, jo tā

Pēc Zeva dusmu brāzmām, proti,

Ir pārplūdusi, aizsprostota

Un piecas sešas nedēļas

Ik gadus dubļos slīkst bezmaz.

Mirkst biezu dubļu skrīnī mājas,

Kas iziet grib uz ielas, tam

Ir jākāpj vien uz ķekatām,

Slīkst karietes, stieg staigātāji,

Un ratos nākas vēršus jūgt,

Jo zirģeļiem sāk spēka trūkt.

Bet akmeņus jau laika šajā

Ir sācis skaldīt veseris,

Un pilsētā šai izglābtajā

Klās skanīgs bruģis ielas drīz.

Bet Odesā, kas valgmes varā,

Trūkst… Vai jūs iedomāties varat,

Kā? — ūdens! Darbs vēl jāpieliek,

Lai ļaudīm dzerams ūdens tiek …

Nu ko? Šī bēda nav tik sūra,

Tā teikt jo īpaši var tad,

Kad vīns bez muitas piegādāts.

Bet toties — saule, toties — jūra …

Ko vairāk, draugi, vēlaties?

Šeit laimes mala gan, palies!

Kad agrā stundā padzirdēju,

Kā lielgabals uz kuģa šauj,

Uz jūru izpeldēties skrēju

Pa stāvo krastu lejup straujš.

Pēc peldes sāļās, spirdzinošās

Es, pīpi kūpinādams moži,

Kā musulmanis debesīs

Pie kafijas jau sēžos drīz.

Pēc brīža pastaigāties dodos.

Casino vaļā; iznācis

Uz balkona kāds marķieris —

Pagalam miegains, rokā slota,

Un divi tirgotāji jau

Pie durvīm tērgādami stāv.

Drīz laukumā ņudz ļaužu bari,

Verd dzīva rosme, kā arvien;

Skrien tie, kam ir, kam nav ko darīt,

Visvairāk darīšanās skrien;

Steidz tirgonis, kas aprēķināt

Un riskēt prot, viņš kāro zināt,

Vai pazīstamām burām dievs

Nav licis ostā ierasties.

Bez tam ir jānoskaidro viņam,

Kas atvests, karantīnā stāv.

Kā ir ar mēri? Kādas ziņas

Par ugunsgrēkiem? Vai nupat

Kaut kur nav sācies karš vai bads?

Starp raižpilnajiem viņās dienās

Bez bēdām dzīvojām vien mēs,

Mums, jautriem zēniem, rūpes vienas

Kad atvedīs reiz austeres.

Tās klāt! To prieku! Gaida mielasts.

Trauc jaunība, šī rīma lielā,

Ar citronsulu apslacīt,

No gliemežnīcām dzīvas rīt

Tur ieslodzītās būtnes taukās.

Dūc troksnis, skaļi strīdi skan,

Jo Otons vīnu arīdzan

Ir atnesis; rit stundas jaukās

Pārlieku žigli; neredzams

Aug saskaits sālītais pa tam.

Uz operu laiks steigt, jo ārā

Jau sācis zilais vakars tumst:

Rosini, kura skaņu varā

Ir Eiropa, nu jādzird mums.

Viss viens, ko kritika pauž ļaunā,

Viņš apbur, Orfejs mūžam jaunais,

Kā viņa skaņas plūstin plūst!

Tās verd un aizrauj līdzi mūs,

Kā jauni skūpsti iededzina,

Un tvīksinē, mīlas liesmās kaist,

Dzirkst kā Aī gaišzeltainais . ..

Bet, kungi, vai gan salīdzināt,

Jel sakiet, dzejnieks pārgalvīgs

Do-re-mi-sol ar vīnu drīkst?

Un neba tie ir prieki visi —

Bet balets, jautāt gribu es,

Bet satikšanās aizkulisēs?

Bet primadonna? Lornetes?

Bet loža, kura acis saista, —

Sēž tirgotāja brīnum skaistā

Starp vergiem, kurus apburot

Tā patmīlīgu tīksmi rod?

Pa pusei dzird, pa pusei nedzird

Tā kavatīnu, lūgumus

Un jokus, glaimus … saldi dus

Vīrs nostūrī aiz sievas pleca,

Viņš lāgiem iesaucas «bravo»,

Tad atkal krāc — veic snaudiens to.

Dimd fināls; un no zāles plašās

Sāk ļaudis ārā plūst tūlīt,

Uz laukumu tie traucas aši,

Mirdz lukturi, un zvaigznes spīd;

Vēl Auzonijas dēli klusi

Dzied meldiju, kas patikusi,

Mēs rēcam rečitatīvus.

Bet ir jau vēls. Viss aprimst, klus,

Un Odesa slīgst dziļā miegā;

Ne vēsmas nejūt; mēness viz,

Nakts mēmā silta; debesīs

Plīv migla caurspīdīga, liega,

Miers visur valda dziļš un salds;

Vien Melnā jūra šalc un šalc …

Jā, tātad Odesa es mitu . . .

Desmita nodaļa

I

Cars nīkulīgs, bet viltīgs arī,

Švīts plikgalvains, kas darbu nīst,

Ko nejaušs slavas spožums skāris,

Bij tolaik valdīt iesācis.

tl

Viņš šķita lēnīgs, skatot ainu,

Kā sveši pavāri sāk šķīt

Nost spalvas ērglim divgalvainam

Pie telts, kur Napoleons mīt.

III

Klāt divpadsmitā gada auka —

Kas līdzēja mums izglābties?

Vai tautas dusmas, kas tad auga,

Vai Barklajs, ziema, krievu dievs?

IV

Dievs palīdzēja — kļuvis rāmāks

Bij tautas nemierīgais gars,

Drīz Parīzē mēs atradāmies.

Un krievu cars bij caru cars.

V

Jo taukāks kļuva viņš, jo smagāks;

Ak stulbā krievu tauta, teic,

Jel teic man, kālab gan tu tagad

VI

«Kazi.» Šim vārdiņam pat odu

Es tiešām būtu veltījis,

Bet pasteidzies, to sadzejodams,

Jau dižciltīgāks rīmjkalis

Nu Albionam pieder juras

VII

Kazi, par naudu nedomādams,

Reiz kļūs par mūku svētulis,

Kazi — lems Nikolajs, un atdos

Tad Sibīrija dzimtām drīz

Kazi, sāks labot musu ceļus

VIII

Vīrs svaidīts, guvis kaujās slavu.

Pat caru godāts, jātnieks šis,

Kam kroni galvā licis pāvests,

Kā blāzmas atspulgs izgaisis

Ar mieru sodīts, miera guris

IX

Dub Pireneji, aprimt nevar,

Kūp vulkāns Neapolē; tad

Kņazs bezrocis sāk Kišiņevā

Morejas draugiem mirkšķināt

L (?) kinžals (B) ēna

«Ar savu tautu visus veikšu!»

Tad kongresā cars sacīja,

Par tevi neceļ vairs ne ausu.

Tu Aleksandra dienderi.

XI

Pulks, milža Pitera reiz savākts,

Šie rotaļbiedri, sirmi nu,

Kas palīdzēja laikā savā,

Lai bendes nokauj tirānu

XII

Bij Krievija jau savaldīta,

Cars žūpot sāka, trakāk vēl,

Bet citas uguns dzirksts tai brīdī,

Kas sen varbūt jau gruzd un kvēlo

XIII

Bij sākuši tie sapulcēties

Pie vīna kausa pildīta,

Pie krievu šņabja glāzes sēdot

XIV

39*

Un viņi, skarbi daiļrunīgi

Šīs saimes.vīri, pulcējās

611

Tad pie Ņikitas nemierīgā,

Pie Iļjas, kas tā piesargās

XV

Tur Luņins — Bakha, Afrodītes

Un Marsa draugs — mums iededzies

Un nikns teica, ka ir brīdis,

Kad izšķirīgi rīkoties,

Noeles skandināja Puškins,

Bet melanholiskais Jakuškins,

Mums šķita, kinžalu jau ceļ,

Kam cara krūtis jāpāršķeļ.

Vien krievu zemi juzdams mīļu,

Kur paša ideāls šķiet rasts,

Turgeņevs klibais klausījās —

Viņš vergu važas nīda dziļi,

Šie muižnieki, kā likās tam,

Reiz dāvās brīvi zemniekam.

XVI

Tā bij pie Ņevas ledū kaltās,

Bet tur, kur pavasaris spožs

Pār Kamenku sāk agrāk valdīt

Un Tuļčinu, — kur ielenkt drošs

Bij sācis Dņepras lejas klajās

Un Bugas stepes laikā tajā

Pulks Vitgenšteina vīru jau,

It visam vēriens plašāks daudz

Tur Pestels tirāniem .. .

Tur cīņai………………………… kopā vāc

Salts, mierīgs ģenerālis kāds,

Un Muravjovs, to steidzinādams,

Alkst ašāk redzēt tikai to,

Kā uguns beidzot uzliesmo

XVII

Bet sazvērestības tai brīdī,

Pie vīna glāzes noslēgtas,

Bij sākumā vien draugu strīdi,

Un dziļi neiesakņojās

Vēl sirdīs sacelšanās māka.

No garlaicības vien viss sākās,

Vien izklaidēties ļāva šiem

Jau pieaugušiem nerātņiem.

Un likās…………………………………

Pie mezgla mezgls………………….

Un lēnām tīklā paslepenā

Krievzeme

Cars snauda vēl.

1823-1830

KOMENTĀRI

.

POĒMAS

.

RUSLANS UN LUDMILA 9. lpp.)

