Puškins Aleksandrs

Kapteiņa meitiņa

Aleksandrs Puškins

KAPTEIŅA MEITIŅA

Glabā godu jau no jaunības.

Sakāmvārds

I nodaļa GVARDES SERŽANTS

—   Jau rīt viņš kļūtu gvardes kapteinis.

—   Tas neder; iepriekš armijā lai padien.

— Jā, tiesa! Tur pie stingrības viņš radīs…

Bet kas ir viņa tēvs?

Kņaiņins

Mans tēvs Andrejs Petrovičs Griņovs jaunībā bija karavīrs, dienēja pie grāfa Miniha un, paaugstināts par premjermajoru, 17.. gadā aizgāja no armijas. Kopš tā laika viņš dzīvoja savā Simbirskas muižā, kur apprecēja jaunavu Avdotju Vasiļjevnu J., nabadzīga turienes muižnieka meitu. Mēs bijām deviņi bērni. Visus manus brāļus un māsas nāve paņēma jau mazotnē.

Māte vēl bija gaidībās, kad es jau tiku ierakstīts Semjonova pulkā par seržantu, pateicoties gvardes majora kņaza B. — mūsu tuva radinieka gādībai. Ja, visām cerībām par spīti, māmiņa būtu dzemdējusi meitu, tad tētiņš attiecīgā instancē pavēstītu, ka seržants, kas pulkā nav ieradies, ir miris, un lieta ar to arī izbeigtos. Es skaitījos atvaļinājumā, kamēr būšu beidzis skoloties. Toreiz mūs audzināja citādi nekā tagad. No piecu gadu vecuma mani uzticēja staļļmeistaram Saveļjičam, kurš savas kārtīgās uzvedības dēļ tika izraudzīts man par audzinātāju. Ar viņa gādību es līdz divpadsmitajam dzīves gadam iemācījos krieviski lasīt un rakstīt un pratu ļoti gudri spriest par laba kurta īpašībām. Ap šo laiku tētiņš pieņēma man francūzi, mesjē Boprē, kuru izrakstīja no Maskavas līdz ar vienam gadam paredzētiem vīna un provanseļļas krājumiem. Viņa atbraukšana ļoti nepatika Saveļjičam. — Paldies dievam, — viņš kurnēja bārdā, — bērns liekas nomazgāts, apkopts, pabarots. Liela vajadzība tērēt lieku naudu un pieņemt musjē, it kā pašiem savu cilvēku trūktu!

Veļas mazgātāja Palaška, resna un bakurētaina meita, un vienace govju kopēja Akuļka nez kā bija sarunājušas reizē krist māmuļai pie kājām, atzīties noziedzīgā vājībā un, gaužas asaras raudot, žēloties par musjē, kurš tās pavedis, izmantodams to lētticību. Māmuļa ar tādām lietām nemēdza jokot un sūdzējās tētiņam. Tas tika galā īsi un ātri. Viņš tūdaļ lika pasaukt neģēli francūzi. Viņam ziņoja, ka musjē pašlaik mani mācot. Tēvs ienāca manā istabā. Tieši tobrīd Boprē gulēja gultā nevainīgā miegā. Es biju iegrimis darbā. Jāpiebilst, ka man bija izrakstīta no Maskavas ģeogrāfijas karte. Tā karājās pie sienas un netika nekad lietota, bet mani jau sen vilināja ar savu lielo un labo papīru. Nolēmu pagatavot no tās pūķi un, izmantodams Boprē miegu, ķēros pie darba. Tētiņš ienāca tieši tanī brīdī, kad sēju klāt lūku asti pie Labās Cerības raga. Ieraudzījis manus vingrinājumus ģeogrāfijā, tētiņš sapluinīja mani aiz auss, pēc tam pieskrēja pie Boprē, nesaudzīgā kārtā viņu pamodināja un apbēra ar pārmetumiem. Boprē apjucis gribēja piecelties, bet nevarēja: nelaimīgais francūzis bija piesūcies kā maiss. Nelaime nekad nenāk viena. Tētiņš aiz apkakles uzrāva viņu no gultas, izgrūda ārā pa durvīm un vēl tanī pašā dienā padzina no mājas, par neizsakāmu prieku Saveļjičam. Tā beidzās mana audzināšana.

Dzīvoju kā visi pusaudži, dzenāju baložus un spēlēju ar citiem zēniem čehardu. Pa to laiku man pienāca sešpadsmit gadi. Tad mans liktenis mainījās.

Reiz rudenī māmiņa vārīja viesistabā medus ievārījumu, bet es, siekalas laizīdams, skatījos uz verdošajām putām. Tētiņš pie loga lasīja Galma kalendāru, ko saņēma katru gadu. Šī grāmata viņu vienmēr stipri satrauca: viņš nekad to nelasīja vienaldzīgi, un šī lasāmviela allaž radīja viņā savādus žults uzplūdus. Māmiņa, labi zinādama visus viņa stiķus un niķus, vienmēr centās nobāzt nelaimīgo grāmatu pēc iespējas tālāk, tālab Galma kalendāru viņš reizēm neredzēja mēnešiem. Toties, kad bija to nejauši atradis, tad stundām neizlaida no rokām. Tā nu tētiņš lasīja Galma kalendāru, reizēm paraustīdams plecus un pusbalsī atkārtodams: «Ģenerālporučiks! … Viņš manā rotā bija seržants! .. . Abu Krievijas ordeņu kavalieris! . .. Bet cik tas sen, kad mēs . ..» Beidzot tētiņš nosvieda kalendāru uz dīvāna un ieslīga pārdomās, kas nevēstīja neko labu.

Piepeši viņš griezās pie māmiņas: — Avdotja Vasiļjevna, cik Petrušam gadu?

— Nu jau septiņpadsmitais gadiņš, — māmiņa atbildēja. — Petruša piedzima tanī gadā, kad krustmātei Nastasjai Gerasimovnai viena acs iztecēja un kad vēl. ..

—   Labi, — tētiņš pārtrauca, — viņam laiks dienēt. Diezgan izskraidījies pa kalpoņu istabām un izkāpelējies pie baložu būriem.

Doma par drīzo šķiršanos no manis māmiņu tik ļoti pārsteidza, ka viņai karote iekrita katliņā un pa vaigiem sāka ritēt asaras. Toties manu sajūsmu grūti aprakstīt. Manī doma par dienestu saplūda kopā ar domu par brīvību, par izpriecu pilnu dzīvi Pēterburgā. Es sevi iztēlojos kā gvardes virsnieku, kas, pēc mana ieskata, bija cilvēciskās labklājības kalngals.

Tētiņš nemēdza ne savus nodomus mainīt, ne atlikt to izpildi. Bija jau nozīmēta manas aizbraukšanas diena.

Iepriekšējā vakarā tētiņš teica, ka gribot dot man līdzi vēstuli manam nākamajam priekšniekam, un prasīja spalvu un papīru.

—   Neaizmirsti, Andrej Petrovič, — māmiņa sacīja, — pasveicināt kņazu B. arī no manis; es, tā sakot, ceru, ka viņš nepametīs Petrušu dieva ziņā.

—   Kas par niekiem! — tētiņš, pieri saraucis, atbildēja. — Kāpēc lai es rakstītu kņazam B.?

—   Tu taču teici, ka gribot rakstīt Petrušas priekšniekam.

—    Nu, un tad?

—    Kņazs B. būs Petrušas priekšnieks. Petruša taču ierakstīts Semjonova pulkā.

—    Ierakstīts! Kas man par daļu, kur viņš ierakstīts? Petruša uz Pēterburgu nebrauks. Ko viņš iemācīsies Pēterburgā? Šķiesties ar naudu un pīties ar sievietēm! Nē, lai viņš padien armijā, lai pavelk vezumu, lai paosta pulveri, lai kļūst par karavīru, nevis par meitu ģēģeri. Ierakstīts gvardē! Kur viņa pase? Padod šurp!

Māmiņa sameklēja manu pasi, kas glabājās viņas lādītē kopā ar manu kristījamo krekliņu, un ar drebošu roku pasniedza tētiņam. Tētiņš to uzmanīgi izlasīja, nolika sev priekšā uz galda un sāka savu vēstuli.

Mani urdīja ziņkāre: uz kurieni tad mani sūtīs, ja ne uz Pēterburgu? Es nenolaidu acu no tētiņa spalvas, kas kustējās diezgan gausi. Beidzot viņš bija uzrakstījis, iesaiņoja vēstuli kopā ar pasi, aizzīmogoja sainīti, noņēma acenes un, piesaucis mani klāt, sacīja: — Te būs vēstule Andrejam Karlovičam R., manam vecam biedram un draugam. Tu brauksi uz Orenburgu un dienēsi pie viņa.

Tā sabruka visas manas spožās cerības! Jautrās Pēterburgas dzīves vietā mani gaidīja garlaicība nomaļā un tālā nostūrī. Dienests, par kuru es vēl pirms brīža domāju ar tādu sajūsmu, tagad šķita smaga liksta. Bet strīdēties nebija vērts. Otrā dienā no rīta pie lieveņa piebrauca kibitka, tajā iekrāva čemodānu, lādi ar tējas traukiem un saiņus ar maizēm un pīrāgiem, pēdējiem lieciniekiem, ka esmu bijis ģimenes luteklis. Vecāki mani svētīja. Tētiņš sacīja: —Ardievu, Pjotr. Kalpo uzticīgi tam, kuram dosi zvērestu; klausi priekšniekus; nedzenies pēc viņu labvēlības; pats neuzbāzies, bet no dienesta pienākumiem nevairies; un atceries sakāmvārdu: taupi drēbes, kamēr jaunas, glabā godu jau no jaunības. — Māmiņa raudādama piekodināja, lai sargājot savu veselību, un Saveļjičam — lai uzmanot bērnu. Mani ieģērba zaķādas kažociņā, bet virs tā uzvilka lapsādas kažoku.

Es kopā ar Saveļjiču iesēdos kibitkā un, asaras liedams, devos ceļā.

Tanī pašā naktī iebraucu Simbirskā, kur man vajadzēja kādu dienu uzkavēties, lai nopirktu vajadzīgās lietas; tas bija uzdots Saveļjičam. Es apmetos traktierī. Saveļjičs jau no rīta devās uz veikaliem. Apnicis skatīties pa logu uz netīro šķērsieliņu, es sāku apstaigāt visas istabas. Iegājis biljarda istabā, ieraudzīju liela auguma kungu, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecu, ar garām, melnām ūsām, rītasvārkos, keju rokā un pīpi zobos. Viņš spēlēja ar marķieri; ja marķieris laimēja, tad drīkstēja iemest glāzīti degvīna, bet, ja zaudēja, tad viņam bija četrrāpus jālien zem biljarda galda. Es sāku vērot viņu spēli. Jo ilgāk tā turpinājās, jo pastaiga četrrāpus kļuva biežāka, kamēr beidzot marķieris palika zem biljarda galda pavisam. Atvadām no kritušā kungs nobēra pār viņu pāris sālītu teicienu un piedāvāja man izspēlēt partiju. Es aizbildinājos ar neprasmi. Tas viņam, acīm redzot, likās savādi. Viņš uz mani paskatījās it kā ar nožēlu, tomēr mēs sākām runāties. Es uzzināju, ka viņu sauc par Ivanu Ivanoviču Zurinu, ka viņš ir ** huzāru pulka rotmistrs, ieradies Simbirskā, lai pieņemtu rekrūšus, un apmeties traktieri. Zurins ielūdza mani paēst vienkāršas pusdienas, kā jau zaldātiem parasts. Es labprāt piekritu. Mēs piesēdāmies pie galda. Zurins daudz dzēra un cienāja arī mani, sacīdams, ka vajagot pierast pie dienesta; viņš stāstīja man armijas anekdotes, kuras klausoties es no smiekliem gandrīz vai pārplīsu, un mēs piecēlāmies no galda kā lieli draugi. Tad viņš piesolījās iemācīt man biljarda spēli. — Tas, — viņš sacīja, — mums, dienesta cilvēkiem, pilnīgi nepieciešams. Piemēram, pārgājiena laikā nonāksi kādā miestiņā — kā lai pavada laiku? Nevar taču vienmēr sist žīdus. Gribot negribot aiziesi uz traktieri un sāksi spēlēt biljardu; bet, lai to varētu, jāprot spēlēt! Es viņam pilnīgi piekritu un ar lielu cītību ķēros pie mācībām. Zurins mani skaļi uzmundrināja, brīnījās par maniem ātrajiem panākumiem un pēc dažām apmācības reizēm izteica vēlēšanos spēlēt uz naudu, uz vienu grasi, ne jau lai laimētu, bet tāpat vien — lai nebūtu jāspēlē pa tukšu, kas, pēc viņa vārdiem, esot visļaunākais paradums. Es piekritu arī tam, un Zurins lika pasniegt punšu un pierunāja mani nobaudīt, atkārtodams, ka man jāpierodot pie dienesta, bet bez punša — kas gan tas par dienestu! Es viņam paklausīju. Pa to laiku mūsu spēle turpinājās. Jo biežāk pieliku pie lūpām savu glāzi, jo kļuvu drošāks. Bumbas man nemitīgi lidoja pāri auklai; es biju iekaisis, lamāju marķieri, kurš skaitīja dievs zina kā, brīdi pa brīdim paaugstināju naudas summu, ar vārdu sakot, izturējos kā puika, kas pasprucis brīvībā. Tikmēr laiks pagāja nemanot. Zurins paskatījās pulkstenī, nolika keju un paziņoja man, ka es esot zaudējis simt rubļu. Tas mani mazliet samulsināja. Mana nauda bija pie Saveļjiča. Es atvainojos. Zurins mani pārtrauca: — Apžēlojies! Tikai, lūdzams, neraizējies. Es varu arī pagaidīt, bet mēs tikmēr aizbrauksim pie Arinuškas.

Ko lai dara? Mana diena beidzās tikpat bezjēdzīgi, kā bija sākusies. Mēs ēdām vakariņas pie Arinuškas. Zurins man ik pa brīdim ielēja, atkārtodams, ka vajagot pierast pie dienesta. Piecēlies no galda, es tik tikko turējos kājās; ap pusnakti Zurins aizveda mani atpakaļ uz traktieri.

Saveļjičs sagaidīja mūs uz lieveņa. Viņš iekunkstējās, pats savām acīm redzēdams, cik centīgi es gatavojos dienestam. — Kungs, kas ar tevi noticis? — viņš jautāja bēdīgā balsī. — Kur tu tā piemeties? Ak dievs! Nekad nav tādas palaidnības redzētas! — Turi muti, kraķi! — es viņam atbildēju šļupstēdams. — Droši vien pats esi piedzēries, ej gulēt… un mani noguldi.

Otrā dienā pamodos ar galvas sāpēm, miglaini atcerēdamies vakardienas notikumus. Manas pārdomas pārtrauca Saveļjičs, kurš ienāca pie manis ar krūzīti tējas. — Agri, Pjotr Andrejič, — viņš man sacīja, galvu šūpodams, — agri sāc uzdzīvot. Kurā gan tu esi atsities? Liekas, ne tētiņš, ne vectētiņš nav bijuši pļēguri; par māmiņu nemaz nav ko runāt: kopš dzimšanas nav mutē ņēmusi neko citu kā tikai kvasu. Bet kas pie visa vainīgs? Nolādētais musjē. Vienādiņ skrēja pie Antipovnas: «Madam, že vu pri, šņabi.» Te tev nu bija že vu pri! Neko teikt: smalki samācījis, plukata tāds. Liela vajadzība bija ņemt par audzinātāju ķeceri, it kā kungam savu ļaužu trūktu!

Man bija kauns. Novērsos un sacīju viņam: — Ej ārā, Saveļjič; es tēju negribu. — Bet Saveļjiču bija grūti apturēt, kad viņš sāka sprediķot. — Redzi nu, Pjotr Andrejič, kā iet pēc uzdzīves. I galva durna, i ēst negribas. Dzeršanā palaidies cilvēks nekur neder . .. Iedzer labāk gurķu sālījumu ar medu, bet vislabāk paģiras salāpīt ar pusglāzīti uzlievas. Vai neatnest?

Tanī brīdi ienaca zens un pasniedza zīmīti no I. I. Zurina. Es to atlocīju un izlasīju šādas rindas:

«Mīļais Pjotr Andrejevič, lūdzu, atsūti man ar šo zēnu simt rubļu, kurus Tu man vakar paspēlēji. Man ļoti nepieciešama nauda.

Tavs padevīgais kalps Ivans Zurins.»

Neko darīt. Es sataisīju vienaldzīgu seju un griezos pie Saveļjiča, kurš bija man naudas, veļas un visu citu lietu gādnieks, un pavēlēju atdot zēnam simt rubļu. — Kā! Kāpēc? — Saveļjičs izbrīnījies jautāja. — Esmu tos viņam parādā, — es atbildēju pēc iespējas vēsi. — Parādā! — izsaucās Saveļjičs, kura izbrīns kļuva aizvien lielāks. — Bet kad tad tu, kungs, paspēji no viņa patapināt? Te kaut kas nav kārtībā. Dari, kā zini, kundziņ, bet naudu es nedošu.

Es nodomāju — ja šinī izšķirīgajā brīdī neuzveikšu stūrgalvīgo večuku, tad vēlāk man būs grūti atbrīvoties no viņa aizbildnības — un, lepni uz viņu paskatījies, sacīju: — Es esmu tavs kungs, bet tu mans kalps. Nauda pieder man. Es to paspēlēju, jo man tā iegribējās. Bet tev iesaku neprātot un darīt to, ko liek.

Saveļjiču mani vārdi tā satrieca, ka viņš noplātīja rokas un sastinga. — Ko tu stāvi! — es dusmīgi uzbrēcu. Saveļjičs sāka raudāt. — Mīļais Pjotr Andrejevič, — viņš sacīja drebošā balsī, — neiedzen mani aiz sirdēstiem kapā. Manu gaišumiņ! Uzklausi mani, večuku: uzraksti šim laupītājam, ka tu pajokoji, ka mums tādas naudas nemaz nav. Simt rubļu! Dievs kungs, apžēlojies! Saki, ka vecāki tev cieši jo cieši piekodināja nespēlēt ne uz ko citu kā tikai uz riekstiem … — Diezgan pļāpāt, — es stingri pārtraucu, — dod šurp naudu, vai ari es tevi aiztriekšu ratā.

Saveļjičs paskatījās uz mani dziļi sarūgtināts un aizgāja pēc mana parāda. Man bija žēl nabaga večuka; bet es gribēju tikt brīvībā un pierādīt, ka neesmu vairs bērns. Nauda Zurinam tika aiznesta. Saveļjičs steidzās vest mani projām no nolādētā traktiera. Viņš atnāca ar ziņu, ka zirgi iejūgti. Ar nemierīgu sirdsapziņu un mēmu nožēlu izbraucu no Simbirskas, neatvadījies no sava skolotāja un necerēdams viņu vēl kādreiz satikt.

II nodaļa VADĀTĀJS

Zeme, zeme, mana zemīte, Mana svešā zemīte! Neba pats pie tevis atnācu, Neba kumeļš mani atnesa: Mani, bezbēdi, šurpu atveda Jaunu dienu straujums nevaldāms, Alus muca, krogus skurbulis.

Sena dziesma

Manas ceļa pārdomas nebija visai tīkamas. Mans pametums pēc toreizējās naudas vērtības nebija mazais. Sirds dziļumos atzinu, ka mana uzvedība Simbirskas traktierī bijusi muļķīga, un es jutos Saveļjiča priekšā vainīgs. Tas viss mani mocīja. Večuks drūmi sēdēja uz bukas, novērsies no manis, un klusēja, tikai pa brītiņam iekrekšķēdamies. Es katrā ziņā gribēju ar viņu izlīgt, bet nezināju, kā iesākt. Beidzot sacīju viņam: — Paklau, Saveļjič! Lai paliek, izlīgsim, esmu vainīgs, pats saprotu, ka esmu vainīgs. Es vakar nogrēkojos un tevi velti apvainoju. Apsolu, ka uz priekšu izturēšos prātīgāk un klausīšu tevi. Nu, nedusmojies, izlīgsim.

—     Ek, mīļais Pjotr Andrejevič! —• viņš atbildēja, dziļi nopūzdamies. — Es dusmojos uz sevi; pats pie visa esmu vainīgs. Kā gan varēju atstāt tevi vienu traktierī! Ko lai dara? Kritu kārdinājumā: iešāvās prātā iegriezties pie ķesterienes, apciemot radinieci. Tā iznāca: kur gāju, tur paliku. Tīrais posts! Kā es lai kungiem acīs rādos, ko viņi sacīs, uzzinājuši, ka bērns dzer un spēlē.

Lai pielabinātos nabaga Saveļjičam, apsolījos viņam, ka turpmāk bez viņa ziņas netērēšu ne kapeiku. Viņš mazpamazām nomierinājās, kaut gan vēl reizēm, galvu grozīdams, norūca bārdā: — Simt rubļu! Nav nekāds nieks!

Tuvojos savai dienesta vietai. Ap mani pletās bēdīgi tuksneši, ko šķērsoja pakalni un gravas. Visu sedza sniegs. Saule rietēja. Kibitka brauca pa šauru celiņu jeb, pareizāk sakot, pa zemnieku kamanu iebrauktām sliedēm. Pēkšņi važonis sāka skatīties sāņus un beidzot, noņēmis cepuri, griezās pie manis un sacīja: — Kungs, vai neliksi griezties atpakaļ?

—    Kāpēc?

—    Laiks nedrošs: vējš pamazām pieņemas; skat, kā dzen sniegu.

—    Lai dzen.

—    Bet vai redzi, kas tur? — Važonis norādīja ar pātagas kātu uz austrumiem.

—    Redzu tikai baltu stepi un skaidras debesis.

—    Rau tur — tur tas mākonītis.

Es patiešām ieraudzīju debess malā baltu mākonīti, kuru sākumā biju noturējis par tālu pakalnu. Važonis man paskaidroja, ka šis mākonītis pareģojot sniega vētru.

Biju dzirdējis par turienes sniega vētrām un zināju, ka tās aizputinājušas veselas vezumu karavānas. Saveļjičs, piekrizdams važoņa domām, ieteica griezties atpakaļ. Bet man likās, ka vējš nav stiprs; es cerēju, ka mēs laikus tiksim līdz nākamajai stacijai, un liku braukt ātrāk.

Važonis laida rikšiem, bet pats visu laiku skatījās uz austrumiem. Zirgi skrēja dūšīgi. Pa to laiku vējš ar katru brīdi pieņēmās. Mākonītis pārvērtās par baltu padebesi, kas smagi cēlās augšup, plētās plašumā un pamazām aizņēma visas debesis. Sniga sīks sniedziņš, pēkšņi sniegs sāka krist lēkšķēm. Vējš iegaudojās, sagriezās putenis. Vienā mirklī tumšās debesis sajaucās kopā ar sniega jūru. Viss izzuda. — Redziet nu, kungs, — važonis iesaucās, — nelaime klāt: sniega vētra! …

Es paskatījos ārā pa kibitkas lodziņu: bija tikai tumsa un vētra. Vējš gaudoja ar tādu negantu kaismi, ka likās gluži kā dzīvs, sniegs apbēra mani un Saveļjiču; zirgi gāja soļiem un drīz vien apstājās pavisam.

—    Kāpēc tu nebrauc? — es nepacietīgi jautāju važonim. — Kāda jēga braukt? — viņš atbildēja, nokāpdams no bukas. — Tāpat jau diezin kur esam atkūlušies! Ceļa nav, un apkārt migla. — Es jau grasījos viņu izrāt. Bet Saveļjičs važoni aizstāvēja.

—     Tā iet, kad neklausa, — viņš dusmīgi runāja,

—    būtu atgriezies iebraucamā vietā, padzertu tēju, atpūstos mierīgi līdz rītam, vētra norimtu, brauktu tālāk. Kur mums tā jāsteidzas? Nav taču uz kāzām jātiek! — Saveļjičam bija taisnība. Neko nevarēja darīt. Sniegs sniga un sniga. Blakus kibitkai izauga kupena. Zirgi stāvēja, galvas nokāruši, un reizēm nodrebinājās. Važonis staigāja apkārt un aiz gara laika kārtoja iejūgu. Saveļjičs rūca; es skatījos uz visām pusēm, cerēdams ieraudzīt kaut kādas apdzīvotas vietas vai ceļa pazīmes, bet redzēju tikai sniegputeņa blāvo virmu . .. Pēkšņi pamanīju kaut ko melnu. — Ei, važon! — es iesaucos. — Skaties, kas tur melnē? — Kučieris vērīgi ieskatījās. — Dievs to zina, kungs, — viņš sacīja, atsēzdamies savā vietā,

—   pajūgs, ne pajūgs, koks, ne koks, bet liekas, it kā kustētos. Laikam vai nu vilks, vai cilvēks.

Pavēlēju braukt uz nezināmo priekšmetu, kurš tūdaļ sāka virzīties mums pretim. Pēc minūtēm divām mēs atradāmies blakus cilvēkam. — Ei, labo cilvēk! — važonis viņam uzsauca. — Saki — vai tu nezini, kur ceļš?

—   Ceļš ir tepat; es stāvu uz cieta pamata, — atbildēja ceļavīrs, — bet kāds tur labums?

—    Paklausies, zemnieciņ, — es viņam sacīju, — vai tu šo pusi pazīsti? Vai nevari aizvest mani līdz naktsmītnei?

—    Šo pusi es pazīstu gan, — ceļavīrs atbildēja,

—   paldies dievam, esmu to izstaigājis un izbraukājis krustām šķērsām. Bet redzi, kāds laiks; tūdaļ no ceļa nomaldīsies. Labāk palikt šeit un nogaidīt, varbūt sniega vētra aprims un debesis noskaidrosies: tad atradīsim ceļu pēc zvaigznēm.

Viņa aukstasinība mani uzmundrināja. Es jau biju nolēmis, paļaudamies uz dievu, pārnakšņot stepē, kad pēkšņi ceļavīrs veicīgi uzsēdās uz bukas un sacīja važonim: — Paldies dievam, mājas nav tālu, griez pa labi un brauc uz priekšu. — Bet kāpēc man jāgriež pa labi? — važonis neapmierināti jautāja. — Kur tu redzi ceļu? Sak: ne zirgi paša, ne rati paša, laid labi aši. — Man likās, ka važonim taisnība. — Tiešām, — es sacīju, — kāpēc tu domā, ka tuvumā ir mājas? — Tāpēc, ka no turienes uzpūta vējš, — atbildēja ceļavīrs, — un es saodu dūmu smaku; tātad sādža nav tālu. — Viņa apķērība un labā oža mani pārsteidza. Es pavēlēju kučierim braukt. Zirgi smagi brida pa dziļo sniegu. Kibitka lēnām kustējās uz priekšu, gan uzbraukdama uz kupenas, gan ieslīdēdama gravā un zvalstīdamās te uz vienu, te uz otru pusi. Tas atgādināja kuģa braucienu vētrainā jūrā. Saveļjičs kunkstēja, ik brīdi uzgrūzdamies maniem sāniem. Es nolaidu lejup mašu, ietinos kažokā un iesnaudos, vētras dziesmas un lēnā brauciena šūpu ieaijāts.

Man rādījās sapnis, kuru nekad nespēju aizmirst un kurā līdz šim laikam saskatu kaut ko pravietisku, kad salīdzinu ar to savus dīvainos piedzīvojumus. Lai lasītājs mani atvaino, jo droši vien no pieredzes zina, cik labprāt cilvēks pakļaujas māņticībai, lai arī nicinātu kā nicinādams visādus aizspriedumus.

Es atrados tādā fiziskā un garīgā stāvoklī, kad īstenība, atkāpdamās sapņu priekšā, saplūst ar tiem neskaidros pirmā nomiedža redzējumos. Man likās, ka vēl aizvien trako sniega vētra un mēs vēl aizvien maldāmies pa sniegaino tuksnesi.. . Pēkšņi pamanīju vārtus un iebraucu mūsu muižas kungu pagalmā. Vispirms man uzmācās bažas, ka tikai tētiņš nedusmojas uz mani par negribēto atgriešanos vecāku pajumtē un netur to par tīšu nepaklausību. Ar satrauktu sirdi izlecu no kibitkas un redzu: māmiņa sagaida mani uz lieveņa un izskatās nobēdājusies. «Klusu,» viņa man saka, «tēvs uz nāvi slims un grib no tevis atvadīties.» Baiļu pārņemts, eju viņai līdzi uz guļamistabu. Redzu: istaba vāji apgaismota, ap gultu stāv ļaudis skumjām sejām. Klusiņām pieeju pie gultas; māmiņa paceļ palagu un saka: «Andrej Petrovič, Petruša atbraucis; viņš atgriezās, uzzinājis par tavu slimību; dod viņam savu svētību.» Es nometos ceļos un pacēlu acis uz slimnieku. Kas tas? … Tēva vietā gultā guļ melnbārdains zemnieks, jautri uz mani skatīdamies. Es neizpratnē pagriezos pret māti, sacīdams viņai: «Ko tas nozīmē? Tas taču nav tētiņš. Kāpēc man jāprasa svētība no zemnieka?» — «Vienalga, Petruška,» māmiņa atbildējā. «Tas ir tavs vedējtēvs, nobučo viņam roku un lūdz, lai viņš tevi svētī…» Es nebiju ar mieru. Tad zemnieks pietrūkās kājās, izrāva no gultas gala cirvi un sāka to vēzēt uz visām pusēm. Es gribēju bēgt… bet nevarēju; istaba bija pilna līķu; es klupu pār mirušajiem, un kājas man slīdēja asiņu peļķēs … Briesmīgais zemnieks mani laipni sauca, teikdams: «Nebaidies, nāc saņem manu svētību …» Mani pārņēma šausmas un neizpratne. .. Un šinī brīdī es pamodos; zirgi stāvēja; Saveļjičs raustīja mani aiz rokas, sacīdams: — Kāp ārā, kungs: esam atbraukuši.

—    Kur atbraukuši? — es jautāju, berzēdams acis.

—    Iebraucamā vieta. Pats dievs palīdzēja, uzdūrāmies tieši žogam virsū. Kāp, kungs, ātrāk laukā un ej apsildies.

Es izkāpu no kibitkas. Sniega vētra vēl aizvien turpinājās, kaut gan ar mazāku spēku. Bija tik tumšs, ka dur vai acis ārā. Saimnieks sagaidīja mūs pie vārtiem, turēdams zem svārku stūra lukturi, un ieveda mani šaurā, bet diezgan tīrā goda istabā; to apgaismoja skals. Pie sienas karājās šautene un augsta kazaku cepure.

Saimnieks, pēc tautības Jaikas kazaks, bija gadu sešdesmit vecs, vēl spirgts un vesels. Saveļjičs ienesa man pakaļ lādi un prasīja uguni, lai uzvārītu tēju, kas vēl nekad man nebija likusies tik vajadzīga. Saimnieks aizgāja parūpēties.

—    Kur ceļvedis? — es jautāju Saveļjičam.

—    Šeit, jūsu labdzimtība, — man atbildēja balss no augšas. Paskatījos uz lāvas pusi un ieraudzīju melnu bārdu un divas spožas acis.

— Nu, brāl, vai nosali?

— Kā lai nenosalst vienos plānos svārciņos! Bija kažoks, bet ko tur slēpt patiesību? Vakar ieķīlāju krodziniekam: likās — liela sala nebūs. — Šinī brīdī ienāca saimnieks ar kūpošu patvāri; es piedāvāju mūsu ceļvedim krūzīti tējas, zemnieks nokāpa no lāvas. Viņa āriene man likās neparasta: viņš bija ap gadu četrdesmit, vidēja auguma, kalsns, plecīgs. Viņa melnajā bārdā bija ievijies sirmums; lielās, dzīvās acis nemierīgi šaudījās apkārt. Viņa sejas izteiksme bija diezgan patīkama, bet viltīga. Mati bija apgriezti vainaga veidā; viņš valkāja nodilušas vadmalas svārkus un platas tatāru bikses. Sniedzu viņam krūzi tējas, viņš pagaršoja un saviebās. — Jūsu labdzimtība, neatsakiet manu lūgumu — lieciet atnest glāzi brandava; tēju mēs, kazaki, nedzeram. — Es labprāt izpildīju viņa vēlēšanos. Saimnieks izņēma no skapīša stopu un glāzi, piegāja pie viņa un ielūkojās sejā. — Skaties, — viņš sacīja, — atkal tu esi mūsu pusē! Kur tad biji nozudis? — Mans ceļvedis nozīmīgi pamirkšķināja viņam ar aci un atbildēja ar parunu: — Tirgū biju, zirgu pirku. Nu, un kā tad jūsējie?

