Puškins Aleksandrs

Andželo

ANDŽELO 1833

.

PIRMA DAĻA

I

Reiz senā pilsētā, kas celta Itālijā,

Bij valdnieks vecais Duks, virs visu iemīļots.

Draugs mākslai, zinībām šis krietnais cilvēks bija,

Kam dārgs ir ļaužu miers, dārgs taisnīgums un gods.

Bet arī stingrību īsts valdnieks vērtēt prot, —

Duks bija mīkstsirdīgs pret katru pavalstnieku,

Un ļaudis nebijās no viņa ne par nieku.

Kā zvērs, kas medībās vairs neiet, vārgs un vecs,

Bij likums nevarīgs, kad sodīt kādu nācās.

Duks pats to apjauta, rūgts nemiers viņu māca,

Sirds dziļi sāpēja, jo bija jāpieredz,

Ka pārspēj ļaunumā sen veco audzi jaunā,

Pat kuslais zīdainis kost mātes krūtīs sāk,

Bet tiesa taisnīgā cieš klusu mēmā kaunā,

To apsmiet sliņķim vien vēl prātā neienāk.

II

Pēc stingras kārtības Duks sevī skuma bieži,

To atkal atjaunot viņš apņēmies bij cieši;

Bet kā? Pie saknes tikt ir grūti ļaunumam,

Ja sen jau tiesneši ļauj pilnu vaļu tam;

Vai tagad piepeši pie sodiem ķerties klājas?

Tas būtu netaisni — turklāt Duks apzinājās,

Ka pats par stingrību nav rūpējies nekad .. .

Viņš prātot nerima un iedomājās tad,

Ka daudz ko mainīt vēl un vērst uz labu spētu,

Ja varu augstāko uz laiku uzticētu

Viņš kādam vietvaldim, kas bargus sodus spriež.

Tam valstī kārtība būs atkal jāievieš!

III

Bij vīrs, saukts Andželo, ar nelokāmu dabu

Un arī pieredzi valsts daibā gaužām labu,

Viņš centīgs mācījās un bieži gavēja;

Šo drūmo cilvēku it visi slavēja

Par stipro gribu un par krietno tikumību,

Pārlieku cienīja viņš stingru likumību;

Par savu vietnieku Duks izraudzījās to

Un varu nodeva viņš tūdaļ Andželo,

Kā arī pilnvaras, līdz galam uzticoties.

Bet pats incognito bij lēmis projām doties,

Jo nevēlējās, lai par viņa gaitām zin;

Un ceļot sāka Duks kā senais paladīns.

IV

Tiklīdz kā Andželo pie īstās varas tika,

Drīz gultnē citādā bij ievirzīts it viss,

Jo katru atsperi viņš iedarbināt lika,

Lai nevar likumam vairs izbēgt ļaundaris.

Bij tagad piektdienās ik laukums — soda vieta,

Kur ļaudis drūzmējās un bailēs klusu cieta,

Un pavalstnieku pulks pēc laika saka spriest:

«Vai re! Šim vietvaldim ir ķēriens cits, paties.»

V

Starp likumiem, ko Duks reiz ļaudīm piemirst ļāvis,

Kāds likums nežēlīgs bij senās dienās dots;

Tas pauda: pavedējs ir jāsoda ar nāvi.

Bet piespriests nebija nevienam bargais sods.

Nu seno likumu no veco rakstu grēdām,

Ko mēdza vietvaldis ik dienas pārcilāt,

Pie gaismas izvilcis, viņš dēkaiņiem par bēdām

To lika atjaunot un piebilda turklāt:

«Laiks izskaust ļaunumu! Šī tauta lutināta,

Pārlieku pierast sāk, ka netikums to grauž,

Un dej ap likumu ne sodīta, ne rāta —

Kā draisku peļu bars ap lauvu, kad tas snauž.

Nav likums biedēklis, kurš šūts no skrandām vecām

Un kuram putnu bars bez bailēm tup uz pleca.»

^ VI

Tad ļaudis pārņēma dziļš nemiers, šaušalas,

It visi kurnēja; vēl nebijās nemaz

Vien jauno aušu pulks, kas vieglprātīgi smēja

Un bezdibeni sev pie kājām neredzēja.

Par pirmo upuri drīz kļuva Klaudio -

Jauns patricijs, kam sods bij jāsaņem par to,

Ka, slepus cerēdams kā sievu pārvest mājās

Reiz daiļo Džuljetu, kas viņu valdzināja,

Viņš maigo meiteni bij pratis apvārdot,

Lai glāstus neaizliedz, pirms svētību tiem dod.