Kā izteicies pats Puškins, poēmu «Ruslans un Ludmila» viņš sācis rakstīt jau licejā. Tomēr poēmas melnraksti, kas saglabājušies līdz mūsu dienām, nav rakstīti agrāk par 1818. gadu. Poēma pabeigta 1820. gada 26. martā Pēterburgā. Epilogs («Tā, zemes gājējs vienaldzīgais…») rakstīts 1820. gada 26. jūlijā Kaukāzā, bet ieskaņa («Pie zalkšu jūras ozols zaļo…») — jau Mihai- lovskā 1824.—1825. gadā, liekot pamatā aukles Arinas Rodionov- nas teiksmu, kas saglabājusies Puškina piezīmēs.

Poēmas fragmenti iespiesti žurnālos «Ņevskij zriteļ» 1820. gada martā un «Sin otečestva» 1820. gada XV un XVI numuia. Žurnālā «Sin otečestva» poēmas virsraksts ir «Ludmila un Rus lans». Atsevišķā izdevumā poēma parādījās tā paša gada jūlija beigās vai augusta sākumā, Puškina prombūtnē, jo jau maija viņš tika no Pēterburgas izsūtīts. Poēmas izdošanas gaitai sekoju dzejnieks N. Gņedičs. Mēnesi pēc poēmas iznākšanas grāmatā žurnālā «Sin otečestva» (1820. gada XXXVIII numurā) parādijas poēmas papildinājums (Kijevas aplenkuma aina un epilogs).

Poēmas otrais izdevums iznāca 1828. gada martā — ar priekšvārdu, kurā raksturotas kritiskās piezīmes, kas parādījās pēc pirmā izdevuma. Otrajā izdevumā jau ir arī ieskaņa. Riskantākās vietas no poēmas teksta izmestas.

Pēdējo reizi Puškins poēmu iespiež krājuma «Poēmas un

stāsti» pirmajā sējumā 1835. gadā. Te ir viss 1828. gada izdevuma teksts, tikai bez priekšvārda.

Poēmas sižetam nav tieša pirmmela krievu pasakās un biļi- nās. Spēkoņa piedzīvojumi, cīnoties par mīļotās atbrīvošanu, un mīlas ainu apraksti vairāk radniecīgi rietumu bruņinieku romānam nekā krievu tautas eposam. Tomēr vairākas epizodes ņemtas no krievu pasakām: sastapšanās ar milzu galvu, cepure, zem kuras kļūst neredzams, dzīvības un nāves ūdens u. c. Taču vispārējs pasaku motīvu apdares stils poēmā ir ļoti radniecīgs tam, kāds bija vērojams krievu tautas pasaku apdarē XVIII gadsimta sentimentālisma perioda literatūrā. No līdzīgas tautas daiļr^^s izpratnes Puškins drīz novērsās.

Bajāns — Vladimira laika dziedonis, ko min jau « par Igora kauju».

Šī poēma rakstīta 1820. gada otrajā pusē. Pirmais — beigtais variants ar virsrakstu «Kaukāzs» rakstīts augustā zufā. Decembrī pabeigts visas poēmas melnraksts. Izstrādātais tīri pārrakstītais teksts pabeigts 1821. gada 23. februārī Kamenk Davidovu muižā. Epilogs rakstīts Odesā un datēts ar 1821. 'gada 15. maiju.

KAUKAZA GŪSTEKNIS

(111. Ipp.)

-

Poēmas publicēšanu Puškins bija uzticējis N. Gņedičam. Tā parādījās atsevišķā grāmatā 1822. gada augusta beigās. Šajā izdevumā daudz cenzūras svītrojumu un izkropļojumu. Dažus no tiem Puškinam izdevās novērst otrajā izdevumā — 1828. gadā. Te bija arī īss priekšvārds, kas 1835. gada krājumā «Poēmas un stāsti» atmests.

Poēma veltīta Nikolajam Rajevskim, junioram, Puškina draugam. Kopā ar Rajevsku ģimeni Puškins 1820. gadā uzturējās Kaukāzā un Krimā. Poēmas iecere radusies tiešā vērojumu ietekmē, kad Puškins minētajā gadā divus mēnešus (no 5. jūnija līdz 5. augustam) uzturējies Pjatigorskā, Zeļeznovodskā un Kislo- vodskā.

Savu attieksmi pret poēmu Puškins izteicis vēstulēs V, Gor- čakovam, N. Gņedičam un Vjazemskim, kā arī 1830. gada rakstā «Kritikas atspēkojums» un aprakstā «Ceļojums uz Arzrumu». j, «Kur Mstislavs kāvās». — Karamzina «Vēsturē» ir apraļcstīts Tmutarakaņas kņaza Mstislava karagājiens 1202. gadā. karagājienu Puškins bija nodomājis rakstīt poēmu ar virs- «Mstislavs» un jau izstrādājis detalizētu plānu. V, uanovs'p, (1754—1806) — no 1802. gada līdz savai "i va ' . krievu karaspēka kara darbību Kaukāzā.

-vskis P. (1782— 1852) — kopš 1796. gada kal- lo '"'A Kaukāzā; īpaši izcēlās karagājienā pret Per-

nfl " gadā. No karadienesta tika atvaļināts ģenerāl-

.apē, palika ārstēties Kaukāza minerālūdeņu novadā, , . oiās uz dzīvi savā muižā Bahmutas apkaimē, bet mūža :jās dienas pavadīja Feodosijā, kur arī mira. Jermolovs A. (1772— 1861) — no 1817. gada galvenais uzijas pārvaldītājs un atsevišķā Kaukāza korpusa komandieri;. ,.ija ļoti populārs dekabristu aprindās, tāpēc cariskā valdība 1827. 'gadā. viņu piespieda aiziet no dienesta un minētajā posteni iecēla Paskeviču.

GABRIELIĀDA

(143. lpp.)

Poēma rakstīta 1821. gada aprīlī. Šāds sacerējums no tālaika cenzūras viedokļa bija pilnīgi nepieļaujams, tāpēc kādu laiku poēma bija zināma tikai nedaudziem Puškina draugiem, taču jau

1822. gada vasarā tās noraksti plaši izplatījās. 1828. gadā atvaļinātā gvardes štāba kapteiņa Mitjkova kalpotāji vienu norakstu bija redzējuši sava kunga rīcībā un ziņojuši par «grēka darbu» garīdzniecībai. Metropolīts Serafims tūdaļ darīja to zināmu valdībai, pēc tam cars Nikolajs Pirmais pavēlējis ievadīt izmeklēšanu. Puškins izsaukts un pratināts, taču noliedzis, ka būtu poēmas autors. Tomēr vēlāk pēc nerimtīgiem tincinājumiem aizrakstījis Nikolajam Pirmajam vēstuli. Vēstule nav saglabājusies, bet jādomā, ka Puškins tajā atzinies, jo izmeklēšana drīz izbeigta ar šādu Nikolaja Pirmā rezolūciju: «Man šī lieta sīki zināma un pilnīgi izbeigta.»

«Gabriēliāda» ir parodija par evaņģēlija stāstu, kā erceņģelis Gabriēls pavēstījis Marijai dieva gribu par Kristus ieņemšanu un dzimšanu no svētā gara. Poēmā ietilpst arī parodija par bībe- les stāstu, kas vēstī par pirmo cilvēku — Ādama un Ievas — grēkā krišanu.

Autora rokrakstā poēma nav saglabājusies. Saglabājušies tikai dažu ainu plāni: «Svētais gars, ataicinājis Gabriēlu, stāsta tam par savu mīlestību un uztic savedēja pienākumu. Gabriēls iemīlējies. Sātans un Marija.» Šis plāns uzmests 1821. gada 6. aprīlī.

BRĀĻI LAUPĪTĀJI

(165. lpp.)

Poēma rakstīta 1821. — 1822. gadā. Tās pilnīgo tekstu Puškins sadedzinājis. Fragmentu, kas bija saglabājies, Puškins publicēja žurnāla «Poļarnaja zvezda» 1825. gada sējumā, bet atsevišķā grāmatā izdeva 1827. gadā.

Par visas poēmas saturu var spriest pēc plāniem, kas saglabājušies,

POĒMA

Vakarā meiča raud, pierunā, vīri gatavi kāpt laivās; jesauls — kur gan mūsu atamans. — Viņi brauc laivās un dzied…

Astrahaņas pievārtē; sakauj tirgoņa kuģi; viņš apņem sev citu — tā vai prātu zaudē; jaunā nemīl un mirst. Viņš dara visādas ļaundarības. Jesauls viņu nodod.

2

I.  Laupītāji, stāsts par diviem brāļiem.

II.  Atamans, viņam līdzi jaunava; viņa vēsums efc; dziesma Volgas klaidā.

III.  Tirgoņa kuģis, tirgoņa meita.

IV.   Zaudē prātu.

Vēstulē Vjazemskim (1823. gada 11. nov.) Puškins st.istu p,w kādu patiesu notikumu, kas likts publicētā fragmenta pamatā. Bet vispār laupītāju izdarību un piedzīvojumu ainas Puškina iztēlē m dušās galvenokārt tāpēc, ka Krievijas dienvidos tajā laikā zemnie čības ārkārtējās nabadzības dēļ nemitīgi notika dumpji un rad.is laupītāju bari.

BAHČISARAJAS STRŪKLAKA

(177. lpp.)