— Ko mūsējie! — attrauca saimnieks, turpinādams divdomīgo sarunu. — Kas mums, nabadziņiem, dos ar lielgabalu šaut; kamēr suni baro, vilks aitās.

—    Nemels niekus, tēvoci, — iebilda mans klaidonis,

—   silts nāk ar sildīšanu, labs ar gaidīšanu. Bet tagad (viņš atkal pamirkšķināja ar aci) sargies pats, tad dievs tevi sargās. Jūsu labdzimtība! Uz jūsu veselību! — To sacīdams, viņš paņēma glāzi, pārmeta krustu un izdzēra visu vienā paņēmienā. Tad paklanījās man un kāpa atpakaļ uz lāvas.

Es toreiz no šīs slepenās sarunas neko nesapratu; bet vēlāk man kļuva skaidrs, ka runa bija par Jaikas karaspēku, kur pēc 1772. gada dumpja tikai nupat kā atkal nodibināja kārtību. Saveļjičs klausījās ļoti īdzīgi. Viņš aizdomīgi pameta acis gan uz saimnieku, gan uz ceļvedi. Iebraucamā vieta jeb, kā vietējie dēvēja, umets atradās nomaļus, stepē, tālu no apdzīvotām vietām, un ļoti līdzinājās laupītāju apmetnei. Bet neko darīt. Par ceļa turpināšanu nebija ko domāt. Saveļjiča satraukums mani stipri uzjautrināja. Pa to laiku es sarīkojos uz nakts guļu un atstiepos uz lažas. Saveļjičs nolēma rāpties uz krāsns, saimnieks atgūlās uz grīdas. Drīz vien istabā atskanēja krācieni, un es aizmigu kā nosists.

No rīta, pamodies diezgan vēlu, redzēju, ka vētra aprimusi. Spīdēja saule. Sniega žilbinošais auts klāja nepārskatāmo stepi. Zirgi bija iejūgti. Samaksāju saimniekam, kurš prasīja no mums tik mērenu samaksu, ka pat Saveļjičs ar viņu netielējās un nekaulējās, kā allaž mēdza darīt, un vakarējās aizdomas no viņa galvas bija pilnīgi pagaisušas. Es pasaucu ceļvedi, pateicos par izpalīdzību un liku, lai Saveļjičs iedod viņam pusrubli degvīnam. Saveļjičs sarauca pieri. — Pusrubli! — viņš sacīja. — Kāpēc? Vai tāpēc, ka tu biji tik labs un atvedi viņu uz iebraucamo sētu? Dari, kā zini, kungs, mums nav lieka pusrubļa. Ja dosim dzeramnaudu, tad pašiem drīz būs jākar zobi vadzī. — Es nevarēju ar Saveļjiču strīdēties. Nauda, kā biju solījis, atradās pilnīgi viņa rīcībā. Tomēr man bija neērti, ka nevaru pateikties cilvēkam, kurš izglābis mani ja ne no nelaimes, tad vismaz no ļoti nepatīkama stāvokļa. — Labi, — es vēsi sacīju, — ja nevar dot pusrubli, tad sameklē viņam kaut ko no manām drēbēm. Viņa apģērbs pārāk plāns. Dod viņam manu zaķādas kažociņu.

—    Apžēlojies, mīļais Pjotr Andrejič! — Saveļjičs iesaucās. — Kur viņš liks tavu zaķādas kažociņu? Tas pļēgurs to noplītēs pirmajā krogā.

—    Kas tev par daļu, večukiņ, — mans klaidonis sacīja, — vai nodzeršu vai nenodzeršu. Viņa labdzimtība dāvina man savu kažoku; tā viņa kunga prātam tīk, bet tavs kalpa pienākums nerunāt pretim un paklausīt.

—           Bīsties dieva, laupītāj! — Saveļjičs viņam atbildēja dusmīgā balsī. — Tu redzi, ka bērns vēl neko nesaprot, un ar prieku viņu aptīri, viņa vientiesību izmantodams. Ko darīsi ar kunga kažociņu? Tu uz saviem nolādētajiem pleciem pat uzspīlēt to nevarēsi.

—    Es palūgšu nespriedelēt, — sacīju savam audzinātājam, — tūdaļ nes šurp kažoku!

—    Dievs visu augstais! — mans Saveļjičs nostenējās. — Gandrīz pilnīgi jaunu zaķādas kažoku! Un vēl kam — beidzamam plikadīdam!

Tomēr zaķādas kažoks tika atnests. Zemnieciņš tūdaļ to pielaikoja. Patiesi, kažoks, no kura es biju jau paspējis izaugt, viņam bija mazliet par šauru. Tomēr viņš kaut kā uzstiepa to mugurā, šuvēm irstot. Saveļjičs gandrīz apraudājās, dzirdēdams, kā stirkšķ diegi. Klaidonis bija ārkārtīgi apmierināts ar manu dāvanu. Viņš pavadīja mani līdz kibitkai un, zemu paklanījies, sacīja: — Paldies, jūsu labdzimtībā! Lai dievs jums atmaksā par jūsu labo sirdi. Nemūžam neaizmirsīšu jūsu laipnību. — Viņš aizgāja uz savu pusi, bet es braucu tālāk, nepievērsdams uzmanību Saveļjiča īgnumam, un drīz vien aizmirsu gan vakardienas sniegputeni, gan savu ceļvedi un zaķādas kažoku.

Iebraucis Orenburgā, devos tieši pie ģenerāļa. Es ieraudzīju liela auguma vīru, jau vecuma saliektu. Viņa garie mati bija pavisam balti. Vecais, izbalojušais mundieris atgādināja Annas Ivanovnas laika karavīra tērpu, un viņš runāja ar stipru vācu akcentu. Iedevu viņam tēva vēstuli. Izdzirdis mana tētiņa vārdu, viņš uz mani ātri paskatījās. — Mans dēvs! — viņš sacīja. — Lēkās, cik sen fēl Andrēj Petrovič bija tafos gados, bet tagad fiņam jau tāds tēls. Ah, gati, gati! — Viņš atvēra vēstuli un sāka to pusbalsī lasīt, izteikdams savas piebildes. — «Augsti godātais Andrej Karlovič, ceru, ka Jūsu ekselence .. .» Kas tās par seremonijām? Fui, kā fiņam naf kaun. Protams, disciplīna pirmā vētā, bet fai tā raksta prēkš vēn vec kamrad? .. . «jūsu ekselence nebūs aizmirsusi…» Hm .. . «un . .. kad .. . nelaiķa feldmāršalam Min . .. pārgājienā … tāpat arī.. . Karolinku . ..» Eh, bruder! Fiņš vēl atmin mūsu fecs palaidnībs? «Tagad par lietu … Pie Jums savu atvasi. . .» Hm . .. «turēt viņu dzelžu cimdos» … Kas tas ir — celšu cimd? Tas būs kād sakāmvārd … Ko nosīmē «turēt ceļš cimdos»? — viņš atkārtoja, griezdamies pie manis.

—    Tas nozīmē, — es viņam atbildēju, sataisījis pēc iespējas nevainīgāku seju, — apieties laipni, ne pārāk stingri, dot lielāku vaļu, turēt dzelžu cimdos.

—    Hm, saprotu … un nedot viņam lielu vaļu .. . nē, acīm redzot, celšu cimdi nozīmē ko cit… «Pievienoju … viņa pasi…» Kur tā ir? A, šeit… «Atskaitīt no Semjonova pulka .. .» Labi, labi: viss tiks izdarīts … «Atļausi bez dienesta pakāpēm sevi apkampt un … kā vecu biedru un draugu .. .» A, beidzot atcerējās … un tā tālāk, un tā tālāk … Nu, mīļais, — viņš sacīja, izlasījis vēstuli un atlicis pie malas manu pasi, — viss tiks izdarīts: tevi pārcels par virsnieku uz ** pulku, un, lai nezaudētu laiku, jau rīt brauc uz Belogorskas cietoksni, kur tu būsi padots kapteinim Mironovam, labam un godīgam cilvēkam. Tur tev būs viens īsts dienests, pieradīsi pie disciplīnas. Orenburgā tev nav ko darīt; jaunam cilvēkam izklaidēšanās ir kaitīga. Bet šodien laipni lūdzu — atnāc pie manis pusdienās.

«Jo tālāk, jo trakāk!» es pie sevis nodomāju. «Kas man par labumu, ka jau mātes miesās biju gvardes seržants? Kur tas mani novedis? ** pulkā un vientuļā cieloksni uz kirglzu un kazahu stepju robežas! . ..» Es paēdu pusdienas pie Andreja Karloviča trijatā, kopā ar viņa veco adjutantu. Pie viņa galda valdīja stingrā vācu taupība, un man šķiet, ka bailes reizēm redzēt savā vecpuiša maltītē lieku viesi pa daļai bija par iemeslu manai steidzīgajai nosūtīšanai uz garnizonu. Otrā dienā es atvadījos no ģenerāļa un devos uz sava norīkojuma vietu.

/

III nodaļa CIETOKSNIS

Cietoksnī mums jādzīvo,

Ēdot maizi dienišķo,

Bet, kad šurp uz pīrāgiem

Labpatiks nākt naidniekiem,

Viesiem līksmi dzīrot ļausim,

Kartečas uz viņiem šausim.

Zaldātu dziesma

Vecmodīgi ļaudis, mans mīļais.

Pusaudzis

Belogorskas cietoksnis atradās četrdesmit verstis no Orenburgas. Ceļš gāja gar stāvo Jaikas krastu. Upe vēl nebija aizsalusi, un tās svina viļņi skumji plūda starp vienmulīgiem balta sniega klātiem krastiem. Aiz tiem plētās kirgīzu stepes. Mani māca drūmas pārdomas. Garnizona dzīve likās pavisam nepievilcīga. Centos iztēloties kapteini Mironovu, savu nākamo priekšnieku, un iztēlojos to kā stingru, bargu veci, kurš zina vienīgi savu dienestu un ir gatavs par katru nieku turēt mani arestā pie maizes un ūdens. Pa to starpu sāka jau tumst. Mēs braucām diezgan ātri. — Vai vēl tālu līdz cietoksnim? — es jautāju savam važonim. — Nē, tuvu, — viņš atbildēja. — Rau, var jau redzēt. — Es skatījos uz visām pusēm, cerēdams ieraudzīt draudīgus bastionus, torņus un valni; bet neko neredzēju, izņemot miestiņu, ko apņēma baļķu žogs. Vienā pusē slējās trīs vai četras sniegā ieputinātas siena kaudzes, otrā pusē rēgojās sašķiebušās dzirnavas ar slinki noslīgušiem lubu spārniem. — Kur tad cietoksnis? — es jautāju ar izbrīnu. — Turpat jau ir, — važonis atbildēja, rādīdams uz miestu, kurā mēs pašlaik braucām iekšā. Pie vārtiem es pamanīju vecu čuguna lielgabalu; ieliņas bija šauras un līkas; mājas zemas un pa lielākai daļai salmu jumtiem segtas. Es liku braukt pie komandanta, un pēc maza brīža kibitka apstājās pie koka mājiņas, kas bija uzcelta augstākā vietā netālu no koka baznīcas.

Mani neviens negaidīja. Iegāju iekšā un atvēru durvis uz priekšistabu. Vecs invalīds, sēdēdams uz galda, šuva zilu ielāpu uz zaļa mundiera elkoņa. Liku, lai viņš mani pieteic. — Nāc iekšā, mīļais, — atbildēja invalīds, — mūsējie ir mājās. — Es iegāju tīrā istabiņā ar vecmodīgām mēbelēm. Stūrī stāvēja trauku skapis; pie sienas karājās iestiklots un ierāmēts virsnieka diploms; tam līdzās lubu bildītes, kurās bija attēlota Kistrinas un Očakovas ieņemšana, līgavas izvēle un runča bēres. Pie loga sēdēja vecenīte, vatenī ģērbusies, ar lakatu galvu apsējusi. Viņa tina diegus, ko, uz rokām uzmaucis, turēja vienacis vecītis virsnieka svārkos. — Ko vēlaties, mīļais? — viņa jautāja, turpinādama savu darbu. Es atbildēju, ka esmu atbraucis dienēt un sakarā ar savu pienākumu ieradies pie kapteiņa kunga; ar šiem vārdiem es griezos pie vienača vecīša, noturēdams viņu par komandantu; bet saimniece pārtrauca manu oficiālo runu. — Ivana Kuzmiča nav mājās, — viņa sacīja, — viņš aizgāja ciemos pie Gerasima tēva; bet vienalga, mīļais, es esmu viņa saimniece. Būsim pazīstami. Sēdies, mīļais! — Viņa pasauca kādu meiču un lika, lai sameklē uradņiku. Večuks ar savu vienīgo aci vērīgi skatījās uz mani. — Vai drīkstu jautāt, — viņš sacīja, — kādā pulkā jūs esat dienējis? — Es apmierināju viņa ziņkāri. — Bet vai drīkstu jautāt, — viņš turpināja, — kāpēc jums labpaticis pāriet no gvardes uz garnizonu? — Atbildēju, ka tāds bija priekšniecības rīkojums. — Droši vien par gvardes virsniekam nepiedienīgu uzvedību, — turpināja nenogurdināmais jautātājs. — Beidz niekus melst, — kapteiniete viņam sacīja. — Vai neredzi: jaunais cilvēksno ceļa noguris; viņam negribas ar tevi pļāpāt… (Turi rokas taisnāk! .. .) Bet tu, mans mīļais, — viņa turpināja, vērsdamās pie manis, — nebēdā, ka esi attriekts uz mūsu nomali. Ne tu pirmais, ne pēdējais. Pieradīsi, iemīlēsi. Aleksejs Ivaničs Švabrins jau piekto gadu, kopš pārcelts pie mums par cilvēka nogalināšanu. Dievs zina kā tas viņam lēcies, redzi, viņš ar kādu poručiku izbraucis ārpus pilsētas, paņēmuši līdzi zobenus, tur nu metušies viens otram virsū un Aleksejs Ivaničs nodūris poručiku, turklāt vēl divu liecinieku klātbūtnē! Ko lai dara! Nelaime nenāk brēkdama.

Šinī brīdī ienāca uradņiks, jauns un stalts kazaks.

—    Maksimič! — kapteiniete viņam sacīja. — Ierādi virsnieka kungam dzīvokli, bet pameklē tādu tīrāku.

—   Klausos, Vasiļisa Jegorovna, — uradņiks atbildēja.

—   Vai nenometināt viņa labdzimtību pie Ivana Poļežajeva?

— Muļķības, Maksimič, — kapteiniete sacīja,

—   pie Poļežajeva jau tā par šauru; viņš ir mans rads un zina, ka mēs esam viņa priekšnieki. Aizved virsnieka kungu … kā jūsu vārds un tēva vārds, mans mīļais? Pjotrs Andrejevičs? … Aizved Pjotru Andrejeviču pie Semjona Kuzova. Viņš, nekauņa, ielaida savu zirgu manā sakņu dārzā. Nu, Maksimič, vai viss kārtībā?

—    Paldies dievam, viss klusu, — kazaks atbildēja,

—    tikai kaprālis Prohorovs pirtī sakāvās ar Ustiņju Ņeguļinu karsta ūdens ķipja dēļ.

—    Ivan Ignatič! — kapteiniete sacīja vienacim večukam. — Nopratini Prohorovu un Ustiņju un noskaidro, kurš no viņiem vainīgs. Un abus sodi. Labi, Maksimič, staigā vesels. Pjotr Andrejič, Maksimičs aizvedīs jūs uz dzīvokli.

Es atsveicinājos. Uradņiks aizveda mani uz guļbaļķu mājeli, kas stāvēja kraujā upes krastā, pašā cietokšņa malā. Pusi mājeles apdzīvoja Semjona Kuzova ģimene, otru ierādīja man. Tā sastāvēja no vienas diezgan tīras goda istabas, kuru pārdalīja uz pusēm šķērssiena. Saveļjičs sāka rosīties, es skatījos ārā pa šauro lodziņu. Acu priekšā plētās skumja stepe. Iepretim stāvēja dažas mājiņas, pa ielu klaiņoja dažas vistas. Kāda večiņa, nolikusi uz lieveņa sili, sauca cūkas, kuras tai atbildēja, draudzīgi rukšķēdamas. Tad tādā vietā es būšu spiests pavadīt savu jaunību! Mani pārņēma grūtsirdība, es atgāju nost no lodziņa un, vakariņas nepaēdis, likos gulēt, par spīti Saveļjičam, kurš mēģināja mani pierunāt un izmisīgi atkārtoja: — Dievs kungs, apžēlojieties! Neko negrib ēst! Ko teiks kundze, ja bērns sasirgs?

Otrā rītā, līdzko biju sācis ģērbties, durvis atvērās un pie manis ienāca jauns neliela auguma virsnieks ar melnīgsnēju un stipri neglītu, bet ārkārtīgi dzīvu sēju. — Lūdzu, atvainojiet, — viņš sacīja franciski, — ka es bez kādām ceremonijām nāku ar jums iepazīties. Vakar uzzināju, ka esat atbraucis; mani pārņēma tāda vēlēšanās beidzot ieraudzīt cilvēcisku seju, ka nevarēju nociesties. Jūs to sapratīsit, kad būsit te kādu laiku padzīvojis. — Nopratu, ka viņš ir tas virsnieks, kas atskaitīts no gvardes divkaujas dēļ. Mēs tūdaļ iepazināmies. Švabrins nebija nekāds muļķis. Viņa valoda bija asprātīga un interesanta. Viņš ar lielu humoru aprakstīja komandanta ģimeni, viņa sabiedrību un vietu, uz kurieni mani bija atvedis liktenis. Es smējos no visas sirds, kad pip manis ienāca tas pats invalīds, kurš vakar lāpīja mundieri komandanta priekšistabā, un Vasiļisas Jegorovnas vārdā uzlūdza mani pie viņiem pusdienās. Švabrins piesolījās iet ar mani kopā.

Pienākuši tuvāk pie komandanta mājas, ieraudzījām uz laukumiņa kādus divdesmit pavecus invalīdus ar garām bizēm un trīsstūru cepurēm. Viņi bija nostādīti ierindā. Priekšā stāvēja komandants, brašs liela auguma sirmgalvis, tērpies naktscepurē un ķīniešu rītasvārkos. Ieraudzījis mūs, viņš pienāca klāt, pateica man dažus laipnus vārdus un komandēja tālāk. Mēs gribējām paskatīties apmācības; bet viņš lūdza, lai mēs ejot pie Vasiļisas Jegorovnas, apsolīdams tūlīt mums sekot. — Bet šeit, — viņš piebilda,

—  jums nav ko redzēt.

Vasiļisa Jegorovna sagaidīja mūs vienkārši un sirsnīgi un izturējās pret mani tā, it kā visu mūžu būtu ar mani pazīstama. Invalīds un Palaška klāja galdu. — Ko gan mans Ivans Kuzmičs šodien tā aizrāvies ar mācībām! — komandantiene sacīja. — Palaška, pasauc kungu pusdienās! Bet kur tad Maša? — Šinī brīdī ienāca gadus astoņpadsmit veca meitene ar apaļu sejiņu, sārta, gaišbrūniem matiem, gludi saglaustiem aiz ausīm, kas viņai degtin dega. Pirmajā brīdī viņa man lāgā nepatika. Es skatījos uz viņu ar aizspriedumu: Švabrins bija noraksturojis man Mašu, kapteiņa meitu, kā gatavo aitiņu. Marja Ivanovna atsēdās stūrī un sāka šūt. Tikmēr tika atnesti skābi kāposti. Vasiļisa Jegorovna, nevarēdama sagaidīt vīru, pa otram lāgam aizsūtīja Palašku viņam pakaļ.

—   Saki kungam — viesi gaida, kāposti atdziest; paldies dievam, mācības nekur neaizbēgs; gan pagūs izkliegties. — Kapteinis drīz vien ieradās vecā vienača pavadībā. — Ko tas nozīmē, mans dārgais? — sieva sacīja. — Ēdiens sen jau galdā, bet tevi nevar sasaukt. — Paklausies, Vasiļisa Jegorovna, — Ivans Kuzmičs atbildēja, — es biju aizņemts ar dienesta lietām: mācīju zaldātiņus.

— Nieki! — kapteiniete iebilda. — Vārda pēc vien tu zaldātus māci: ne viņi ko var iemācīties, ne tev pašam par to kāda jēga. Labāk sēdi mājās un lūdz dievu, tā būs prātīgāk. Dārgie ciemiņi, mīļi lūdzam pie galda.

Mēs apsēdāmies pusdienot. Vasiļisa Jegorovna neapklusa ne mirkli un apbēra mani ar jautājumiem: kas mani vecāki, vai viņi dzīvi, kur dzīvo, un kādi tiem īpašumi? Izdzirdusi, ka manam tētiņam pieder trīssimt zemnieku — dzimtļaužu, viņa iesaucās: — Padomā tikai, ir taču pasaulē arī bagāti cilvēki! Bet mums, mans mīļais, vienīgais dzimtcilvēks — kalpone Palaška, tomēr, paldies dievam, kaut kā iztiekam. Tikai viena nelaime: Maša, meitene precību gados, bet kāds viņai pūrs? Visa manta (lai dievs piedod) mugurā, bagātība vēderā. Labi, ja gadīsies kāds līdzjūtīgs cilvēks, citādi jāpaliek vecās meitās uz visu mūžu. — Es pametu acis uz Marju Ivanovnu; viņa bija nosarkusi līdz ausu galiem, un pat asaras nopilēja uz viņas šķīvja. Man kļuva viņas žēl, un es steidzu mainīt sarunu.

—    Esmu dzirdējis, — es sacīju ne no šā, ne no tā,

—    ka jūsu, cietoksnim gatavojoties uzbrukt baškīri.

—     No kā tu dzirdēji to, mīļais? — Ivans Kuzmičs jautāja. — Man tā stāstīja Orenburgā, — es atbildēju.

—    Nieki! — komandants attrauca. — Pie mums sen vairs neko nedzird. Baškīri ir iebiedēti ļautiņi, un arī kirgīzi mācību dabūjuši. Nebaidies, viņi mūs neaiztiks, bet, ja aiztiks, tad sadošu tādas sukas, ka uz desmit gadiem nomierināsies. — Vai jums nav bail, — es turpināju, griezdamies pie kapteinietes,

—   palikt cietoksnī, kur draud tādas briesmas? — Pierod, mans mīļais, — viņa atbildēja. — Pirms gadiem divdesmit, kad mūs no pulka pārcēla uz šejieni, dievs nedod, ka es no šiem nolādētajiem pagāniem baidījos! Kā ieraudzīju lūšādas cepures, kā izdzirdu viņu kaucienus, tici vai netici, mans mīļais, sirds taisni pamira. Bet tagad esmu tā pieradusi, ka nekustos ne no vietas, ja kāds atnes ziņu, ka neģēļi lodā ap cietoksni.

—    Vasiļisa Jegorovha ir ļoti drošsirdīga dāma, — Švabrins svarīgi piebilda. — Ivans Kuzmičs var to apliecināt.

—    Tiesa kas tiesa, — sacīja Ivans Kuzmičs, — viņa nav no bailīgajām.

—    Bet Marja Ivanovna? — es jautāju. — Vai viņa tikpat drosmīga kā jūs?

—    Vai Maša drosmīga? — atbildēja viņas māte. — Nē, Maša ir bailīga kā zaķis. Līdz šim brīdim nevar pierast pie šautenes šāviena: tūdaļ trīc kā apšu lapa. Bet, kad Ivans Kuzmičs pirms diviem gadiem sadomāja manā vārda dienā izšaut no mūsu lielgabala, viņa, mana drostaliņa, no bailēm gandrīz nomira. Kopš tās reizes mēs no tā nolādētā lielgabala vairs nešaujam.

Mēs piecēlāmies no galda. Kapteinis ar kapteinieti aizgāja atpūsties, es devos līdzi Švabrinam, kura sabiedrībā pavadīju visu vakaru.

.

IV nodaļa DIVKAUJA

— Nāc, lūdzu, nostājies, kā nākas, pozitūrā, Lai tavām krūtīm cauri iet mans dūriens!

Kņaiņins

Pagāja vairākas nedēļas, un dzīve Belogorskas cietoksnī kļuva man ne tikai panesama, bet pat tīkama. Komandanta mājās mani uzņēma kā savējo. Vīrs un sieva bija visai cienījami ļaudis. Ivans Kuzmičs, cēlies no zaldātiem un uzdienējis par virsnieku, bija mazskolots un vienkāršs, bet ļoti godīgs un labs cilvēks. Pār viņu valdīja sieva, un tas atbilda viņa bezrūpībai. Vasiļisa Jegorovna zināja dienesta lietas tāpat kā savu saimniecību un pārvaldīja cietoksni tikpat stingri kā savu māju. Marja Ivanovna drīz vien no manis vairs nekautrējās. Mēs iepazināmies. Sapratu, ka viņa ir gudra un jūtīga meitene. Gluži nemanot pieķēros krietnajai ģimenei un pat Ivanam Ignatjičam, vienacim garnizona poručikam, par kuru Švabrins melsa, ka viņam esot grēcīgi sakari ar Vasiļisu Jegorovnu, kaut gan šajās valodās nebija ne kripatas patiesības, bet Švabrins par to neuztraucās.

Mani paaugstināja par virsnieku. Dienests man kaulus nelauza. Šajā dieva ziņā atstātajā cietoksnī nenotika ne parādes, ne apmācības, netika izliktas sardzes. Komandants pēc paša ierosmes reizēm mācīja savus zaldātus, bet vēl nespēja panākt, lai tie apgūtu, kura labā un kura kreisā puse, un daudzi no viņiem, lai nekļūdltos, pirms katra pagrieziena meta krustu. Švabrinam bija dažas franču grāmatas. Es sāku tās lasīt, un manī pamodās interese par literatūru. No rītiem es lasīju, vingrinādamies tulkošanā, bet reizēm sacerēju arī dzejoļus. Gandrīz vienmēr pusdienoju pie komandanta, kur parasti pavadīju atlikušo dienas daļu un kur vakaros reizēm ieradās Gerasima tēvs ar sievu Akuļinu Pamfilovnu, lielāko pļāpu visā apkārtnē. Ar A. I. Švabrinu es, protams, redzējos katru dienu, bet viņa runas man kļuva aizvien nepatīkamākas. Viņa mūžīgās zobgalības par komandanta ģimeni man ļoti derdzās, it sevišķi dzēlīgās piezīmes par Marju Ivanovnu. Citas sabiedrības cietoksnī nebija, bet es citu arī nevēlējos.

Par spīti pareģojumiem, baškīri nedumpojās. Ap mūsu cietoksni valdīja miers. Bet šo mieru pārtrauca negaidīts starpgadījums.

Es jau stāstīju, ka nodarbojos ar literatūru. Mani mēģinājumi no to laiku viedokļa bija diezgan veiksmīgi, un Aleksandrs Petrovičs Sumarokovs dažus gadus vēlāk tos ļoti cildināja. Reiz man izdevās uzrakstīt dziesmiņu, ar kuru es pats biju apmierināts. Kā zināms, rakstnieki reizēm, it kā padoma vēlēdamies, meklē labvēlīgu klausītāju. Un tā, savu dziesmiņu pārrakstījis, es aiznesu to Švabrinam, kurš vienīgais visā cietoksnī varēja novērtēt dzejnieka daiļradi. Pēc īsiem ievadvārdiem izvilku no kabatas savu burtnīcu un nolasīju šādas rindas:

Mīlas jūtas apslāpēdams, Novēršos no daiļavas, Mašas vairos es cik spēdams, Cerot, ka man līdzēs tas.

Taču smaids, kas sirdi sējis, Manā priekšā stāv visur —, Dvēsles dzīlēs iemirdzējis, Miera nedod man nekur.

Zinādama, cik man grūti, Nelaimīgo pažēlo; Kādā postā mani grūdi, Maša, saproti jel to.

—    Kā tev patīk? — es jautāju Švabrinam, gaidīdams uzslavu kā atalgojumu, kas man katrā ziņā pienākas. Man par lielu nepatiku, Švabrins, kas parasti nebija ass, skaidri un gaiši pateica, ka mana dziesma neesot laba.

— Kāpēc tā? — es jautāju, slēpdams savu sarūgtinājumu.

—    Tāpēc, — viņš atbildēja, — ka tādi dzejoļi būtu pa spēkam arī manam skolotājam Vasiļjam Kiriličam Tredjakovskim, un tie ļoti atgādina viņa mīlestības ziņģes.

Tad viņš paņēma manu burtnīciņu un sāka nesaudzīgi analizēt katru pantu un katru vārdu, zobodamies par mani, cik vien dzēlīgi iespējams. Es neizturēju, izrāvu viņam no rokām burtnīciņu un sacīju, ka vairs nekad nerādīšu viņam savus sacerējumus. Švabrins pasmējās arī par šo draudu. — Redzēsim, — viņš teica, — vai tu savu vārdu turēsi: dzejdariem nepieciešams klausītājs, tāpat kā Ivanam Kuzmičam pirms pusdienām brandava karafīte. Bet kas tā par Mašu, kurai tu atzīsties maigās jūtās un mīlestības mokās? Vai tikai tā nav Marja Ivanovna?

—          Kas tev par daļu, — es īgni atbildēju, — lai arī šī Maša būtu kas būdama. Man nevajag ne tavu domu, ne tavu minējumu.

—    Oho! Patmīlīgais dzejdaris un pazemīgais mīlētājs! — Švabrins turpināja, saniknodams mani aizvien vairāk. — Bet uzklausi draudzīgu padomu: ja tu gribi gūt panākumus, tad ieteicu likt lietā kaut ko citu, nevis dziesmiņas.

—    Ko tas nozīmē, cienītais? Lūdzu, paskaidro.

—    Labprāt. Tas nozīmē: ja vēlies, lai Maša Mironova nāktu pie tevis, kad zeme krēslā tīta, tad maigu dzejolīšu vietā uzdāvini viņai pāri auskaru.

Man asinis sāka vārīties. — Kāpēc tu par viņu tā domā? — es jautāju, ar grūtībām apvaldīdams savu sašutumu.

—    Tāpēc, — viņš atbildēja, velnišķīgi smīnēdams,

—   ka no pieredzes zinu viņas tikumus un paradumus.

—    Tu melo, nelieti! — es iesaucos trakās dusmās.

—  Tu melo visnekaunīgākā kārtā!

Švabrina seja pārvērtās. — Tas tev tā nepaies, — viņš sacīja, manu roku saspiezdams. — Dodiet man gandarījumu.

—    Lūdzu, kad vien vēlies! — es ar prieku atbildēju. Šinī brīdī es biju gatavs viņu saplosīt.

Tūdaļ devos pie Ivana Ignatjiča un atradu viņu ar adatu rokā: komandantienes uzdevumā viņš vēra uz diega sēnes, ko kaltēt ziemai. — A, Pjotrs Andrejevičs! — viņš sacīja, pamanījis mani. — Esiet sveicināti! Kāds vējš jūs šurp atpūtis? Kādā lietā atnācāt, ja drīkst jautāt? — Es īsos vārdos viņam paskaidroju, ka saķildojos ar Alekseju Ivaniču, un lūdzu viņu,

Ivanu Ignatjiču, būt par manu sekundantu. Ivans Ignatjičs mani uzmanīgi uzklausīja, izbliezis savu vienīgo aci. — Jūs gribat teikt, — viņš man sacīja, — ka taisāties nodurt Alekseju Ivaniču un vēlaties, lai es būtu par liecinieku? Vai tā? Ja drīkst jautāt.

—    Tieši tā.

—    Apžēlojieties, Pjotr Andrejevič! Ko jūs esat sadomājis! Jūs ar Alekseju Ivaniču sastrīdējāties? Liela lieta! Kaķa lāsti debesīs nekāpj. Ja viņš jūs norāja, jūs viņu izlamājiet; ja viņš jums iesita pa vaigu, iegāziet viņam pa ausi vienreiz, otrreiz, un ejiet katrs savu ceļu; gan mēs jūs samierināsim. Citādi — vai tad tas nav noziegums — nogalināt savu tuvāko, ja drīkst jautāt? Ja vēl būtu droši, ka jūs viņu nodursit: dievs ar viņu, ar Alekseju Ivaniču; man jau arī viņš nepatīk. Bet ja nu viņš savaino jūs? Kā tad tas izskatīsies? Kas tad būs tas muļķis, ja drīkst jautāt?