Bet atklājās diemžēl šie paslepenie prieki,

Jo uzglūnējuši bij viņiem liecinieki;

Tad tiesa iejaucās un tika paziņots,

Ka piespriests jauneklim ir likumīgais sods.

VII

Kad nelaimīgajam bij pasludināts spriedums,

Viņš gāja, sargu vests, kur sagaidīja to

Vien rūgtas nožēlas un saltais, drūmais cietums.

Pa ceļ.-im laimējās tam sastapt Lucio,

Kas siržu lauzējs bij ar vieglprātīgu dabu

Un mēli pļāpīgu, bet sirdi krūtīs labu.

«Draugs,» lūdzās Klaudio, «jel neatsaki, steidz

Uz veco klosteri un manai māsai teic,

Ka nāve lemta man; lai viņa kādam draugam

Liek iet pie vietvalža un mani izglābt rauga

Vai pati viņu lūdz. Prāts Izabellai ass,

Tai vārdu nepietrūkst un vedas sarunas.

Pat tad, ja asaras tā klusēdama lietu, —

Man liekas, mīkstināt jebkuru sirdi cietu

Spēj jaunava, kas raud.» — «Lai notiek, eju es!»

Un devās ceļā draugs.

VIII

Pie jaunās meitenes

Sēž cellē mūķene un stāsta, ka drīz pienāks

Tā stunda laimīgā, tā izredzētā diena,

Kad kļūt par māsu šeit būs Izabellai ļauts.

Te pēkšņi — nošķind zvans un ārā soļi klaudz,

Trauc iekšā Lucio. Pie režģa vieglā gaitā

Iet daiļā meitene, tā rožukroņi skaita

Un jautā jauneklim: «Kas jums šeit vajadzīgs?»

«Ai meitene (tā saukt jūs acīm redzot drīkst,

Ja spriež pēc sārtuma, kas jūsu sejā kvēlo),

Man būtu jārunā ar Izabellu cēlo,

Par savu nelaimi tai brālis vēstīt liek.» —

«Kas tā par nelaimi? Kas noticis ar viņu?

Es — viņa māsa.» — «Jūs? Vai tiešām? Kāds man prieks!

Jūs brālis sveicina, bet sūta ļaunu ziņu:

Viņš — ieslodzīts!» — «Par ko?» — «Ai daiļava, par to,

Par ko es ieteiktu, lai viņu apbalvo,

Jo nedomāju vis, ka draugs mans būtu sodāms.»

(Tad sāka stāstīt viņš, jo sīki attēlodams,

Ko brālis darījis, un bij tik vaļsirdīgs, —

Ka nez vai meitenes to vispār dzirdēt drīkst;

Bet visu uzņēma šī klausītāja jaunā

Bez dusmām, klīrlbas un liekuļota kauna.

Kā gaisma skaidra sirds bij krūtīs rāmajās,

To satraukt nespēja un samulsināt stāsts

Par dēkām pasaulē, kas pārāk sveša šķita.)

Tad sūtnis čukstēja: «Nav izejas vairs citas,

Lai brāli izglābtu, pie soģa jāiet jums.»

Un viņa iesaucās: «Ak dievs, vai es to spēšu?

Kaut ticēt varētu, ka brālim palīdzēšu!

Bet šaubos, vai man būs pa spēkam uzdevums …»

«Ak, šaubas atmetiet, jo naidīgas tās mums,

Ar kļūmu neveiksmi mūs nodevīgi baida

Un gļēvus padara, kaut droša veiksme gaida.

Laiks iet pie vietvalža! Jums varu pasacīt:

Kad maiga meitene uz ceļiem šņukstot krīt,

Sāk lūgties vīrieti un asaras liet žēlas,

Kā mīļais dievs viņš dod it visu, ko ta vēlas.»

IX

Tad viņa solījās, ka sūtnim līdzi ies;

Ar māsu atļauju uz pili steigā devās

Un lūdzās Andželo, uz ceļiem metusies;

Bet novērst nelaimi tai tomēr neizdevās,

Jo teica vietvaldis: «Viss velti; brālis tavs

Uz nāvi notiesāts; viņš mirs un glābjams nav.»

Kad viņa piecēlās un bēdās raudādama

Jau dzīrās doties prom no bargā soģa nama,

Tai lāga Lucio vēl neatļāva iet;

Viņš teica: «Noraidīt tik viegli neļaujiet!