Pie šīs poēmas Puškins strādāja no 1821. gada pavasara līdz 1823. gadam. Varoņa un divu jaunavu attieksmju shēma sakrīt ar to, kādu redzējām poēmas «Brāļi laupītāji» iznicinātās daļas plānā. Tāpēc var domāt, ka poēmas galīgais izveids radies jau pēc tam, kad Puškins bija atteicies no domas izveidot poēmu par laupītā jiem visā pilnībā. Tad viņš arī pārcēlis tur iecerēto situāciju jaunos apstākļos.

Poēmas izdošanu Puškins uzticējis P. Vjazemskim, un tā (ar zināmu kavējumu cenzūras dēļ) iznāca atsevišķā grāmatā 1824. gada 10. martā.

Priekšvārda vietā grāmatā bija publicēts Vjazemska raksts «Izdevēja saruna ar klasiķi no Viborgas puses vai no Vasilija salas». Rakstā Vjazemskis polemizēja ar kritiķiem, kas žurnālos uzbruka «jaunās skolas» resp. romantiskā virziena dzejniekiem. Šis priekšvārds iesaistīja Vjazemski ilgstošā polemikā ar M. Dmitri- jevu, kas publicējās žurnālā «Vestņik Jevropi». Tomēr šis priekšvārds palika arī vēl otrajā izdevumā, kas iznāca 1827. gadā.

Visiem poēmas izdevumiem pievienots arī izraksts no I. Mu- ravjova-Apostola grāmatas «Ceļojums pa Tauriju» (1823), bet trešajam izdevumam vēl arī papildu priekšvārds «No izdevējiem».

Epigrāfs ņemts no persiešu dzejnieka Sādi poēmas «Bustans» Šī poēma tajos laikos vēl nebija tulkota nevienā Eiropas valodā, un Puškins citātu ņēmis no T. Mura poēmas «Laila Ruks» A. Pišo franciskā atdzejojuma.

Bahčisarajas pili un Krimas dabu Puškins attēlojis, vadoties no iespaidiem, kādus guvis, tur uzturoties 1820. gada augustā un septembrī. «Asaru strūklaka», kas devusi pamatu poēmas virsrakstam, kopā ar citām līdzīgām strūklakām novietota pašā hana pilī, taču līdz 1787. gadam tā atradās pie Dilāras Bikečas (vienas no Krimas hana Gireja sievām) mauzoleja. Kad uz Krimu gatavojās braukt Katrina Otrā, «Asaru strūklaka» tika pārvietota uz pili un restaurēta. Tā veidota reizē ar mauzoleju 1763. gadā. Ar šo mauzoleju un strūklaku saistās leģenda par sievieti kristieti, hana Gireja gūstekni. Domāja, ka tā bijusi Marija Potocka — kādā karagājienā aizvesta gūstā no Polijas. Tāds karagājiens nevarēja būt noticis Krimas Gireja valdīšanas laikā (1758—1764), tomēr astoņpadsmitā gadsimta piecdesmito gadu sākumā Krimas .Girejs, būdams vēl tikai nogajiešu ordu seraskirs (pavēlnieks), patiešām izdarīja iebrukumus Polijā.

Vēsturiskās ziņas par tatāru iebrukumiem Puškins smēlies no grāmatas, kuru vēstulē V. Rajevskim nosauc par «Histoire de Crimēe». Tā varēja būt Sestrenceviča grāmata «Histoire de la Tauride» (1800) vai, visticamāk, Kastelno grāmata «Essai sui 1'histoire ancierine et moderne de la Nouvelle Russie» (1820), kurā aplūkota Krimas vēsture un stāvoklis apcerējuma sarakstīšanas laikā.

Puškins savā poēmā nav rēķinājies ar vēsturisko patiesību. Kādā melnraksta uzmetumā hans nosaukts par Divletu Gireju. Acīm redzot Puškins domājis Devletu Gireju, kurš organizējis karagājienu pret Maskavu 1571. gadā. Darbības laiks poēmā nav nosakāms. «Viltīgās Dženovas intrigas», par kurām poēmā runāts, nevarēja notikt vēlāk par XV gadsimta vidu, bet tajā laikā hanu galvaspilsēta vēl nebija Bahčisaraja, bet Solhata (Vecaja Krima). Precīzāks Puškins ir Krimas dabas un pils attēlojumos.

Visos Puškina dzīves laikā publicētajos poēmas izdevumos izlaistas desmit vārsmas («Vse dumi serdca…»). Puškins tas devēja par «mīlestības murgiem». Sīs vārsmas saistītas ar kādu epizodi Puškina biogrāfijā — ar tā dēvēto «slepeno mīlestību», ko Puškins piedzīvoja Krimā.

Savu poēmas vērtējumu Puškins devis 1830. gadā publicētajā rakstā «Kritikas atspēkojums». Tur Puškins starp citu saka, ka poēmā jūtama Bairona ietekme. Un tas ir tiesa: austrumnieciskās sadzīves aprakstos var manīt dažu detaļu aizguvumus no Bairona «Abidosas līgavas».

«Viņš poļu zemēs iebrukt taisās…» — Krimas hanu valsts nemitīgi apdraudēja Polijas ieguvumus Ukrainā. Divu gadsimtu laika, līdz XVIII gadsimta sešdesmitajiem gadiem, hani vairākkārt uzmācās Polijai ar militārām un finansiālām prasībām.

«Vai pulkos jaušams dumpis kāds…» — Tatāru karaspēks, dažādu ordu konglomerāts, bieži dumpojās pret haniem, nogāza tos un vietā lika savus pavēlniekus (seraskirus).

«Dr aud kalni…» — Krimas hanu valsts pletās pari Krimas pussalas ietvariem — līdz Kaukāza piekalnēm. Kaukāza kalniešu ciltis nemitīgi apdraudēja hanu valsts pierobežas zemes.

«Dženoviešu aizsākts…» — Dženovieši, kas XIII gadsimtā Krimas dienvidu krastā bija iekārtojuši kolonijas, paturēja tur savas tiesības līdz 1475. gadam, kad turki sagrāva viņu cietokšņus un iznicināja visas dženoviešu kolonijas Krimā. Ar Konstantinopoles ieņemšanu (1453) visi jūras šaurumi nonāca turku rokās, un dženovieši zaudēja jebkādu iespēju nokļūt Melnajā jūrā. Itāļu tautības iedzīvotāju atliekas no piejūras kolonijām pārcēlās Krimas kalnos, Belbekas ielejā, kur drīz asimilējās ar tatāriem.

«Sardze mēmām rokām…» — Pēc turku pieklājības parašām, ko tatāri pilnā mērā bija piesavinājušies, kalpotājiem priekšnieku klātienē bija jācieš klusu.

«Pa taku līkumainām stīgām…» — Domāts vecais ceļš uz Aluštu, kas gāja gar jūras krastu līdz Artekam, tad pa ziemeļpusi aplīk Ajudagam (Lāča kalnam), kas iesniedzas jūrā ar smailu ragu, stāvām krasta klintīm.

«Izraksts no I. Muravjov a-A postola Taurijas ceļojuma piezīmēm.» — Šīs grāmatas autors apceļoja Krimu gandrīz reizē ar Puškinu, tikai divus mēnešus vēlāk. Grāmata uzrakstīta vēstuļu veidā un satur galvenokārt arheoloģiska rakstura pārdomas. Iznāca 1823. gadā.

Čigāni

(207. lpp.)

Poēma rakstīta 1824. gadā, sākta janvārī dienvidos un pabeigta 10. oktobri Mihailovskā. 1825. gada janvāri Puškins vēl uzrakstīja Aļeko monologu, ko tas runā pie dēla šūpuļa, taču poēmas galīgajā tekstā neietilpināja.

Poēmas fragmenti iespiesti žurnāla «Poļarnaja zvezda» 1825. gada sējumā (sākums) un tā paša gada almanahā «Severnije cveti» (vecā čigāna stāsts par Ovīdiju). Bez tam vēl dziesma «Vecais vīrs, bargais vīrs» ar notīm (Puškins pierakstījis čigāna iedziedātu meldiņu) iespiesta žurnāla «Moskovskij vestņik» 1825. gada XXI numurā. Atsevišķā izdevumā poēma iznāca 1827. gada maijā.

Tāpat kā pārējās dienvidu poēmās, arī «Čigānos» pamatā Puškina paša vērojumi un iespaidi. Kišiņevā Puškins iepazinās ar čigānu nometnes ikdienas dzīvi. Laikabiedri stāsta, ka Puškins čigānu nometnē pavadījis vairākas dienas. To apliecina arī pats Puškins — dzejolī «Čigāni» (1830), «Jevgeņija Oņegina» VIII nodaļā, kā arī pašas poēmas epilogā, īpaši tajās vārsmās, kas nav iespiestas, bet ar autora roku ierakstītas eksemplārā, ko Puškins dāvinājis Vjazemskim.

Poēma «Čigāni» bija ļoti populāra rakstnieku dekabristu aprindās, to īpaši bija iemīļojuši Riļejevs un Bestuževs. Viņus saistīja Aļeko romantiskais raksturs, kas nesa sevī daudz spilgtāku pretrunu iezīmējumu nekā poēmas «Kaukāza gūsteknis» varonis. Šīs pretrunas bija raksturīgas tālaika jaunajai paaudzei.

«Vēl šādu teiksmas stāstu zinām…» — Vecais čigāns te stāsta par romiešu dzejnieku Ovīdiju, ko imperators Augusts savā laikā bija izsūtījis trimdā uz Melnās jūras otro krastu (sk. Puškina dzejoli «Ovīdijam»).