Saprātīgā poručika spriedumi manu apņemšanos nesatricināja. Es paliku pie sava nodoma. — Kā jums labpatīk, — Ivans Ignatjičs sacīja, — dariet, kā atrodat par pareizu. Bet kāpēc man tur jābūt klāt par liecinieku? Kāda tam jēga? Cilvēki kaujas, kas tur ko redzēt, ja drīkst jautāt? Paldies dievam, esmu karojis gan ar zviedriem, gan ar turkiem; esmu visu ko piedzīvojis.

Es kā nekā mēģināju viņam ieskaidrot sekundanta pienākumus, bet Ivans Ignatjičs nekādi nespēja mani saprast. — Kā gribat, — viņš sacīja, — ja man šinī lietā jāņem dalība, tad es, izpildīdams savu dienesta pienākumu, izstāstīšu Ivanam Kuzmičam, ka cietoksnī tiek gatavota noziedzība, ko kroņa likums stingri aizliedzis, vai komandanta kungs nebūtu tik labs un nespertu pienācīgus soļus .. .

Es nobijos un lūdzu Ivanu Ignatjiču, lai komandantam neko nesaka; tikai ar mokām viņu atrunāju, viņš apsolīja to nedarīt, un es nolēmu likt viņu mierā.

Vakaru, kā parasti, pavadīju pie komandanta. Centos izlikties bezbēdīgs un vienaldzīgs, lai neradītu nekādas aizdomas un atvairītu uzmācīgus jautājumus; bet, jāatzīstas, man trūka tās aukstasinības, ar kādu gandrīz vienmēr dižojas tie, kas atradušies manā stāvoklī. Šinī vakarā man gribējās būt maigam un mīļam. Marja Ivanovna patika man vairāk nekā parasti. Doma par to, ka varbūt redzu viņu pēdējo reizi, piešķīra viņai manās acīs kaut ko aizkustinošu. Atnāca arī Švabrins. Es pavedu viņu sāņus un pastāstīju par savu sarunu ar Ivanu Ignatjiču. — Kālab mums sekundanti, — viņš man sausi sacīja, — iztiksim bez viņiem. — Mēs norunājām cīnīties aiz siena kaudzēm, kas atradās pie cietokšņa, un ierasties tai vietā nākamajā rītā septiņos. Mēs, acīm redzot, sarunājāmies tik draudzīgi, ka Ivans Ignatjičs no prieka kļuva pļāpīgs. — Sen jau tā vajadzēja, — viņš apmierināts teica, — miers baro, nemiers posta; labāk dzīvs kaķis nekā beigts lauva.

—    Ko, ko, Ivan Ignatjič? — jautāja komandantiene, kura istabas stūrī lika kārtis. — Es neieklausījos.

Ivans Ignatjičs, pamanījis manu nepatiku un atcerējies savu solījumu, apjuka un nezināja, ko atbildēt. Viņam palīgā piesteidzās Švabrins.

—    Ivans Ignatjičs, — viņš sacīja, — atbalsta mūsu izlīgumu.

—    Ar ko tad tu, mans mīļais, ķildojies?

—    Mēs diezgan nopietni saķildojāmies ar Pjotru Andrejiču.

—    Par ko tad?

— Par niekiem: par dziesmiņu, Vasiļisa Jegorovna.

—    Atraduši, par ko plēsties, par dziesmiņu! … Kā tad tas lēcās?

—    Pavisam vienkārši: Pjotrs Andrejičs nesen bija sacerējis dziesmiņu un šodien to man nodziedāja, bet es sāku vilkt savu iemīļoto:

Ak, kapteiņmeitiņ jaukā,

Jel neej nakti laukā!

Izcēlās vārdu maiņa. Pjotrs Andrejičs sadusmojās, bet pēc tam pārdomāja un nolēma, ka katrs var dziedāt, kas viņam patīk. Tā šī lieta beidzās.

Švabrina bezkaunība mani padarīja gandrīz vai traku, bet neviens, izņemot mani, nesaprata viņa rupjos aplinkus; vismaz neviens tiem nepievērsa uzmanību. No dziesmiņām saruna pārsviedās uz dzejniekiem, un komandants sacīja, ka tie visi esot paklīduši cilvēki un neglābjami dzērāji, un deva man draudzīgu padomu mest pie malas dzejošanu kā nodarbību, kas dienestam nav piemērota un nevar novest ne pie kā laba.

Švabrina klātiene man bija nepanesama. Es drīz vien atvadījos no komandanta un viņa ģimenes; pārgājis mājās, apskatīju savu zobenu, pārbaudīju tā smaili un likos gulēt, piekodinājis Saveļjičam, lai pamodina mani pēc pulksten sešiem.

Otrā rītā norunātajā laikā es jau stāvēju aiz siena stirpām, gaidīdams savu pretinieku. Viņš drīz vien ieradās. — Mūs te var pārsteigt, — viņš man sacīja, — vajag pasteigties. — Mēs novilkām mundierus, palikām vienos kamzoļos un izvilkām zobenus. Šinī brīdī no siena kaudzes izlīda Ivans Ignatjičs un kādi pieci invalīdi. Viņš lika mums iet pie komandanta. Mēs negribīgi paklausījām; mūs aplenca zaldāti, un mēs virzījāmies uz cietoksni aiz Ivana Ignatjiča, kurš veda mūs kā uzvarētājs, soļodams apbrīnojami pašapzinīgi.

Mēs iegājām komandanta mājā. Ivans Ignatjičs atvēra durvis, svinīgi paziņodams: — Atvedu! — Mūs saņēma Vasiļisa Jegorovna. — Ak, mani mīļie! Pēc kā tas izskatās? Par ko? Kāpēc? Mūsu cietoksnī izdarīt slepkavību! Ivan Kuzmič, tūlīt liec viņus arestā! Pjotr Andrejič! Aleksej Ivanič! Dodiet šurp savus zobenus, dodiet, dodiet! Palaška, aiznes zobenus uz pieliekamo istabu. Pjotr Andrejič! To es no tevis negaidīju. Kā tev nav neērti? Lai nu vēl Aleksejs Ivaničs: viņš par cilvēka nogalināšanu atskaitīts no gvardes, viņš arī dievam tam kungam netic; bet ko tad tu? Kur tev jālien?

Ivans Kuzmičs pilnīgi piekrita savai dzīvesbiedrei un piebilda: — Jā, Vasiļisai Jegorovnai taisnība. Divkaujas armijas nolikumā stingri aizliegtas. — Tikmēr Palaška paņēma no mums zobenus un aiznesa uz pieliekamo istabu. Es nevarēju novaldīt smieklus. Švabrins saglabāja savu pašapzinību. — Kaut gan es jūs ļoti cienu, — viņš aukstasinīgi sacīja Vasiļisai Jegorovnai, — man jāaizrāda, ka jūs velti sevi apgrūtināt, noņemdamās ar mūsu tiesāšanu. Atstājiet to Ivana Kuzmiča ziņā: tas ir viņa pienākums. — Ak, mans mīļais! — attrauca komandantiene. — Vai vīrs un sieva nav viena miesa un dvēsele? Ivan Kuzmič! Ko tu žāvājies? Tūdaļ ietupini viņus katru savā ūķī pie ūdens un maizes, lai viņiem pāriet durnums; Gerasima tēvs uzliks viņiem epitimiju, lai lūdz dievam piedošanu un cilvēku priekšā apsolās laboties.

Ivans Kuzmičs nezināja, kā rīkoties. Marja Ivanova bija ārkārtīgi bāla. Pamazām vētra norima: komandantiene nomierinājās un pavēlēja mums vienam otru noskūpstīt. Palaška atnesa mūsu zobenus. Mēs izgājām no komandanta mājas šķietami samierināti. Mūs pavadīja Ivans Ignatjičs. — Kā jums nebija kauna, — es viņam dusmīgi sacīju, — ziņot par mums komandantam, kaut gan bijāt devis man vārdu to nedarīt? — Dieva vārds, es Ivanam Kuzmičam neesmu par to ne pušplēsta vārdiņa teicis, — viņš atbildēja. — Vasiļisa Jegorovna visu no manis izvilka. Viņa arī visu izrīkoja bez komandanta ziņas. Tomēr paldies dievam, ka viss tā beidzās. — To teicis, viņš pagriezās uz savām mājām, un mēs ar Švabrinu palikām divatā. — Mūsu strīds nevar tā beigties, — es sacīju Švabrinam. — Protams, — atbildēja Švabrins, — jūs ar asinīm atbildēsit par savu nekaunību; bet mūs droši vien uzmanīs. Mums dažas dienas vajadzēs izlikties. Uz redzēšanos! — Mēs šķīrāmies, it kā nekas nebūtu noticis.

Atgriezies pie komandanta, es pa paradumam atsēdos blakus Marjai Ivanovnai. Ivana Kuzmiča nebija mājās; Vasiļisa Jegorovna noņēmās ar saimniecību. Mēs sarunājāmies pusbalsī. Marja Ivanovna maigi norāja mani par satraukumu, ko visiem sagādājusi mana ķilda ar Švabrinu. — Es gluži pamiru, — viņa sacīja, — kad mums pateica, ka jūs taisoties cīnīties ar zobeniem. Cik vīrieši savādi! Par vienu vārdu, ko viņi pēc nedēļas būtu jau aizmirsuši, viņi gatavi viens otru nodurt un ziedot ne vien dzīvību, bet arī sirdsapziņu un to cilvēku labklājību, kuri… Bet es esmu pārliecināta, ka jūs nebijāt ķildas sācējs. Droši vien vainīgs Aleksejs Ivaničs.

—    Kāpēc jūs tā domājat, Marja Ivanovna?

—    Tāpat vien … viņš ir tāds zobgalis! Man nepatīk Aleksejs Ivaničs. Viņš man ir ļoti pretīgs; bet savādi — es neparko negribētu, ka viņš justu pret mani tādu pašu nepatiku. Tas mani ļoti nomāktu.

—    Bet kā jūs domājat, Marja Ivanovna? Vai jūs viņam patīkat vai nepatīkat?

Marja Ivanovna saminstinājās un nosarka. — Man liekas, — viņa sacīja, — es domāju, ka viņam patīku.

—    Kāpēc jums tā liekas?

—    Tāpēc, ka viņš mani bildināja.

—    Bildināja. Viņš jūs bildināja? Kad tad?

—    Pagājušajā gadā. Kādus divus mēnešus pirms jūsu ierašanās.

—    Un jūs pie viņa negājāt?

—    Kā redzat. Aleksejs Ivaničs, protams, ir gudrs cilvēks, no labas ģimenes un pārticis; bet, līdzko iedomājos, ka man vajadzēs pie altāra visu cilvēku priekšā viņu noskūpstīt… Nē, neparko! Ne par kādiem pasaules labumiem!

Marjas Ivanovnas vārdi atvēra man acis un izskaidroja daudz ko. Es sapratu, kāpēc Švabrins viņu nepārtraukti paļā. Droši vien viņš bija ievērojis mūsu savstarpējās simpātijas un centās mūs izšķirt. Vārdi, kas bija par iemeslu mūsu ķildai, man tagad likās vēl zemiskāki, kad nepiedienīgas un rupjas zobgalības vietā es saskatīju tajos pārdomātu mēlnesību. Vēlēšanās sodīt nekaunīgo tenkotāju kļuva manī vēl stiprāka, un es ar nepacietību gaidīju piemērotu gadījumu.

Man nenācās ilgi gaidīt. Otrā dienā, kad rakstīju elēģiju un, atskaņu meklēdams, grauzu spalvaskātu, Švabrins pieklaudzināja pie mana lodziņa. Es nometu spalvu, paņēmu zobenu un izgāju ārā pie viņa. — Kāpēc atlikt? — Švabrins man sacīja. — Mums neviens neseko. Noiesim pie upes. Tur neviens mūs netraucēs. — Mēs gājām klusēdami. Nokāpuši pa stāvo taciņu, palikām stāvot pie pašas upes un izvilkām zobenus. Švabrins bija izveicīgāks par mani, bet es stiprāks un drošāks, un bijušais zaldāts, monsieur Boprē, bija mani drusku apmācījis paukoties — tas man tagad noderēja. Švabrins nebija gaidījis sastapt manī tik bīstamu pretinieku. Ilgi mēs nevarējām nodarīt viens otram nekādus miesas bojājumus; beidzot, pamanījis, ka Švabrins pagurst, es sāku viņam enerģiski uzbrukt un gandrīz vai iedzinu viņu upē. Pēkšņi izdzirdu, ka skaļā balsī kāds sauc manu vārdu. Es paskatījos atpakaļ un ieraudzīju Saveļjiču skrienam pie manis lejup pa kraujo taciņu .. .

Šinī brīdī saņēmu stipru dūrienu krūtīs zem labā pleca; es pakritu un zaudēju samaņu.

.

V nodaļa MĪLESTĪBA

Paklau, meitenīt, skaisto meitenīti Jauna, meitenīt, vīru nemeklē, Prasi atļauju tēvam, māmiņai, Tēvam, māmiņai, radiem, apradiem, Sakrāj, meitenīt, gudru padomu, Sakrāj padomu, pūru pieloki.

Tautas dziesma

Ja par mani labāks gadīsies, aizmirsīsi.

Ja par mani sliktāks gadīsies, atminēsi.

Tautas dziesma

Nācis pie samaņas, es kādu laiku neko neapjēdzu un neatcerējos, kas ar mani noticis. Es gulēju gultā nepazīstamā goda istabā un jutos gaužām nespēcīgs. Pie manis stāvēja Saveļjičs ar sveci rokā. Kāds saudzīgi noņēma pārsēju no manām krūtīm un pleca. Pamazām galva noskaidrojās. Atcerējos divkauju un apjēdzu, ka esmu ievainots. Šinī brīdī nočīkstēja durvis. — Ko? Kā ir? — čukstus vaicāja balss, no kuras es nodrebēju. — Tāpat, kā bija, — Saveļjičs atbildējā nopūzdamies, — vēl vienmēr bez samaņas, nu jau piekto dienu. — Es gribēju pagriezties, bet nevarēju. — Kur esmu? Kas te ir? — es ar pūlēm izdvesu. Marja Ivanovna pienāca pie manas gultas un noliecās pie manis. — Kā jūs jūtaties? — viņa jautāja. — Paldies dievam, — es atbildēju vārgā balsī. — Vai tā esat jūs, Marja Ivanovna, sakiet… —

Man pietrūka spēka turpināt, un es apklusu. Saveļjičs iekunkstējās. Viņa sejā atmirdzēja prieks. — Atžilbis! Atžilbis! — viņš atkārtoja. — Lai slavēts dievs tas kungs! Mīļais Pjotr Andrejič! Kā tu mani pārbaidīji! Vai tas kāds joks? Piekto dienu!… — Marja Ivanovna Saveļjiču pārtrauca. — Nerunā ar viņu tik daudz, — viņa aizrādīja. — Viņš vēl vārgs. — Viņa izgāja un klusām aizvēra durvis. Es biju satraukts. Tātad es atrodos komandanta mājā, Marja Ivanovna nākusi mani apraudzīt. Gribēju Saveļjičam šo to pajautāt, bet večuks purināja galvu un aizbāza ausis. Saīdzis aizvēru acis un drīz vien iegrimu miegā.

Pamodies saucu pēc Saveļjiča, bet viņa vietā ieraudzīju savā priekšā Marju Ivanovnu; mani sveica viņas eņģeliskā balss. Nespēju aprakstīt svētlaimi, kas mani pārņēma tajā brīdī. Es satvēru viņas roku un pieplaku tai, slacīdams to laimes asarām. Maša to neatrāva… un pēkšņi viņas lūpas pieskārās pie mana vaiga, un es sajutu kvēlu un svaigu skūpstu. Man cauri izskrēja uguns. — Mīļā, labā Marja Ivanovna, — es viņai sacīju, — kļūsti mana sieva, dari mani laimīgu! — Viņa atģidās. — Dieva dēļ, nomierinieties, — Marja Ivanovna sacīja, atraudama atpakaļ savu roku. — Jūs vēl esat briesmās, brūce var atvērties. Pasaudzējiet sevi, kaut vai manis dēļ. — To pateikusi, viņa aizgāja, atstādama mani sajūsmā apskurbušu. Laime man atdeva spēkus. Viņa būs mana! Viņa mani mīl! Šī doma piepildīja visu manu pasauli.

No tā brīža man kļuva aizvien labāk. Mani ārstēja pulka bārddzinis, jo cietoksnī cita dziednieka nebija, un, paldies dievam, nemocīja mani ar savām gudrībām. Jaunība un daba paātrināja manu izveseļošanos.

Par mani rūpējās visa komandanta ģimene. Marja Ivanovna no manis neatgāja ne soli. Pats par sevi saprotams, ka pie pirmās izdevības es atsāku pārtraukto izskaidrošanos, un Marja Ivanovna noklausījās mani pacietīgāk. Viņa bez kādas klīrības atzinās man savās jūtās un teica, ka vecāki, protams, priecāšoties par viņas laimi. — Bet apsver labi, — viņa piebilda, — vai no tavu piederīgo puses nebūs nekādu iebildumu?

Es iegrimu pārdomās. Par māmiņas atsaucību nešaubījos, bet, pazīdams tēva raksturu un viedokli, nojautu, ka mana mīlestībā viņu visai nesaviļņos un ka viņš uz to skatīsies kā uz jauna cilvēka ģeķību. Es vaļsirdīgi pateicu to Marjai Ivanovnai, tomēr nolēmu rakstīt tēvam labi daiļrunīgu vēstuli un lūgt vecāku svētību. Es parādīju šo vēstuli Marjai Ivanovnai, kurai tā likās tik pārliecinoša un aizkustinoša, ka viņa nešaubījās par labvēlīgu atbildi un ar visu jaunības un mīlestības paļāvību ļāva vaļu savas maigās sirds jūtām.

Ar Švabrinu es izlīgu tūlīt pirmajās dienās pēc izveseļošanās. Ivans Kuzmičs, mani par divkauju rādams, sacīja: — Eh, Pjotr Andrejič! Man vajadzētu tevi sodīt ar arestu, bet tu jau tāpat esi diezgan izcietis. Aleksejs Ivaničs gan sēž man labības klētī stingrā apsardzībā, un viņa zobenu ieslēgusi pie sevis Vasiļisa Jegorovna. Lai viņš pārdomā un nožēlo. — Biju pārāk laimīgs, lai glabātu sirdī naida jūtas. Aizlūdzu par Švabrinu, un labais komandants ar savas dzīvesbiedres piekrišanu bija ar mieru viņu atbrīvot. Švabrins atnāca pie manis, viņš izteica dziļu nožēlu par to, kas noticis starp mums, atzinās, ka vainīgs bijis vienīgi viņš, un lūdza, lai aizmirstot bijušo. Nebūdams no dabas ļaunpieminīgs, es viņam no sirds piedevu gan mūsu ķildu, gan ievainojumu, ko biju no viņa dabūjis. Viņa neķītrajās tenkās es redzēju aizvainotas patmīlības un atraidītas mīlestības sarūgtinājumu un augstsirdīgi attaisnoju savu nelaimīgo sāncensi.

Drīz es pilnīgi atveseļojos un varēju pārcelties uz savu dzīvokli. Ar nepacietību gaidīju atbildi uz nosūtīto vēstuli, neuzdrīkstēdamies cerēt un cenzdamies nomākt nelabās priekšnojautas. Ar Vasiļisu Jegorovnu un viņas vīru vēl nebiju runājis; taču mans bildinājums nevarētu būt viņiem pārsteigums. Mēs abi ar Marju Ivanovnu necentāmies slēpt no viņiem savas jūtas un jau iepriekš bijām pārliecināti par viņu labvēlību.

Beidzot kādu rītu Saveļjičs ienāca pie manis, vēstuli rokā turēdams. Es satvēru to, drebēdams pie visas miesas. Adrese bija rakstīta ar tētiņa roku. Tas sagatavoja mani kaut kam svarīgam, jo parasti vēstules rakstīja māmiņa, viņš tikai beigās pierakstīja dažas rindiņas. Es ilgi neatvēru aploksni un pārlasīju svinīgo uzrakstu: «Manam dēlam Pjotram Andrejevičam Griņovam Orenburgas guberņā, Belogorskas cietoksnī». Pēc rokraksta pūlējos uzminēt noskaņojumu, kādā rakstīta vēstule, beidzot nolēmu to atvērt un no pirmajiem vārdiem nopratu, ka visas manas cerības vējā. Vēstules saturs bija šāds:

«Mans dēls Pjotr! Tavu vēstuli, kurā Tu lūdz, lai mēs, vecāki, dodam Tev svētību un piekrītam laulībai ar Marju Ivanovnu, Mironova meitu, saņēmām šā mēneša piecpadsmitajā datumā, un es ne tikai nedomāju dot Tev savu svētību un savu piekrišanu, bet taisos ierasties pie Tevis un par Tavām palaidnībām pārmācīt Tevi kā puiku, neņemot vērā tavu virsnieka pakāpi, jo Tu pierādīji, ka vēl neesi cienīgs nēsāt zobenu, kas Tev uzticēts dzimtenes aizstāvēšanai, nevis divkaujām ar tādiem pašiem delveriem, kāds esi pats. Nekavējoties rakstīšu Andrejam Karlovičam, lūgdams pārcelt tevi no Belogorskas cietokšņa uz kādu tālāku vietu, kur Tev pārietu šis durnums. Māmiņa, uzzinājusi par Tavu divkauju un ievainojumu, no bēdām saslima un tagad neceļas no gultas. Kas no Tevis iznāks? Lūdzu dievu, lai Tu labotos, kaut gan neuzdrīkstos cerēt uz tik lielu viņa žēlastību.

Tavs tēvs A. G.»

Šī vēstule modināja manī dažādas jūtas. Nesaudzīgie teicieni, ar kuriem tēvs nebija skopojies, mani dziļi aizvainoja. Nevērība, ar kādu viņš pieminēja Marju Ivanovnu, likās man gan nepieklājīga, gan netaisnīga. Doma par manu aizcelšanu projām no Belogorskas cietokšņa mani šausmināja; bet visvairāk mani apbēdināja ziņa par māmiņas slimību. Es dusmojos uz Saveļjiču, nešaubīdamies, ka vecāki par manu divkauju uzzinājuši no viņa. Staigādams šurp un turp pa savu šauro istabu, nostājos viņa priekšā un, bargi uz viņu paskatījies, sacīju: — Tev, acīm redzot, nepietiek ar to, ka tevis dēļ tiku ievainots un veselu mēnesi atrados kapa malā: tu gribi nobendēt arī manu māti. — Saveļjičs stāvēja kā pērkona apdullināts. — Apžēlojies, kungs, — viņš iesaucās, gandrīz vai raudādams, — ko tu runā? Es esot iemesls tavam ievainojumam! Dievs mans liecinieks, es skrēju, lai aizsegtu ar savām krūtīm tevi pret Alekseja Ivaniča zobenu! Nolādētais vecums aizlika kāju priekšā. Bet ko tad es esmu izdarījis tavai māmiņai? — Ko esi izdarījis? — es atbildēju. — Kas tev lika rakstīt par mani slepenus ziņojumus? Vai tu esi pielikts man par spiegu? — Es? — un rakstījis par tevi ziņojumus? — Saveļjičs atbildēja ar asarām acīs. — Kungs dievs, apžēlojies! Lūdzu, izlasi, ko man atrakstījis kungs: tad tu redzēsi, kā esmu par tevi ziņojis. — Viņš izņēma no kabatas vēstuli, un es izlasīju sekojošo:

«Proties kauna, vecais suns, ka Tu, par spīti manai ciešajai nosacīšanai, nedevi ziņu par manu dēlu Pjotru Andrejeviču un ka svešiem cilvēkiem jāraksta man par viņa palaidnībām. Vai tā Tu pildi savus pienākumus un kunga rīkojumus? Es Tev, vecais suns, likšu cūkas ganīt, tad redzēsi, kā ir, kad slēpj taisnību un dod pārāk lielu vaļu jaunam cilvēkam. Kolīdz būsi saņēmis šo vēstuli, pavēlu Tev uz karstām pēdām rakstīt man, kā viņam tagadīt ar veselību, par ko man tiek rakstīts, ka esot uzlabojusies: kādā vietā tad viņš ievainots un vai brangi saārstēts.»

Bija skaidri redzams, ka Saveļjičs nav manā priekšā vainīgs un ka esmu viņu velti apvainojis ar pārmetumiem un aizdomām. Lūdzu viņam piedošanu; bet večuks nebija nomierināms. — Pavei, cik tālu esmu nonācis, — viņš atkārtoja, — pavei, kādu laipnību no saviem kungiem izpelnījies! Esmu gan vecs suns, gan cūkgans, gan tava ievainojuma cēlonis! Nē, mīļais Pjotr Andrejič! Nevis es, bet nolādētais musjē pie visa vainīgs; viņš tev iemācīja durties ar dzelzs iesmiem un mīņāties ar kājām, it kā ar durstīšanu un kāju mīņāšanu varētu izsargāties no ļauna cilvēka! Bija gan liela vajadzība nolīgt musjē un tērēt lieku naudu!

Bet kurš gan bija ņēmies ziņot tēvam par manu uzvedību? Ģenerālis? Liekas, viņš par mani daudz nerūpējās; bet Ivans Kuzmičs neturēja par vajadzīgu darīt zināmu manu divkauju. Es pinos minējumos. Manas aizdomas krita uz Švabrinu. Viņam vienam bija izdevīgi rakstīt slepenu ziņojumu, kura dēļ mani varētu aizsūtīt no cietokšņa un šķirt no komandanta ģimenes. Gāju pastāstīt visu Marjai Ivanovnai. Viņa sagaidīja mani uz lieveņa. — Kas jums noticis? — viņa sacīja, mani ieraudzījusi. — Cik jūs bāls! — Viss pagalam! — es atbildēju un pasniedzu viņai tētiņa vēstuli. Viņa savukārt nobāla. Izlasījusi viņa atdeva man vēstuli ar drebošu roku atpakaļ un sacīja drebošā balsī: — Acīm redzot, liktenis man nav lēmis … Jūsu vecāki negrib uzņemt mani savā ģimenē. Lai notiek dieva prāts! Dievs zina labāk nekā mēs, kas mums vajadzīgs. Neko nevar darīt, Pjotr Andrejič; esiet vismaz jūs laimīgs… — Tas nenotiks! — es iesaucos un satvēru viņu aiz rokas. — Tu mani mīli; esmu gatavs uz visu. Iesim. Kritīsim pie kājām taviem vecākiem; viņi ir vienkārši cilvēki, nevis cietsirdīgi dižmaņi. .. Viņi dos mums svētību; mēs salaulāsimies … bet gan jau ar laiku, esmu pārliecināts, mēs pielūgsimies manu tēvu; māmiņa būs mūsu pusē; viņš man piedos… — Nē, Pjotr Andrejič, — Maša atbildēja, — es neprecēšos ar tevi bez tavu vecāku svētības. Bez viņu svētības tev nebūs laimes. Paklausīsim dieva gribai. Ja atradīsi sev lemto, ja iemīlēsi citu — lai dievs tev palīdz, Pjotr Andrejič; bet es par jums abiem.. . Viņa sāka raudāt un pameta mani vienu; es gribēju iet viņai līdzi istabā, bet jutu, ka nespēju pār sevi valdīt, un griezos mājup.

Sēdēju, dziļās domās iegrimis, kad Saveļjičs pēkšņi iztraucēja mani no pārdomām. — Paklau, kungs, — viņš sacīja, pasniegdams man aprakstītu papīra lapu, — paskaties, vai es slepeni ziņoju par savu kungu un vai es cenšos sanaidot dēlu ar tēvu. — Es paņēmu papīra lapu no viņa rokām: tā bija Saveļiča atbilde uz saņemto vēstuli. Te tā būs vārdu pa vārdam:

«Cienītais kungs Andrej Petrovič, mūsu žēlīgais tēvs!

Saņēmu Jūsu žēlīgo vēstuli, kurā Jums labpatīk dusmoties uz mani, savu vergu, ka es neprototies kauna un neizpildot kunga nosacīšanas. — Es, jūsu uzticamais kalps nevis vecs suns, kunga nosacīšanas klausu un vienmēr esmu Jums no visas sirds kalpojis un kalpodams piedzīvojis sirmus matus. Es par Pjotra Andrejeviča ievainojumu Jums ziņu nelaidu, lai velti neiztrūcinātu, un, dzirdams, kundze, mūsu māte Avdotja Vasiļjevna, arīdzan esot no izbīļa sasirgusi, un par viņas izveseļošanos es lūgšu dievu. Bet Pjotrs Andrejevičs tika ievainots zem labā pleca krūtīs, tieši zem atslēgas kaula, brūce bija pusotra veršoka dziļa, un viņš gulēja komandanta mājā, uz kurieni mēs viņu atnesām no krasta, un ārstēja viņu šejienes bārddzinis Stepans Paramonovs; Un tagad Pjotrs Andrejičs, paldies dievam, ir atkal uz kājām, un par viņu varu rakstīt tikai labu vien .. . Komandieri, cik dzirdams, ar viņu mierā, bet Vasiļisai Jegorovnai viņš ir tikpat kā pašas dēls. Ka ar viņu gadījās tāda nebūšana, to puisim nevar ņemt ļaunā: zirgam četras kājas, tomēr paklūp. Bet Jums labpatīk rakstīt, ka sūtīšot mani cūkas ganīt; zināms, kungs var darīt pēc savas sirdspatikas. Ar šo palieciet padevīgi sveicināti.

Jūsu uzticamais kalps Arhips Saveļjevs.»

Es nevarēju noturēties dažas reizes nepasmaidījis, lasot lāga večuka vēstuli. Uzrakstīt tēvam atbildi es nespēju, bet, lai nomierinātu māmiņu, manuprāt, pietika arī ar Saveļjiča vēstuli.

No tā brīža mans stāvoklis izmainījās. Marja Ivanovna gandrīz nemaz vairs ar mani nerunāja un visādi no manis vairījās. Komandanta mājā man kļuva neomulīgi. Pamazām pieradu sēdēt viens savā dzīvoklī. Vasiļisa Jegorovna sākumā man to pārmeta, bet, redzēdama manu stūrgalvību, lika mani mierā. Ar Ivanu Kuzmiču es tikos vienīgi tad, kad tas bija nepieciešams sakarā ar dienestu. Ar Švabrinu sastapos reti un nelabprāt, it sevišķi tāpēc, ka pamanīju viņā pret mani vērstu apslēptu naidīgumu, kas apstiprināja manas aizdomas. Dzīve man kļuva neciešama. Es iegrimu drūmās pārdomās, ko veicināja vientulība un bezdarbība. Vienatnē mana mīlestība iedegās arvien kvēlāk, un man kļuva arvien grūtāk. Man vairs negribējās ne lasīt, ne rakstīt. Biju ļoti nomākts. Baidījos, ka sajukšu prātā vai nodošos netiklībai. Negaidīti notikumi, kas dziļi ietekmēja visu manu dzīvi, pēkšņi deva manam garam spēcīgu un labdabīgu triecienu.

.

VI nodaļa PUGAČOVA LAIKS

Jūs, jaunie puiši, vērā lieciet,

Ko mēs, vecie veči, jums stāstīsim.

Dziesma

Pirms sāku aprakstīt dīvainos notikumus, kam pats biju par liecinieku, man jāpasaka daži vārdi par stāvokli, kādā atradās Orenburgas guberņa 1773. gada beigās.