Uz ceļiem nokrītiet un soģim bēdas sūdziet,

Aiz drēbēm satveriet un karstāk viņu lūdziet, —

It visas mākslas jums vēl jāliek lietā būs,

Ko pieprot sievietes. Pārlieku vēsa jūs,

Gandrīz kā runājot par sīku adatiņu, —

Tā nevar apvārdot un iežēlināt viņu.

Jel nepadodieties!»

X

Un vēlreiz lūdzās tā,

Lai brāli cietsirdis tik bargi netiesā:

«Ne zobens vietvaldi par dižu vīru dara,

Ne diadēmas zelts ir karalim no svara,

Ne soģim — mantija. Pat zizlim, kuru nest

Mēdz karavadonis, nav lielas nozīmes,

Jo īstais cildenums un ķēnišķīgā rota

Ir žēlsirdība vien, tā valdniekus ceļ godā.

Ja tavā vietā šeit mans brālis stāvētu

Un tā kā Klaudio ja apgrēkotos tu,

Viņš nebūtu tik ciets.»

Cik iespējams bij noģist,

Uz brīdi apjuka, vēl drūmāks kļuva soģis

Un bilda: «Lūdzu, ej!» Bet, drosmi guvusi,

Tā sauca, dedzīga un strauja kļuvusi:

«Viņš — lēmējs augstākais, kas bieži vien mums piedod

Un, vainas dziedinot, no jauna spēku iedod, —

Ja viņš mūs iesāktu bez žēlastības šaust,

Teic — kur mēs, grēcīgie, tad patvērumu rastu?

Sirds krūtīs dzīva tev un iespēj mīlu jaust,

Tās balsī klausoties, tu arī žēlot prastu

Un būtu cilvēks cits.»

XII

Viņš atbildēja pikts:

«Tu lūdzies veltīgi! Ne valdnieks — likums soda.

Ej! Tavu brāli glābt man tiesības nav dotas.

Viņš mirs jau rīt.»

Izabella

Jau rīt! Nē, nē, tam nenotikt!

Vipš sagatavots nav un nedrīkst mirt tik drīzi …

Tu dievam upuri par agru aizsūtīsi.

Pat cāļiem dzīvību pirms laika nemēdz ņemt.

Ak nē, tu nedrīksti tik pārsteidzīgi lemt!

Glāb manu brāli, glāb! Jel apdomā patiešām:

Pats zini, viņam mirt par tādu grēku liek,

Par kādu vēl neviens līdz šim nav redzēts ciešam,

Ko visiem piedeva. Viņš pirmais sodīts tiek.

Andželo

Uz laiku iemidzis, ne miris bija likums,

liet nu tas atmodies.

Izabella

Jel glāb!

Andželo

Beidz vārdus šķiest,

Jo grēkam vaļu ļaut ir noziegums, ne tikums;

Es daudzus izglābju, šim vienam likdams ciest.

Izabella

Vai pirmais lemsi tā, kā pavēl likums Jaunais?

Būs pirmais upuris mans dārgais brālis jaunais.

Nē! Esi žēlsirdīgs! Pats sevi ieskaties —

Vai tiešām gluži svešs tev cilvēcīgais vājums,

Pat domas grēcīgas un kaisles kārdinājums?

XIII

To dzirdot, satrūcies bij soģis varenais

Un grasījās iet prom; bet negribēja laist

Vēl viņu lūdzēja: «Jel atgriezies un dzirdi!

Tu balvas saņemsi no manis dārgākās:

Daudz kvēlu lūgšanu, kas piedzimst skaidrā sirdī,

Par tevi aizlūgšu, kad rīti blāzmā tvīks,

Kad zvaigznes atmirdzēs un zeme snaudā slīgs;

Un lūgsies līdzi man par tevi māsas svētās,

Būs viņu aizlūgums pilns mīlas, gaišs un tīrs,

Kaut dzīvei mirušas, tās dieva izredzētas

Un dzīvo debesīm.»

Tad apmulsušais virs

Teic meitenei, ka tai rīt vēlreiz jāierodas,

Un pabūt vienatnē uz savām telpām dodas.

OTRĀ DAĻA

I

Līdz tumsai sēdēja viens, satraukts, drūmā omā

Tai dienā Andželo, un uzmācīga doma

Pat naktī neļāva tam acis aizdarīt:

«Vai viņu mīlu es, ka alkstu sastapt rīt,

Un daiļums meitenīgs tā iesveļ alkas kvēlas?