625

«Kur stingras robežas reiz sprauda krievs iedomīgai Stambulai…» — Pēc krievu-turku kara

40 - 562

saskaņā ar Bukarestes miera līgumu 1812. gadā tika nospraustas jaunas robežas: viss apgabals gar Melno jūru — starp Dņestras un Donavas upēm — nonāca Krievijas varā.

GRĀFS NUĻINS

(241. lpp.)

Šis stāsts dzejā uzrakstīts 1825. gada 13. un 14. decembrī, un sākumā tam bijis virsraksts «Jaunais Tarkvīnijs». Pirmās 30 vārsmas iespiestas žurnāla «Moskovskij vestņik» 1827. gada IV numurā, bet visa poēma pilnībā publicēta almanaha «Severnije cveti» 1828. gada sējumā. Tā paša gada decembrī «Grāfs Nuļins» kopā ar Baratinska dzejojumu «Balle» izdots atsevišķā grāmatā ar kopīgu virsrakstu «Divi stāsti dzejā».

Par to, kā radies poēmas sižets, Puškins raksta savās piezīmēs. Ir leģenda, ka Romas ķeizaru padzīšanai un republikas nodibināšanai par tiešo cēloni bijis pēdējā ķeizara Tarkvīnija Lepnā dēla Siksta Tarkvīnija noziegums: viņš ar varu ieguvis Kolatina sievu Lukrēciju. Tā nevarējusi paciest šādu apkaunojumu, izstāstījusi visu vīram un izdarījusi pašnāvību. Kolatins kopā ar savu draugu Luciju Jūniju Brutu noorganizējuši sacelšanos un gāzuši ķeizara varu.

Izlasījis Šekspīra poēmu par šo sižetu, Puškins nolēmis uzrakstīt par to parodiju, veidojot poēmas norisi krievu muižniecības vidē un «jaunā Tarkvīnija» lomā notēlojot vieglprātīgo grāfu Nuļinu.

Puškina poēmai asi uzbruka kritika, īpaši Nadeždins. Par to Puškins raksta savā «Kritikas atspēkojumā» (1830).

«Gizota sējums nejēdzīgs…» — Vēsturnieks Gizo (1787—1874) deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados darbojās publicistikā, pierādot revolūcijas vēsturisko nepieciešamību un absolūtisma režīma neizbēgamo bojā eju. Puškins te runā par kādu no Gizo grāmatām, kas iznāca 1821.—1823. gadā, visticamāk — par «Francijas vēstures pieredzi» (1823).

«Beranžēra vārsmas…» — Beranžē (1780—1857), populāru dziesmu autors, deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados bieži publicēja asas kuplejas, kas bija vērstas pret Burbonu valdību («Vecais seržants», «Galma dzejnieks» u. c.); kā redzams, grāfs Nuļins ir savācis visu sensacionālo: līdztekus galma asprātībām — revolucionāras kuplejas.

«Rosīni, Pēra melodijas…» — Domātas Rosīni (1792—1868) un Ferdinando Paera (1771—1839) jauno operu melodijas. Abi šie itāļu komponisti tajā laikā dzīvoja Francijā un bija ļoti populāri.

T a 1 m a (1763—1826) — slavenais franču traģiķis.

«Un Marsa jaunkundze kļūstveca…» — Marsa (1779—1847), slavena franču komēdijas aktrise. Vēl 46 gadu vecumā tēloja jaunas varones.

Saris Potjē (1775—1838) — franču komēdijas aktieris, darbojās Varjetē teātrī un citos Parīzes «bulvārteātros». Viņam bija lieli panākumi vodeviļās un vieglās komēdijās.

«Nu — d'Arlincourt un Lamartin…» — Darloii- kūrs (1789—1856) — franču romānists. Rakstīja pseidovēsturiskus romānus par viduslaikiem («Renegāts», «Vientuļais» u. c.) ar noslēpumainām un neticamām varoņu dēkām. Sie romāni bija modes lieta, kaut gan nopietnās lasītāju aprindās par tiem vīpsnāja.

Lamartins (1790—1869) — pazīstams dzejnieks romantiķis, «Poētisko pārdomu» autors. Deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados bija populārs ne vien dzejas cienītāju un pazinēju vidū, bet ari plašās lasītāju aprindās.

«Telegrāfs». — Domāts N. Poļevoja žurnāls «Moskovskij telegraf», kuram bija krāsains pielikums ar modes jaunumiem.

POLTAVA

(257. lpp.)

Poēmu Puškins sācis rakstīt 1828. gada 5. aprīlī. Pirmais dziedājums galīgi izstrādāts un tīri pārrakstīts 3. oktobrī, otrais — 9. oktobrī, trešais — 16. oktobrī. Veltījums rakstīts 1828. gada 27. oktobrī, priekšvārds — 1829. gada 31. janvārī.

Poēma iznāca atsevišķā izdevumā 1829. gada marta beigās ar priekšvārdu, kuru vēlāk krājumā «Poēmas un stāsti» (1835) Puškins vairs neievietoja.

«Poltava» ir pirmais autora mēģinājums ietvert dzejas formā konkrētu vēstures materiālu pēc tā rūpīgas izstudēšanas. Tas izskaidrojams ar vispārēju Puškina interesi par Pētera Pirmā laikmetu. Galvenie avoti, ko Puškins izlietojis, bija: D. Bantiša-Kamen- skija «Mazās Krievijas vēsture» (1822), I. Goļikova «Pētera Lielā veikumi» (1788—1789), Ščerbatova izdotais (1770) «Pētera Lielā žurnāls jeb diendienu piezīmes», D. Buturlina «Krievu XVIII gadsimta garagājienu vēsture» (1820), Voltēra vēsturiskie apcerējumi — «Kārļa XII darbība», «Krievija Pētera Lielā laikā» un vēl daži citi krievu un franču valodā.

Puškins ilgi nevarēja izšķirties par varones vārdu. Vēsturiskais Kočubeja meitas vārds ir Matrjona, taču tas nelikās piemērots episkas poēmas varonei, jo nes sev līdzi nevēlamas asociācijas. Melnrakstos ir gan Natālija, gan Matrjona, līdz autors paliek pie vārda Marija.

«Poltava» izraisīja dzīvu polemiku žurnālos. Daži kritiķi (Nadeždins, Bulgarins) tai asi uzbruka. Puškins tiem atbildēja jau zināmajā «Kritikas atspēkojumā».

«Zviedru bruņinieks» — Kārlis Divpadsmitais.

«Nesen jauns naidnieks varenīgs». — Domāts Napoleons un viņa karagājiens uz Maskavu.

«Un Bogdans, viņa sasniegumi, Tā svētie kari, nolīgumi» — domāta Bogdana Hmeļņicka cīņa pret Poliju, pret tās tieksmēm valdīt Ukrainā, un Perejaslavas Rada 1654. gadā, kad Ukrainu uzņēma Krievijas pavalstniecībā.

«Pret Maskavu Bahčisaraju viņš draudot viltīgs cīņā sauc.» — Tajā laikā tika gatavots Krimas tatāru karagājiens pret Maskavu; šajā sakarā notika Mazepas sarunas ar hanu Devletu-Gireju.

Stepans Zabela un G. Gamaleja — ukraiņu pulkveži, Mazepas piekritēji. 1687. gadā tie kopā ar V. Kočubeju, Mazepu un vēl pieciem viņa piekritējiem iesniedza Golicinam denunciāciju pret hetmani Samoiloviču, pēc tam tas tika atcelts un viņa vietā ievēlēja Mazepu. Tas pēc ievēlēšanas savus piekritējus paaugstināja dienesta pakāpēs.

«Tā kardināls, ko dzīve lieca…» — Domāts kardināls Montalto (1521—1590). Pēc pāvesta Grigora Trīspadsmitā nāves 1585. gada konklavā, ievēlējot jaunu pāvestu, balsis dalījušās, tāpēc kompromisa nolūkā nolemts ievēlēt pašu vecāko un slimīgāko kardinālu, kura valdīšanas laiks nevarētu būt ilgs. Tada kārtā ievēlēts kardināls Montalto (ar pāvesta vārdu Sikslr, l'iek tais). Taču jau nākamajā mirklī pēc ievēlēšanas viņš aizmetis prom kruķus, izslējies taisns, spēcīgā balsī nodziedājis pateicība . himnu un savā valdīšanas laikā rīkojies ļoti enerģiski.

«Un atamans krīt aizkrācnieks». — Domāts (loi dejenko.

«Jau Rozens zaudē cīņas vietu, Un Slipen- bahs jau padodas». — Poltavas kaujas sākuma zviedri uzbruka vāji nocietinātam krievu karaspēku sektoram. Triecienu ievadīja ģenerāļi Šlipenbahs un Rozens. Taču spēcīgi pretuzbrukumi flangos Šlipenbaha pulkus nogrieza, un viņš bija spiests padoties. Rozens, kura pulkus tāpat spieda no abiem spārniem, atkāpās līdz savai aizsardzības līnijai, tomēr beidzot bija spiests kapitulēt.

Šeremetjevs — feldmaršals, komandēja krievu armijas centru; Briss — komandēja artilēriju; Bours — stājās ievainotā Rennes vietā un komandēja labo spārnu; viņš arī bija tas, kurš vadīja kauju, kas noslēdzās ar Slipenbaha un Rozena saņemšanu gūstā; kņazs R e p ņ i n s atradās Pētera tuvumā.

«Puspatvaldīgais valdinieks». — Domāts kņazs Meņšikovs. Viņš komandēja kreiso spārnu; kreisā spārna pulki veica Poltavas kaujas galvenos uzdevumus.

Vainarovskis — Mazepas krustdēls, zviedru armijas pulkvedis; Riļejeva poēmas «Vainarovskis» varonis.