Šo plašo un bagāto guberņu apdzīvoja daudzas pusmežonīgas tautas, kuras tikai nesen atzinušas krievu valdnieku kundzību. Viņu biežās dumpības, likumu un pilsoņu tiesību neievērošanas, vieglprātības un cietsirdības dēļ valdībai vajadzēja viņus pastāvīgi uzraudzīt, lai noturētu pakļautībā. Cietokšņi bija uzcelti tādās vietās, kuras atzina par izdevīgām, tajos pa lielākai daļai nometināja kazakus, sensenos Jaikas krastu iedzīvotājus. Taču Jaikas kazaki, kam bija uzticēts sargāt šinī pusē mieru un drošību, kopš kāda laika bija kļuvuši par valdībai nepaklausīgiem un bīstamiem pavalstniekiem. 1772. gadā izcēlās nemieri viņu galvenajā pilsētiņā. Tiem par iemeslu bija stingrie rīkojumi, kurus izdeva ģenerālmajors Traubenbergs, lai karaspēkā ieviestu vajadzīgo disciplīnu. Pēc tam Traubenbergu zvēriski noslepkavoja, patvarīgi mainīja pārvaldi, un galu galā dumpi vajadzēja apspiest ar kartečām un bargiem sodiem.

Tas bija noticis kādu laiku pirms manas ierašanās Belogorskas cietoksnī. Viss bija jau noklusis, vai vismaz tā likās: priekšniecība pārāk viegli noticēja viltīgajiem dumpiniekiem, kuri izteica liekulīgu nožēlu, bet slepenībā grieza zobus un gaidīja izdevīgu brīdi, lai atkal sāktu nekārtības.

Atgriezīšos pie sava stāsta.

Reiz vakarā (tas bija 1773. gada oktobra sākumā) sēdēju mājās viens, klausīdamies rudens vēja auros un skatīdamies pa logu uz mākoņiem, kas slīdēja gar mēnesi. Man atnāca pakaļ un sauca pie komandanta. Es tūdaļ gāju. Pie komandanta sastapu Švabrinu, Ivanu Ignatjiču un kazaku uradņiku. Istabā nebija ne Vasiļisas Jegorovnas, ne Marjas Ivanovnas. Sasveicinoties ar mani, komandants izskatījās noraizējies. Viņš aizslēdza durvis, lūdza visus apsēsties, izņemot uradņiku, kurš palika stāvam pie durvīm, izvilka no kabatas papīru un sacīja mums: — Virsnieku kungi, svarīga ziņa! Paklausieties, ko raksta ģenerālis. — Tad viņš uzlika acenes un izlasīja sekojošo:

«Belogorskas cietokšņa komandanta kungam kapteinim Mironovam.

Slepeni.

Ar šo daru Jums zināmu, ka no apcietinājuma izbēgušais Donas kazaks un atkritējs Jemeļjans Pugačovs atļāvies nepiedodamu nekaunību, pieņemdams nelaiķa imperatora Pētera III vārdu, savācis neliešu bandu, sadumpojis Jaikas ciematus un jau ieņēmis un nopostījis vairākus cietokšņus, visur zagdams un slepkavodams. Tādēļ līdz ar šā ziņojuma saņemšanu Jums, kapteiņa kungs, tūdaļ jāķeras pie nepieciešamiem pasākumiem, lai varētu atsist minēto noziedznieku un viltvārdi, un jāmēģina viņu pilnīgi iznīcināt, ja tas uzbruks cietoksnim, kas uzticēts Jums.»

— Jāķeras pie nepieciešamiem pasākumiem! — komandants sacīja, noņemdams acenes un salocīdams papīru. — To jau var viegli pateikt. Šis neģēlis, acīm redzot, stiprs; bet mums pavisam tikai simt trīsdesmit cilvēku, neskaitot kazakus, uz kuriem nevar paļauties, neņem ļaunā, Maksimič. (Uradņiks iesmējās.) Tomēr neko nevar darīt, virsnieku kungi! Esiet uz visu gatavi, nolieciet sardzes un nakts patruļas; uzbrukuma gadījumā aizslēdziet vārtus un izvediet zaldātus. Tu, Maksimič, cieši uzmani savus kazakus. Vajag apskatīt lielgabalu un pamatīgi iztīrīt. Bet, galvenais, turiet visu to pilnīgā slepenībā, lai cietoksnī neviens par to neuzzin priekšlaicīgi.

Izdalījis šīs pavēles, Ivans Kuzmičs mūs atlaida. Es izgāju ārā reizē ar Švabrinu, spriezdams par to, ko nupat dzirdējām. — Kā tu domā, ar ko viss beigsies? — es viņam jautāju. — Dievs zina, — viņš atbildēja, — paskatīsimies. Vēl es neko nopietnu nemanu. Bet ja .. . — viņš aizdomājās un sāka izklaidīgi svilpot franču āriju.

Par spīti visai mūsu piesardzībai, ziņa par Pugačova parādīšanos izplatījās pa visu cietoksni. Kaut gan Ivans Kuzmičs ļoti cienīja savu dzīvesbiedri, tomēr neparko pasaulē nebūtu atklājis viņai dienesta noslēpumu. Saņēmis ģenerāļa vēstuli, viņš diezgan veikli dabūja Vasiļisu Jegorovnu ārā no mājas, teikdams viņai, ka Gerasima tēvs esot saņēmis no Orenburgas kaut kādas brīnumainas vēstis, kuras turot lielā slepenībā. Vasiļisai Jegorovnai tūdaļ iegribējās paciemoties pie popienes, un, paklausīdama Ivana Kuzmiča padomam, viņa paņēma sev līdzi arī māsu, lai viņa viena negarlaikotos.

Palicis mājās par vienīgo saimnieku, Ivans Kuzmičs tūlīt sūtīja pēc mums, bet Palašku ieslēdza pieliekamajā istabā, lai viņa nenoklausītos.

Vasiļisa Jegorovna pārnāca, neko no popienes neizdibinājusi, un uzzināja, ka viņas prombūtnes laikā pie Ivana Kuzmiča notikusi apspriede un Palaška bijusi ieslēgta. Viņa saprata, ka vīrs viņu piemānījis, un sāka to pratināt. Bet Ivans Kuzmičs bija uzbrukumam sagatavojies. Viņš ne druskas neapmulsa un moži atbildēja savai ziņkārīgajai laulenei: — Paklausies, māt, mūsu sievieši sadomājuši kurināt krāsnis ar salmiem, bet, tā kā no tā var celties nelaime, es izdevu stingru rīkojumu, ka sievas uz priekšu nedrīkst krāsnis ar salmiem kurināt, bet jākurina ar žagariem un kritalām. — Bet kāpēc tad tu ieslēdzi Palašku? — komandantiene nerimās. — Kāpēc nabaga meitenei bija jāsēž pieliekamajā istabā, kamēr mēs pārnācām? — Ivans Kuzmičs uz tādu jautājumu nebija sagatavots; viņš sapinās un nomurmināja kaut ko ļoti nesakarīgu. Vasiļisa Jegorovna redzēja vīra viltību, bet, zinādama, ka neko no viņa nepanāks, pārtrauca iztauju un sāka runāt par skābētiem gurķiem, ko Akuļina Pamfilovna taisot pilnīgi nedzirdētā veidā. Visu nakti Vasiļisa Jegorovna mocījās ar bezmiegu un nekādi nevarēja uzminēt, kas gan vīram būtu no viņas tā jāslēpj.

Otrā dienā nākdama mājās no dievkalpojuma, viņa ieraudzīja Ivanu Ignatjiču, kas vilka ārā no lielgabala lupatiņas, akmentiņus, skaidas, spēļu kauliņus un visādus mēslus, kurus tur bija sabāzuši bērni. «Ko varētu nozīmēt šī gatavošanās uz karu?» komandantiene nodomāja. «Vai tikai nav sagaidāms kirgīzu uzbrukums? Vai tiešām Ivans Kuzmičs slēptu no manis tādus niekus?» Viņa pasauca Ivanu Ignatjiču, cieši nolēmusi izzināt no viņa noslēpumu, kas mocīja viņas sievietisko ziņkāri.

Vasiļisa Jegorovna izteica viņam dažus aizrādījumus par saimniecību, kā tiesnesis, kas sāk izmeklēšanu ar netiešiem jautājumiem, lai vispirms iemidzinātu atbildētāja piesardzību. Tad, kādu brītiņu klusējusi, viņa dziļi nopūtās un sacīja, galvu šūpodama:

—   Ak dievs! Re, kādi jaunumi! Kā tas beigsies?

—    Gan jau māt! — Ivans Ignatjičs atbildēja.

—    Dievs ir žēlīgs: zaldātu mums diezgan, pulvera daudz, lielgabalu es iztīrīju. Gan atvairīsim Pugačovu! Dievs savējos nelaimē nepamet.

—    Kas tas par Pugačovu? — komandantiene jautāja.

Tagad Ivans Ignatjičs apķērās, ka izpļāpājies, un iekoda mēlē. Bet bija jau par vēlu. Vasiļisa Jegorovna piespieda visu izstāstīt, apsolīdama nevienam neko neteikt.

Savu solījumu Vasiļisa Jegorovna pildīja un neteica nevienam ne vārda, izņemot popieni, un arī tikai tāpēc, ka tai govs vēl ganījās stepē un lopu varēja sagrābt ļaundari.

Drīz visi runāja par Pugačovu. Baumas bija dažādas. Komandants sūtīja uradņiku, uzdodams sīki jo sīki izdibināt visu, kas notiek kaimiņu ciematos un cietokšņos. Uradņiks atgriezās pēc divām dienām un ziņoja, ka verstis sešdesmit no cietokšņa viņš stepē redzējis daudzas ugunis un dzirdējis no baškīriem, ka tuvojoties milzīgs karaspēks. Taču neko skaidri viņš nezināja, jo doties tālāk baidījies.

Cietoksnī kazaku vidū bija vērojams neparasts satraukums: visās ieliņās viņi pulcējās bariņos, klusu savā starpā sarunājās un izklīda, līdzko ieraudzīja dragūnu vai garnizona zaldātu. Starp viņiem tika iesūtīti spiegi. Julajs, kristīts kalmiks, atnesa komandantam svarīgas vēstis. Pēc Julaja vārdiem, uradņika ziņojums bijis melīgs: pēc atgriešanās viltīgais kazaks stāstījis saviem biedriem, ka bijis pie dumpiniekiem, stādījies priekšā pašam viņu virsvadonim, kurš ļāvis skūpstīt savu roku un ilgi ar viņu sarunājies. Komandants tūlīt lika arestēt uradņiku un viņa vietā iecēla Julaju. Šo jaunumu kazaki uzņēma ar redzamu nepatiku. Viņi skaļi kurnēja, un Ivans Ignatjičs, komandanta pavēles izpildītājs, bija pats savām ausīm dzirdējis, ka viņi saka: «Gan tu dabūsi, garnizona žurka!» Komandants gribēja tanī pašā dienā nopratināt savu arestantu, bet uradņiks no apcietinājuma izbēga, droši vien ar savu domubiedru palīdzību.

Kāds jauns notikums satrauca komandantu vēl vairāk. Tika notverts baškīrs ar ļaudis musinošām lapiņām. Sakarā ar šo gadījumu komandants gribēja sapulcēt savus virsniekus un tālab atkal taisījās dabūt ārā no mājas Vasiļisu JegorOvnu, izdomājot ticamu iemeslu. Bet, tā kā Ivans Kuzmičs bija ļoti atklāts un patiesīgs cilvēks, tad nevarēja atrast citu ieganstu kā vien to, ko jau reiz bija lietojis.

—    Paklausies, Vasiļisa Jegorovna, — viņš sacīja nokrekšķinādamies. — Runā, ka Gerasima tēvs esot saņēmis no pilsētas … — Nemelo, Ivan Kuzmič, — komandantiene viņu pārtrauca, — tu atkal gribi sasaukt apspriedi un bez manis runāt par Jemeļjanu Pugačovu; bet es neesmu tik lētticīga! — Ivans Kuzmičs ieplēta acis. — Paklau, māt, — viņš sacīja, — ja jau tu visu zini, tad, lūdzu, paliec; mēs varam apspriesties arī tavā klātienē. — Redzi nu, tēv, — viņa atbildējā, — tev mani nepievilt, sūti tikai pēc virsniekiem.

Mēs atkal sapulcējāmies. Ivans Kuzmičs, sievai klātesot, nolasīja mums Pugačova uzsaukumu, ko bija sacerējis kāds drusku rakstīt iemācījies kazaks. Laupītājs ziņoja par savu nodomu nekavējoties uzbrukt mūsu cietoksnim, aicināja zaldātus un kazakus pāriet viņa bandā, bet komandieriem lika pie sirds nepretoties, pretējā gadījumā piedraudēdams ar sodu. Uzsaukums bija rakstīts rupjos, bet spēcīgos izteicienos, un tam vajadzēja bīstami ietekmēt vienkāršu ļautiņu prātus.

—    Kāds blēdis! — komandantiene iesaucās. — Kādus priekšlikumus viņš uzdrīkstas mums izteikt! Iziet viņam pretim un nolikt pie viņa kājām karogus! Ir gan suņa dēls! Vai tad viņš nezina, ka mēs dienam jau četrdesmit gadu un, paldies dievam, esam visu ko redzējuši? Vai tiešām ir bijuši tādi komandieri, kas šim laupītājam paklausījuši?

—    Liekas, tā nevarētu būt, — Ivans Kuzmičs atbildēja. — Bet runā, ka ļaundaris ieņēmis daudzus cietokšņus.

—    Acīm redzot, viņš tiešām stiprs, — Švabrins piebilda.

—    Tūdaļ uzzināsim viņa patieso stiprumu, — komandants sacīja. — Vasiļisa Jegorovna, iedod man klēts atslēgu. Ivan Ignatjič, ved šurp baškīru un liec lai Julajs atnes pletnes.

—    Pagaidi, Ivan Kuzmič, — komandantiene sacīja, pieceldamās kājās. — Aizvedīšu Mašu kaut kur projām no mājas; citādi izdzirdēs kliedzienus, pārbīsies. Un man arī, patiesību sakot, nepatīk nopratināšana. Visu labu.

Spīdzināšana senos laikos bija iesakņojusies tiesas praksē tik cieši, ka labdarīgā pavēle, kas to atcēla, vēl ilgi netika ņemta vērā. Valdīja uzskats, ka noziedznieka atzīšanās nepieciešama, lai pilnīgi pierādītu viņa vainu, — uzskats, kas ne tikai nepamatots, bet arī pilnīgi nepieņemams objektīvam juridiskam viedoklim: ja jau apsūdzētā liegšanās nepierāda viņa nevainību, tad arī atzīšanās nevar būt par pierādījumu viņa vainai. Vēl tagad man gadījies dzirdēt, ka veci tiesneši žēlojas par šā barbariskā paņēmiena atcelšanu. Bet mūsu laikos neviens nešaubījās par spīdzināšanas nepieciešamību — ne soģi, ne sodāmie. Tālab komandanta rīkojums nevienu no mums nepārsteidza un nesatrauca. Ivans Ignatjičs aizgāja pēc baškīra, kas sēdēja klētī aiz komandantienes atslēgas, un pēc dažām minūtēm gūstekni ieveda priekšistabā. Komandants lika stādīt viņu sev priekšā.

Baškīrs ar mokām pārkāpa pār slieksni (viņa kājas bija ieslēgtas siekstā) un, noņēmis savu augsto cepuri, palika stāvam pie durvīm. Es paskatījos uz viņu un nodrebēju. Nekad neaizmirsīšu šo cilvēku. Viņš likās vecāks par septiņdesmit gadiem. Viņam nebija ne deguna, ne ausu. Galva bija noskūta, bārdas vietā rēgojās dažas sirmas spalvas, viņš bija maza auguma, kalsns un salīcis; bet šaurajās acīs vēl zibēja uguns. — Ehe! — sacīja komandants, pēc gūstekņa briesmīgās ārienes pazinis viņā vienu no dumpiniekiem, kas sodīti 1741. gadā. — Kā redzams, tu esi vecs vilks, mūsu lamatās pabijis. Tātad tu nedumpojies pirmo reizi, ja jau tev tik gludi noskūts pakausis. Panāc tuvāk; saki — kas tevi sūtīja?

Vecais baškīrs nerunāja un skatījās uz komandantu ar pilnīgi trulu izteiksmi. — Ko tu klusē? — Ivans Kuzmičs turpināja. — Varbūt ne bū ne bē krieviski nesaproti? Julaj, pajautā viņam jūsu mēlē, kas tam licis nākt uz mūsu cietoksni.

Julajs atkārtoja tatāru valodā Ivana Kuzmiča jautājumu. Bet baškīrs lūkojās uz viņu ar to pašu izteiksmi un neatbildēja ne vārda.

— Jakši, — komandants sacīja, — gan tu man sāksi runāt. Puiši! Novelciet viņam šo nejēdzīgo strīpaino uzsvārci un sadodiet pa muguru! Pielūko, Julaj, lai viņš dabū, kā nākas!

Divi invalīdi sāka baškīru izģērbt. Nelaimīgā gūstekņa seja kļuva nemierīga. Viņš skatījās uz visām pusēm kā zvērēns, kuru noķēruši bērni. Kad viens no invalīdiem satvēra viņa rokas un, aplicis tās sev ap kaklu, uzcēla veci sev plecos, bet Julajs paņēma pletni un atvēzējās, baškīrs iestenējās vājā, lūdzošā balsī un, galvu mētādams, atvēra muti, kur mēles vietā kustējās īss stumbenis.

Kad iedomājos, ka tas noticis manā laikā un ka tagad esmu piedzīvojis imperatora Aleksandra lēnīgo valdīšanu, nevaru nebrīnīties par straujajiem izglītības panākumiem un cilvēcīgajiem likumiem. Jaunais cilvēk! Ja manas piezīmes nonāks tavās rokās, atceries, ka labākās un noturīgākās pārgrozības ir tās, kas izaug no tikumības, bez kādas vardarbības.

Visi bija pārsteigti. — Jā, — sacīja komandants, — kā redzams, no viņa mēs neko nepanāksim. Julaj, ved baškīru atpakaļ uz klēti. Bet mēs, kungi, vēl par šo to parunāsim.

Mēs sākām spriest par savu stāvokli; pēkšņi istabā iedrāzās Vasiļisa Jegorovna aizelsusies un pēc izskata ļoti uztraukta.

—    Kas tev lēcies? — jautāja pārsteigtais komandants.

—    Nelaime, mani mīļie! -— Vasiļisa Jegorovna atbildēja. — Šorīt kritusi Ņižņeozjornaja. Gerasima tēva algādzis nupat no turienes atgriezās. Viņš redzējis, kā tā ieņemta. Komandants un virsnieki pakārti. Visi zaldāti saņemti gūstā. Skaties tikai, drīz vien noziedznieki būs pie mums.

Negaidītā vēsts mani stipri satrieca. Es pazinu Ņižņeozjornajas cietokšņa komandantu, klusu un lēnīgu jaunu cilvēku; pirms mēnešiem diviem viņš brauca no Orenburgas kopā ar savu jauno sievu un pa ceļam iegriezās pie Ivana Kuzmiča. Ņižņeozjornaja atradās no mūsu cietokšņa kādas divdesmit piecas verstis. Ik brīdi mēs varējām sagaidīt Pugačova uzbrukumu. Es dzīvi iztēlojos, kas notiks ar Marju Ivanovnu, un sirds man pamira.

—    Paklausieties, Ivan Kuzmič! — es sacīju komandantam. — Mūsu pienākums aizstāvēt cietoksni līdz pēdējam elpas vilcienam; par to nemaz nav ko runāt. Bet vajag nogādāt drošībā sievietes. Sūtiet viņas uz Orenburgu, ja ceļš vēl brīvs, vai uz kādu citu tālāku, drošāku cietoksni, kam noziedznieki netiek klāt.

Ivans Kuzmičs griezās pie sievas un sacīja viņai:

—   Dzi, māt, vai tiešām nevajadzētu aizsūtīt jūs tālāk, kamēr mēs tiksim galā ar dumpiniekiem?

—    Kas par niekiem! — komandantiene attrauca.

—   Kur ir tāds cietoksnis, ko lodes neaizsniegtu? Kālab Belogorskā nedrošāk? Paldies dievam, dzīvojam šeit jau divdesmit otro gadu. Esam redzējuši gan baškīrus, gan kirgīzus; varbūt arī Pugačovu atsitīsim!

—    Labi, māt, — attrauca Ivans Kuzmičs, — lūdzu, paliec, ja tu uz mūsu cietoksni paļaujies. Bet ko lai mēs darām ar Mašu? Labi, ja noturēsimies vai sagaidīsim papildspēkus, bet ja nu ļaundari ieņems cietoksni?

—    Nu, tad … — Vasiļisai Jegorovnai balss aizcirtās, un viņa aiz liela satraukuma apklusa.

—    Nē, Vasiļisa Jegorovna, — komandants turpināja, manīdams, ka viņa vārdi atstājuši iespaidu, varbūt pirmo reizi mūžā. — Mašai šeit palikt nav labi. Sūtīsim viņu uz Orenburgu pie krustmātes: tur ir daudz karaspēka un lielgabalu un akmens valnis. Arī tev es ieteiktu braukt kopā ar viņu, kaut arī tu esi vecene, redzēsi, kā tev klāsies, ja cietoksni ieņems.

—    Nu, — komandantiene sacīja, — lai notiek, sūtīsim Mašu projām. Bet mani vari lūgties, kā gribi;

tik un tā nebraukšu. Kāda jēga man vecumdienās no tevis šķirties un gulēt vientuļā kapā svešā malā. Kopā dzīvojam, kopā mirsim.

—    Var arī tā, — komandants sacīja. — Nav ko kavēties. Ej sataisi Mašu ceļam. Rīt ar mazu gaismiņu sūtīsim viņu projām un dosim viņai līdzi konvoju, kaut gan lieku ļaužu mums nav. Kur tad Maša palikusi?

—    Pie Akuļinas Panfilovnas, — komandantiene atbildēja. — Viņai kļuva nelabi, kad izdzirda, ka Ņižņeozjornaja ieņemta; baidos, ka nesaslimst. Dievs kungs, kādus laikus esam piedzīvojuši!

Vasiļisa Jegorovna aizgāja rūpēties par meitas aizbraukšanu. Saruna pie komandanta turpinājās; bet es tajā vairs neiejaucos un neklausījos. Marja Ivanovna ieradās vakariņās bāla un noraudājusies. Mēs paēdām klusēdami un piecēlāmies no galda ātrāk nekā parasti; atvadījušies no visas ģimenes, devāmies mājup. Bet es tīšām aizmirsu savu zobenu un atgriezos pēc tā: nojautu, ka satikšu Marju Ivanovnu vienu. Patiesi, viņa sagaidīja mani durvīs un sniedza man zobenu. — Ardievu, Pjotr Andrejič! — viņa teica asarām acīs. — Mani sūta uz Orenburgu. Dzīvojiet laimīgs; varbūt dievs dos mums vēl tikties; bet ja ne . . . Viņa sāka raudāt. Es viņu apskāvu. — Ardievu, mans eņģeli, — es sacīju, — ardievu, mana mīļā, mana ilgotā! Lai ar mani notiktu kas notikdams, tici, ka mana pēdējā doma un pēdējā lūgšana būs par tevi! — Maša raudāja, pieglaudušies manām krūtīm. Es viņu kvēli noskūpstīju un steigšus izgāju no istabas.

.

VII nodaļa UZBRUKUMS

Galva mana, mīļā galviņa, Mana paklausīgā galviņa! Nokalpoja mana galviņa Trīsdesmit un trijus gadiņus, Tikai neprata mana galviņa Gūt sev vieglumu, gūt sev labumu, Gūt sev vārdu visu cienītu, Gūt sev amatu augsti godātu, Tikai ieguva mana galviņa Divus stabiņus, zemē ieraktus, Divus stabiņus, kļavas šķērskoku, Kļavas šķērskoku, zīda cilpiņu.

Tautas dziesma

Tanī naktī es negulēju un neizģērbos. Biju nolēmis rītausmā doties uz cietokšņa vārtiem, pa kuriem vajadzēja izbraukt Marjai Ivanovnai, un tur no viņas pēdējo reizi atvadīties. Es jutu sevī lielu pārmaiņu: dvēseles satraukums mani nomāca daudz mazāk nekā tā grūtsirdība, kurā es vēl nesen biju ieslīdzis. Šķiršanās skumjas manī saplūda gan ar neskaidrām, bet saldām cerībām, gan ar nepacietības pilnām briesmu gaidām, gan ar cildenu godkāri. Nakts pagāja nemanot. Gribēju jau iziet no mājas, kad atvērās durvis un pie manis ieradās kaprālis ar ziņojumu, ka mūsu kazaki naktī pametuši cietoksni, paņemdami ar varu sev līdzi Julaju, un ka ap cietoksni jādelējot sveši ļaudis. Doma par to, ka Marja Ivanovna nepagūs aizbraukt, mani šausmināja; steidzīgi devu kaprālim dažus rīkojumus un tūdaļ steidzos pie komandanta.

Kļuva jau gaišs. Drāzdamies pa ielu, izdzirdu, ka mani kāds sauc. Es apstājos. — Kurp jūs? — Ivans Ignatjičs sacīja, mani panākdams. — Ivans Kuzmičs ir uz vaļņa un sūtīja mani pēc jums. Pugačs klāt gan. — Vai Marja Ivanovna aizbrauca? — es jautāju, sirdij drebot. — Nepaguva, — Ivans Ignatjičs atbildēja, — ceļš uz Orenburgu nogriezts; cietoksnis ielenkts. Nelāgi, Pjotr Andrejič!

Mēs devāmies uz valni, uz dabisku paaugstinājumu, nostiprinātu ar mietu žogu. Tur jau drūzmējās visi cietokšņa iedzīvotāji. Garnizons stāvēja ierindā. Lielgabals uz turieni bija atvilkts jau vakar vakarā. Komandants soļoja gar savu skaitliski nelielo ierindu. Briesmu tuvums iedvesa vecajā karavīrā neparastu možumu. Pa stepi, netālu no cietokšņa, jādelēja cilvēku divdesmit. Liekas, tie bija kazaki, bet starp tiem atradās arī baškīri, kurus varēja viegli pazīt pēc viņu lūšādas cepurēm un bultu makiem. Komandants apstaigāja karaspēka vienību, sacīdams zaldātiem: — Nu, bērni, aizstāvēsim šodien savu māmuļu carieni un pierādīsim visai pasaulei, ka esam drošsirdīgi un uzticami ļaudis! — Zaldāti skaļi apliecināja savu gatavību. Švabrins stāvēja man blakus un vērīgi lūkojās uz ienaidnieku. Cilvēki, kas jādelēja pa stepi, pamanījuši cietoksnī rosību, pulcējās kopā un sāka apspriesties. Komandants pavēlēja Ivanam Ignatjičam notēmēt lielgabalu uz viņu baru un pats pielika degli. Lode nosvilpās un pārlidoja tiem pāri, nenodarot neko ļaunu. Jātnieki izklīda un tūdaļ pazuda no redzes loka; stepe kļuva tukša.

Pēkšņi uz vaļņa parādījās Vasiļisa Jegorovna un kopā ar viņu Maša, kas negribēja palikt viena. — Kā ir? — komandantiene vaicāja. — Kā veicas ar kauju? Kur tad ienaidnieks?

—    Ienaidnieks nav tālu, — Ivans Kuzmičs atbildēja. — Ar dieva palīgu viss būs labi. Nu, Maša, vai tev bail?

—    Nē, tētiņ, — Marja Ivanovna atbildēja, — mājās vienai briesmīgāk. — Viņa paskatījās uz mani un ar pūlēm pasmaidīja. Es neviļus saspiedu sava zobena rokturi, atcerēdamies, ka iepriekšējā vakarā saņēmu to no viņas rokām, it kā savas mīļotās aizsardzībai. Mana sirds liesmoja. Es iztēlojos sevi par viņas bruņinieku. Alku pierādīt, ka esmu viņas uzticības cienīgs, un ar nepacietību gaidīju izšķirīgo brīdi.

Šinī mirklī no augstienes, kas atradās pusversti no cietokšņa, parādījās jauni jātnieku bari, un drīz vien stepe ņudzēja no ļaudīm, kas bija apbruņoti ar šķēpiem un šaujamiem lokiem. Starp viņiem baltā zirgā jāja sarkanā kaftānā tērpies cilvēks ar kailu zobenu rokā: tas bija pats Pugačovs. Viņš palika stāvam, ap viņu sapulcējās jātnieki, un, kā liekas, pēc viņa pavēles četri cilvēki atdalījās no bara un pilnā sparā pieauļoja pie paša cietokšņa. Mēs tajos pazinām savus nodevējus. Viens no viņiem zem cepures bija palicis papīra lapu, otrs turēja uz šķēpa uzdurtu Julaja galvu, kuru viņš nomauca un pārsvieda mums pār žogu. Nabaga kalmika galva nokrita pie komandanta kājām. Nodevēji kliedza: — Nešaujiet, nāciet ārā pie ķeizara. Ķeizars ir klāt!

—    Es jums rādīšu! — Ivans Kuzmičs iesaucās. -— Puiši! Uguni! — Mūsu zaldāti visi reizē izšāva.

Kazaks, kas turēja vēstuli, sagrīļojās un nogāzās no zirga; citi aizauļoja atpakaļ. Es paskatījos uz Marju Ivanovnu. Julaja asiņainās galvas satriekta, zalves apdullināta, viņa izskatījās kā samaņu zaudējusi. Komandants pasauca kaprāli un lika viņam paņemt no nošautā kazaka rokām papīra lapu. Kaprālis izgāja ārā klajā laukā un atgriezās, vezdams aiz iemauktiem kritušā zirgu. Viņš pasniedza komandantam vēstuli. Ivans Kuzmičs to klusām izlasīja un saplēsa gabalos. Pa to laiku dumpinieki, acīm redzot, bija sagatavojušies uzbrukumam. Drīz vien lodes sāka džinkstēt mums gar ausīm un vairākas bultas ieurbās mums līdzās zemē un mietu žogā. — Vasiļisa Jegorovna! — komandants sacīja. — Te sievišķiem nav ko darīt; aizved Mašu; redzi, meitene nav ne dzīva, ne mirusi.

Vasiļisa Jegorovna, kas, sākoties apšaudei, bija noklususi, paskatījās uz stepi, kurā varēja redzēt dzīvu rosību; pēc tam viņa griezās pie vīra un sacīja: — Ivan Kuzmič, dzīvība un nāve ir dieva rokās; dod svētību Mašai. Maša, ej pie tēva!

Maša, bāla un dreboša, piegāja pie Ivana Kuzmiča, nometās ceļos un paklanījās viņam līdz zemei. Vecais komandants pārmeta viņai trīs reizes krustu; pēc tam piecēla un noskūpstījis sacīja viņai svešādā balsī: — Maša, dzīvo laimīga. Lūdz dievu: viņš tevi nepametīs. Ja gadīsies labs cilvēks, lai dievs dod jums mīlestību un saticību. Dzīvojiet tā kā mēs ar Vasiļisu Jegorovnu. Ardievu, Maša. Vasiļisa Jegorovna, ved viņu ātrāk projām. (Maša metās viņam ap kaklu un sāka raudāt.) — Saskūpstīsimies arī mēs, — komandantiene sacīja, asaras liedama. — Ardievu, manu Ivan Kuzmič. Piedod man, ja esmu tevi kaut kā sarūgtinājusi! — Ardievu, ardievu, māmiņ! —komandants sacīja, apkampis savu večiņu. — Diezgan būs. Ejiet, ejiet mājās; ja pagūsi, uzģērb Masai sarafānu. — Komandantiene ar meitu aizgāja. Es nolūkojos pakaļ Marjai Ivanovnai; viņa atskatījās un pamāja man ar galvu. Tad Ivans Kuzmičs pagriezās pret mums, un visa viņa uzmanība pievērsās ienaidniekam. Dumpinieki sapulcējās ap savu virsvadoni un pēkšņi sāka kāpt nost no zirgiem. — Tagad turieties dūšīgi, — sacīja komandants, — būs uzbrukums … — Šinī brīdī atskanēja šausmīga spiegšana un brēkšana; dumpinieki skriešus metās uz cietoksni. Mūsu lielgabals bija pielādēts ar kartečām. Komandants pielaida viņus labi tuvu un piepeši atkal izšāva. Kartečas trāpīja pašā pūļa vidū. Dumpinieki pašķīda uz abām pusēm un kāpās atpakaļ. Viņu virsvadonis palika priekšā viens pats . .. Viņš vicināja zobenu un, liekas, dedzīgi pierunāja uzbrucējus. Kliedzieni un spiedzieni, kas bija uz mirkli apklusuši, tūdaļ atsākās no jauna. — Nu, puiši, — komandants sacīja, — tagad veriet vārtus vaļā, sitiet bungas! Puiši! Uz priekšu, uz izeju, man pakaļ!