Uz viņu raudzītos ik mirkli es labprāt;

Sirds skumst… Jeb sātans pats, kad savos tīklos vēlas

Vipš svēto sagūstīt, to iesāk kārdināt

Ar tādu mānekli, kas staro gaismā šķīstā?

Nav daiļums apgrēcīgs nekad vēl licies bīstams,

Bet skaidrā jaunava man mieru laupīt var;

Es jūtos uzvarēts, kā apmāts ir mans gars.

Cik bieži tiku reiz gan brīnījies, gan smējies

Par to, cik neprātīgs ir vīrs, kas iemīlējies;

Bet tagad! .. .»

II

Lūgšanu viņš beidzot skaitīt sāk,

Bet izskan pavirši, bez jūtām vārdi rāmie,

Jo ilgas mulsina, trauc sapņi nevaldāmie

Pie viņas — vienīgās . .. Tā, grūtsirdības mākts,

Viņš dieva vārdu min ar lūpām, kamēr sirdī

Jau ielavījies grēks, to nerimst nemiers tirdīt.

Kā veca grāmata, kur pazīstams ik burts,

Viss liekas apnicīgs, kas valdot viņam darāms.

Vien nepanesams jūgs šķiet amats, dižā vara;

Viņš atteiktos no tiem. Viņš ir pašreiz tik gurds,

Ka slava, kuras dēļ to apbrīnoja ļaudis,

Ar kuru lepojies un kurā laimi jautis,

Nu šķiet bez vērtības — ak, sīka pūka vien,

Ko aizraut līdzi var ik vējš, kas garām skrien . ..

Kad meitene bij klāt — ka norunāts, 110 rīta, —

Tai sākās saruna ar soģi negaidīta.

III

Andželo

Ko vēlies?

Izabella

Uzzināt, ko esi nolēmis.

Andželo

Ak, kaut tev noģiedams bez vārdiem būtu viss! ..

Mirs brālis . .. Dzīvot viņš vēl spētu, ja . . .

Izabella

Vai tagad

Tu brālim piedosi?

Andželo

Nē! Viņa vaina smaga,

Pat slepkavība nav tik ļauna.

Nemaldīgs

Varbūt tā lemtu dievs. Vai cilvēki to drīkst?

Andželo

Tu domā? Bet ja tev tiek vara piedāvāta

Lemt pašai, izšķirties … un izvēle ir tāda:

Vai brālis bojā iet, vai — lai to novērstu —

No tevis pieprasa, lai sevi ziedo tu

Un miesu grēkam ļauj?

Izabella

Šķiet vieglāk miesu ziedot

Kā ziedot dvēseli.

Andželo

Es nerunāju, piedod,

Par dvēseli . .. Jau rīt tavs brālis bojā ies;

Ja viņu izglābt var, vai grēku uzņemties

Nav žēlsirdība, teic?

Izabella

Ar tīru sirdsapziņu

Tev saku, dievs to dzird: ja izglābsi tu viņu,

Tas nebūs grēks nemaz. Ļauj brālim brīvē tikt,

Tā žēlsirdība būs!

Andželo

Ja, svaru kausos likts,

Svērs tikpat smagi grēks kā žēlsirdība mana,

Vai glābsi viņu tu?

Lai brāļa izglābšana

Par manu grēku kļūst! To uzņemos labprāt

(Ja vispār tas ir grēks).

Andželo

Nē, klausies, — manuprāt,

To, ko šeit dzirdēji, tu vai nu nesaprati,

Vai tīšām sagrozīt vai pārprast centies pati.

Vēl skaidrāk izteikšos: sods brālim piespriests.

Izabella

Jā.

Andželo

Tāds sods, kāds paredzēts ir mūsu likumā.

Izabella

Jā gan.

Andželo

Ir līdzeklis, kā brāli izglābt vari.

(Vien tāda iespēja, tāds priekšlikums vai ari —

Ja vēlies — jautājums un vairāk it nekas.)

Bet pieņemsim: ir vīrs, kas izeju var rast

(Kāds tiesnesis . .. vai cits kāds dižmanis, kas zina,

Kā likums jātulko un kad tas jāmīkstina),

IJn tevi iekāro šis vīrs, tev pateikt vēl:

Ja upurējies tu, ar viņu grēkā krīti,

Tad brāli izglābs viņš, ja ne — viss beigts diemžēl…

Ko atbildēsi tu, kā izšķirsies šai brīdī?

Lai mani patago, ja tas var brāli glābt,

Ar brūcēm lepošos, kas miesā deg un sap,

Es kā ar rubīniem. Pat kapā gulties varu,

Bet zaudēt šķīstību — nē!