«Kur vējdzirnavu virkne senā…» — Moldāvijā. Kārlis Divpadsmitais pēc sakāves pie Poltavas bēga uz Turciju un tika internēts Benderos. Pēc miera noslēgšanas ar Krieviju Turcijas valdība Kārlim lika priekšā atstāt viņu teritoriju. Kārlis pretojās, tika atbruņots un kādu laiku atradās apcietinājumā. Vēlāk viņš tomēr aizbrauca no Turcijas un atgriezās Zviedrijā (1714. gada novembri).

MĀJIŅA KOLOMNĀ

(321. lpp.)

Šī poēma rakstīta Boldinā 1830. gadā, pabeigta 9. novembri. Iespiesta almanahā «Novoseļje» 1833. gada I sējumā, vēlāk bez grozījumiem ievietota 1835. gadā izdotā krājuma «Poēmas un stāsti» otrajā daļā. Almanahā poēma datēta ar gada skaitli «1829», kas ir pretrunā ar Puškina autogrāfu un vēstulēm.

Pēc liceja pabeigšanas un līdz izsūtījumam trimdā uz dienvidiem Puškins dzīvoja tajā Pēterburgas daļā, ko dēvēja par Ko- lomnu (pilsētas nomale Fontankas labajā krastā līdz tās satekai' ar Jekaterinas kanālu).

Poēmas pamatā likti šajos gados gūtie iespaidi. (Sk. X un XX pantu.)

Poēmas sākumā bijuši vairāki panti ar literāras polemikas raksturu. Taču uz to laiku, kad poēma bijusi gatava publicēšanai, šī polemika jau zaudējusi savu asumu, tāpēc Puškins polemiskos pantus izmetis. Atmetis arī sākotnējo nodomu iespiest poēmu anonīmi.

«Šihmatovs svētais nopēlis ir tādas…» — Dzejnieks S. Širinskis-Šihmatovs (1785—1837) rakstīja reliģiska satura poēmas un arī pats iestājās klosterī. Viņš uzskatīja par nepieļaujamu verbu atskaņošanu (verbu ar vienādām galotnēm).

«Pie Pokrovas». — Pie Pokrovas baznīcas, kas atradās Kolomnā, Sadovajas ielas un Angļu prospekta krustojumā.

«Jo Eminu tā lasīja labprāt…» — F. Emins (1760—1814), krievu rakstnieks, sentimentālu, tālaika sīkpilsoņu aprindās ļoti populāru romānu autors.

«Zilā dūja skumst…» — Pseidotautiskā stilā veidota I. Dmitrijeva romance.

«Iziešu pie upes…» — Krievu tautas dziesmu garā veidota Ņeļedinska-Meļecka romance.

«H o f f u r j e r s» — vecākais galma sulainis.

«Uz Ohtu viņas zārku aizgādāt…» • Ohl.i ,il radās kapsēta, kur apbedīja galvenokārt nabadzīgus nomirējus.

ANDŽELO

(339. lpp.)

Poēma pabeigta 1833. gada 27. oktobri un iespiesta almanaha «Novoseļje» 1834. gada II sējumā, kas iznāca minētā gada aprīlī. Rokrakstā ir apakšvirsraksts: «Stāsts ņemts no Šekspīra traģēdijas «Measure tor measure».» (Mērs pret mēru jeb dots pret dotu.)

Pēc ministra S. Uvarova pieprasījuma daži panti no poēmas tika izmesti. Tie netika atjaunoti arī otrajā izdevumā (1835. gada krājumā «Poēmas un stāsti»), neskatoties uz enerģiskiem Puškina protestiem.

Poēma ir daļēji pēc Šekspīra drāmas motīviem veidots oriģināldarbs senu itāļu hroniku garā, daļēji diezgan tuvs dažu šīs drāmas ainu atdzejojums. Sākumā Puškins pat bija domājis atdzejot Šekspīra drāmu oriģināla pantmērā, bet vēlāk no šā nodoma atteicās. Kritika poēmu novērtēja negatīvi, saskatot tajā Puškina talanta apsīkumu. Šai sakarā Puškins sacīja Naščokinam: «Mūsu kritiķi nav pievērsuši šim darbam pietiekamu uzmanību un domā, ka tas ir viens no vājākiem maniem sacerējumiem, lai gan īstenībā nekā labāka es neesmu uzrakstījis.»

Haruns Al-Rašids — Bagdādes kalifs mūsu ēras VIII gadsimtā. Arābu pasakās «Tūkstoš un viena nākts» viņš tēlots kā gudrs un ideāls valdnieks. Tiek stāstīts, ka viņš pārģērbies klaiņojis pa Bagdādi, lai vērojumos un sarunās noskaidrotu patiesību par savu pavalstnieku dzīvi.

«Ja ārpus aizdomām nav valdinieka sieva…» — Kad par Cēzara sievu Pompeju izplatījās baumas par viņas neuzticību, Cēzars šķira laulību, taču necēla pret sievu nekādu apvainojumu; viņš paziņoja, ka uzskata sievu par nevainīgu tai piedēvētajā pārkāpumā, taču laulības šķiršanu pamato ar to, ka Cēzara sievai jābūt ārpus katrām aizdomām.

VARA JĀTNIEKS

(369. lpp.)

Šī poēma (jeb, kā Puškins to apzīmējis, Pēterpils stāsts) rakstīta Boldinā 1833. gada rudenī: rokrakstos tās sākums datēts ar 6. oktobri, beigas — ar 31. oktobri.

Iespiest poēmu visā pilnībā Nikolajs Pirmais neatļāva. Tikai poēmas sākumu Puškins publicēja izdevuma «Bibļioteka dļa čteņija» 1834. gada XII sējumā ar virsrakstu ««Pēterburga». Poēmas fragments».

Par «Vara jātnieka» publicēšanas aizliegumu Puškins raksta 1833. gadā savā dienasgrāmatā. Puškins mēģināja pārveidot tās vietas poēmā, kuras bija saistījušas cara uzmanību, taču drīz pārveidošanu atmeta, nenovedis to līdz galam. Visas norādītās vietas pārveidoja Zukovskis — jau pēc Puškina nāves — un iespieda poēmu žurnāla «Sovremeņņik» 1837. gada 5. numurā.

Poēma radās pēc Puškina pārdomām par Pētera Pirmā reformu nozīmi un jaunās — pēcreformu laikmeta Krievijas attīstību. Sižeta izvēli noteica Puškina doma par traģisko stāvokli, ko izraisa vēstures progresīvā gaita, prasot tādus upurus kā poēmas varonis Jevgeņijs, deklasēts muižnieks, kas neglābjami lemts bojā ejai. Indivīda personiskās dzīves un vēsturiskās nepieciešamības nežēlīgā un nenovēršamā sadursme uzvedināja Puškinu uz domām izstrādāt šo sižetu, kas daļēji bija iezīmēts jau nepabeigtajā po ēmā «Jezerskis». Iespējams, ka plūdu un Pētera Pirmā pienu nekļa tēma radās arī, lasot Mickeviča dzejoļus — jau Puškina piezīmēs minēto «Oļeškeviču» un it sevišķi «Pētera Pirmā pienu nekli». Pēdējā dzejolī Mickevičs stāsta, kā viņi kopā ar k,i<lu krievu dzejnieku, kurā lasītājs var pazīt Puškinu, sarunājušies pie Pētera Pirmā pieminekļa, un krievu dzejnieks pieminekļa alegoriju izskaidrojis šādi: «Jau pjedestāls gatavs, atlido vara ķeizars, ķeizars-pātagturis, tērpies romiešu togā, zirgs uzlec uz granīta klints, apstājas pašā malā un saslejas uz pakaļkājām.» Tālāk dzejnieks salīdzina tēlu ar ledū sastingušu ūdenskritumu un saka: «Drīz atspīdēs brīvības saule un vējš no rietumiem sasildīs šo zemi: kas gan tad notiks ar ūdenskritumu?»

Šādam Ādama Mickeviča negatīvam Pētera Pirmā nozīmes vērtējumam Puškins pretstata savu — pozitīvu, un tas ir poēmas polemiskais nolūks.

1824. gada 7. novembra plūdu aprakstam Puškins ņem talkā žurnālu ziņojumus, konkrēti — Berha grāmatā publicēto Bulgarina rakstu.

«…Tīk lielgabala grāviens vēls…» — Domātas Petropavlovskas cietokšņa artilērijas zalves.

«Ka tilti laikam nost jau ceļas…» — Tajos laikos pār Ņevu vēl nebija stacionāru tiltu: visi bija plostu tilti, palu vai plūdu laikā tos noņēma, un satiksme pār upi tika pārtraukta.

Algarotti (1712—1764) — itāļu literāts. Apmeklēja Krieviju 1739. gadā un vēlāk izdeva «Vēstules par Krieviju», kur arī atrodams Puškina citētais teiciens.

Vjazemska dzejolis — domāts minētā autora dzejolis «Saruna 1832. gada aprīlī», veltīts J. Zavadovskai. Dzejolī ir šādas rindas:

Es mīlu Pēterburgu ar tās smuidro daili, Ar grezno salu krāšņo jostu, Ar gaišo nakti, dienas sāncensi vēso, Ar jauno dārzu svaigo zaļumu.

«O 1 e s z k i e w i c z» — Mickeviča poēma par poļu mākslinieku Oļeškeviču, kas dzīvoja Pēterburgā. Poēmā tiek stāstīts, kā šis mākslinieks, nokāpis uz ledus, mēra ūdens dziļumu Ņevā un pareģo, ka būs plūdi.