Komandants, Ivans Ignatjičs un es tūlīt bijām aiz cietokšņa vaļņa; bet baiļu pārņemtais garnizons nekustējās. — Ko jūs, mīlīši, stāvat? — Ivans Kuzmičs iesaucās. — Ja jāmirst, tad jāmirst: tāds ir dienests! — Šinī brīdī dumpinieki uzdrāzās mums virsū un ielauzās cietoksnī. Bungas apklusa, garnizons nometa šautenes, mani nogrūda gar zemi, bet es piecēlos un līdz ar dumpiniekiem iegāju cietoksnī. Komandants, ievainots galvā, stāvēja starp ļaundariem, kas prasīja no viņa atslēgas. Es gribēju mesties viņam palīgā: vairāki dūšīgi kazaki mani satvēra un sasēja ar jostām, sacīdami: — Tagad mēs jums parādīsim, ķeizara atkritēji! — Mūs veda pa ielām; iedzīvotāji iznāca no mājām ar sālsmaizi. Atskanēja zvani. Pēkšņi burzmā bija dzirdami saucieni, ka ķeizars uz laukuma gaidot gūstekņus un pieņemot zvērestu. Ļaudis devās uz laukumu, mūs arī dzina uz turieni.

Pugačovs sēdēja krēslā uz komandanta mājas lieveņa. Viņam mugurā bija sarkans, ar tresēm nošūts kazaku kaftāns. Augsta sabuļu cepure, ar zelta pušķiem rotāta, aizsedza viņa zibošās acis. Viņa seja man izskatījās pazīstama. Ap viņu pulcējās kazaku vecākie. Gerasima tēvs, bāls un drebošs, stāvēja pie lieveņa ar krustu rokās un, liekas, klusējot aizlūdza par gaidāmajiem upuriem. Laukumā uz ātru roku cēla karātavas. Kad mēs tuvojāmies, baškīri izklīdināja ļaudis, un mūs pieveda pie Pugačova. Zvani apklusa; iestājās dziļš klusums. — Kurš ir komandants? — jautāja viltvārdis. Mūsu uradņiks iznāca no pūļa un norādīja uz Ivanu Kuzmiču. Pugačovs bargi paskatījās uz sirmgalvi un sacīja viņam: — Kā tu uzdrīkstējies pretoties man, savam ķeizaram? — Komandants, ievainojuma pagalam nomocīts, saņēma pēdējos spēkus un atbildēja stingrā balsī: — Tu neesi mans ķeizars, tu esi zaglis un blēdis, dzirdi! — Pugačovs drūmi sarauca pieri un pamāja ar baltu lakatu. Vairāki kazaki satvēra veco kapteini un aizvilka pie karātavām. Uz karātavu šķērskoka jāteniski sēdēja izkropļotais baškīrs, kuru mēs pratinājām vakar vakarā. Viņš turēja rokā virvi, un pēc dažām minūtēm es ieraudzīju nabaga Ivanu Kuzmiču karājamies gaisā. Tad pie Pugačova pieveda Ivanu Ignatjiču.

—   Zvēri uzticību, — Pugačovs viņam sacīja, — ķeizaram Pēterim Feodorovičam!

— Tu neesi mūsu ķeizars, — atbildēja Ivans Ignatjičs, atkārtodams sava kapteiņa vārdus. — Tu, tēvain, esi zaglis un blēdis. — Pugačovs atkal pamāja ar lakatu, un krietnais poručiks tika pakārts blakus savam vecajam priekšniekam.

Tagad bija mana kārta. Es droši skatījos uz Pugačovu, gatavodamies atkārtot savu varonīgo biedru atbildes. Tad, sev par neaprakstāmu izbrīnu, es starp dumpinieku vecākajiem ieraudzīju Švabrinu ar vainagveidā apgrieztiem matiem un kazaku kaftanā. Viņš piegāja pie Pugačova un iečukstēja tam ausī dažus vārdus. — Pakārt viņu! — Pugačovs sacīja, uz mani vairs neskatīdamies. Man uzmeta kaklā cilpu. Es klusām sāku skaitīt lūgsnu, no sirds nožēlodams dieva priekšā savus pārkāpumus un lūgdams glābt visus manai sirdij tuvos cilvēkus. Mani aizvilka pie karātavām. — Nebaidies, nebaidies, — bendes mani mierināja, varbūt patiesi vēlēdamies mani uzmundrināt. Pēkšņi izdzirdu kliedzienu: — Pagaidiet, nolādētie, nesteidzieties! … — Bendes pārstāja rīkoties. Skatos: Saveļjičs nokritis Pugačovam pie kājām.

—   Mīļais tēvs! — sacīja nabaga audzinātājs. — Kas tev tiks par labumu no kungu bērna nāves? Laid viņu vaļā, dabūsi izpirkšanas naudu; bet kārtības un brīdinājuma pēc liec pakārt kaut vai mani, veci! — Pugačovs deva zīmi, un mani tūdaļ atbrīvoja un lika mierā. — Mūsu pavēlnieks tevi apžēlo, — man sacīja. Nevaru teikt, ka es šinī brīdī priecātos par savu glābiņu, tomēr neteikšu, ka es to nožēlotu. Manas sajūtas bija pārāk neskaidras. Mani atkal pieveda pie viltvārža un nospieda viņa priekšā uz ceļiem. Pugačovs pastiepa man savu dzīslaino roku. — Skūpsti roku! Skūpsti roku! — ļaudis mani mudināja. Bet es būtu devis priekšroku visnežēlīgākajam sodam nekā tik nekrietni pazemojies. — Cienītais Pjotr Andrejič! — Saveļjičs čukstēja, stāvēdams aiz manis un mani bikstīdams. — Nespītējies! Vai tev grūti? Nospļaujies un nobučo ļaundara . .. (tfu!) nobučo viņam roku.

Es nekustējos. Pugačovs nolaida roku un zobgalīgi sacīja:

— Viņa labdzimtība no prieka apstulbis. Pieceliet viņu! — Mani piecēla un atstāja nesasietu. Es noskatījos šausmīgās komēdijas turpinājumu.

Iedzīvotāji sāka zvērēt uzticību. Viņi nāca klāt cits pēc cita, skūpstīja krucifiksu un pēc tam klanījās viltvārža priekšā. Turpat stāvēja garnizona zaldāti. Rotas drēbnieks, ar savām neasajām šķērēm bruņojies, grieza viņiem nost bizes. Viņi nopurinājušies gāja pie Pugačova, kas ļāva noskūpstīt roku, pasludināja viņiem piedošanu un uzņēma savā bandā. Tas viss ilga kādas trīs stundas. Beidzot Pugačovs piecēlās no krēsla un savu vecāko pavadībā nokāpa no lieveņa. Viņam pieveda grezni apseglotu baltu zirgu. Divi kazaki paņēma viņu pie elkoņiem un iesēdināja seglos. Viņš sacīja Gerasima tēvam, ka ēdīšot pie viņa pusdienas. Šinī brīdī atskanēja sievietes kliedziens. Vairāki laupītāji izvilka uz lieveņa Vasiļisu Jegorovnu ar izjukušiem matiem un bez virsdrēbēm. Viens no uzbrucējiem jau bija paguvis uzvilkt viņas bezroci. Citi stiepa pēļus, lādes, tējas traukus, veļu un visādus krāmus. — Labie ļautiņi! — kliedza nabaga sirmgalve. — Lieciet man mieru! Lūdzami, vediet mani pie Ivana Kuzmiča. — Pēkšņi viņa paskatījās uz karātavām un pazina savu vīru. — Noziedznieki! — viņa izmisusi iesaucās. — Ko jūs ar viņu izdarījāt? Manu gaišumiņ, Ivan Kuzmič, pārgalvīgā zaldāta galviņa! Neķēra tevi ne prūšu durkļi, ne turku lodes; nebija lemts tev godīgā kaujā dzīvību atdot, izbēdzis katordznieks tevi nomaitāja!

— Savaldīt veco raganu! — Pugačovs sacīja. Kāds jauns kazaks cirta viņai pa galvu ar zobenu, un viņa nokrita uz lieveņa pakāpieniem beigta. Pugačovs aizjāja; ļaudis metās viņam pakaļ.

.

VIII nodaļa NELŪGTS VIESIS

Nelūgts viesis ļaunāks par tatāru.

Paruna

Laukums kļuva tukšs. Es vēl vienmēr stāvēju kā piekalts un, šausmīgo iespaidu apmulsināts, nevarēju attapties.

Visvairāk mani mocīja neziņa par Marjas Ivanovnas likteni. Kur viņa? Kas ar viņu noticis? Vai viņa paguvusi noslēpties? Vai viņas slēptuve droša? … Satrauktu domu mākts, iegāju komandanta mājā …

Viās bija tukšs: krēsli, galdi, lādes — salauzti, trauki — saplēsti; viss izvazāts. Uzskrēju pa mazajām kāpnītēm, kas veda uz augštelpām, un no turienes pirmo reizi iegāju Marjas Ivanovnas istabā. Ieraudzīju viņas gultu, ko bija izvandījuši laupītāji; skapis bija atlauzts Un izlaupīts, lampiņa vēl dega tukšas apdarenes priekšā. Vesels bija palicis arī spogulītis, kas karājās pie šķērssienas… Kur gan atradās šīs klusās, meitenīgās celles saimniece? Man galvā iešāvās šausmīga doma: es iztēlojos viņu laupītāju rokās … Mana sirds sažņaudzās … Es sāku rūgti, rūgti raudāt un skaļi izrunāju savas mīļotās vārdu… Šinī brīdī atskanēja kluss troksnis, no skapja aizmugures izlīda Palaša, bāla un dreboša.

—    Ak, Pjotr Andrejič! — viņa sacīja, rokas sasizdama. — Kādi laiki! Kādas šausmas! . ..

—    Kur Marja Ivanovna? — es jautāju nepacietīgi. — Kas noticis ar Marju Ivanovnu?

—    Jaunkundze dzīva, — Palaša atbildēja. — Viņa paslēpta pie Akuļinas Pamfilovnas.

—    Pie popienes! — es aiz šausmām iekliedzos. — Mans dievs! Tur taču ir Pugačovs! …

Es metos ārā no istabas, vienā mirklī atrados uz ielas un pa kaklu pa galvu skrēju uz garīdznieka māju, neko neredzēdams un neatskārzdams. No turienes skanēja klaigas, smiekli un dziesmas. .. Pugačovs ar saviem biedriem dzīroja. Arī Palaša atskrēja uz turieni, man sekodama. Iesūtīju viņu neuzkrītoši pasaukt Akuļinu Pamfilovnu. Pēc brītiņa popiene iznāca pie manis priekšnamā ar tukšu stopu rokā.

—    Dieva dēļ! Kur Marja Ivanovna? — es jautāju neaprakstāmā satraukumā.

—    Viņa, drostaliņa, guļ pie manis gultā aiz šķērssienas, — popiene atbildēja. — Ak, Pjotr Andrejič, gandrīz būtu notikusi nelaime, bet, paldies dievam, viss beidzās labi: noziedznieks tik tikko bija piesēdies pusdienot, kad viņa, mana nabadzīte, atžilba un iekunkstējās!… Es sastingu. Viņš izdzirda. — Kas tev tur kunkst, vecen? — Es paklanos zaglim līdz zemei: mana māsasmeita, ķeizar; saslima, guļ jau otro nedēļu. — Vai tava māsasmeita jauna?

—    Jauna gan, ķeizar. — Parādi man, vecen, savu māsasmeitu. — Sirds man žņaugtin sažņaudzās, bet nekā nevarēja darīt. — Lūdzu, ķeizar; tikai meitene nevar piecelties un atnākt pie tavas žēlastības. — Nekas, vecen, es pats iešu paskatīšos. — Un tiešām aizlīda nolādētais aiz šķērssienas, ko domā! Atrāva vaļā aizkaru, pablenza ar savām vanaga acīm! Bet nekas ļauns nenotika . .. dievs pasargāja! Taču tici vai netici, mēs abi ar tēvu jau bijām sataisījušies uz mocekļu nāvi. Par laimi, viņa, mana drostaliņa, nepazina Pugačovu. Kungs dievs, tad nu gan laikus sagaidījām! Nav vārdam vietas! Nabaga Ivans Kuzmičs! Kas to būtu domājis! … Un Vasiļisa Jegorovna? Un Ivans Ignatjičs? Par ko tad viņu? … Kā gan jūs pažēloja? Bet kāds neģēlis tas Aleksejs Ivaničs Švabrins! Nogriezis apaļiski matus un tagad pie mums kopā ar viņiem dzīro! Veikls, neko teikt. Bet, kā ieminējos par slimo māsasmeitu, tā viņš, tici vai netici, paskatījās uz mani tā, it kā ar nazi caurdurtu; tomēr nenodeva, paldies viņam kaut vai par to. — Šinī brīdī atskanēja piedzērušo viesu klaigas un Gerasima tēva balss. Viesi prasīja degvīnu, saimnieks sauca savu dzīvesbiedri. Popiene sarosījās. — Ejiet mājās, Pjotr

Andrejič, — viņa sacīja, — tagad man nav laika ar jums noņemties; ļaundari žūpo. Nedod dievs jums krist dzērāju nagos. Ardievu, Pjotr Andrejič. Kas būs, būs; varbūt dievs nepametīs!

Popiene aizgāja. Mazliet nomierinājies, devos uz savu dzīvokli. Iedams garām laukumam, ieraudzīju vairākus baškīrus, kas līkņāja pie karātavām un pakārtajiem mauca nost zābakus; ar mokām apvaldīju dusmas, saprazdams, ka iejaukties būtu veltīgi. Pa cietoksni skraidelēja laupītāji, izlaupīdami virsnieku dzīvokļus. Visur skanēja piedzērušo dumpinieku klaigas. Pārnācu mājās. Saveļjičs sagaidīja mani, uz sliekšņa stāvēdams. — Paldies dievam! — viņš iesaucās, mani ieraudzījis. — Es jau domāju, ka šitie briesmekļi atkal tevi saķēruši. Nu, cienītais Pjotr Andrejič, tici vai netici! Blēži mums visu nolaupījuši: apģērbu, veļu, lietas, traukus — nekā nav smādējuši; bet ko tur! Paldies dievam, ka tevi dzīvu vaļā palaida! Bet vai tu, kungs, pazini atamanu?

—    Nē, nepazinu; kas viņš tāds ir?

—    Kā, mīļais? Vai tiešām tu esi aizmirsis pļēguru, kurš iebraucamajā vietā izmānīja tev kažoku? Pavisam jaunu zaķādas kažociņu, viņš, nekrietnais, to, sev mugurā stiepdams, vēl pārplēsa!

Es biju izbrīnījies. Patiesi Pugačova līdzība ar manu ceļvedi bija pārsteidzoša. Pārliecinājos, ka Pugačovs un viņš ir viena un tā pati persona, un tagad sapratu man parādītās žēlastības iemeslu. Nevarēju vien nobrīnīties par savādo sagadīšanos: bērna kažociņš, ko tiku uzdāvinājis klaidonim, izglābj mani no cilpas, un dzērājs, kas mētājas pa iebraucamām vietām, aplenc cietokšņus un apdraud valsti!

—    Vai tev nebūtu vēlēšanās kaut ko ieēst? — jautāja Saveļjičs, jo viņa ieradumi bija nesatricināmi. — Mājās nekā nav, iešu paraudzīšu un kaut ko tev pagatavošu.

Palicis viens, es iegrimu domās. Ko man darīt? Uzturēties cietoksnī, kas pakļauts šim ļaundarim, vai sekot viņa bandai — bija virsnieka necienīgi. Pienākums prasīja, lai es ierastos tur, kur mans dienests šajos grūtajos apstākļos vēl varētu noderēt tēvijai… Bet mīlestība man cieši piekodināja neatstāt Marju Ivanovnu un būt viņai par sargu un aizstāvi. Kaut arī es paredzēju drīzu un neapšaubāmu apstākļu maiņu, tomēr nespēju palikt mierīgs, iedomājoties, kādās briesmās viņai jādzīvo.

Manas pārdomas pārtrauca kāds kazaks, kurš atskrēja un pavēstīja: — Dižais ķeizars liek tev ierasties pie viņa. — Kur viņš ir? — es jautāju, taisīdamies sekot pavēlei.

—     Komandanta mājā, — kazaks atbildēja. — Pēc pusdienām mūsu kungs nopērās pirtī, bet tagad atpūšas. Nu, jūsu labdzimtība, pēc visa var redzēt, ka cildena persona: pusdienās atļāvās apēst divus ceptus sivēnus, bet peras tādā karstumā, ka pat Tarass Kuročkins neizturēja, atdeva pirtsslotu Fomkam Bikbajevam un, tikai ar aukstu ūdeni aplējies, kā nekā atžilba. Nav vārdam vietas: izturēšanās ļoti cienīga… Bet pirtī, runā, esot rādījis savas cara zīmes uz krūtīm: vienā pusē divgalvains ērglis pieckapeiku gabala lielumā, bet otrā — viņa paša persona.

Neturēju par vajadzīgu apstrīdēt kazaka domas un kopā ar viņu devos uz komandanta māju, jau priekšlaikus iztēlodamies satikšanos ar Pugačovu un pūlēdamies uzminēt, ar ko tā beigsies. Lasītājs var viegli iedomāties, ka nebiju gluži aukstasinīgs.

Sāka krēslot, kad pienācu pie komandanta mājas. Krēslā baismi melnēja karātavas ar saviem upuriem. Nabaga komandantienes līķis vēl vienmēr gulēja pie lieveņa, kur divi kazaki stāvēja sardzē. Kazaks, kas bija mani atvedis, iegāja pieteikt un, pēc maza brītiņa atgriezies, ieveda mani istabā, kur es vakar tik maigi atvadījos no Marjas Ivanovnas.

Man pavērās neparasta aina: aiz galda, kas bija pārklāts ar galdautu un apkrauts stopiem un glāzēm, sēdēja Pugačovs un kādi desmit kazaku vecākie ar cepurēm galvās, spilgtos kreklos, iekaisuši no degvīna, piesarkušām sejām un spīdīgām acīm. Starp viņiem nebija jaunpieņemto nodevēju — Švabrina un mūsu uradņika. — A, jūsu labdzimtība! — Pugačovs sacīja, mani ieraudzījis. — Esi sveicināts: laipni lūdzam, piesēdi, būsi ciemiņš. — Pugačova biedri saspiedās ciešāk. Es klusēdams atsēdos galda malā. Mans kaimiņš, jauns, šmaugs un skaists kazaks, ielēja man glāzi vienkārša degvīna, kuram es nepieskāros. Ziņkāri apskatīju klātesošos. Pugačovs sēdēja goda vietā, atspiedies ar elkoņiem uz galda un atbalstījis melno bārdu ar savu plato dūri. Viņa sejas panti bija pareizi un diezgan patīkami, tajos nemanīja nekā mežonīga. Viņš bieži griezās pie gadu piecdesmit veca cilvēka, uzrunādams to gan par grāfu, gan par Timofejeviču, bet reizēm godādams par tēvocīti. Visi viņi savā starpā izturējās kā biedri un neizrādīja nekādu sevišķu godu savam virsvadonim. Tika runāts par šārīta uzbrukumu, par dumpja panākumiem un par nākamajiem pasākumiem. Katrs plātījās, ieteica savas domas un droši apstrīdēja Pugačovu. Un šinī savādajā kara padomē tika izlemts iet uz Orenburgu: tā bija pārdroša rīcība, kas gandrīz vai vainagojās ar postīgiem panākumiem! Gājienu nolēma sākt nākamajā dienā. — Paklau, brāļi, — Pugačovs sacīja, — uzdziedāsim pirms gulētiešanas manu iemīļoto dziesmiņu. Čumakov, iesāc! — Mans kaimiņš uzsāka smalkā balstiņā smeldzīgu strūdzinieku dziesmu, un visi korī pievienojās:

Nešalc, birztaliņ, zaļo birztaliņ,

Ļauj man, pārgalvim, domu izdomāt,

Ko man, pārgalvim, rīt būs atbildēt

Bargiem tiesnešiem, pašam ķeizaram.

Ķeizars diženais mani pratinās:

Saki, saki, puis, saki, zemniekdēls, —

Kā tu laupīji, kā tu siroji,

Cik pavisam tev bija palīgu?

Es tev stāstīšu, ķeizar žēlīgais,

Es tev stāstīšu tīro taisnību —

Četrus palīgus es sev turēju:

Pirmais palīgs man bija tumša nakts,

Otrais palīgs man bija duncis spožs,

Trešais palīgs man bij mans labais zirgs,

Palīgs ceturtais — cieši savilkts loks,

Mani ziņneši — bultas spindzošas.

Ķeizars žēlīgais tad man sacīs tā:

Tas man patīk, puis, brašais zemniekdēls,

Ka tu prati zagt, prati atbildēt!

Tāpēc tevi, puis, tagad algošu —

Būs tev stalta pils vidū klajumam,

Pils no diviem stabiem un no šķērskoka.

Grūti izstāstīt, kādu iespaidu uz mani atstāja šī vienkāršā tautasdziesma par karātavām, kad to dziedāja ļaudis, kuriem pašiem tās lemtas. Viņu bargās sejas, labās balsis, drūmā izteiksme, ko viņi ielika jau tā izteiksmīgajos vārdos, — tas viss pildīja mani ar romantiskām šausmām.

Viesi izdzēra vēl pa glāzei, piecēlās no galda un atvadījās no Pugačova. Es gribēju viņiem sekot, bet Pugačovs man sacīja: — Sēdi, es gribu ar tevi parunāt. — Mēs palikām aci pret aci.

Kādu brīdi mēs abi klusējām. Pugačovs vērīgi skatījās manī, reizēm neparasti blēdīgi un zobgalīgi piemiegdams kreiso aci. Beidzot viņš iesmējās un tik neviltoti, jautri, ka arī es, uz viņu skatīdamies, sāku smieties, pats nezinādams, kāpēc.

—     Nu, jūsu labdzimtība? — viņš man sacīja. — Atzīsties — nobijies gan, kad mani puiši apmeta tev virvi ap kaklu? Laikam jau dzirdēji eņģeļus dziedam . . . Un būtu arī šūpojies pie šķērskoka, ja negadītos tavs sulainis. Es tūdaļ pazinu veco sakārni. Vai gan tu, labdzimtība, varēji iedomāties, ka cilvēks, kas tevi aizveda uz iebraucamo vietu, ir pats dižais ķeizars? (To teikdams, viņš sataisīja cienīgu un noslēpumainu seju.) Tu esi manā priekšā ļoti vainīgs, — viņš turpināja, — bet es apžēloju tevi par tavu labo sirdi, par to, ka tu man izlīdzēji toreiz, kad biju spiests slēpties no saviem ienaidniekiem. Gan vēl redzēsi! Neba tā vien tevi algošu, kad atdabūšu savu valsti! Vai apsolies man uzticīgi kalpot?

Blēža jautājums un viņa nekaunība man likās tik jocīgi, ka es nevarēju novaldīties nepavīpsnājis.

—   Par ko tu vīpsnā? — viņš jautāja man, pieri saraucis. — Vai tu varbūt netici, ka es esmu pats dižais ķeizars? Atbildi skaidri un gaiši!

Es samulsu: atzīt klaidoni par ķeizaru es nespēju — tā man likās nepiedodama mazdūšība. Teikt viņam acīs, ka turu viņu par blēdi, nozīmēja sevi iznīcināt; tas, uz ko biju gatavs pie karātavām visas tautas priekšā un pirmajā sašutuma uzliesmojumā, tagad man likās nevajadzīga dižošanās. Es svārstījos. Pugačovs sadrūmis gaidīja manu atbildi. Beidzot (vēl tagad labprāt atceros šo mirkli) pienākuma jūtas manī uzvarēja cilvēcisko vājumu. Es atbildēju Pugačovam: — Paklausies, teikšu tev visu taisnību. Padomā pats, vai es varu tevi atzīt par ķeizaru? Tu esi gudrs cilvēks: tu pats redzētu, ka es liekuļoju.

—    Kas tad es tāds, tavuprāt, esmu?

—    Dievs to zina; bet lai tu būtu kas būdams, tu dzen bīstamu joku.

Pugačovs uzmeta man ātru skatienu. — Tātad tu netici, — viņš sacīja, — ka es esmu ķeizars Pēteris Fjodorovičs? Labi. Bet vai pārdrošniekam nevar laimēties? Vai senatnē nevaldīja Griška Otrepjevs? Domā par mani, ko gribi, bet paliec pie manis. Kāda tev daļa gar pārējo? Kam vara, tam taisnība. Kalpo man uzticīgi un godīgi, un es tevi iecelšu gan par feldmaršalu, gan par kņazu. Vai esi ar mieru?

—    Nē, — es stingri atbildēju. — Esmu dzimis muižnieks; esmu zvērējis uzticību valdniecei imperatrisei: tev kalpot nevaru. Ja tu patiesi vēli man labu, tad laid mani uz Orenburgu.

Pugačovs iegrima domās. — Bet, ja laidīšu, — viņš sacīja, — vai tad apsolies vismaz pret mani nekarot?

—   Kā lai tev to apsolu? — es atbildēju. — Pats zini, tas nav no manis atkarīgs; liks iet pret tevi —iešu, ko lai dara. Tu pats tagad esi priekšnieks; pats prasi no savējiem paklausību. Pēc kā tas izskatīsies, ja es atteikšos no dienesta pienākumiem, kad būšu vajadzīgs? Mana galva tavā varā: palaidīsi mani vaļā — paldies; pakārsi — gan dievs tevi tiesās; bet es tev teicu taisnību.

Mana atklātība Pugačovu pārsteidza. — Lai notiek tā, — viņš sacīja, uzsizdams man pa plecu. — Ja kārt, tad kārt, ja žēlot, tad žēlot. Ej, uz kuru pusi gribi, un dari, kas tīk. Rīt atnāc no manis atvadīties, bet tagad izgulies, arī man jau nāk snaudiens.

Atstāju Pugačovu un izgāju uz ielas. Nakts bija klusa, zeme sasalusi. Mēness un zvaigznes spoži mirdzēja, apgaismodami laukumu un karātavas. Cietoksnis bija kluss un tumšs. Tikai krogā dega uguns un skanēja vēlīno uzdzīvotāju klaigas. Es paskatījos uz garīdznieka māju. Slēģi un vārti bija cieši aizdarīti. Likās — tur viss klusu.

Pārnācu savā dzīvoklī un atradu Saveļjiču, kas bija noskumis par manu prombūtni. Vēsts par manu atbrīvošanu viņu neizsakāmi iepriecināja. — Paldies tev, debesu valdniek! — viņš teica, krustu pārmezdams. — Līdzko ausīs gaisma, atstāsim cietoksni un steigsimies projām. Es tev kaut ko uztaisīju, ieēd, kungs, un guli līdz rītam kā dieva azotē.

Es paklausīju viņa padomam un, ar labu ēstgribu vakariņas paēdis, aizmigu uz kailas grīdas, garīgi un miesīgi noguris.

.

IX nodaļa ŠĶIRŠANĀS

Pirmo reizi satiekoties, Laimē gavilēja sirds, Nu tik skumji projām doties, It kā vajadzētu mirt.

Heraskovs

Agri no rīta mani pamodināja bungas. Devos uz sapulcēšanās vietu. Pugačova ļaudis jau stājās ierindā pie karātavām, pie kurām vēl aizvien šūpojās vakardienas upuri. Kazaki sēdēja zirgos, zaldāti bija pilnā apbruņojumā. Karogi plīvoja. Vairāki lielgabali, starp kuriem pamanīju arī mūsējo, bija novietoti uz lafetēm. Turpat bija sanākuši arī visi iedzīvotāji un gaidīja viltvārdi. Pie komandanta mājas lieveņa kazaks turēja aiz iemauktiem lielisku baltu kirgīzu sugas zirgu. Es ar acīm meklēju komandantienes līķi. Tas bija panests mazliet sāņus un apklāts ar lūku pinumu. Beidzot no priekšistabas iznāca Pugačovs. Ļaudis noņēma cepures. Pugačovs palika stāvam uz lieveņa un ar visiem sasveicinājās. Viens no vecākajiem pasniedza viņam maišeli ar vara naudu, un viņš sāka to bārstīt riekšavām. Ļaudis kliegdami metās naudu tvert, un dažs labs dabūja zilumu. Ap Pugačovu stāvēja viņa galvenie palīgi. Starp tiem bija arī Švabrins. Mūsu skatieni sastapās: manējā viņš varēja izlasīt nicinājumu, un viņš novērsās ar īstu dusmu un liekuļotas zobgalības izteiksmi sejā. Pugačovs, mani drūzmā ieraudzījis, pamāja man ar galvu un piesauca sev klāt. — Paklausies, — viņš man sacīja.

—   Ej tūdaļ uz Orenburgu un manā vārdā paziņo gubernatoram un visiem ģenerāļiem, lai gaida mani pēc nedēļas. Liec viņiem pie sirds uzņemt mani mīļi un paklausīgi kā tēvu; citādi viņiem no barga soda neizbēgt. Laimīgu ceļu, jūsu labdzimtība! — Pēc tam viņš griezās pie tautas un sacīja, norādīdams uz Švabrinu:

—   Te jums, bērniņi, būs jaunais komandieris: klausiet viņam visās lietās, viņš man būs atbildīgs par jums un par cietoksni. — Dzirdot šos vārdus, mani pārņēma šausmas: Švabrins tika iecelts par cietokšņa priekšnieku; Marja Ivanovna palika viņa varā! Dievs, kas ar viņu notiks! Pugačovs nokāpa no lieveņa. Viņam pieveda zirgu. Viņš braši ielēca seglos, negaidīdams kazakus, kas steidzās viņam palīdzēt.

Šinī brīdī ieraudzīju, ka no ļaužu burzmas iznāk mans Saveļjičs, pieiet pie Pugačova un pasniedz viņam papīra lapu. Nekādi nesapratu, ko tas nozīmē.

—   Kas tas? — Pugačovs cienīgi prasīja. — Izlasi, tad redzēsi, — Saveļjičs atbildēja. Pugačovs paņēma papīru un ar nopietnu sejas izteiksmi ilgi to pētīja.

—     Ko tu tik neskaidri raksti? — viņš beidzot sacīja. — Mūsu gaišās acis nevar tur neko saprast. Kur mans sekretārs?

Jauns puisis kaprāļa mundierī mudīgi pieskrēja pie Pugačova. — Lasi balsī, — viltvārdis sacīja, pasniegdams viņam papīru.

Man ļoti gribējās zināt, ko mans audzinātājs sadomājis rakstīt Pugačovam. Virssekretārs sāka skaļi burtot sekojošo:

—           «Divi rītasvārki, nātni un svītraina zīda, par sešiem rubļiem.»

—           Ko tas nozīmē? — Pugačovs jautāja, pieri saraucis.

— Liec lasīt tālāk, — Saveļjičs mierīgi atbildēja.

Virssekretārs turpināja:

—           «Mundieris, smalkas, zaļas vadmalas, par septiņiem rubļiem.

Bikses, baltas vadmalas, par pieciem rubļiem.

Divpadsmit kreklu, holandes linaudekla ar aprocēm, par desmit rubļiem.

Lāde ar tējas traukiem par divarpus rubļiem.»

—           Kas tie par niekiem? — Pugačovs pārtrauca. -— Kāda man daļa gar lādi un gar biksēm ar aprocēm?

Saveļjičs nokāsējās un sāka skaidrot. — Tas, cienītais, lūgtu ņemt vērā, ir reģistrieris par kunga mantām, ko nolaupījuši ļaundari…

—    Kādi ļaundari? — bargi jautāja Pugačovs.

—          Piedod, pārteicos, — Saveļjičs atbildēja. — Ļaundari ne ļaundari, taču tavi puiši nagus palaida. Nedusmojies: zirgam četras kājas, ir tad paklūp. Liec, lai izlasa līdz galam.

—           Lasi tālāk, — Pugačovs sacīja. Sekretārs turpināja:

—           «Divas segas, nātna un tafta ar nātnu padrēbi, par četriem rubļiem.

Lapsādas kažoks ar sarkana ratīna virsu, četrdesmit rubļu. Vēl zaķādas kažociņš, kas tika uzdāvināts tavai žēlastībai iebraucamā sētā, piecpadsmit rubļu.»