Andželo

Mirs viņš.

Izabella

Ko lai daru?

Tas ceļu labāko sev izraudzījies būs.

Ar māsas negodu viņš laimi neiegūs.

Mirs brālis vienreiz, es — uz mūžiem bojā ietu …

Andželo

Kādēļ tad pārmeti, ka pārāk bargi spriedu,

Un sauci likumu, kas brāli nāvē dzen,

Par necilvēcīgu — tepat un vēl nesen;

Mūs, taisnos tiesnešus, tu pulgoji bez mitas,

Un brāļa pārkāpums tev gaužām niecīgs šķita.

Izabella

Jel piedod! Negribot es liekuļoju tev

Un pretī runāju tai brīdī pati sev,

Jo, brāli glābdama, nu atzīstos ar kaunu,

Es aizbildināju pat netikumu ļaunu.

Cik vājas mēs!

Andželo

Jā gan, ir vājas sievietes,

Jau sen to zināju un tāpēc saku es:

Tad esi sieviete un liktenim jel klausi,

Vai nebūsi nekas, ja sevi nepakļausi

Tam, kas tev novēlēts.

Izabella

• Ko sacīt vēlies tu?

Andželo

Es mīlu tevi.

Izabella

Ai! Ko tev lai atbildu?

Džuljetu mīlēja mans brālis — mirs viņš tāpēc.

Andželo

Ja mani mīlēsi — viņš dzīvos.

Izabella

Saki — kāpēc

Tu mani pārbaudi?…

Andželo

Ak, ne jau pārbaudot

Es tev to sacīju, nē, vārdu varu dot,

Pie goda apzvērēt.

Izabella

Tās gan ir goda lietas!

Tu dēmon viltīgais! Tu krāpniek! Dod uz vietas

Man savu parakstu, ka atcelts brāļa sods,

Vai visai pilsētai tiks tūdaļ paziņots,

Cik Jauna tava sirds, — gan liekuļot tad beigsi.

It visu atklāšu …

Andželo

Kas ticēs tam, ko teiksi?

Par manu stingrību dzird visur valodas,

Un dzīve agrākā, mans amats un pat tas,

Ka manā vārdā ir tavs brālis bargi tiesāts,

Liks spriest, ka apmelot tu krietnu vīru iesāc.

Ļaut vaļu kaislībai es varu nesodīts;

Tev jāpadodas būs! Ko asaras gan līdz?

Beidz velti vaimanāt un sūroties, un draudēt,

No kauna nesarksti, tā visu vari zaudēt!

Man klausot, panāksi, lai spriedums atcelts tiek

Un brālim galva nav uz bluķa jānoliek.

Līdz rītam atbildi no tevis dārzā gaidu,

Un zini — nebaidos no tava sīvā naida,

Ko vēlies, ļaudīm teic — bet ticēt vari tu,

Ka mani meli spēj veikt tavu taisnību.

IV

Viņš aiziet. Saudzību tas liekas nepazīstam.

Stāv šausmās jaunava, tā rokas augšup ceļ

Un gaišo skatienu kā aizlūgšanā šķīstā,

Tad projām bēg no pils, kur netiklība nīstā

Šķiet valdām slepeni. Ved steigā viņas ceļš

Uz brāļa cietumu.

V

Tur, smagās važās iekalts,

Skumst rūgti Klaudio un pūlas nedomāt

Par jauko pasauli un to, ka nāve klāt.

Ar krucifiksu sēž kāds mūks pie cietumnieka;

Melns platais apmetnis, kas mūka plecus sedz.

Tam galvā kapuce, pats sakumpis un vecs.

Viņš bija daiļrunīgs un klāstīja, kā prata,

Ka nāve dzīvībai ir līdzīga uz mata,

Ka gars ir nemirstīgs kā debesīs, tā še,

Ka plika graša vērts nav baltā pasaule;

Un nabags Klaudio tam skumji piebalsoja,

Bet sirdī ilgojās pēc Džuljetas joprojām.

Te — Izabella nāk. «Lai miers ar jums!» tā saka.

Kļūst brāļa skatiens gaišs un māsai pretī trauc;

Tad mūkam viņa lūdz: «Tēvs svētais, man patiešām

Ar brāli divatā ir runāt nepieciešams.»

Un iziet ārā mūks.

VI

Klaudio

Ko nāci pavēstīt

Man, māsa mīļotā?

Izabella

Tev tomēr jāmirst rīt.