V. R u b a n s — XVIII gadsimta krievu dzejnieks un žurnālists. Plaši bijušas pazīstamas viņa retoriskās vārsmas par Pētera Pirmā pieminekli.

JEVGEŅIJS OŅEGINS

(391. lpp.)

Šis «romāns dzejā» ir nozīmīgākais Puškina sacerējums. Melnrakstā tas pabeigts 1830. gada rudenī Boldinā. Puškina tā laika rokrakstos atrodama lapiņa, kur atzīmēts, kad un kur rakstītas romāna galvenās nodaļas, sniegti to paredzamie virsraksti:

Oņegins Pirmā daļa. Priekšvārds.

I dziedājums. Grūtsirdība. Kišiņeva, Odesa. II „ Dzejnieks. Odesa. 1824.

III                 „ Jaunkundze. Odesa, Mih. 1824. Otrā daļa.

IV   dziedājums. Sādža. Mihailov. 1825.

V                  „ Vārdadiena. Mih. 1825, 1826.

VI                 „ Divkauja. Mih. 1826. Trešā daļa.

VII    dziedājums. M a s k a v a. Mih., Pēterb., M.iļiņin.

1827. 8.

VIII „ Ceļojums. Mask., Pavl. 1829. Bold. IX „ Augstākā sabiedrība. Bold. Piezīmes.

1823. gada 9. maijā Kišiņevā — 1830. 25. sept. Boldinā

26. sept. A. P. Steidz ātrāk dzīvot viņš un visu izjust steidz.

K. V.

7 gadi 4 mēneši 17 dienas.

Ar to Puškina darbs pie romāna vēl nebija beidzies. Tālākā apdares gaitā viņš izmeta no romāna visu astoto nodaļu («Ceļojums»). Dažus šīs nodaļas pantus pārveidoja pēdējā nodaļā, kas īstenībā kļuva par astoto. Šajā nodaļā viņš ietilpināja arī Oņegina vēstuli Tatjanai, ko uzrakstīja 1831. gada 5. oktobrī Carskoje Selo. Iemeslu, kāpēc Puškins no galīgā teksta izmetis. sākotnējo astoto nodaļu, min P. Kateņins vēstulē P. Aņņenkovam (1853): «Par Oņegina astoto nodaļu nelaiķis stāstīja man 1832. gadā: bez Ņižegorodas tirgus un Odesas ostas Jevgeņijs vēl redzot Arak- >čejeva ierīkotās kara apmetnes un izsakot par tām tik asas piezīmes un spriedumus, ka tie neesot publicējami, tāpēc viņš nolēmis . .. izmest visu nodaļu, jo bez šīm ainām tā kļuvusi pārāk īsa un nabadzīga.»

Bez publicēšanai paredzētajām deviņām nodaļām Puškins 4 strādājis vēl arī pie desmitās, kas nav bijusi paredzēta iespiešanai, jo tajā Puškins sniedzis dekabristu kustības vēsturi. Šo nodaļu (desmito) 1830. gada 19. oktobrī Boldinā sadedzinājis, taču pirms tam to pārrakstījis šifrētā veidā.

No šifrētā pieraksta saglabājusies tikai viena lapiņa. Bez tam vēl saglabājušies dažu vārsmu melnraksti. Pārējais gājis zudumā. Pazudušas arī tās vārsmas, kurās runāts par Arakčejeva apmetnēm.

Atsevišķas romāna nodaļas Puškins sāka publicēt jau tad, kad līdz romāna pabeigšanai vēl bija tālu. Pirmā nodaļa parādījās 1825. gada 15. februārī ar dzejoli «Grāmatu izdevēja saruna ar dzejnieku» ievada vietā. Otrā nodaļa tika publicēta 1826. gada oktobrī, trešā — 1827. gada oktobrī. Turpmāk iestājās lielāki pārtraukumi: ceturtā un piektā nodaļa (kopīgā izdevumā) iznāca 1828. gada 1. februārī (ar veltījumu P. Pļetņevam), sestā nodaļa — tā paša gada martā, bet septītā tikai 1830. gada martā un pēdējā — 1832. gada janvārī.

Viss romāns (vienā grāmatā) parādījās 1833. gada martā. Romāna otrais izdevums, kas iznāca 1837. gada janvārī, bija pēdējā dzejnieka grāmata, kas iznāca, Puškinam vēl dzīvam esot.

Jāpiezīmē, ka sestās nodaļas pirmpublicējumam beigās bija

autora piezīme: «Pirmās daļas beigas.» No tā secināms, ka Puškins bija nodomājis uzrakstīt vēl sešas nodaļas. Taču šis sākotnējais nodoms palika nerealizēts.

PIRMĀ NODAĻA. To Puškins sāka rakstīt 1823. gada 9. maijā Kišiņevā un pabeidza 22. oktobrī Odesā. Nodaļā atainoti Puškina iespaidi, ko tas bija guvis Pēterburgā iepriekšējā ziemā. Dzejnieka draugi (Bestuževs un Riļejevs) bija ar jauno Puškina sacerējumu neapmierināti, uzskatot tajā izteikto satīru par pārāk seklu, dzejnieka necienīgu. Uz to Puškins Bestuževam atbildēja:

«Tev nav taisnība, tu skaties uz Oņeginu no nepareiza viedokļa. Tas tomēr ir mans labākais darbs. Tu salīdzini pirmo nodaļu ar Donu Zuanu (Bairona). Neviens neciena Donu Zuanu vairāk nekā es, taču tam nav nekā kopīga ar Oņeginu. Tu runā par angļa Bairona satīru un salīdzini to ar manējo, un prasi no manis tādu pašu! Nē, mans dārgais, tu gribi pārāk daudz. Kur tad man satīra? «Jevgeņijā Oņeginā» no tās nav ne miņas! Visa Ņevas krastmala sāktu dārdēt, ja es pieskartos satīrai. Pat vārdam «satīrisks» nav vietas mana darba ievadā. Pagaidi citus dzied,i jumus… Pirmais dziedājums ir vienkārši straujš ievadījums, un es esmu ar to apmierināts (kas ar mani gadās vis.ii reti).» (1825. g 24. martā.)

Jūsmīgi «Jevgeņija Oņegina» pirmās nodaļas publicējumu novērtēja savā rakstā N. Poļevojs žurnālā «Moskovskij telegraf». Ar viņu asi polemizēja Venevitinovs, izvirzot šajā sakarā problēmu par literatūras tautiskumu un romantismu.

Nodaļas sākotnējais teksts vēlāk pārstrādāts. Dažus pantus Puškins izmetis, dažus pierakstījis klāt.

III pants. Pēdējās rindās ir mājiens uz to, ka Puškins izsūtīts trimdā uz dienvidiem.

VIII pants. «Ko Nazons mēdza vārsmās teik t». — Domāta Ovīdija Nazona poēma «Mīlas māksla».

XII pants. Foblass — Luvē de Kuvrē 1787. 1790. g.

publicētās romānu sērijas varonis, izvirtuša franču XVIII gadsimta muižnieka tips.

XV    pants. Bregets — pulkstenis ar zvanu (nosaukums radies no šādu pulksteņu fabrikanta vārda).

XVI     pants. Kaverins (1794—1855) — Puškina draugs 1816.—1820. gadā, organizācijas «Sojuz blagodenstvija» loceklis.

XVII    pants. Fedra, Kleopatra, Moīna — traģēdiju varones. Fedra — tāda paša nosaukuma Rasina traģēdijas varone. Moīna — Ozerova traģēdijas «Fingals» varone (1805). Kleopatra ir vairākās traģēdijās.

XVIII    pants. «Kateņins augšāmcelties lika». — P. Kateņina krieviskajā tulkojumā 1822. gadā Pēterburgas teātri izrādīja P. Korneja traģēdiju «Sids».

XLIX pants. «Albiona lira cēlā» — domāts Bai- rons, viņa «Čailda Harolda ceļojuma» IV dziedājums.

LVII pants. Puškins te runā par savām poēmām «Kaukāza gūsteknis» un «Bahčisarajas strūklaka».

OTRĀ NODAĻA. Sākumā Puškinam licies, ka dzimtlaiku sādžas notēlojums šajā nodaļā ir tik ass, ka cenzūra to neļaus publicēt. Viņš raksta Bestuževam (1824. g. 8. februārī): «Par manu poēmu nav ko domāt: ja tā kādreiz arī tiks iespiesta, tad laikam gan tas nenotiks ne Maskavā, ne Pēterburgā.» Taču vēlāk viņš izdarīja zināmus īsinājumus un pārveidojumus un cenzūra nodaļu neaizturēja.

TREŠĀ NODAĻA. X pants. D e 1 f i n a, Jūlija, K1 a- r i s a — tālaika romānu varones.

XXX    pants. «Zem somu zemes debesloka…» — Baratinskis tajā laikā dienēja Somijā. Ar cara Aleksandra Pirmā rīkojumu viņš bija izslēgts no Pāžu korpusa un līdz virsnieka pakāpes ieguvei spiests dienēt kā vienkāršs zaldāts.

XXXI    pants. Freišics — Vēbera opera «Burvju strēlnieks» (Freischūtz) (1821).