—           Kas vēl nebūs! — Pugačovs iebļāvās, ugunīgās acis zibinādams.

Jāatzīstas, biju nobijies par savu nabaga audzinātāju. Viņš gribēja turpināt paskaidrojumus, bet Pugačovs viņu pārtrauca. — Kā tu drīksti mani traucēt ar tādiem niekiem? — viņš kliedza, izraudams papīru no sekretārā rokām un iesviezdams to Saveļjičam sejā. — Muļķa vecis! Šie esot aptīrīti: ir gan liela lieta! Tev, vecais sakārni, visu mūžu jālūdz dievs par mani un maniem puišiem, ka abi kopā ar savu kungu nekarājaties šeit blakus maniem pretiniekiem.. . Zaķādas kažociņš! Es tev rādīšu zaķādas kažociņu! Vai tu arī zini, ka es likšu tevi dzīvu nodīrāt un no tavas ādas pašūt kažokus?

— Kā tev labpatīk, — atbildēja Saveļjičs, — es esmu dzimtcilvēks, un man par kunga mantu jāatbild.

Pugačovam, acīm redzot, bija uznākusi augstsirdība. Viņš pagrieza Saveļjičam muguru un aizjāja, vairs ne vārda neteicis. Švabrins un vecākie viņam sekoja. Bandīti atstāja cietoksni kārtīgā ierindā. Ļaudis gāja pavadīt Pugačovu. Es paliku uz laukuma viens ar Saveļjiču. Mans audzinātājs turēja rokā savu reģistri un lūkojās tajā dziļi noskumis.

Redzēdams manas labās attiecības ar Pugačovu, viņš bija nolēmis tās izmantot lietderīgi, bet viņa gudrais nodoms neizdevās. Es būtu viņu izbāris par centību nevietā, bet nevarēju savaldīt smieklus.

—      Smejies vien, kundziņ, — Saveļjičs atbildēja,

—    smejies; bet, kad mums vajadzēs no jauna visu saimniecību iegādāties, tad paskatīsimies, vai tu vēl smiesies.

Es steidzos uz garīdznieka māju, lai satiktu Marju

Ivanovnu. Popiene saņēma mani ar bēdīgu vēsti. Naktī Marjai Ivanovnai sācies stiprs karsonis. Viņa gulēja nesamaņā un murgoja. Popiene ieveda mani viņas istabā. Es klusām piegāju pie viņas gultas. Pārmaiņa viņas sejā mani pārsteidza. Slimā mani nepazina. Es ilgi stāvēju pie viņas gultas, neklausīdamies ne Gerasima tēvā, ne viņa sirsnīgajā sievā; viņi abi, kā liekas, mani mierināja. Mani urdīja drūmas domas. Nabaga neaizsargātās, starp ļauniem dumpiniekiem pamestās bārenes stāvoklis un manis paša bezspēcība mani ļoti nomāca. Visbriesmīgāk es mocījos, līdzko iedomājos par Švabrinu. Saņēmis no viltvārža varu, valdīdams cietoksnī, kur palika nabaga meitene, kas bez vainas kļuvusi viņam nīstama, viņš varēja rīkoties, kā grib. Ko man iesākt? Kā viņai palīdzēt? Kā izraut no ļaundara rokām? Atlika tikai viens līdzeklis: nolēmu tūdaļ doties uz Orenburgu, lai pasteidzinātu Belogorskas cietokšņa atbrīvošanu un pats šai atbrīvošanā piedalītos, cik tas būs manos spēkos. Atvadījos no garīdznieka un no Akuļinas Pamfilovnas, dedzīgi piekodinājis viņai rūpēties par to, kuru jau turēju par savu sievu. Tad paņēmu nabaga meitenes roku un skūpstīju to, asarām slacīdams. — Ardievu, — sacīja popiene, mani izvadīdama, — ardievu, Pjotr Andrejič. Varbūt satiksimies labākos laikos. Neaizmirstiet mūs un rakstiet mums labi bieži. Jūs tagad esat nabaga Marjai Ivanovnai vienīgais mierinātājs un aizstāvis.

Nonācis pie laukuma, es brīdi apstājos, paskatījos uz karātavām, palocījos tām, tad izgāju no cietokšņa un sāku iet pa Orenburgas ceļu kopā ar Saveļjiču, kurš man dūšīgi sekoja.

Gāju, iegrimis savās domās, kad pēkšņi izdzirdu aiz sevis pakavu dipoņu. Atskatījos: redzu — no cietokšņa auļo kazaks, turēdams pie pavadas baškīru zirgu un no tālienes man mādams. Es apstājos un drīz vien pazinu, ka tuvojas mūsu uradņiks. Pieaulekšojis klāt, viņš nokāpa no sava zirga un sacīja, atdodams man otra zirga pavadu: — Jūsu labdzimtība! Mūsu pavēlnieks dāvina jums zirgu un savu paša kažoku (pie segliem bija piesiets aitādas kažoks). Un vēl, — uradņiks stostīdamies piebilda … — viņš jums sūta pusrubli naudas … bet to es pa ceļam pazaudēju; žēlīgi piedodiet. — Saveļjičs uz viņu šķībi pablenza un norūca: — Pazaudējis pa ceļam. Bet kas tev tur žvadz azotē? Bezgodis! — Kas tad man tur azotē var žvadzēt? — attrauca uradņiks, nemaz neapmulsdams. — Dievs ar tevi, večukiņ! Žvadz iemaukti, nevis pusrublis. — Labi, — es sacīju, strīdu pārtraukdams. — Pateicies manā vārdā tam, kas tevi sūtīja; bet pazaudēto pusrubli pacenties atrast atceļā un paņem sev dzeramnaudai. — Ļoti pateicos, jūsu labdzimtība, — viņš atbildēja, savu zirgu apkārt griezdams, — vienmēr lūgšu par jums dievu. — To pateicis, viņš jāja atpakaļ, vienu roku azotē turēdams, un drīz vien nebija vairs redzams.

Es uzvilku kažoku, iekāpu seglos un nosēdināju aiz sevis Saveļjiču. — Redzi nu, kungs, — večuks sacīja, — ne velti es blēdim iesniedzu sūdzības rakstu; zaglis apkaunējās, kaut gan baškīru kārnais kleperis un aitādas kažoks nav ne pusi tā vērts, ko viņi, neģēļi, mums nozaga un ko tu pats viņam uzdāvināji; tomēr noderēs; labāk jau zīle rokā nekā mednis kokā.

.

X nodaļa PILSĒTAS APLENKUMS

Kad kalnus ieņēmis tas bija Un pilsētu kā ērglis apskatījis, Viņš lika pērkonratus sataisīt Un šurp pret pilsētu pa nakti dzīt.

Heraskovs

Netālu no Orenburgas mēs ieraudzījām baru cietumnieku ar noskūtām galvām un sejām, ko bija izķēmojušas bendes knaibles. Viņi laboja nocietinājumus garnizona invalīdu uzraudzībā. Daži ar ratiņiem vilka projām drazas, kas pildīja grāvi; citi ar lāpstām raka zemi; uz vaļņa mūrnieki stiepa ķieģeļus un lāpīja pilsētas valni. Pie vārtiem sargi mūs aizturēja un pieprasīja uzrādīt pases. Seržants, izdzirdis, ka esmu atjājis no Belogorskas cietokšņa, tūdaļ veda mani tieši uz ģenerāļa māju.

Es sastapu viņu dārzā. Viņš aplūkoja ābeles, ko bija atkailinājusi rudens elpa, un ar veca dārznieka palīdzību rūpīgi ietina tās siltos salmos. Viņa seja izskatījās mierīga, veselīga un labsirdīga. Viņš priecājās par manu ierašanos un sāka izjautāt par briesmīgajiem notikumiem, kuriem biju aculiecinieks. Es viņam visu izstāstīju. Sirmgalvis klausījās manī uzmanīgi un tajā pašā laikā izgrieza sausos zarus. — Nabaga Mironovs! — viņš sacīja, kad es biju beidzis savu skumjo stāstu. — 2ēl viņa, bija tik labs virsnieks. Un Mironova kundze — tāda patīkama dāma un kāda meislariene sēņu sālīšanā! Bet kas notika ar Mašu, ar kapteiņa meitiņu? — Es atbildēju, ka viņa palika cietoksnī popienes kopšanā. — Ai, ai, ai! — piemetināja ģenerālis. — Tas ir slikti, ļoti slikti. Uz laupītāju disciplīnu nevar nekādi paļauties. Kas notiks ar to nabaga meiteni? — Es atbildēju, ka līdz Belogorskas cietoksnim nav tālu un ka viņa ekselence droši vien nevilcināsies sūtīt uz turieni karaspēku, lai atbrīvotu nelaimīgos iedzīvotājus. Ģenerālis neticīgi pašūpoja galvu. — Paskatīsimies, paskatīsimies, — viņš sacīja. — Par to mēs vēl pagūsim parunāt. Lūdzu, atnāciet pie manis uz glāzi tējas: šodien pie manis būs kara padome. Tu varēsi mums sniegt pareizas ziņas par neģēli Pugačovu un par viņa karaspēku. Bet pagaidām ej atpūties.

Es devos uz dzīvokli, kas man bija ierādīts un kur jau saimniekoja Saveļjičs, un ar nepacietību gaidīju norunāto laiku. Lasītājs var viegli iztēloties, ka es katrā ziņā gribēju ierasties uz padomi, kam vajadzēja ļoti ietekmēt manu likteni. Noteiktajā stundā es jau biju pie ģenerāļa.

Satiku pie viņa kādu no pilsētas ierēdņiem, cik atceros, muitnīcas direktoru, resnu un sārtu večuku brokāta kaftānā. Viņš mani iztaujāja par Ivana Kuzmiča likteni, dēvēdams komandantu par radinieku un bieži pārtraukdams manu stāstu ar papildu jautājumiem un pamācīgām piezīmēm, kas varbūt neliecināja par lielām zināšanām kara mākslā, bet vismaz par apķērību un dabisku saprātu. Pa to laiku sanāca visi, kas bija aicināti. Starp viņiem, izņemot pašu ģenerāli, nebija neviena karavīra. Kad visi apsēdās un visiem bija pasniegta tēja, ģenerālis ļoti skaidri un plaši izklāstīja lietas būtību. — Tagad, kungi, — viņš turpināja, — jāizlemj, kā mums izturēties pret dumpiniekiem: uzbrukt vai aizstāvēties? Katram no šiem paņēmieniem ir savas priekšrocības un savi trūkumi. Uzbrukums dod vairāk cerību ātri iznīcināt ienaidnieku; aizstāvēties ir drošāk un ērtāk … Tātad sāksim balsot pēc likumā paredzētās kārtības, tas ir, vispirms no zemākās dienesta pakāpes. Praporščika kungs! — viņš turpināja, vērsdamies pie manis. — Lūdzu, paskaidrojiet mums savu viedokli!

Es piecēlos un vispirms īsos vārdos aprakstīju Pugačovu un viņa bandu, pārliecinoši apgalvodams, ka viltvārdim nav pa spēkam pretoties īstiem ieročiem.

Manas domas ierēdņi uzņēma ar acīm redzamu nepatiku. Viņi tajās saskatīja jauna cilvēka pārsteidzību un pārdrošību. Sākās kurnēšana, un es skaidri sadzirdēju vārdu «zaļknābis», kuru kāds izteica pusbalsī. Ģenerālis griezās pie manis un smaidīdams sacīja: — Praporščika kungs! Pirmās balsis kara padomēs parasti tiek dotas par labu uzbrukumam; tā ir likumsakarīga parādība. Tagad turpināsim vākt balsis. Kolēģiju padomnieka kungs, sakiet mums savas domas!

Večuks brokāta kaftānā steigšus izdzēra trešo glāzi tējas, kam bija pieliets krietni daudz ruma, un atbildēja ģenerālim: — Es, jūsu ekselence, domāju, ka nevajag ne uzbrukt, ne aizstāvēties.

—    Kā tad tā, kolēģiju padomnieka kungs? — iebilda pārsteigtais ģenerālis. — Citas iespējas taktika neparedz: vai nu uzbrukums, vai aizsardzība . ..

—    Jūsu ekselence, pielietojiet uzpirkšanu.

—    E-he-he! Jūsu domas ir ļoti prātīgas. Taktika uzpirkšanu pieļauj, un mēs jūsu padomu ņemsim vērā. Par tā diedelnieka galvu varēs izsolīt rubļu septiņdesmit vai pat simtu … no slepenās kases . . .

—    Un tad, — pārtrauca muitnīcas direktors, — lai mani sauc kaut vai par kirgīzu aunu, nevis par kolēģiju padomnieku, ja šie zagļi neizdos mums savu atamanu, sakaluši viņam gan rokas, gan kājas.

—    Mēs par to vēl padomāsim un parunāsim, — ģenerālis atbildēja. — Tomēr drošības labad nepieciešami arī militāri pasākumi. Kungi, balsojiet pēc likumā noteiktās kārtības.

Visas domas izrādījās pretējas manējām. Visi ierēdņi runāja, ka uz karaspēku nevarot paļauties, ka veiksme neesot droša, ka vajagot būt piesardzīgiem, un līdzīgā garā. Visi bija vienis prātis, ka labāk palikt lielgabalu aizsegā aiz stipras mūra sienas nekā izmēģināt ieroču laimi klajā laukā. Beidzot ģenerālis, visu domas uzklausījis, izdauzīja no pīpes pelnus un teica šādu runu:

—    Mani kungi! Man jums jāpaskaidro, ka es pilnīgi piekrītu praporščika kunga domām, jo šīs domas pamatojas uz visiem saprātīgas taktikas apsvērumiem, kuri vienmēr dod priekšroku uzbrukumam.

Šinī vietā viņš apklusa un sāka piebāzt savu pīpi. Mana patmīlība bija gandarīta. Es lepni paskatījos uz ierēdņiem, kas savā starpā sačukstējās neapmierināti un satraukti.

—    Bet, mani kungi, — viņš turpināja, līdz ar dziļu nopūtu kuplu dūmu strūklu izpūzdams, — es nespēju uzņemties tik milzīgu atbildību, kad runa ir par provincēm, ko man uzticējusi viņas ķeizariskā majestāte, mana žēlīgā valdniece. Tālab es piekrītu balsu vairākumam, kas izlēmis, ka visprātīgākais un drošākais — ieslēgties pilsētā un nogaidīt aplenkumu, bet ienaidnieka uzbrukumus atsist ar artilēriju vai (ja tas būs iespējams) ar pretuzbrukumiem.

Ierēdņi savukārt zobgalīgi paskatījās uz mani. Padome izklīda. Es jutos apbēdināts, ka cienījamais karavīrs rakstura trūkuma dēļ, par spīti savai pārliecībai, piekritis nelietpratīgu un nepieredzējušu cilvēku domām.

Dažas dienas pēc šīs nozīmīgās padomes mēs uzzinājām, ka Pugačovs, savu solījumu turēdams, tuvojas Orenburgai. Es ieraudzīju dumpinieku karaspēku, stāvēdams uz pilsētas mūra. Man šķita, ka kopš pēdējā uzbrukuma, kuru pats biju piedzīvojis, viņu skaits desmitkārt pieaudzis. Viņiem bija arī artilērijā, ko Pugačovs ieguvis, mazos cietokšņus ieņemdams. Atceroties padomes lēmumu, es paredzēju ilgu ieslēgtību Orenburgas mūros un no sarūgtinājuma gandrīz raudāju.

Neaprakstīšu Orenburgas aplenkumu, kas pieder vēsturei, nevis ģimenes atmiņām. Tikai dažos vārdos pateikšu, ka šis aplenkums aiz vietējās priekšniecības nepiesardzības atnesa daudz posta iedzīvotājiem, kuriem nācās pārciest badu un visādas grūtības. Var viegli iedomāties, cik dzīve Orenburgā bija neciešama. Visi nomākti gaidīja sava likteņa izšķiršanos, visi kunkstēja aiz dārdzības, kas patiesi bija briesmīga. Iedzīvotāji bija apraduši ar lielgabalu lodēm, kas ielidoja viņu pagalmos; pat Pugačova uzbrukumi vairs nesaistīja vispārības uzmanību. Es miru nost aiz garlaicības. Laiks gāja. Vēstules no Belogorskas cietokšņa nesaņēmu. Visi ceļi bija nogriezti. Atšķirtība no Marjas Ivanovnas kļuva man nepanesama. Mani mocīja neziņa par viņas likteni. Mana vienīgā izklaidēšanās bija izjādes. Pateicoties Pugačova laipnībai, man bija labs zirgs, ar kuru es dalījos trūcīgajā uzturā un ar kuru katru dienu izjāju ārā no pilsētas, lai apšaudītos ar Pugačova jātniekiem. Šajās apšaudēs pārsvars parasti bija paēdušo, piedzērušo un ar labiem zirgiem apgādāto ļaundaru pusē. Novārgusī pilsētas kavalērija nevarēja viņus pārspēt. Reizēm ārā iznāca arī mūsu bada nomāktie kājnieki, bet dziļais sniegs tiem traucēja sekmīgi cīnīties pret izklaidus drasējošiem jātniekiem. Artilērija velti rībināja no vaļņa augšas, bet, klajā laukā iznākusi, stiga sniegā un netika uz priekšu nonīkušo zirgu dēļ. Tā mēs karojām! Re, ko Orenburgas ierēdņi sauca par piesardzību un apdomību!

Reiz, kad mums kaut kā palaimējās izklīdināt un padzīt diezgan lielu baru, uzdrāzos kazakam, kurš bija atpalicis no saviem biedriem; es jau gribēju cirst viņam ar savu turku zobenu, bet piepeši viņš norāva cepuri un iesaucās: — Sveiks, Pjotr Andrejič! Kā jums klājas?

Ieskatījos un pazinu mūsu uradņiku. Es ārkārtīgi par viņu priecājos. — Sveicināts, Maksimič, — es viņam sacīju. — Vai sen no Belogorskas?

—    Nesen, cienītais Pjotr Andrejič; tikai vakar atgriezos. Man jānodod jums vēstulīte.

—    Kur tā ir? — es iesaucos, degdams kā ugunī.

—    Tepat pie manis, — Maksimičs atbildēja, iebāzis roku azotē. — Apsolīju Palašai jums kaut kā to oogādāt. — Viņš pasniedza man salocītu papīriņu un tūdaļ aizauļoja. Es to atlocīju un, sirdij drebot, izlasīju sekojošas rindas:

«Dievam labpatika negaidot atņemt man tēvu un māti: man šinī pasaulē vairs nav ne ģimenes, ne aizstāvju. Griežos pie Jums, zinādama, ka Jūs vienmēr vēlējāt man labu un ka Jūs esat gatavs palīdzēt katram cilvēkam. Lūdzu dievu, lai šī vēstule kaut kā līdz Jums aizkļūtu! Māksimies apsolīja to Jums nogādāt. Palaša dzirdējusi no Maksimiča, ka viņš Jūs bieži iztālēm redzot izjājam pretuzbrukumos un ka Jūs sevi nemaz netaupot un nedomājot par tiem, kas ar asarām lūdz par Jums dievu. Es ilgi slimoju; bet, kad atveseļojos, Aleksejs Ivanovičs, kas pie mums komandē nelaiķa tētiņa vietā, piespieda Gerasima tēvu atdot mani viņam, biedēdams ar Pugačovu. Es dzīvoju mūsu mājā sardzes uzraudzībā. Aleksejs Ivanovičs spiež, lai izeju pie viņa par sievu. Viņš sakās izglābis man dzīvību, jo neesot atmaskojis Akuļinu Pamfilovnu, kad tā melojusi noziedzniekiem, ka es esot viņas māsasmeita. Bet man būtu vieglāk nomirt nekā kļūt par sievu tādam cilvēkam, kāds ir Aleksejs Ivanovičs. Viņš izturas pret mani ļoti cietsirdīgi un draud, ja es neapdomāšoties un nepiekritīšot, aizvest mani uz nometni pie ļaundara, kur ar mani notikšot tas pats, kas ar Ļizavetu Harlovu. Es lūdzu Alekseju Ivanoviču, lai ļauj man apdomāties. Viņš bija ar mieru gaidīt vēl trīs dienas; bet, ja es pēc trim dienām nekļūšot viņa sieva, tad nekādas žēlastības nebūšot. Cienītais Pjotr Andrejič! Jūs esat mans vienīgais aizstāvis; palīdziet man, nabadzītei. Lūdziet ģenerāli un visus komandierus, lai ātrāk sūta mums glābējus, un ierodieties pats, ja vien varat. Jūsu padevīgā nabaga bārene

Marja Mironova.»

Izlasījis šo vēstuli, gandrīz zaudēju prātu. Es auļoju uz pilsētu, bez žēlastības savu nabaga zirgu ar piešiem bikstīdams. Pa ceļam es dažādi izdomājos — kā atbrīvot nabaga meiteni, bet nekādas izejas neatradu. Iejājis pilsētā, devos tieši pie ģenerāļa un iedrāžos pie viņa pa kaklu pa galvu.

Ģenerālis staigāja šurpu turpu pa istabu, pīpodams savu jūrasputu pīpi. Ieraudzījis mani, viņš palika stāvam. Acīm redzot, viņu pārsteidza mans izskats, viņš gādīgi apjautājās par manas steidzīgās ierašanās iemeslu. — Jūsu ekselence, — es viņam sacīju, — griežos pie jums kā pie sava paša tēva; dieva dēļ, neatsakiet manu lūgumu: runa ir par visas manas dzīves laimi.

—    Kas noticis, mīļais? — pārsteigtais sirmgalvis jautāja. — Ko es varu tevis labā darīt? Runā.

—    Jūsu ekselence, dodiet man rotu zaldātu un pussimt kazaku un laidiet mani atbrīvot Belogorskas cietoksni.

Ģenerālis skatījās uz mani vērīgi, laikam domādams, ka esmu prātā jucis (šinī ziņā viņš gandrīz nekļūdījās).

—    Kā tā? Atbrīvot Belogorskas cietoksni? — viņš beidzot sacīja.

—    Par panākumiem galvoju! — es iekaisis atbildēju. — Tikai laidiet mani.

—          Nē, jaunais cilvēk, — viņš sacīja, galvu pašūpodams. — Tādā lielā attālumā ienaidniekam būs viegli atgriezt jūs no komunikācijas ar galveno stratēģisko punktu un gūt pār jums pilnīgu uzvaru. Pārgrieztā komunikācija . ..

Es izbijos, redzēdams, ka viņš iegrimst militāros apsvērumos, un steidzos viņu pārtraukt. — Kapteiņa Mironova meita, — es viņam sacīju, — raksta man vēstuli: viņa lūdz palīdzību; Švabrins spiež meiteni iziet pie viņa par sievu …

—    Vai tiešām? O, šis Švabrins ir liels Schelmun, ja es viņu dabūšu rokā, tad likšu sodīt divdesmit četru stundu laikā, un mēs viņu nošausim uz cietokšņa vaļņa! Bet pagaidām vajag apbruņoties ar pacietību …

—    Apbruņoties ar pacietību! — es iesaucos, zaudējis savaldīšanos. — Bet viņš pa to laiku apprecēs Marju Ivanovnu.

—    O! — ģenerālis iebilda. — Tā vēl nav nelaime; viņai pagaidām izdevīgāk būt Švabrina sievai: viņš šobrīd var dot viņai protekciju, bet, kad mēs viņu nošausim, tad, ja dievs dos, Marjai Ivanovnai atradīsies precinieki. Glītas atraitnītes meitās nepaliek; tas ir, es gribēju teikt, ka atraitne atrod vīru drīzāk nekā jaunava.

—    Labāk nomiršu, — es sacīju trakās dusmās, — nekā atdošu viņu Švabrinam!

—   Tā, tā, tā, tā, — sirmgalvis sacīja. — Tagad saprotu: tu, acīm redzot, esi Marjā Ivanovnā iemīlējies. O, tā ir cita lieta! Nabaga puisi! Tomēr nekādi nevaru dot tev rotu un pussimt kazaku. Šāda ekspedīcija būtu bezprātīga; es nevaru uzņemties par to atbildību.

Es nodūru galvu; mani pārņēma izmisums. Pēkšņi man prātā iešāvās kāda doma: kāda tā bija, lasītājs uzzinās nākamajā nodaļā, kā saka veclaiku romānisti.

.

XI nodaļa DUMPĪGĀ PRIEKŠPILSĒTA

Bij tobrīd lauva paēdis, kaut viņš no dabas ļauns. «Ko manā alā nāc, vai sakāms tev kas jauns?» Viņš laipni veicāja.

A. Sumarokovs

Atstāju ģenerāli un steidzos uz savu dzīvokli. Saveļjičs mani saņēma ar saviem parastajiem pātariem. — Ir gan liels prieks, kungs, piņķēties ar piedzērušiem laupītājiem! Vai tas ir muižnieka cienīgi? Nav īstais laiks: noliksi savu galviņu tīri par velti. Ja vēl būtu jākaro ar turku vai zviedru, bet te — kauns pat teikt, ar ko.

Es pārtraucu viņa runāšanu ar jautājumu: cik man pavisam vēl atlicis naudas? — Tev pietiks, — viņš apmierināti atbildēja. — Lai blēži okšķerēja kā okšķerēdami, es tomēr paguvu noslēpt. — Pie šiem vārdiem viņš izvilka no kabatas garu adītu maku, pilnu ar sudrabu. — Nu, Saveļjič, — es viņam sacīju, — tagad atdod man pusi, bet pārējo paturi sev. Es jāšu uz Belogorskas cietoksni.

—    Mīļais Pjotr Andrejič! — mans labais audzinātājs drebošā balsī sacīja., — Bīsties dieva: kā tu dosies ceļā šajos laikos, kad visur priekšā laupītāji! Pažēlo kaut savus vecākus, ja pats sevi negribi žēlot. Kur tev jājāj? Kāpēc? Pagaidi drusciņ: ieradīsies karaspēks, izķers blēžus; tad varēsi jāt, uz kuru debess pusi vēlies.

Bet mans nodoms bija negrozāms. — Par vēlu spriedelēt, — es atbildēju večukam. — Man ir tur jātiek, es citādi nevaru. Nebēdā, Saveļjič: dievs ir žēlīgs; varbūt redzēsimies! Pielūko, nekautrējies tērēt naudu un neskopojies. Pērc, kas tev vajadzīgs, kaut par trīskārtīgu cenu. Šo naudu es tev dāvinu. Ja pēc trijām dienām neatgriezīšos …

—    Kas tev nāk prātā, kungs? — Saveļjičs mani pārtrauca. — Lai es tevi laistu vienu pašu! Tas pat sapņos nevar notikt. Ja jau tu esi nolēmis doties ceļā, tad es kaut vai kājām, tomēr tev sekošu un tevi nepametīšu. Lai es bez tevis sēdētu aiz akmens sienas? Vai tad es esmu prātu izkūkojis? Dari, kā zini, kungs, bet es no tevis neatkāpšos.

Es zināju, ka ar Saveļjiču nav vērts strīdēties, un ļāvu viņam gatavoties ceļam. Pēc pusstundas es sēdos savā labajā zirgā, bet Saveļjičs izkāmējušā un klibā kleperī, ko viņam atdeva par velti kāds no pilsētiņas iedzīvotājiem, kuram nebija vairs ar ko zirgu barot. Piejājām pie pilsētas vārtiem, sargi mūs izlaida, mēs izjājām no Orenburgas.

Sāka krēslot. Mans ceļš veda garām Berdas ārpilsētai, kur atradās Pugačova apmetne. Tiešais ceļš bija aizputināts ar sniegu; bet visā stepē varēja redzēt zirgu pakavu pēdas, kas katru dienu tika iemītas no jauna. Es laidu krietnos rikšos. Saveļjičs tik tikko spēja man pa gabalu sekot un ik brīdi sauca: — Lēnāk, kungs, dieva dēļ, lēnāk. Mans nolādētais kleperis netiek līdzi tavam garkājainajam velnam. Kur tu steidzies? Es saprastu, ja uz dzīrēm, bet skaties vien, ka nedabū pa galvu … Pjotr Andrejič! … Mīļais Pjotr Andrejič! … Nedzen sevi postā. Dievs kungs, pagalam būs kungu bērns!

Drīz vien iemirdzējās Berdas ugunis. Mēs piejājām pie gravām, dabiskiem ārpilsētas nocietinājumiem. Saveļjičs no manis neatstājās, nepārtraukdams žēlabainā balsī lūgties. Es cerēju laimīgi tikt garām ārpilsētai, kad pēkšņi krēslā pamanīju sev priekšā kādus piecus rungām apbruņotus zemniekus; tas bija Pugačova apmetnes sardzes priekšpostenis. Mums pavēlēja apstāties. Paroli nezinādams, es gribēju klusām pajāt viņiem garām, bet viņi mani tūdaļ aplenca, un viens no viņiem satvēra manu zirgu pie iemauktiem. Es izrāvu zobenu un iezvēlu zemniekam pa galvu; cepure viņu izglāba, tomēr viņš sagrīļojās un izlaida iemauktus no rokām. Pārējie apjuka un atsprāga atpakaļ; es izmantoju šo brīdi, iespiedu zirgam sānos piešus un aizauļoju.

Naktij nākot, tumsa varēja paglābt mani no visām briesmām, kad, pēkšņi atskatījies, pamanīju, ka Saveļjiča vairs pie manis nav. Nabaga večuks ar savu klibo zirģeli nevarēja aizauļot no laupītājiem. Kas man atlika? Dažas minūtes viņu pagaidījis un pārliecinājies, ka viņš aizturēts, griezu zirgu atpakaļ un devos viņam palīgā.

Tuvodamies gravai, es jau pa gabalu izdzirdu troksni, kliedzienus un sava Savēļjiča balsi. Es jāju ātrāk un drīz vien biju atkal starp sardzes vīriem, kas mani bija aizturējuši pirms dažām minūtēm. Saveļjičs atradās viņu vidū. Viņi bija novilkuši večuku zemē no viņa klepera un grasījās sasiet. Mana ierašanās viņus iepriecināja. Viņi kliegdami metās man virsū un vienā mirklī norāva no zirga. Viens no viņiem, acīm redzot, sardzes priekšnieks, sacīja mums, ka viņš mūs tūdaļ vedīšot pie ķeizara. — Bet mūsu pavēlnieks, — viņš piebilda, — izlems, vai pakārt jūs tūlīt vai sagaidīt rītausmu. Es nepretojos; Saveļjičs sekoja manai priekšzīmei, un sargi mūs svinīgi aizveda.

Mēs pārkūlāmies pāri gravai un iegājām ārpilsētā. Visās mājelēs dega uguns. Visur skanēja troksnis un klaigas. Uz ielas bija daudz cilvēku; bet tumsā neviens mūs neievēroja un nepazina manī Orenburgas virsnieku. Mūs pieveda tieši pie mājas ceļu krustojumā. — Pils klāt, — sacīja viens no zemniekiem, — tūlīt par jums ziņosim. — Viņš iegāja iekšā. Paskatījos uz Saveļjiču. Večuks meta krustus, klusībā murminādams lūgsnu. Es gaidīju ilgi; beidzot zemnieks atgriezās un sacīja man: — Ej iekšā, mūsu pavēlnieks lika ielaist virsnieku.