Klaudio

Nav glābiņa?

Izabella

Ai nē, bet jāatdod par ķīlu

Man sava dvēsele.

Klaudio

Var glābt? Tu klusu ciet?

Izabella

Jā, vietvaldis var glābt — bet man, kaut tevi mīlu,

Šis nodoms velnišķīgs un nevis svētīgs šķiet:

Ar mokām mūžīgām tad jāsamaksā būtu.

Klaudio

Draud mūža cietums?

Izabella

Jā — bez restēm, tomēr baiss

Šis cietums.

Klaudio

Paskaidro!

Izabella

Mans brāli! Bailes jūtu . ..

Es lūdzu, atbildi: vai tev, mans vienīgais,

Vēl daži gadi, kas zem saules aizvadīti,

Par godu dārgāki? Tu baidies mirt varbūt?

Kas nāve? Mirklis īss. Vai ilgi sāpes jūt?

To pašu samīts tārps cieš savā beigu brīdī,

Ko izcieš milzenis.

Klaudio

Tu domā, nepietiks

Man drosmes īstenas? Ak nē, es bailes veikšu,

No dzīves atteikšos, kad ļaunā stunda liks,

Ka savu mīļoto es nāves tumsu sveikšu

Un nenodrebēšu.

Izabella

Šo drosmi pazīstu!

Ar tavu balsi šķiet tēvs, nelaiķis, man teicam:

Ja nolemts mirt, lai mēs kā vīri dzīvi beidzam!

Tad klausies! Gribu es, lai visu zini tu:

Šis soģis negantais, kas citos vainas meklē,

Šis svētulis, kas māk ikvienu iebaidīt

Un nāvē jaunekļus bez žēlastības dzīt,

Pats ir īsts ļaunais gars, sirds melna tam kā pekle,

Kur nešķīstības daudz.

Klaudio

Vai vietvaldis?

Izabella

Ak jā!

Kā bruņā iekalis to sātans ļaunumā.

Tu dzīvotu — ja tam, ko viņš no manis vēlas,

Es piekristu.

Klaudio

Nē, nē!

Izabella

Viņš mani sagaidīt

Vēl lolo cerības un grib, lai stundā vēlā

Pie viņa aizeju, ja ne — tu mirsi rit.

K 1 a u d i o

Nē, neej!

Izabella

Brāli mans — ja novērst tavu nāvi

Man būtu liktenis vien pašai mirstot ļāvis,

Dievs redz, ka nebūtu žēl jaunās dzīvības

Un neizliktos man tā dārgāka nemaz

Par nieka adatu.

K 1 a u cl i o

Es pateicos tev, labā!

Izabella

Tad zini, Klaudio: tev jāmirst rītausmā.

K 1 a u d i o

Ak jā .. . Bet kaislība, ko krūtīs slēptu glabā

Tik liesmainu šis vīrs, — no nāves grēkiem tā

Ir laikam mazākais?

Izabella

Kā?

Klaudio

Noziegumu tādu

Dievs nesoda, man šķiet. Jo vai gan notiesātu

Uz mokām mūžīgām pats sevi Andželo

Par mirkli laimes? Nē, es neticēšu to!

Ak Izabella!

Jā, mans brāli?

Klaudio

Nāve baiga!

Izabella

Bet negods arī.

Klaudio

Jā … un tomēr, tomēr — mirt. ..

Būt kapā ieslēgtam, kur vairs ne redz, ne dzird . ..

Cik skaisti dzīvot ir, pa krāšņo zemi staigāt!

Bet kas gan nolemts tur: pa drēgnu miglu klīst,

Degt sveķos verdošos un elles ugunīs

Vai arī ledū stingt. . . Vai līdz ar vētru ašu

Traukt aukstā tukšumā pa bezgalību plašu,

To pieredzēt, ko jaust vien jaunos murgos mēdz ..

Pat ja kā ubagam man dzīvot novēlēts —

Posts, vecums, slimības, kas zemes virsū baida,

Ir debesis pret to, kas mūs aiz kapa gaida.

Izabella

Ak dievs!

Klaudio

Man dzīvot jauj! Es esmu vēl tik jauns!

Ja brāli glābt ir grēks, ko tu sev nepiedotu, —

To daba attaisnos.

Ko uzdrīksties? Kāds kauns!

Tu ģļēvais nelieti! Par savas māsas godu

Pirkt gribi dzīvību! Nē, iespējams tas nav!