CETURTA NODAĻA. Šo nodaļu Puškins rakstīja ilgi, ar pārtraukumiem: sāka 1824. gada oktobra nogalē Mihailovskā, bet pabeidza tikai 1826. gada janvārī, turklāt vēlāk vēl pārveidoja; 1825. gada 4. decembri viņš rakstīja Kateņinam: «Oņegins man apnicis un guļ; pametis viņu tomēr neesmu.» Aprakstot Oņegina dzīvi laukos, Puškins izlietoja daudz autobiogrāfiska materiāla. Šai sakarā viņš Vjazemskim 1826. gada 27. maijā rakstīja: «Oņegina ceturtajā dziedājumā esmu aprakstījis savu dzīvi.» Nodaļu iespiežot, Puškins tomēr vairākus pantus, kuriem bija pārāk personisks raksturs, izmeta. Četrus no tiem viņš publicēja atsevišķi žurnāla «Moskovskij vestņik» 1827. gada oktobra numurā ar virsrakstu: «Sievietes. «Jevgeņija Oņegina» fragments.»

VII pants. «Un sarkanajiem papēžiem…» — XVIII gadsimtā jauno galminieku apģērbā sarkani papēži bija neatņemams švītu greznības piederums. Vēlāk par «sarkaniem papēžiem» dēvēja aizgājušā gadsimta vieglprātīgos muižniekus — «vecās kārtības» tipiskos pārstāvjus.

XXVI pants. Šatobriānu tolaik uzskatīja par nepārspējamu dabas, sevišķi eksotiskās, attēlotāju.

XXXII       pants. «Kritiķis nav tālu». — Dom.its V. Kihelbekers. Viņš almanahā «Mnemozina» (1824) rakstā «Par mūsu dzejas, īpaši liriskās, virzienu pēdējā gadu desmitā» asi kritizēja modē nākušo sērīgo elēģiju žanru, aicināja atteikties no tā un rakstīt odas.

«Taure, maska, zobens ass» — traģēdiju atribūti. Tajā laikā Puškins rakstīja «Borisu Godunovu» un izeju no šaurā sērīgo un subjektīvi romantisko elēģiju loka pirmām kārtām meklēja dramatiskajā dzejā.

XXXIII       pants. «Svešas jēgas dzejnieks niķīgs» — I. Dmitrijeva satīras «Svešā jēga» (1794) varonis — dzejnieks, skribents bez talanta, kurš sacer svinīgas odas.

PIEKTĀ NODAĻA. Rakstīta tūlīt pēc ceturtās pabeigšanas, un arī tematiski tajā turpinās Puškina lauku iespaidu tēlojums, īpaši zīlēšanas aprakstā un stāstā par balli Tatjanas vārda dienā 12. janvārī resp. 6 dienas pēc zīlēšanas, kas notika 6. janvārī (Zvaigznes dienā). Tieši uz šo nodaļu visvairāk attiecināma Puškina piezīme: «Šajā romānā laiks iedalīts pēc kalendāra.»

X pants. Svetlana — Žukovska balādes «Svetlana» varone. Balādē stāstīts par baigu sapni, ko Zvaigžņu dienā zīlēšanas laikā varone redzējusi.

XXIII pants. Malvīna — Kotēna sentimentāls romāns (1801); Petriada — Gruzinceva poēma (1812); «Marmon- t e 1 a sējums viens» — acīm redzot domāti «Tikumiski pamācoši stāsti». Deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados visus šos sacerējumus uzskatīja par novecojušiem.

XXVI pants. Skotiņini — uzvārds ņemts no Fonvizina lugas «Pusaudzis». Ar šo uzvārdu Puškins pasvītro, ka Fonvizina lugas varoņiem līdzīgi muižnieki Krievijā vēl nav izzuduši. Bu j a- n o v s — Vasilija Puškina neiespiestās poēmas «Bīstamais kaimiņš» varonis.

XXXII pants. Zizī — Eipraksija Vulfa, Osipovu dzimtas jaunava, kas dzīvoja Trigorskojā, Mihailovskai kaimiņos.

XL pants. Albans (Albānī) — XVII gadsimta itāļu gleznotājs, izslavēts par rūpīgu savu gleznu apdari.

SESTĀ NODAĻA. Šīs nodaļas rokraksts nav saglabājies, tāpēc rakstīšanas laiks precīzi nav zināms.

XXIII pants. «To saukt par romantismu mēdz». — Iepriekšējos divos pantos sniegtajiem Ļenska vārsmo- jumiem piešķirta deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajiem gadiem raksturīgā «sērīgo elēģiju romantisma» nokrāsa.

SEPTĪTĀ NODAĻA. Šo nodaļu pēc tās publicēšanas (1830. gada martā) vairums žurnālu novērtēja negatīvi. Visasāk tai uzbruka Bulgarins («Severnaja pčela»), paziņodams, ka tā esot «pilnīgs pagrimums, turklāt viņš uzsvēra, ka pēc atgriešanās no armi

jas dzejniekam nevajadzējis vis iespiest «Jevgeņiju Oņeginu», bet gan uzvaru cildinošas vārsmas.

XIX pants. «Tēls uz postamenta čugun- kalta» — Napoleona statuete. Deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados šādas statuetes sakarā ar romantisku Napoleona vēsturiskās lomas pārvērtējumu bija ļoti izplatītas. Napoleona ideali- zācija iezīmēja jaunu protesta vilni pret Svētās savienības reakcionāro politiku.

XXXV pants. Automedons — Ahila braucējs. Te domāti ormaņi.

L pants. Talija — komēdija. Tērpsi hora — balets (pēc attiecīgo mūzu vārdiem).

LI pants. «Uz Muižnieknamu aizved Taņu…» — Muižnieku nams — sava veida muižnieku klubs. Tagad bijušā Maskavas Muižnieku nama ēkā atrodas Arodbiedrību nams.

ASTOTĀ NODAĻA. Sākumā tā bija pēc skaita devītā, jo pirms tās bija Oņegina ceļojumu apraksts. Pēc tā i/,mošanas šī nodaļa kļuva par astoto. No izmestās tajā pārnests IX XIII p.mls Pirmpublicējumam (1832) uz vāka bija atzīme: ««Jevgeņij,i C )ņc gina» pēdējā nodaļa.»

IV pants. Lenora — Birgera balādes «Lenoi>i» ………..

(1773). Puškins te domā ainu, kad Lenora naktī auļo ziw|.i k<>|>.» .n savu līgavaini, kas ieradies pie viņas augšāmcēlies no k.ip<i,

XXVI pants. St. Priest (Senprī) — karikatiuish,, K.is .il tēlojis Pēterburgas augstākās sabiedrības dzīvi.

L pants. Burvju kristāls, saoikts iii.ij'm I .h . I ti tāls, — neliela stikla bumba, ko pielietoja zīlējot.

LI pants. «Cits tālu, citu sen vaiis n .1 v .1, k .1 teic S a d ī.. .» — Šeit Puškins atgādina savu moto ponmil Ikili čisarajas strūklaka», šoreiz to attiecinot uz trimda i/.MilildJInn un ar nāvi sodītajiem dekabristiem.

PUŠKINA PIEZĪMES. 11. piezīme. «Viens no in u mi romantiskajiem rakstniekie m.» — Kā redzams no melnrakstiem, Puškins te domājis pats sevi.

21. piezīme. «Dņepras nāra» — Kauera operas «Dona- vas nimfa» Krasnopoļska krieviskais lokalizējums, ko izrādīja Pēterburgā (1803—1805).

23.   piezīme. «G r a n d i s o n s» — angļu rakstnieka Ričard- sona romāna «Stāsts par Čarlzu Grandisonu» (1753) varonis. Autors savu varoni apveltījis ar visiem tikumiem, Lovelass — tā paša autora romāna «Stāsts par Klarisu Harlou» (1748) varonis — izvirtis pavedējs.

24.    piezīme. Citāts no Šatobriāna stāsta «Renē» (1302).

FRAGMENTI NO OŅEGINA CEĻOJUMA

Makarjeva (599. lpp.) — Ņižņijnovgorodas tirgus vietas sākotnējais nosaukums. Sākumā šis gada tirgus arvien notika Makarjevā, tikai ar 1817. gadu, pēc lielā ugunsgrēka šajā ciemā, tas tika pārcelts tieši uz Ņižņijnovgorodu, izvietojās Okas upes kreisajā krastā iepretim pilsētai un ik gadus ilga veselu mēnesi (no 15. jūlija).

«Ak mala, iztēlei tik svētā…» (601. lpp.) — Puškins te atgādina mītu par Ifiģeniju, Krimas Dīvas tempļa priesterieni, par viņas brāli Orestu (Atreja pēcnieku) un tā draugu Piladu. Abi varoņi savā starpā strīdējušies, kuram no viņiem jāziedojas otra dzīvības glābšanai, ikviens augstsirdīgi piedāvājās mirt otra labā.

«M i c k e v i č s klīda dainodams…» (601. lpp.) — Te domāti Mickeviča «Krimas soneti».

«Vien flāmu skolas raibās drazas…» (603. !pp) — Te runāts par XVII gadsimta flāmu gleznotājiem žan- ristiem, kas savos darbos tēloja lauku un pilsētu sadzīves ainavas. Te Puškins ar flāmu žanristu reālistiskajām gleznām ironiski salīdzina savus reālisma perioda sacerējumus.

Morāli (Maure Ali resp. maurs Alī) (603. lpp.) — Puškina paziņa Odesā, pēc izcelsmes ēģiptietis. Par viņu stāstīts, ka senāk tas bijis jūras laupītājs un ar to kļuvis bagāts.

DESMITĀ NODAĻA. No šīs nodaļas saglabājušies tikai atsevišķi fragmenti un neizstrādāti melnraksti.