Es iegāju mājā vai pilī, kā to bija nosaucis zemnieks. Telpu apgaismoja divas tauku sveces, bet sienas bija aplīmētas ar zelta papīru; starp citu, soli, galds, aukliņā pakarinātais mazgājamais trauks, uz naglas uzkabinātais dvielis, stūrī pieslietās poda dakšas un ar podiem piekrautā platā kulda — viss bija gluži tāpat kā parastā lauku mājā. Pugačovs sēdēja zem svētbildēm sarkanā kaftānā, augstu cepuri galvā, cienīgi rokas sānos iespiedis. Viņam līdzās liekulīgā goddevībā stāvēja vairāki no viņa tuvākajiem biedriem. Varēja redzēt, ka ziņa par Orenburgas virsnieka ierašanos pamodinājusi dumpiniekos lielu ziņkāri un ka viņi sagatavojušies mani svinīgi sagaidīt. Pugačovs pazina mani no pirmā acu uzmetiena. Viņa mākslotā cienība pēkšņi izzuda. — A, jūsu labdzimtība! — viņš man dzīvi sacīja. — Kā klājas? Kāds velns tevi šurp attriecis? — Es atbildēju, ka jāju savās darīšanās un ka mani aizturēja viņa ļaudis. — Kādās darīšanās? — viņš man jautāja. Nezināju, ko atbildēt. Pugačovs, domādams, ka negribu runāt liecinieku klātienē, griezās pie saviem biedriem un lika tiem iziet ārā. Visi paklausīja, izņemot divus, kas nekustējās no vietas. — Runā droši, viņiem klātesot, — Pugačovs man sacīja, — es no viņiem neko neslēpju. — No sāniem paskatījos uz viltvārža uzticības vīriem. Viens no viņiem, vārgs un salīcis večuks ar sirmu bārdu, bija gaužām necils, tikai virs pelēkajiem vadmalas svārkiem viņš nēsāja pār plecu pārsietu zilu lentu. Bet nemūžam neaizmirsīšu viņa biedru. Tas bija gara auguma, drukns, platiem pleciem, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs. Biezā, rudā bārda, pelēkās, spožās acis, deguns bez nāsīm un sarkaniem plankumiem klātā piere un vaigi piešķīra viņa bakurētainajai, platajai sejai neizskaidrojamu izteiksmi. Viņš bija tērpies sarkanā kreklā, kirgīzu uzsvārcī un kazaku plalbiksēs. Pirmais, kā vēlāk uzzināju, bija izbēgušais kaprālis Beloborodovs, otrs — Afanasijs Sokolovs (iesaukts par Plaukšķi), izsūtīts noziedznieks, trīs reizes bēdzis no Sibīrijas raktuvēm. Par spīti jūtām, kas mani ārkārtīgi satrauca, sabiedrība, kurā biju nokļuvis gluži nejauši, stipri ietekmēja manu iztēli. Bet Pugačovs atgrieza mani īstenībā ar savu jautājumu: — Saki — kādu darīšanu dēļ tu esi pametis Orenburgu?

Man prātā iešāvās savāda doma: man šķita, ka liktenis mani otrreiz mūžā atvedis pie Pugačova, dodams man iespēju īstenot savu nodomu. Nolēmu izmantot gadījumu un, nepaguvis apdomāt, kā rīkoties, atbildēju uz Pugačova jautājumu:

—    Es jāju uz Belogorskas cietoksni, lai aizsargātu bāreni, kurai tur tiek darīts pāri.

Pugačova acis iezibējās. — Kurš no maniem ļaudīm uzdrīkstas darīt pāri bārenei? — viņš iesaucās. — Lai viņš būtu kas būdams, bet no mana soda neizbēgs. Saki — kurš vainīgs?

—    Švabrins, — es atbildēju. — Viņš ieslodzījis meiteni, kuru tu redzēji slimu pie popienes, un grib ar varu piespiest iziet pie viņa par sievu.

—    Es pārmācīšu Švabrinu, — Pugačovs bargi sacīja. — Viņš dabūs just, ko nozīmē rīkoties patvarīgi un darīt pāri vienkāršiem ļaudīm. Es viņu pakāršu.

—    Atļauj vārdu iebilst, — Plaukšķis sacīja aizsmakušā balsī. — Tu pārsteidzīgi iecēli Švabrinu par cietokšņa komandantu, bet tagad pārsteidzīgi taisies viņu pakārt. Tu jau apvainoji kazakus, ielikdams muižnieku viņiem par priekšnieku; nebaidi tagad muižniekus, sodīdams viņus pie pirmām nevalodām.

—     Nav vērts viņus saudzēt un godā celt! — sacīja večuks ar zilo lentu. — Sodīt Švabrinu ar nāvi nav nekāda nelaime; bet nebūtu par ļaunu arī virsnieka kungam stingri noprasīt: kāpēc viņam labpaticis šeit ierasties. Ja viņš tevi neatzīst par ķeizaru, tad lai nenāk pie tevis taisnību meklēt, bet, ja atzīst, tad kāpēc viņš līdz šai dienai sēdēja Orenburgā pie taviem pretiniekiem? Vai labāk nebūtu aizvest viņu uz tiesas istabu un pacepināt uz uguns: man liekas — viņa žēlastību uz šejieni atsūtījuši Orenburgas komandieri.

Vecā ļaundara loģika likās man diezgan pārliecinoša. Man pār visu miesu pārskrēja šermuļi, iedomājoties vien, kā rokās es atrodos. Pugačovs ievēroja manu apjukumu. — Kā ir, jūsu labdzimtība? — viņš jautāja, man ar aci pamirkšķinādams. — Mans feldmaršals, liekas, runā prātīgi. Kā tu domā?

Pugačova zobgalība atdeva man sparu. Mierīgi atbildēju, ka atrodos viņa varā un ka viņš var darīt ar mani, kā viņam tīk.

—   Labi, — Pugačovs sacīja. — Tagad pasaki, kādā stāvoklī ir jūsu pilsēta.

—    Paldies dievam, — es atbildēju, — viss kārtībā.

—   Kārtībā? — Pugačovs atkārtoja. — Bet iedzīvotāji mirst badā!

Viltvārdis runāja taisnību; bet es, savu zvēresta pienākumu apzinādamies, centos iestāstīt, ka tās ir tukšas baumas un ka Orenburgā visādu krājumu diezgan.

—    Tu redzi, — večuks iebilda, — viņš melo, tev acīs skatīdamies. Visi bēgļi vienādi liecina, ka Orenburgā bads un sērgas, ka tur ēd maitas, ja vien var dabūt; bet viņa žēlastība apgalvo, ka visa esot diezgan. Ja jau tu gribi pakārt Švabrinu, tad pie tām pašām karātavām pakar arī šo brašuli, lai viņiem nav vienam otru jāapskauž.

Nolādētā veča vārdi padarīja Pugačovu domīgu. Par laimi, Plaukšķis savam biedram nepiekrita.

—   Diezgan, Naumič, — viņš tam sacīja. — Tev tikai žņaugt un durt. Kas tu tāds par spēka vīru? No skata nevar saprast, kur tevī dzīvība turas. Pats esi nāvei parādā, bet citus dzen kapā. Vai vēl par maz asiņu uz tavas sirdsapziņas?

—    Kāds tu svētulis! — Beloborodovs iebilda. — No kurienes tev tā žēlastība radusies?

—    Protams, — Plaukšķis atcirta, — esmu grēkojis, un šī roka (šinī brīdī viņš sažņaudza savu kaulaino dūri un, atrotījis piedurkni, atsedza spalvaino roku) — un šī roka ir izlējusi kristiešu asinis. Bet es galēju pretinieku, nevis ciemiņu; klajā laukā vai tumšā mežā, nevis mājā, aizkrāsnē sēžot; es rīkojos ar dūri vai rungu, nevis ar mēli kā bāba.

Vecis aizgriezās un norūca: — Beznāsainis.

—    Ko tu tur purpini, vecais sakārni? — Plaukšķis iebrēcās. — Es tev parādīšu beznāsaini, pagaidi, gan pienāks tava kārta; dievs dos, un arī tu dabūsi knaibles paostīt… Bet pagaidām pielūko, ka es tevi nepataisu par bezbārdaini.

—    generāļu kungi! — Pugačovs cienīgi uzsauca.

—   Nestrīdieties! Nebūs nekāda nelaime, ja visi Orenburgas suņi tirinās kājas pie vienām karātavām; nelaime, ja mūsu pašu vaukšķi sāks savā starpā kosties. Nu, izlīgstiet.

Plaukšķis un Beloborodovs neteica ne vārda un drūmi viens uz otru noskatījās. Jutu, ka nepieciešams mainīt sarunu, kas varēja beigties man ļoti nelabvēlīgi, un, griezdamies pie Pugačova, teicu ar bezbēdīgu sejas izteiksmi: — Ak! Gandrīz būtu aizmirsis pateikties tev par zirgu un kažoku. Bez tevis es nebūtu ticis līdz pilsētai, bet nosaltu ceļā.

Mana viltība izdevās. Pugačovs atplauka. — Parāds nav brālis, — viņš sacīja mirkšķinādams, acis piemiegdams. — Izstāsti man tagad — kāpēc tev rūp tā meitene, kurai Švabrins dara pāri? Vai tik viņa nav tev sirdī iekritusi, ko?

—    Viņa ir mana līgava, — es atbildēju Pugačovam, redzēdams, ka situācija mainījusies man par labu, un neturēdams par vajadzīgu vairs slēpt patiesību.

—    Tava līgava? — Pugačovs iesaucās. — Ko tu neteici ātrāk? Mēs tevi apprecināsim un tavās kāzās palīksmosim! — Pēc tam viņš griezās pie Beloborodova: — Paklausies, feldmaršali Mēs ar viņa labdzimtību esam veci paziņas; paēdīsim kopā vakariņas; rīts gudrāks nekā vakars. Rīt paskatīsimies, ko ar viņu iesākt.

Es labprāt būtu atteicies no piedāvātā goda, bet neko nevarēja darīt. Divas jaunas kazacienes, mājas saimnieka meitas, apklāja galdu ar baltu galdautu, atnesa maizi, zivju zupu un vairākus stopus degvīna un alus, un es otrreiz mūžā sēdos pie viena galda ar Pugačovu un viņa baismīgajiem biedriem.

Orģija, kurai es biju par liecinieku pats pret savu gribu, ieilga līdz vēlai naktij. Beidzot manus galda biedrus pievārēja reibums. Pugačovs iesnaudās, savā vietā sēdēdams; viņa biedri piecēlās un deva man zīmi, lai atstājot viņu vienu. Es izgāju ārā kopā ar viņiem. Pēc Plaukšķa pavēles sargs aizveda mani uz tiesas māju, kur es atradu Saveļjiču un kur mūs abus ieslēdza. Mans audzinātājs bija tā izbrīnījies par visu, kas notika, ka man neko nejautāja. Viņš pa tumsu apgūlās un ilgi pūta un vaidēja; beidzot iekrācās, bet es iegrimu domās, kas visu nakti neļāva man ne brīdi aizmigt.

No rīta man atnāca pakaļ Pugačova vārdā. Es gāju pie viņa. Netālu no viņa vārtiem stāvēja kibitka, kurā bija iejūgti trīs tatāru zirgi. Uz ielas drūzmējās ļaudis. Priekšnamā satiku Pugačovu: viņš bija saģērbies ceļam — kažokā, ar kirgīzu cepuri galvā. Viņu aplenca vakarējie galda biedri, sataisījuši goddevīgas sejas, kas nemaz neatbilda tam, kam biju par liecinieku vakar. Pugačovs priecīgi ar mani sasveicinājās un pavēlēja sēsties kopā ar viņu kibitkā.

Mēs iesēdāmies. — Uz Belogorskas cietoksni! — Pugačovs uzsauca plecīgam tatāram, kurš, kājās stāvot, vadīja trijjūgu. Mana sirds sāka pukstēt straujāk. Zirgi rāvās uz priekšu, zvaniņš ieskanējās, kibitka drāzās projām . ..

—    Stāt! Stāt! — atskanēja man pārāk labi pazīstamā balss, un es ieraudzīju Saveļjiču, skrejot mums pretim. Pugačovs lika pieturēt. — Mīļais Pjotr Andrejič! — sauca mans audzinātājs. — Nepamet mani mūža galā starp šiem blēž . ..

—    A, vecais sakārnis! — Pugačovs viņu uzrunāja. — Atkal dievs licis satikties. Nu, sēdies uz bukas!

—    Paldies, ķeizar, paldies, mūsu gādnieki — Saveļjičs apsēzdamies runāja. — Lai dievs dod tev nodzīvot simt gadu par to, ka tu mani, veci, neatstūmi un nomierināji. Visu mūžu lūgšu par tevi dievu, bet par zaķādas kažociņu nekad vairs ne pušplēsta vārdiņa nebildīšu.

Šis zaķādas kažoks galu galā varēja nokaitināt Pugačovu ne pa jokam. Par laimi, viltvārdis vai nu nedzirdēja, vai arī nepievērsa uzmanību nevietā pasprukušajai piezīmei. Zirgi auļoja; ļaudis ielās apstājās un zemu klanījās. Pugačovs māja ar galvu uz abām pusēm. Pēc brītiņa mēs izbraucām no ārpilsētas un drāzāmies tālāk pa gludu ceļu.

Viegli iedomāties, ko es šinī brīdī jutu. Pēc dažām stundām man būs lemts satikties ar to, kuru jau turēju par pazaudētu. Es iztēlojos mūsu laulības. . . Domāju arīdzan par to cilvēku, kura rokās atradās mans liktenis un kurš savādas apstākļu sagadīšanās dēļ bija ar mani noslēpumainā kārtā saistīts. Atcerējos, cik pārsteidzīgi cietsirdīgs un asinskārīgs bija šis pats cilvēks, kurš pieteicies par manas mīļotās glābēju! Pugačovs nezināja, ka viņa ir kapteiņa Mironova meita; saniknotais Švabrins varēja viņam visu atklāt; Pugačovs varēja uzzināt patiesību arī citā ceļā … Kas tad notiks ar Marju Ivanovnu? Man pār visu miesu pārskrēja šermuļi un mati cēlās stāvus …

Pēkšņi Pugačovs pārtrauca manas pārdomas, griezdamies pie manis ar jautājumu:

—    Par ko jūsu labdzimtība domā?

—    Kā lai nedomāju, — es viņam atbildēju. — Esmu virsnieks un muižnieks; vakar vēl cīnījos pret tevi, bet šodien braucu ar tevi vienā kibitkā un visas manas dzīves laime atkarīga no tevis.

— Un tad? — Pugačovs jautāja. — Vai tev bail?

Es atbildēju, ka vienreiz viņš mani jau apžēlojis un ka es ceru ne tikai uz viņa žēlastību, bet arī uz palīdzību.

—    Un tu nemaldies, goda vārds, nemaldies! — viltvārdis sacīja. — Tu redzēji, mani puiši skatījās uz tevi šķībi; un vecais vēl šodien kladzināja, ka tu esot spiegs un ka vajagot tevi spīdzināt un pakārt; bet es nepiekritu, — viņš piebilda klusākā balsī, lai Saveļjičs un tatārs nevarētu viņu dzirdēt, — atcerēdamies tavu degvīna glāzi un zaķādas kažoku. Redzi nu — es nemaz neesmu tāds asinssuns, kā par mani runā jūsējie.

Es atcerējos Belogorskas cietokšņa ieņemšanu; bet neturēju par vajadzīgu viņu apstrīdēt un neatbildēju ne vārda.

—    Ko par mani runā Orenburgā? — Pugačovs, brītiņu klusējis, jautāja.

—    Runā, ka ar tevi grūti tikt galā; nav vārdam vietas: esi sevi parādījis.

Viltvārža seja pauda pašapmierinātību. — Jā! — viņš priecīgi sacīja. — Es karoju visās malās. Vai pie jums Orenburgā zina par kauju pie Juzejevas? Četrdesmit kritušu jenerāļu, četras armijas saņemtas gūstā. Kā tu domā: vai prūšu karalis varētu ar mani mēroties spēkiem?

Laupītāja dižošanās mani uzjautrināja. — Kā tu pats domā? — es viņam sacīju. — Vai tu varētu tikt galā ar Frideriku?

—    Ar Fjodoru Fjodoroviču? Bet kāpēc tad ne? Ar jūsu jenerāļiem es taču tieku galā; bet Frideriku viņi sakāva. Līdz šim kara laime bijusi manā pusē. Pagaidi vien, gan pienāks laiks, kad iešu uz Maskavu.

—    Tu esi nodomājis iet uz Maskavu?

Viltvārdis drusku padomāja un sacīja pusbalsī:

— Dievs to zina. Man nav izvēles. Mani puiši grib rīkoties uz savu roku. Viņi ir zagļi. Man visu laiku jāuzmanās; pie pirmās neveiksmes viņi izpirks savu dzīvību ar manu galvu.

—    Tā ir! — es sacīju Pugačovam. — Vai tev labāk nevajadzētu pašam no viņiem atkratīties jau pie laika un lūgt valdniecei apžēlošanu?

Pugačovs rūgti iesmējās. — Nē, — viņš atbildēja,

—    par vēlu grēkus nožēlot. Man apžēlošanas nebūs. Turpināšu, kā esmu sācis. Ko var zināt? Varbūt izdodas! Griška Otrepjevs taču valdīja pār Maskavu.

—    Vai tu zini, ar ko viņš beidza? Viņu izsvieda pa logu, nokāva, sadedzināja, pielādēja ar viņa pelniem lielgabalu un izšāva!

—    Paklausies, — Pugačovs sacīja, mežonīgas iedvesmas pārņemts. — Pastāstīšu tev pasaku, ko bērnībā man stāstīja kāda veca kalmikiete. Reiz ērglis vaicājis krauklim: saki, kraukļa putns, — kāpēc tu dzīvo pasaulē trīssimt gadu, bet es tikai trīsdesmit trīs? — Tāpēc, mīļais, — atbildējis viņam krauklis,

—      ka tu dzer dzīvas asinis, bet es barojos no līķiem. — Ērglis nodomājis: pamēģināsim arī mēs ēst to pašu. Labi. Ērglis lidojis līdzi krauklim. Ieraudzījuši beigtu zirgu; nolaidušies zemē un notupušies uz maitas. Krauklis knābājis un slavējis. Ērglis ieknābis vienreiz, ieknābis otrreiz, atmetis ar spārnu un sacījis krauklim: — Nē, brāl kraukli, kāda jēga trīssimt gadu ēst maitu, labāk vienreiz nodzerties dzīvas asinis, lai pēc tam nāk kas nākdams! — Kā tev patika kalmiku pasaka?

—    Atjautīga, — es viņam atbildēju. — Bet dzīvot no slepkavošanas un laupīšanas, manuprāt, nozīmē knābāt maitu.

Pugačovs paskatījās manī ar izbrīnu un neko neatbildēja. Mēs abi apklusām, iegrimdami katrs savās domās. Tatārs sāka vilkt grūtsirdīgu dziesmu; Saveļjičs aizsnaudies klanījās uz bukas. Kibitka slīdēja pa gludo ziemas ceļu … Pēkšņi es ieraudzīju miestiņu stāvajā Jaikas krastā ar mietu žogu un zvanu torni, un pēc ceturtdaļversts mēs iebraucām Belogorskas cietoksnī.

.

XII nodaļa BĀRENE

Nav mūsu ābelītei

Ne galotnītes, ne atvasīšu;

Nav mūsu bajārītei

Ne sava tēva, ne māmulītes.

Nav kas viņu uz kāzām greznotu,

Nav kas viņai svētību dotu.

Kāzu dziesma

Kibitka piebrauca pie komandanta mājas lieveņa. Ļaudis pazina Pugačova zvārguļa skaņu un bariem skrēja mums pakaļ. Švabrins sagaidīja viltvārdi uz lieveņa. Viņš bija ģērbies kazaku tērpā un ataudzinājis bārdu. Nodevējs palīdzēja Pugačovam izkāpt no kibitkas, liekulīgos vārdos izteikdams savu prieku un padevību. Ieraudzījis mani, viņš apmulsa, bet drīz vien attapās, pastiepa roku un sacīja: — Tu arī esi mūsējais? Sen jau tā vajadzēja! — Es novērsos no viņa un neko neatbildēju.

Mana sirds iesmeldzās, kad ienācām sen pazīstamajā istabā, kur pie sienas vēl vienmēr karājās nelaiķa komandanta diploms, kā skumja epitāfija pagājušiem laikiem. Pugačovs atsēdās tajā dīvānā, kur kādreiz mēdza snaust Ivans Kuzmičs, savas dzīvesbiedres rāšanās ieaijāts. Švabrins pats pasniedza viņam degvīnu. Pugačovs izdzēra glāzi un sacīja, uz mani rādīdams: — Pacienā arī viņa labdzimtību. — Švabrins pienāca pie manis ar savu paplāti; bet es otrreiz no viņa novērsos. Viņš aiz apjukuma nezināja, ko iesākt. Būdams pēc dabas apķērīgs, viņš, protams, nojauta, ka Pugačovs ir ar viņu nemierā. Viņš no tā baidījās, bet uz mani skatījās ar neuzticību. Pugačovs pajautāja, kāds ir cietokšņa stāvoklis, kādas valodas dzirdamas par ienaidnieka karaspēku un tamlīdzīgas lietas un pēkšņi vaicāja viņam: — Saki, brālīt, — kas tā par meiteni, kuru tu esi apcietinājis? Parādi man viņu.

Švabrins kļuva bāls kā mironis. — Ķeizar, — viņš sacīja drebošā balsī, — ķeizar, viņa nav apcietināta . .. viņa ir slima … viņa guļ goda istabā.

—    Aizved mani pie viņas, — viltvārdis sacīja, pieceldamies kājās. Atrunāties nebija iespējams. Švabrins veda Pugačovu uz Marjas Ivanovnas istabu. Es viņiem sekoju.

Uz kāpnēm Švabrins apstājās. — Valdniek! — viņš teica. — Jūs varat prasīt no manis, ko vien gribat, bet neļaujiet svešam cilvēkam ienākt manas sievas guļamistabā.

Es nodrebēju. — Tātad tu esi precējies! — es uzbrēcu Švabrinam, gatavs viņu saplosīt.

—    Mierā! — Pugačovs mani pārtrauca. — Tā ir mana darīšana. Bet tu, — viņš turpināja, griezdamies pie Švabrina, — neizrunājies un neizlokies: vai viņa ir vai nav tava sieva, bet es varu vest pie viņas, ko gribu. Jūsu labdzimtība, nāc man līdzi.

Pie istabas durvīm Švabrins atkal apstājās un sacīja aizlauztā balsī: — Ķeizar, man jūs jābrīdina, ka viņai ir karsonis un jau trešo dienu viņa nepārtraukti murgo.

—    Atver durvis! — Pugačovs pavēlēja.

Švabrins sāka meklēties pa savām kabatām un sacīja, ka neesot paņēmis līdzi atslēgas. Pugačovs pagrūda durvis ar kāju; atslēga atsprāga vaļā, durvis atvērās, un mēs iegājām iekšā.

Es palūkojos un sastingu. Uz grīdas nodriskātās zemnieku drēbēs sēdēja Marja Ivanovna, bāla, novājējusi, izjukušiem matiem. Viņas priekšā stāvēja krūze ūdens un uz tās maizes rieciens. Mani ieraudzījusi, viņa nodrebēja un iekliedzās. Kas pēc tam ar mani notika — neatceros.

Pugačovs paraudzījās Švabrinā un teica, rūgti smīnēdams: — Ir gan tev laba lazarete! — Pēc tam viņš piegāja pie Marjas Ivanovnas. — Saki man, drostaliņ, — par ko tavs vīrs tevi tā soda? Ko tu pret viņu esi noziegusies?

—    Mans vīrs! — viņa atkārtoja. — Viņš nav mans vīrs. Nekad es nebūšu viņa sieva! Labāk gribu nomirt un nomiršu arī, ja mani neatsvabinās.

Pugačovs bargi palūkojās Švabrinā. — Un tu uzdrīkstējies man melot! — viņš tam sacīja. — Vai tu, neģēli, zini, ko esi pelnījis?

Švabrins nokrita ceļos.. . Šinī brīdī nicinājums apslāpēja manī gan naida, gan dusmu jūtas. Ar pretīgumu skatījos muižniekā, kurš vāļājās pie izbēguša kazaka kājām. Pugačovs atmaiga. — Šoreiz es tevi apžēloju, — viņš sacīja Švabrinam, — bet ņem vērā, ka pie pirmā pārkāpuma tev būs jāatbild arī par šo. — Pēc tam viņš griezās pie Marjas Ivanovnas un sacīja viņai laipnā balsī: — Nāc ārā, skaistulīt, dāvinu tev brīvību. Es esmu ķeizars.

Marja Ivanovna uzmeta viņam skatienu un atskārta, ka viņas priekšā stāv viņas vecāku slepkava. Viņa abām rokām aizsedza seju un nokrita zemē, zaudējusi samaņu. Es metos pie viņas, bet šinī brīdī istabā ļoti droši ieslīdēja mana vecā paziņa Palaša un sāka aprūpēt savu jaunkundzi. Pugačovs pagriezās un atstāja istabu, un mēs visi trīs iegājām viesistabā.

—    Kā jūties, jūsu labdzimtība? — Pugačovs sacīja smiedamies. — Izglābām skaistulīti! Kā tu domā, vai nevajadzētu sūtīt pēc popa, lai salaulā radinieci? Es varētu būt par vedējtēvu, Švabrins par līgavaiņa brāli; uzdzīvosim, iedzersim! Kamēr dzīvs, tikmēr priecājies!

No kā baidījos, tas notika. Švabrins, izdzirdis Pugačova priekšlikumu, zaudēja savaldīšanos. — Ķeizar! — viņš izmisis iesaucās. — Esmu vainīgs, es jums meloju, bet arī Griņovs jūs māna. Šī meitene nav šejienes popa radiniece: viņa ir pakārtā Ivana Mironova meita.

Pugačovs paskatījās manī ar savām ugunīgajām acīm. — Ko tas nozīmē? — viņš man neizpratnē jautāja.

—    Švabrins sacīja tev taisnību, — es viņam noteikti atbildēju.

—    Tu man to netiki teicis, — piezīmēja Pugačovs, kura seja apmācās.

—    Padomā pats, — es viņam atbildēju, — vai tavu cilvēku klātienē varēja teikt, ka Mironova meita dzīva. Viņi būtu to nomaitājuši. Nekas viņu nevarētu glābt!

—    Kas tiesa, tas tiesa, — Pugačovs iesmiedamies sacīja. — Mani dzērāji nebūtu nabaga meiteni saudzējuši. Labi darīja apķērīgā popiene, viņus piešmaukdama.

—    Paklausies, — es turpināju, redzēdams, ka viņš noskaņots labvēlīgi. — Nezinu, kā tevi lai saucu, un arī nevēlos zināt… Bet dievs mans liecinieks, es labprāt samaksātu ar dzīvību par to, ko tu manis dēļ esi darījis. Tikai neprasi to, kas būtu pretrunā ar manu godu un kristīga cilvēka sirdsapziņu. Tu esi mans labdaris. Esi labs līdz galam: atlaid mani ar nabaga bāreni, kur dievs mums ceļu rādīs. Bet mēs, lai tu būtu kur būdams un lai ar tevi notiktu kas notikdams, katru dienu lūgsim dievu par tavas grēcīgās dvēseles glābiņu …

Liekas, Pugačova skarbā dvēsele bija aizkustināta. — Lai notiek pēc tava prāta! — viņš sacīja. — Ja sodīt, tad sodīt, ja žēlot, tad žēlot: tāds mans paradums. Ņem savu skaistuli, ved viņu, kurp gribi, lai dievs dod jums mīlestību un saticību!

Tad viņš griezās pie Švabrina un lika izdot man caurlaidi caur visiem viņam padotajiem sardzes posteņiem un cietokšņiem. Švabrins, pavisam iznīcināts, stāvēja kā sastindzis. Pugačovs devās apskatīt cietoksni. Švabrins viņu pavadīja; bet es paliku, aizbildinādamies, ka man jāgatavojas ceļam.

Skrēju uz augšas istabiņu. Durvis bija aizslēgtas. Es pieklaudzināju. — Kas tur? — Palaša jautāja. Es atsaucos. Aiz durvīm atskanēja Marjas Ivanovnas mīļā balss. — Pagaidiet, Pjotr Andrejič. Es pārģērbjos. Ejiet pie Akuļinas Pamfilovnas; es arī tūdaļ tur būšu.

Es paklausīju un gāju uz Gerasima tēva māju. Gan viņš, gan popiene izskrēja man pretim. Saveļjičs viņiem bija jau paziņojis. — Sveicināti, Pjotr Andrejič, — popiene sacīja. — Dievs vēlējis atkal satikties. Kā jums klājas? Mēs jūs katru dienu pieminējām. Bet Marja Ivanovna bez jums daudz izcieta, mana drostaliņa! … Sakiet, mīļais, — kā jūs ar Pugačovu tikāt galā? Kā viņš jūs nenožmiedza? Labi, ka vēl tā, jāteic ļaundarim paldies par to pašu. — Diezgan, vecā, — Gerasima tēvs viņu pārtrauca. — Runāt — sudrabs, klusu ciest — zelts. No lielas pļāpības nav nekāda labuma. Mīļais Pjotr Andrejič! Nāciet iekšā, laipni lūdzam. Kur tas laiks, kopš neesam redzējušies.

Popiene cienāja mani ar to, kas bija pie rokas, un visu laiku bez pārtraukuma runāja. Viņa man stāstīja, kā Švabrins piespiedis viņus izdot Marju Ivanovnu, kā Marja Ivanovna raudājusi un negribējusi no viņiem šķirties, kā dūšīgā kalpone Palaška, kas arī uradņiku dancinot pēc savas stabules, visu laiku palīdzējusi kapteiņa meitai sazināties ar viņu, kā viņa devusi Marjai Ivanovnai padomu uzrakstīt man vēstuli un tā tālāk. Es savukārt īsumā pastāstīju par sevi. Pops un popiene meta krustus, izdzirduši, ka Pugačovs zina par viņu meliem. — Lai dievs kungs stāv mums klāt! — Akuļina Pamfilovna murmināja. — Debesu valdiniek, novērs nelaimi! Ir gan tas Aleksejs Ivaničs, nav ko teikt, īsts cūka! — Tieši tajā brīdī durvis atvērās un ienāca Marja Ivanovna ar smaidu bālajā sejā. Viņa bija novilkusi savas zemnieces drēbes un apģērbusies tāpat kā senāk — vienkārši un glīti.

Es satvēru viņas roku un ilgi nespēju bilst ne vārda. Sirdis mums bija pārāk pilnas, lai kaut ko teiktu. Mūsu saimnieki noprata, ka viņi šeit lieki, un izgāja no istabas. Mēs palikām vieni. Aizmirsām visu. Runājām un nevarējām vien izrunāties. Marja Ivanovna stāstīja man, kas ar viņu noticis kopš pašas cietokšņa ieņemšanas; aprakstīja savu šausmīgo stāvokli un visas mocības, ko viņai licis izciest zemiskais Švabrins. Mēs atcerējāmies arī agrākos laimīgos laikus … Abi raudājām .. . Beidzot izklāstīju viņai savus nodomus. Palikt cietoksnī, kas pakļauts Pugačovam un ko pārvalda Švabrins, viņai bija neiespējami. Nevarēja domāt arī par Orenburgu, kas cieta aplenkuma postu. Viņai visā pasaulē nebija neviena radinieka. Ieteicu braukt uz mūsu muižu pie maniem vecākiem. Marja Ivanovna sākumā šaubījās: viņu biedēja mana tēva nelabvēlība. Es viņu nomierināju. Zināju, ka tēvs būs priecīgs un turēs par savu pienākumu uzņemt nopelniem bagāta, tēviju aizstāvot, krituša karavīra meitu. — Mīļā Marja Ivanovna! — es beidzot sacīju. — Es turu tevi par savu sievu. Neparasti apstākļi mūs nesaraujami savienojuši; nekas pasaulē nevar mūs vairs šķirt. — Marja Ivanovna uzklausīja mani vienkārši, bez liekuļotas kautrības, bez izgudrām atrunām. Viņa juta, ka tās liktenis savienots ar manējo. Taču viņa atkārtoja, ka kļūšot par manu sievu tikai ar manu vecāku piekrišanu. Es viņai pretim nerunāju. Mēs dedzīgi un no visas sirds saskūpstījāmies, un līdz ar to starp mums viss bija izlemts.

Pēc stundas uradņiks atnesa man ar Pugačova ķeburiem parakstītu caurlaidi un ķeizara vārdā lika man ierasties pie viņa. Atradu Pugačovu saposušos ceļam. Nespēju izskaidrot, ko jutu, šķirdamies no šā briesmīgā cilvēka, izdzimteņa, ļaundara, kas bija noziedzies pret visiem, izņemot mani. Kāpēc slēpt taisnību? Tajā brīdī mani pie viņa saistīja stipra līdzjūtība. Es karsti vēlējos dabūt viņu prom no ļaundariem, kurus tas vadīja, un glābt viņa galvu, kamēr vēl nav par vēlu. Švabrins un ļaudis, kas ap mums drūzmējās, kavēja mani pateikt visu, kas bija man uz sirds.