Es ticēt nevaru, ka tēvs mans — arī tavs, —

Lai piedod augstais dievs, to liedzas aptvert prāti,

Bet, tevi ieņemot, ir grēkojusi māte

Un tēvu vīlusi. Tev nāve lemta tiek!

Ja tevi glābt šobrīd man spēka būtu gana,

To nedarītu es — un dievs mans liecinieks:

Lai mirsti, skaitītu es tūkstoš aizlūgšanas,

Lai dzīvo — nelūgtu . . .

Klaudio

Tā nerunā, ak dievs!

Jel piedod!

VII

Neļāva viņš māsai aizsteigties,

Aiz drēbēm satvēra, kad viņa projām gāja,

Līdz dusmas rima tai; drīz viņa mierināja

Jau atkal cietēju, tam klusi iečukstot,

Lai drosmi nezaudē un sevī spēku rod.

TREŠA DAĻA

I

Mūks tikām stāvēja aiz durvīm, dzirdot labi,

Ko iekšā runāja un apsprieda tie abi.

Šis mūks bij vecais Duks, man laiks to atklāt nu;

Kaut pavalstniekiem viņš sen aizceļojis šķita,

Un salīdzināja tie savu valdnieku

Ar žiglu komētu. Tērpts drānās allaž citās,

No ļaužu valodām Duks prata uzzināt,

Kas notiek pilsētā, un visur bija klāt:

Pils cietums, prieka nams — viņš durvis vaļā rada,

Gan mita klosterī, gan jaucās ielas kņadā.

Duks mēdza lasīt daudz; varbūt jau sendienās

Bij ļoti paticis tam atjautīgais stāsts

Par gudro kalifu Harunu Al-Rašidu,

Un atdarināt to bij valdnieks nospriedis.

Pašreiz, kad uzklausīts un skaidrs likās viss,

Duks daudz ko paguvis bija izlemt pa to vidu,

Viņš klusi pasauca pie sevis jaunavu

Un teica: «Dzirdēju, ko stāsti brālim tu,

Man tava centība patiešām jācildina,

Jo godam izpildīts ir māsas pienākums,

Bet turpmāk klausi man; kas jādara, es zinu;

Jel tici, nokārtots tiks viss par labu jums!»

Tad pamācīja viņš, kā būtu jārīkojas,

Un deva svētību, pirms viņa posās projām.

Vai jūs man ticēsiet, ka bargs un padrūms vaigs,

Kas atspoguļot mēdz patiešām ļaunu garu,

Spēj mīlu modināt ar brīnumainu varu

Un kvēlu maigumu, ko neizdeldē laiks?

Tā bij — kaut dīvaini tas liekas dažā ziņā,

Bet lepnais Andželo, vīrs noziedzīgais šis,

Bij mīlu iedvesis, un uzticību viņam

Vēl saglabāja sirds, ko pats reiz atstūmis;

Viņš bija precējies, bet baumas nepelnītas

Ap sievu jauniņo ik dienu tika vītas,

Bez pierādījumiem to pulgojot; pēc tam

Viņš sievu padzina, tai nicīgs sacīdams:

«Vienalga — pelnītas vai nepelnītas nievas —

Ja ārpus aizdomām nav valdinieka sieva,

Man pietiek!» Vientuļa un gurstot ciešanās,

Jau ilgi mājoja tā klusā priekšpilsētā.

Duks atcerējies bij šo sievu, viņas bēdas,

Un Izabellai iet viņš vēlēja pie tās.

III

Tai brīdī Marjana, pēc sena ieraduma,

Pie loga sēdēja un vērpjot sevī skuma,

Kad daiļā meitene bij negaidīta klāt

Kā glābējs eņģelis, kas atnāk mierināt.

Sen viņas satikās un draudzenes bij labas,

Un jāuzzina viss bij Marjanai pallaban,

Kas Dukam padomā: kad tumsa iestāsies,

Pie vīra bijušā uz pilsdārzu tā ies,

Jo Izabellu tur viņš gaidīšot līdz rītam;

Ar glāstiem kārotiem nakts tumsā apveltītam,

Lai iečukst Marjana: «Par brāli domā nu!»

Tad ātri aizsteidzas. Par šādu nodomu

Gan smējās Marjana, gan ari apraudājās

Un drebol saposās, lai dotos prom no mājas.

III

Pats valdnieks kavējās pie Klaudio tobrīd,

Jo ziņas cerēja vēl naktī sagaidīt.

Pirms ausmas ieradās tur Izabella arī:

Viss labi izdevies, ko mūks tai licis darīt, —

Sen bālā Marjana ar vēsti esot klāt,

Ka pievilts Andželo, kā iepriekš norunāts.