Par Puškina nodomu «Jevgeņiju Oņeginu» turpināt mēs uzzinām arī no M. Juzefoviča atmiņām par Puškina uzturēšanos Kaukāzā 1829. gadā. Šajās atmiņās starp citu sacīts:

«Viņš mums diezgan sīki izklāstīja visu, kas bijis paredzels viņa sākotnējā iecerē, pēc kuras, starp citu, Oņeginam bijis j.uH bojā Kaukāzā vai arī jānonāk starp dekabristiem.»

Tas rakstīts 1880. gada jūlijā, kad pēc minētās sarun.is ļau bija pagājuši 50 gadi, tāpēc vārdi «vai arī» jāizprot kā JlizrlnvH'.i šaubas, vai viņš pareizi šo sarunu atceras. Iespējams, Puškins I>iI-• stāstījis, ka Oņegins 1825. gada notikumu rezultātā nonāk Kaukāzā, kur iet bojā.

Puškina rokrakstos saglabājies ieraksts (1830): «19. oklnlnl sadedzināts X dziedājums.»

Vjazemska dienasgrāmatā 1830. gada 19. oktobrī lasāms ieraksts: «Aizvakar biju pie Puškina. Viņš laukos daudz uzrakstījis: sakārtojis devīto «Oņegina» nodaļu. Ar to arī nobeidz; no desmitās, ko bija iecerējis, lasīja man pantus par 1812. gadu un turpmākos. Jauks stāsts.»

I un II pants. Te runāts par notikumiem, kas ievadīja 1812. gadu: par Austerlicas kauju (1805) un Tilzītes miera līgumu (1807).

III pants. Krievu d i e v s — tālaika (1812) oflciozās publicistikas un dzejas termins. Ozerova traģēdija «Donas Dmitrijs» beidzās ar vārsmu: «Ziniet, tautas, liels ii krievu dievs.»

VI  pants, Puškins te domā J. Dolgorukova dzejoli «Avosj» («Kas zina» — «Kazi»).

VII     pants. «Reiz kļūs par mūku svētulis». — Domā, ka te runāts par Goļicinu, Aleksandra Pirmā laika tautas apgaismības ministru, kas bija pazīstams kā mistiķis. «Lems Nikolajs, un atdos tad Sibīrija dzimtām drīz…» — Domāti trimdā izsūtītie dekabristi.

IX   p a n t s. Te runāts par deviņpadsmitā gadsimta divdesmito gadu revolucionāro kustību (revolūcija Spānijā un Neapolē, Grieķijas sacelšanās). «Kņazs bezrocis» — Aleksandrs Ipsilanti, kas bija zaudējis roku kaujā pie Drēzdenes 1813. gadā. Burtu «L» un «B» nozīme nav noskaidrota.

X    pants. Te runāts par Aleksandra Pirmā reakcionāro lomu Laibahas kongresā 1821. gadā, kur nolēma apspiest Neapoles revolūciju, un it īpaši Veronas kongresā 1822. gadā, kad tika izplānota vispārējā cīņa pret revolūcijām un tika nolemts ar franču armijas spēkiem apspiest revolūciju Spānijā.

XI   pants. Domāts Semjonova pulks; Pāvila Pirmā nogalināšanas brīdī pilī dežurēja šā pulka sardze.

XII, XIII un XIV pants. Te runāts par noskaņām Pēterburgā, kādas valdīja biedrību «Sojuz spaseņija» un «Sojuz blago- denstvija» darbības laikā.

XII       pants. «Bet citas uguns dzirksts tai brīdī». — Zīmējas uz revolucionāro noskaņu Krievijā.

XIV pants. Ņikita — Muravjovs; I ļ j a — Dolgoru- kovs, Muravjovs bija viens no redzamākajiem Pēterburgas dekab- ristu slepeno organizāciju darbiniekiem. Dolgorukovs bija biedrības «Sojuz blagodenstvija» darbonis, bet pēc šīs b-bas likvidācijas slepenajās dekabristu organizācijās nesastāvēja. Puškins apmeklēja sanāksmju vakarus gan pie Muravjova, gan pie Dolgorukova un lasīja tur savus dzejoļus.

XV pants. Te uzskaitīti iepriekš minēto vakaru dalībnieki:

Mihails Luņins, viens no redzamākajiem b-bas «Sojuz blago- denstvija» darbiniekiem; tāpat arī Jakuškins; par Jakuškinu izmeklēšanas protokolos sacīts, ka viņš piedāvājies nogalināt caru, jo nelaimīgas mīlestības dēļ neko nevērtējis savu dzīvību; Nikolajs Ivanovičs Turgeņevs arvien uzsvēris zemnieku brīvlaišanas nepieciešamību.

«Noeles skandināja Puškins». — Domāts Puškina dzejolis «Pasakas» (I sēj., 315. lpp.).

XVI pants. Cara norīkotās Izmeklēšanas komisijas ziņojumā Dienvidu biedrības darbība raksturota šādi: «Šīs slepenās biedrības darbība vairs neierobežojās tikai ar jaunu biedru piesaistīšanu vien; tā ar katru dienu vairāk izveidojās par noteiktu sazvērestību pret likumīgo varu, un tās sanāksmēs arvien biežāk izskanēja ļaundarīgi priekšlikumi, briesmīgi nodomi. Tuļčinas Domes vadītājs, tāpat kā agrāk, bija pulkvedis Pestels; viņa līdzbiedrs, kas arvien un visur tam piekrita, kaut ari ārēji šķita bezdarbīgs, bija Jušņevskis.»

«Pulks Vitgenšteina vīru». — Domāta 2. ,umij<i, ko komandēja Vitgenšteins. Slepenās biedrības šūniņas, no kuiam galvenās atradās Tuļčinā un Kamenkā, bija noorganizēta:, šis auni jas izvietojuma robežās, un slepenās b-bas locekļi bija galvennkaiI šīs armijas oficieri.

«Salts, mierīgs ģenerālis kāds». — Acīm ndzol domāts Sergejs Volkonskis; dažu apcerētāju domas, ka tas bulu Jušņevskis, nav pietiekami pamatotas, jo Jušņevskis nebija ģenerālis īstenā nozīmē, bet gan intendantūras ierēdnis 2. armijas «ģenerāladjutanta» amatā, nevis dienesta pakāpē. Turpretim Vol- konska aukstasinība un gudrība viņa aprindās bija vispārpazīstama.

Muravjovs — Sergejs Ivanovičs Muravjovs Apostols, Čerņigovas pulka pulkvedis. Pēc Pesteļa arestēšanas viņš organizēja sacelšanos. Viens no pieciem dekabristiem, kurus sodīja ar nāvi.

SATURS

Ruslans un Ludmila. Atdzejojis Jūlijs Vanags … 9 Kaukāza gūsteknis. Atdzejojis Bruno Sauli tis . . . . 111

Gabriēliāda. Atdzejojis Bruno Saulitis………………………. 143

Brāļi laupītāji. Atdzejojusi Ārija Elksne …. 165 Bahčisarajas strūklaka. Atdzejojusi Vizma Bclševica . . 177

Čigāni. Atdzejojis Pāvils Vi lips………………………

Grāfs Nuļins. Atdzejojis Vladimirs Kaijaks …. u. Poltava. Atdzejojis Andrejs Kurci/s . . . . ■■ Māiiņa Kolomnā. Atdzejojusi Mirdza Bendrupe . .. . 321

Andželc ~ * (dzejojis Vladimirs Kaijaks…………………….. .""

Vara „ .tuieks. Atdzejojis Jānis Plaudis

Jevgeņijs Oņegins. Atdzejojusi Mirdza Komentāri

Mfl

A. Puškins KOPOTI RAKSTI III

Redaktors M. Čaklais. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore Z. Kronberga. Korektore B. Kalniņa. Nodota salikšanai 1968. g. 26. februārī Parakstīta iespiešanai 1968. g. 8. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs I. formāts 70x100/32. 20,76 fiz. iespiedi.; 28,44 ^j/iedl.; 24,84 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. aKsā 96 kap. Izdevniecība «Liesma» 1968 Rīgā, Pa- 'V. 24. Izdevn. Nr. 21812-D2545. Iespiesta ^atvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā ^ovetskaja I etvija» Rīgā, Dzirnavu ielā ' Nr. 562.

Content

Puškins Aleksandrs Trešais sējums Poēmas Jevgeņijs Oņegins

POĒMAS

RUSLANS UN LUDMILA

KAUKAZA GŪSTEKNIS

AUTORA PIEZĪMES

GABRIELIĀDA Poēma

brāļi laupītaji 1821—1822

bahčisarajas strūklaka

Izraksts no I. Muravjova-Apostola Taurijas ceļojuma piezīmēm

ČIGĀNI 1824

GRAFS NUĻINS 1825

P o l t a v a Poēma

AUTORA PIEZĪMES

MĀJIŅA KOLOMNA ' 1830

ANDŽELO 1833

VARA JĀTNIEKS Pēterpils stāsts 1833

JEVGEŅIJS OŅEGINS Romāns dzeja

PIEZĪMES

FRAGMENTI NO OŅEGINA CEĻOJUMA

KOMENTĀRI

POĒMAS

RUSLANS UN LUDMILA 9. lpp.)

KAUKAZA GŪSTEKNIS

GABRIELIĀDA

BRĀĻI LAUPĪTĀJI

POĒMA

BAHČISARAJAS STRŪKLAKA

Čigāni

GRĀFS NUĻINS

POLTAVA

MĀJIŅA KOLOMNĀ

ANDŽELO

VARA JĀTNIEKS

JEVGEŅIJS OŅEGINS

FRAGMENTI NO OŅEGINA CEĻOJUMA

SATURS