Rīts … Pēkšņi vēstnesis kāds atjāj, pieņemt prasa,

Sniedz steigā vēstuli, un sardzes priekšnieks lasa,

Ka sodīt Klaudio liek vielvaldis tūlīt

Un galvu nocirsto uz pili nosūtīt.

IV

Duks ātri rīkojās. Kad varas zīmes savas

Jau uzrādījis bij viņš sardzes priekšniekam,

Tas deva pavēli: sods jāizpilda nava.

Ar drudzi cietumā bij nomiris pa tam

Kāds jūras laupītājs. Duks pavēlēja sargam,

Lai galvu nocērt tam un nest uz pili steidz;

Pats projām aizjāja ar apņēmību bargu,

Ka beidzot vietvaldim, kas tumšus darbus veic,

Ir maska jānorauj.

Vf

Kad ļaudis uzzināja,

Ka rīta agrumā ir sodīts Klaudio,

Bij cita vēsts jau klāt: Duks atgriezīsies mājās,

Un ļaudis pulcējās, lai sagaidītu to;

Drīz arī Andželo, ko homāc ļaunas jausmas

Un sirdsapziņa grauž, kopš pašas rīta ausmas

Dzird ļaužu gaviles un Duku sastapt steidz.

Ar smaidu krietnais Duks jau pavalstniekus sveic,

Un arī Andželo viņš paspiež roku cieši.

Te — kliedziens sāpju pilns … Pie Duka kājām tieši

Krīt ceļos meitene: «Ai, esi žēlīgs mums,

Tu nevainīgo saīgs un taisno patvērums,

Spried tiesu! …» Vietvaldis ir nobālis no naida,

Un niknus skatienus viņš Izabellai raida,

Bet tomēr attopas un rauga taisnoties:

«Šī jaunā meitene ir zaudējusi prātu,

Ar brāli tiekoties, uz nāvi notiesātu,

Un aplamībās melš .. .»> Vairs ilgāk klusu ciest

Un valdīt niknumu Duks nespēja, viņš sauca:

«Man zināms itin viss! Tas brīdis sagaidīts,

Kad beidzot sodītas tiks ļaundarības daudzas;

Uz pili Andželo un meitene nāks līdz!»

VII

Bet pilī Marjana un Klaudio jau klusi

Pie troņa stāvēja un gaidīja pa tam.

Mēms kļuva neģēlis, tos abus redzēdams;

Un patiesība drīz bij melus uzveikusi.

«Mans vietniek Andželo,» Duks teica, «kā tev šķiet,

Ko pelnījuši ir šie tavi ļaunie darbi?»

Bez bailēm Andželo tam atbildēja skarbi:

«Lai nāve izpērk tos! Vien sodu izpildiet

Tūlīt, es izlūdzos!»

Duks atbildēja rāmi:

«Ej! Viltus tiesnesim un pavedējam jāmirst!»

Bet sauca Marjana: «Nē, esi žēlsirdīgs,

Mans valdniek, vai gan tev par mani smieties tīk,

Ka vīru atdevis, to atņemt nekavējies?» —

«Ne es, bet Andželo par tevi ļauni smējies,»

Duks atteica. «Nu pats es rūpēšos, lai tu

Pār viņa dārgumiem un mantu valdītu;

Gan vīru labāku sev izraudzīsies tagad.» —

«Ai nē, man labāka par viņu nevajaga;

Jel žēlo, pavēlnieki Jau tā mans mūžs bij grūts;

Un otrreiz atraitne es nevēlētos būt.

Pats mūsu likteņus reiz savienoji vēlīgs,

Un viņa pārkāpums tik cilvēcīgs man šķiet…

Ai Izabella, lūdz, lai valdnieks man ir žēlīgs,

Kaut rokas lūdzot cel, ja arī klusu ciet;

Jel dzirdi!»

Un par to, kam nolemts aiziet bojā,

Tad labā meitene patiešām iežēlojās;

Uz ceļiem lūdzās tā: «Jel saudzi Andželo

Un neliec manis dē] ar nāvi sodīt to!

Viņš (kā es domāju un kā ir arī zināms)

Bij cilvēks tikumīgs, ar godbijību minams,

Pirms mani redzēja. Lai viņam piedots tiek

It viss!»

Un piedeva patiesi valdinieks.

.

Content

Puškins Aleksandrs Andželo

ANDŽELO 1833

PIRMA DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠA DAĻA