Mēs šķīrāmies draudzīgi. Pugačovs, ieraudzījis burzmā Akuļinu Pamfilovnu, padraudēja ar pirkstu un zīmīgi piemiedza aci, pēc tam iesēdās kibitkā, lika braukt uz Berdu un, kad zirgi sakustējās, vēlreiz izliecās ārā no kibitkas un uzsauca man: — Ardievu, jūsu labdzimtība! Varbūt kādreiz vēl redzēsimies. — Mēs tiešām vēl redzējāmies, bet kādos apstākļos! …

Pugačovs aizbrauca. Es ilgi noskatījos uz balto stepi, pa kuru aizjoņoja viņa trijjūgs. Ļaudis izklīda. Švabrins pazuda. Es atgriezos garīdznieka mājā. Viss bija gatavs mūsu aizceļošanai, es negribēju ilgāk vilcināties. Mūsu mantas bija sakrautas vecos komandanta ratos. Važoņi mudīgi iejūdza zirgus. Marja Ivanovna aizgāja atvadīties no savu vecāku kapiem, kas atradās aiz baznīcas. Es gribēju viņu pavadīt, bet viņa lūdza, lai atstājot to vienu. Pēc brīža viņa atgriezās, klusu raudādama. Pajūgs bija piebraukts pie durvīm. Gerasima tēvs un viņa sieva iznāca uz lieveņa. Kibitkā mēs iesēdāmies trīs: Marja Ivanovna, Palaša un es. Saveļjičs uzrāpās uz bukas. — Ardievu, Marja Ivanovna, manu drostaliņ! Ardievu, Pjotr Andrejič, mūsu vanadziņ! — sacīja labā popiene. — Laimīgu ceļu, lai dievs jums abiem dod laimi! — Mēs sākām braukt. Pie komandanta mājas loga ieraudzīju stāvam Švabrinu. Viņa seja pauda drūmu niknumu. Man negribējās parādīt savu uzvaras prieku par iznīcināto ienaidnieku, un es novērsu acis uz otru pusi. Beidzot izbraucām ārā pa cietokšņa vārtiem un uz mūžu atstājām Belogorskas cietoksni.

.

XIII nodaļa ARESTS

Kungs, piedodiet, mans pienākums tūlīt Uz cietumu jūs vest un ieslodzīt. — Es esmu gatavs; bet pirms aizvešanas — Ja drīkstu cerēt — uzklausīsiet mani.

Kņažņins

Tik negaidot atguvis mīļoto meiteni, par kuru vēl šorīt biju mocoši bažījies, neticēju pats sev un iedomājos, ka viss, kas ar mani noticis, ir tikai tukšs sapnis. Marja Ivanovna domīgi skatījās gan uz mani, gan uz ceļu un, kā liekas, nebija vēl īsti atģidusies. Mēs klusējām. Mūsu sirdis bija pārāk nogurušas. Pēc stundām divām bijām nemanot nobraukuši līdz kai

miņu cietoksnim, kas arī bija pakļauts Pugačovam. Te mēs pārmainījām zirgus. Pēc ātruma, ar kādu tie tika iejūgti, pēc Pugačova ieceltā komandanta — bārdaina kazaka steidzīgās pakalpības es nopratu, ka, pateicoties mūsu važoņa pļāpībai, mani uzņēma kā galma favorītu.

Mēs devāmies tālāk. Sāka krēslot. Mēs tuvojāmies pilsētiņai, kur, pēc bārdainā komandanta vārdiem, atradās stipra karaspēka vienība, kas gāja pievienoties viltvārdim. Mūs apstādināja sargpostenis. Uz jautājumu «kas brauc?» važonis skaļi atbildēja:

—    Ķeizara radinieks ar savu saimniecīti. — Pēkšņi mūs aplenca huzāri, briesmīgi lamādamies. — Kāp ārā, velna radinieki — sacīja man ūsains vahmistrs.

—   Nu tu dabūsi pirti ar visu savu saimniecīti!

Es izkāpu no kibitkas un uzstāju, lai ved mani pie priekšnieka. Ieraudzījuši virsnieku, zaldāti mitējās lamāties. Vahmistrs veda mani pie majora. Saveļjičs no manis neatkāpās, pie sevis murminādams:

—  Te tev nu bija ķeizara radinieks! No vilka bēg, uz lāča uzskrien … Kungs dievs! Ar ko tas beigsies? — Kibitka lēnām brauca aiz mums.

Pēc piecām minūtēm mēs nonācām pie spoži apgaismotas mājiņas. Vahmistrs atstāja mani sardzes uzraudzībā un iegāja pieteikt. Viņš tūdaļ atgriezās, paziņodams, ka viņa augstdzimtībai neesot laika mani pieņemt, ka viņš licis aizvest mani uz cietumu, bet saimniecīti nogādāt pie viņa.

—    Ko tas nozīmē? — es trakās dusmās iesaucos.

—  Vai viņš prātu zaudējis?

—    Nezinu, jūsu labdzimtība, — vahmistrs atbildēja. — Tikai viņa augstdzimtība lika aizvest jūsu labdzimtību uz cietumu, bet viņas labdzimtību aizvest pie viņa augstdzimtības, jūsu labdzimtība!

Es metos uz lieveņa. Sargkareivji nepaguva mani aizturēt, un es taisnā ceļā iedrāžos istabā, kur kādi seši huzāru virsnieki spēlēja kārtis. Majors dalīja. Kāds gan bija mans izbrīns, kad, ciešāk ieskatījies, pazinu, ka tas ir Ivans Ivanovičs Zurins, kurš mani kādreiz bija apspēlējis Simbirskas traktierī!

—   Vai tas iespējams? — es iesaucos. — Ivan Ivanič! Vai tiešām tu?

—    Ai, ai, ai, Pjotrs Andrejičs! Kā tu te radies? No kurienes? Sveiks, brāl. Vai negribi piedalīties spēlē?

—    Pateicos. Labāk liec ierādīt man dzīvokli.

—    Kādu tev dzīvokli? Paliec pie manis!

—    Nevaru: neesmu viens.

—    Lai biedrs arī nāk šurp.

—    Neesmu ar biedru, bet… ar dāmu.

—    Ar dāmu! Kur tu viņu rāvi? Ehe, brāl! (Pie šiem vārdiem Zurins iesvilpās tik izteiksmīgi, ka visi iesmējās, bet es galīgi apjuku.)

—    Labi, — Zurins turpināja, — lai notiek. Dabūsi dzīvokli. Tomēr žēl… Mēs būtu kārtīgi palīksmojuši.. . Hei, puis! Kāpēc neved šurp Pugačova radinieci? Vai viņa negrib nākt? Saki viņai, lai nebaidās: kungs labs, neko viņai pāri nedarīs, — un sadod viņai krietni pa kaklu.

—    Ko tu runā? — es sacīju Zurinam. — Kas tā par Pugačova radinieci? Tā ir nelaiķa kapteiņa Mironova meita. Es viņu izvedu no gūsta un tagad pavadu uz sava tēva muižu, kur viņu atstāšu.

—    Kā! Tad tevi man nupat pieteica? Paklausies — ko tas nozīmē?

—    Vēlāk visu izstāstīšu. Bet tagad, dieva dēļ, nomierini nabaga meiteni, kuru tavi huzāri pārbiedējuši.

Zurins tūdaļ visu izkārtoja. Pats viņš izgāja ārā, lai atvainotos Marjai Ivanovnai par netīšo pārpratumu, bet vahmistram pavēlēja ierādīt viņai pašu labāko dzīvokli pilsētiņā. Es paliku pārnakšņot pie Zurina.

Mēs paēdām vakariņas, un, kad palikām divatā, izstāstīju viņam par saviem piedzīvojumiem. Zurins klausījās manī ļoti uzmanīgi. Kad biju beidzis, viņš pašūpoja galvu un sacīja: — Tas viss, brāl, ir labi; tikai viens man nepatīk: kāda velna pēc tev jāprecas? Esmu godīgs virsnieks, negribu tevi mānīt; tici man, laulība ir tīrā muļķība. Kāpēc tev noņemties ar sievu un auklēt bērnus? Ek, izbeidz. Paklausi mani: raisies vaļā no tās kapteiņa meitas. Ceļš uz Simbirsku ir drošs, esmu to attīrījis. Sūti viņu jau rīt vienu pašu pie saviem vecākiem, bet pats paliec pie manis vienībā. Orenburgā tev nav vērts atgriezties. Ja vēlreiz kritīsi dumpinieku nagos, tad diez vai no viņiem vairs tiksi vaļā. Gan mīlestības apmātība pāries pati no sevis, un viss būs labi.

Kaut arī es viņam lāgā nepiekritu, tomēr jutu, ka mans goda pienākums ir atrasties ķeizarienes karaspēkā. Nolēmu klausīt Zurina padomam: aizsūtīt Marju Ivanovnu uz muižu un palikt pie viņa.

Saveļjičs ieradās, lai palīdzētu man noģērbties; es viņam teicu, lai sataisās rīt doties ceļā ar Marju Ivanovnu. Viņš gribēja pretoties. — Ko tu, kungs? Kā es tevi lai atstāju? Kas tevi aprūpēs? Ko teiks tavi vecāki?

Pazīdams sava audzinātāja stūrgalvību, nolēmu pārliecināt viņu ar maigumu un sirsnību. — Mans draugs, Arhip Saveļjič! — es viņu uzrunāju. — Neatsaki, izdari man šo pakalpojumu; aprūpības te netrūkst, bet man nebūs miera, ja Marja Ivanovna dosies ceļā viena, bez tevis. Kalpodams viņai, tu kalposi arī man, jo esmu cieši nolēmis, līdzko apstākļi atļaus, ar viņu apprecēties.

To dzirdēdams, Saveļjičs neaprakstāmā izbrīnā sasita rokas. — Precēties! — viņš atkārtoja. — Bērns grib precēties! Bet ko gan teiks tētiņš, ko domās māmiņa?

— Piekritīs, noteikti piekritīs, — es atbildēju, — kad iepazīsies ar Marju Ivanovnu. Ceru, ka tu man palīdzēsi. Tētiņš un māmiņa tev uzticas: tu par mums aizliksi labu vārdu, vai ne?

Večuks bija aizkustināts. — Oh, mīļais Pjotr Andrejič! — viņš atbildēja. — Agri gan tu esi nolēmis precēties, toties Marja Ivanovna ir tik laba jaunkundze, ka grēks būtu laist izdevību garām. Lai notiek pēc tava prāta. Pavadīšu viņu, dieva eņģeli, un pazemīgi likšu pie sirds taviem vecākiem, ka tādai līgavai pūrs nemaz nav vajadzīgs.

Es pateicos Saveļjičam un likos gulēt pie Zurina. Aiz uzbudinājuma un satraukuma man gribējās runāt. Sākumā Zurins tērzēja ar mani labprāt, bet pamazām viņa vārdi kļuva retāki un nesakarīgāki; beidzot uz kādu jautājumu viņš atbildes vietā iekrācās, brīžam iesvilpdamies. Es apklusu un drīz vien sekoju viņa piemēram.

Otrā dienā no rīta devos pie Marjas Ivanovnas. Pastāstīju viņai savus nodomus. Viņa atzina tos par saprātīgiem un tūdaļ man piekrita. Tajā pašā dienā Zurina vienībai vajadzēja šo pilsētu atstāt. Nebija ko vilcināties. Atvadījos no Marjas Ivanovnas, atstādams viņu Saveļjiča gādībā un iedodams viņai vēstuli saviem vecākiem. Marja Ivanovna sāka raudāt. — Ardievu, Pjotr Andrejič! — viņa sacīja klusā balsī. — Vai mēs vēl kādreiz redzēsimies, to zina vienīgi dievs, bet es nemūžam jūs neaizmirsīšu; mana sirds piederēs tev vienam līdz kapa malai. — Es neko nespēju atbildēt. Ap mums sapulcējās ļaudis. Negribēju to priekšā izrādīt jūtas, kas kūsāja manī. Beidzot viņa aizbrauca. Es atgriezos pie Zurina noskumis un kluss. Viņš gribēja mani uzjautrināt; es vēlējos aizmirsties: mēs pavadījām šo dienu skaļi un trakulīgi, bet vakarā devāmies karagājienā.

Tas notika februāra beigās. Ziema, kas kavēja kara darbību, gāja uz galu, un mūsu ģenerāļi gatavojās saskanīgai sadarbībai. Pugačovs vēl vienmēr stāvēja pie Orenburgas. Tikmēr karaspēka vienības cita ar citu savienojās un no visām pusēm tuvojās ļaundaru perēklim. Dumpīgās sādžas, ieraudzījušas mūsu karaspēku, tūdaļ pakļāvās; laupītāju bandas visur no mums bēga, un viss vēstīja par drīzām un labvēlīgām beigām.

Drīz vien kņazs Goļicins pie Tatiščevas cietokšņa sakāva Pugačovu, izklīdināja viņa pulkus, atbrīvoja Orenburgu un, kā liekas, deva dumpim pēdējo un izšķirīgo triecienu. Zurins tajā laikā tika sūtīts pret baru dumpīgu baškīru, kuri izklīda, pirms mēs viņus bijām ieraudzījuši. Pavasaris mūs apstādināja tatāru sādžā. Upītes pārplūda, un ceļi kļuva neizbrienami. Mēs bezdarbībā mierinājām sevi ar domu, ka garlaicīgais un necilais karš pret laupītājiem un mežoņiem drīz beigsies.

Taču Pugačovs nebija notverts. Viņš ieradās Sibīrijas rūpnīcās, savāca tur jaunus pulkus un atkal sāka darīt nelietības. Atkal paklīda baumas par viņa panākumiem. Mēs uzzinājām par Sibīrijas cietokšņu izpostīšanu. Drīz vien vēsts par Kazaņas ieņemšanu un viltvārža virzīšanos uz Maskavu satrauca karaspēka virsvadoņus, kuri bezrūpīgi snauda, cerēdami uz nicinātā dumpinieka bezspēcību. Zurins saņēma pavēli pārcelties pār Volgu.[41]

Neaprakstīšu mūsu karagājienu un kara beigas. Teikšu tikai to, ka posts bija ārkārtīgs. Mēs gājām cauri sādžām, ko bija nopostījuši dumpinieki, un gribot negribot atņēmām nabaga iedzīvotājiem to, ko viņi bija paguvuši paslēpt. Nekur nebija nekādas pārvaldes; muižnieki slēpās mežos. Laupītāju bars visur darīja nelietības; atsevišķu karaspēka vienību priekšnieki patvaļīgi sodīja un apžēloja; stāvoklis visā plašajā novadā, kur plosījās ugunsgrēks, bija briesmīgs … Lai dievs nedod piedzīvot krievu dumpi, bezjēdzīgu un nežēlīgu!

Pugačovs bēga, Ivana Ivanoviča Mihelsona vajāts. Drīz mēs uzzinājām par viņa pilnīgu sakāvi. Beidzot Zurins saņēma ziņu par viltvārža sagūstīšanu un līdz ar to arī pavēli apstāties. Karš bija galā. Beidzot varēju doties pie saviem vecākiem! Mani spārnoja doma, ka varēšu viņus apkampt, ka redzēšu Marju Ivanovnu, no kuras man nebija nekādu ziņu. Es lēkāju kā bērns. Zurins smējās un runāja, plecus raustīdams: — Nē, tev nekas nelīdz! Apprecēsies un būsi pagalam!

Bet tanī pašā laikā savādas jūtas saindēja manu prieku: doma par ļaundari, kas aptraipīts tik daudzu nevainīgu upuru asinīm, un par viņa gaidāmo sodīšanu mani gribot negribot darīja nemierīgu. «Jemeļa! Jemeļa,» es rūgti domāju, «kāpēc tu neuzdūries uz durkļa vai nepakļuvi zem kartečas? Neko labāku tu sev nevarētu vēlēties.» Ko lai dara? Doma par viņu manī bija nedalīti vienota ar domu par žēlastību, ko viņš man parādījis manas dzīves visbriesmīgākajā brīdī, un par manas līgavas atsvabināšanu no nelietīgā Švabrina rokām.

Zurins piešķīra man atvaļinājumu. Pēc dažām dienām man vajadzēja būt atkal savas ģimenes vidū, redzēt atkal savu Marju Ivanovnu .. . Pēkšņi mani pārsteidza negaidīts negaiss.

Tanī dienā, kurā biju nodomājis aizbraukt, tieši tobrīd, kad taisījos doties ceļā, Zurins ienāca manā istabā, turēdams rokā kādu papīru, un izskatījās ļoti norūpējies. Man kaut kas iedūrās sirdī. Es izbijos, pats nezinu, no kā. Viņš izsūtīja ārā manu denščiku un teica, ka viņam esot ar mani darīšanas. — Kādas? — es satraukti jautāju. — Mazas nepatikšanas, — viņš atbildēja, pasniegdams man papīru. — Izlasi, ko es nupat saņēmu. — Es sāku lasīt: tā bija slepena pavēle visiem priekšniekiem arestēt mani, lai es būtu kur būdams, un konvoja pavadībā nekavējoties nosūtīt uz Kazaņu, uz Izmeklēšanas komisiju, kurai uzdots izskatīt Pugačova lietu.

Papīrs gandrīz vai izkrita man no rokām. — Neko darīt! — Zurins sacīja. — Mans pienākums paklausīt pavēlei. Acīm redzot, baumas par taviem draudzīgajiem ceļojumiem kopā ar Pugačovu kaut kā nonākušas līdz valdībai. Ceru, ka šai lietai nebūs nekādu seku un ka tu komisijas priekšā attaisnosies. Neskumsti un dodies ceļā. — Man sirdsapziņa bija tīra; no tiesas es nebaidījos; bet mani šausmināja doma, ka laimīgo tikšanos nāksies atlikt varbūt vēl uz vairākiem mēnešiem. Pajūgs bija kārtībā. Zurins draudzīgi no manis atvadījās. Mani iesēdināja ratos. Man līdzās apsēdās divi huzāri ar kailiem zobeniem, un tā es pa lielo ceļu braucu projām.

.

XIV nodaļa TIESA

Ļaudīm muti neaizbāzīsi.

Paruna

Biju pārliecināts, ka visa vaina ir mana patvarīgā prombūtne no Orenburgas. Cerēju viegli attaisnoties: izjājieni ārpus cietokšņa ne tikai nebija aizliegti, bet tos visiem spēkiem atbalstīja. Mani varēja vainot pārmērīgā dedzībā, nevis nepaklausībā. Bet par manām draudzīgajām attiecībām ar Pugačovu zināja daudzi liecinieki, un tās varēja likties ļoti aizdomīgas. Visu ceļu es domāju par pratināšanu, kas mani sagaida, pārliku savas atbildes un nolēmu teikt tiesai visu patiesību, turēdams šo attaisnošanās veidu par visvienkāršāko un turklāt visdrošāko.

Es iebraucu nopostītajā un izdegušajā Kazaņā. Gar ielām namu vietā gulēja ogļu kaudzes un rēgojās nokvēpušas sienas bez jumtiem un logiem. Tādas bija Pugačova atstātās pēdas! Mani aizveda uz cietoksni, kas bija saglabājies nodegušās pilsētas vidū. Huzāri nodeva mani sardzes virsniekam. Viņš lika atsaukt kalēju. Man ap kājām aplika važas un aizkala tās ciet. Pēc tam mani aizveda uz cietumu un pameta vienu šaurā un tumšā ūķī, kur bija tikai kailas sienas un ar dzelzs režģiem aizrestots lodziņš.

Tāds sākums nevēstīja neko labu. Tomēr es nezaudēju ne drosmi, ne cerības. Ķēros pie visu nelaimīgo mierinājuma un, pirmo reizi mūžā izbaudījis, cik salda ir lūgšana, kas nāk no tīras, saplosītas sirds, mierīgi aizmigu, nerūpēdamies par to, kas ar mani notiks.

Otrā dienā mani pamodināja cietuma sargs, paziņodams, ka mani saucot komisija. Divi zaldāti veda mani pāri pagalmam uz komandanta māju, palika stāvam priekšistabā un ielaida mani vienu tālākās istabās.

Iegāju diezgan plašā zālē. Aiz papīriem apkrauta galda sēdēja divi cilvēki: pavecs ģenerālis, pēc izskata bargs un salts, un jauns gvardes kapteinis, apmēram divdesmit astoņus gadus vecs, ļoti patīkama izskata, ar veiklu un brīvu uzvedību. Līdzās logam pie atsevišķa galdiņa sēdēja sekretārs, spalvu aiz auss aizlicis, noliecies pār papīru, sagatavojies pierakstīt manu liecību. Sākās nopratināšana. Man jautāja uzvārdu un dienesta pakāpi. Ģenerālis vaicāja, vai es neesot Andreja Petroviča Griņova dēls. Un pēc manas atbildes skadri piebilda: — 2ēl, ka tik godājamam cilvēkam tāds necienīgs dēls! — Es mierīgi atbildēju, ka, par spīti apvainojumiem, kas gulstas uz mani, ceru attaisnoties, vaļsirdīgi izstāstīdams patiesību. Mana pašpārliecinātība viņam nepatika.

—     Tu, brāl, esi rūdīts, — viņš sacīja man, pieri saraucis, — bet mēs esam redzējuši vēl rūdītākus!

Tad jaunais cilvēks man jautāja: kādos apstākļos un kad esmu sācis kalpot Pugačovam un kādus uzdevumus pie viņa pildījis.

Es sašutis atbildēju, ka, virsnieks un muižnieks būdams, Pugačovam nekad neesmu kalpojis un nekādus viņa uzdevumus neesmu pildījis.

— Kā tad tas nāk, — mans pratinātājs iebilda,

—    ka šis muižnieks un virsnieks viens pats baudījis Pugačova žēlastību, kamēr visi viņa biedri zvēriski nogalināti? Kā tas nāk, ka šis pats virsnieks un muižnieks draudzīgi dzīrojis kopā ar dumpiniekiem, pieņēmis no galvenā ļaundara dāvanas — kažoku, zirgu un pusrubli naudas? No kurienes radusies tāda dīvaina draudzība, un kas tad ir tās pamatā, ja ne nodevība vai vismaz zemiska un noziedzīga mazdūšība?

Mani dziļi apvainoja gvardes virsnieka vārdi, un es dedzīgi sāku attaisnoties. Stāstīju, kā iepazinos ar Pugačovu stepē sniega vētras laikā, kā pie Belogorskas cietokšņa ieņemšanas viņš mani pazina un pasaudzēja. Teicu, ka zirgu un kažoku tiešām esmu no viltvārža pieņēmis, bet ka Belogorskas cietoksni pret ļaundari aizstāvēju līdz pēdējai iespējai. Beidzot atsaucos arī uz savu ģenerāli, kurš varēja apliecināt manu dedzību nelaimīgā Orenburgas ielenkuma laikā.

Bargais sirmgalvis paņēma no galda atvērtu vēstuli un to skaļi nolasīja:

— «Uz jūsu ekselences pieprasīto izziņu par praporščiku Griņovu, kurš it kā piedalījies nesenajos nemieros un stājies ar ļaundari sakaros, ko nepieļauj dienests un zvērests, man ir tas gods paskaidrot: minētais praporščiks Griņovs dienēja Orenburgā no 1773. gada oktobra sākuma līdz šā gada 24. febiuārim; šinī datumā viņš no pilsētas pazuda un kopš tā laika nav vairs manā dienestā atgriezies. No pārbēdzējiem dzirdēts, ka viņš redzēts pie Pugačova ārpilsētā un kopā ar to braucis uz Belogorskas cietoksni, kur senāk dienējis; kas attiecas uz viņa uzvedību, varu teikt…» — Šinī vietā viņš pārtrauca lasīšanu un sacīja man bargi: — Ko tu tagad teiksi sev par attaisnojumu?

Es gribēju turpināt tāpat, kā biju sācis, un paskaidrot savas attiecības ar Marju Ivanovnu tikpat vaļsirdīgi kā visu pārējo. Bet pēkšņi sajutu nepārvaramu pretīgumu. Man ienāca prātā — ja vien ieminēšos par Marju Ivanovnu, komisija sauks pie atbildības arī viņu; doma par viņas vārda iejaukšanu zemiskajos ļaundaru apmelojumos un par viņas pašas savešanu aci pret aci ar neģēļiem — šī šausmīgā doma mani tā satrieca, ka es saminstinājos un nonācu pretrunās.

Mani soģi, kuri, kā liekas, bija sākuši uzklausīt manas atbildes ar zināmu labvēlību, manu apjukumu redzēdami, no jauna noskaņojās pret mani. Gvardes virsnieks pieprasīja, lai mani saved kopā ar galveno apsūdzētāju. Ģenerālis lika pasaukt bijušo ļaundari. Es spēji pagriezos pret durvīm, gaidīdams savu apsūdzētāju. Pēc dažām minūtēm nošķinda važas, durvis atvērās un ienāca — Švabrins. Biju pārsteigts par viņa pārvērtību. Viņš izskatījās ārkārtīgi vājš un bāls. Viņa mati, vēl nesen melni kā darva, bija kļuvuši pilnīgi sirmi; garā bārda savēlusies pinkās. Viņš atkārtoja apsūdzību savā vārgajā, bet drošajā balsī. Pēc viņa vārdiem — Pugačovs sūtījis mani uz Orenburgu spiegot; katru dienu es esot izjājis ārā uz apšaudi, lai nodotu rakstiskas ziņas par visu, kas notiek pilsētā; beidzot atklāti pārgājis viltvārža pusē un ar viņu kopā braucis no cietokšņa uz cietoksni, visādi cenzdamies iznīcināt savus biedrus, nodevējus, lai ieņemtu viņu vietu un gūtu apbalvojumus, ko dalījis viltvārdis. Es klusēdams klausījos viņā un biju apmierināts ar vienu: Marjas Ivanovnas vārdu zemiskais ļaundaris nenosauca, varbūt tāpēc, ka viņa patmīlība liedza pieminēt to, kura viņu tik nicīgi atraidījusi, varbūt tāpēc, ka viņa sirdī slēpās dzirkstele no tām pašām jūtām, kuras lika klusēt arī man, — lai būtu kā būdams, Belogorskas komandanta meitas vārds netika komisijas priekšā izrunāts. Es vēl ciešāk turējos pie savas apņēmības un, kad tiesneši jautāja, kā es varot apgāzt Švabrina liecību, atbildēju, ka palieku pie paskaidrojumiem, ko devu pirmīt, un neko citu sev par attaisnojumu nevaru teikt. Ģenerālis lika mūs izvest. Mēs izgājām reizē. Es mierīgi paskatījos uz Švabrinu, bet nebildu viņam ne vārda. Viņš ļauni pavīpsnāja un, savas važas pacēlis, pagāja man garām un paātrināja gaitu. Mani aizveda atpakaļ uz cietumu un no šā brīža pratināt vairs nesauca.

Es pats nebiju aculiecinieks visam tam, par ko man vēl jāpastāsta lasītājam; bet tik bieži dzirdēju par to runājam, ka man atmiņā iespiedies katrs sīkums un tā vien liekas, it kā es pats būtu tur bijis klāt.

Mani vecāki uzņēma Marju Ivanovnu ar to sirsnību, ar ko izceļas veclaiku ļaudis. Viņi priecājās, ka dieva labvēlība devusi viņiem iespēju uzņemt un apmīļot nabaga bāreni. Drīz vien viņi tai sirsnīgi pieķērās, jo nebija iespējams viņu iepazīt un neiemīlēt. Mana mīlestība tētiņam vairs nelikās tukša ģeķība; un māmiņa tikai to vien vēlējās, lai viņas Petruša apprecētos ar jauko kapteiņa meitiņu.

Baumas par manu arestu pārsteidza visu ģimeni. Marja Ivanovna bija tik pašsaprotami attēlojusi vecākiem manu savādo pazīšanos ar Pugačovu, ka tā viņus ne tikai neuztrauca, bet bieži vien lika izsmieties no visas sirds. Tētiņš negribēja ticēt, ka es varētu būt iejaukts neģēlīgajā dumpī, kura mērķis bija gāzt ķeizarieni un iznīcināt muižniekus. Viņš bargi nopratināja Saveļjiču. Audzinātājs neslēpa, ka kungs ciemojies pie Jemeļkas Pugačova un ka ļaundaris bijis pret viņu vēlīgs, bet zvērēja, ka par kaut kādu nodevību viņš neko neesot dzirdējis. Vecāki nomierinājās un ar nepacietību gaidīja labas vēstis. Marja Ivanovna bija ļoti noraizējusies, bet klusēja, jo bija apveltīta ar ārkārtīgu lēnprātību un apdomību.

Pagāja vairākas nedēļas … Pēkšņi tētiņš saņēma vēstuli no mūsu Pēterburgas radinieka kņaza B**. Kņazs viņam rakstīja par mani. Pēc parastā ievada viņš paziņoja, ka aizdomas par manu līdzdalību dumpinieku nodomos diemžēl esot pārāk pamatotas, ka man citiem par brīdinājumu būtu piespriests nāves sods, bet valdniece aiz cieņas pret tēva nopelniem un sirmajiem matiem nolēmusi apžēlot noziedzīgo dēlu un, glābdama no kauna pilnā soda, pavēlējusi izsūtīt mūža trimdā uz tālu Sibīrijas nostūri.

Šis negaidītais trieciens gandrīz nogalināja manu tēvu. Viņš zaudēja savu parasto rakstura stingrību, un viņa sirdēsti (parasti klusi) izpaudās rūgtās žēlabās. — Kā! — viņš atkārtoja, nespēdams savaldīties. — Mans dēls piedalījies Pugačova neģēlībās! Visutaisnīgais dievs, kas man jāpiedzīvo! Ķeizariene glābj viņu no nāves soda! Vai man no tā tiks vieglāk? Ne jau nāves sods briesmīgs: mans vecvectēvs nomira zem bendes cirvja, aizstāvēdams to, ko uzskatīja par savas sirdsapziņas svētumu; mans tēvs gāja bojā kopā ar Volinski un Hruščovu. Kā gan muižnieks var lauzt savu zvērestu, pievienoties laupītājiem, slepkavām, vazaņķiem! … Kauns un negods mūsu dzimtai! — Viņa izmisuma izbiedēta, māmiņa neuzdrīkstējās tēva tuvumā raudāt un centās viņu uzmundrināt, runādama par tenku nepatiesību, par ļaužu spriedumu nepastāvību.

Marja Ivanovna mocījās vairāk par visiem. Viņa bija pārliecināta, ka es varētu attaisnoties, ja vien gribētu, viņa nojauta patiesību un turēja sevi par manas nelaimes vaininieci. Viņa slēpa no visiem savas asaras un ciešanas un tanī pašā laikā nepārtraukti domāja, kā mani glābt.

Reiz vakarā tētiņš sēdēja uz dīvāna, pāršķirstīdams Galma kalendāru, bet viņa domas kavējās tālumā, un lasīšana neaizrāva viņu tā kā parasti. Viņš svilpoja kādu vecu maršu. Māmiņa klusēdama adīja vilnas vamzi, un asaras reizēm uzpilēja uz viņas darba. Pēkšņi Marja Ivanovna, kas arī strādāja turpat, sacīja, ka viņai noteikti jābraucot uz Pēterburgu un ka viņa lūdzot dot viņai iespēju aizceļot. Māmiņa ļoti noskuma.

— Kāpēc tev jābrauc uz Pēterburgu? — viņa vaicāja. — Vai tiešām arī tu, Marja Ivanovna, gribi mūs pamest? — Marja Ivanovna atbildēja, ka viss viņas turpmākais liktenis atkarīgs no šā ceļojuma, ka viņa braukšot meklēt atbalstu un palīdzību pie ietekmīgiem ļaudīm, būdama tā cilvēka meita, kurš par savu uzticību samaksājis ar dzīvību.

Tēvs nodūra galvu: katrs vārds, kas atgādināja dēla šķietamo noziegumu, bija viņam smags un šķita dzēlīgs pārmetums. — Brauc, mīļā, — viņš sacīja nopūzdamies. — Mēs tavai laimei negribam ceļā stāties. Lai dievs dod tev par līgavaini labu cilvēku, nevis negodā kritušu nodevēju. — Viņš piecēlās un izgāja no istabas.

Marja Ivanovna, palikusi divatā ar māmuļu, daļēji paskaidroja viņai savus nodomus. Māmuļa ar asarām acīs viņu apkampa un lūdza dievu par iecerētā nodoma labvēlīgu iznākumu. Marju Ivanovnu saposa, un pēc dažām dienām viņa devās ceļā kopā ar uzticamo Palašu un uzticamo Saveļjiču, kurš, pret savu gribu no manis šķirts, mierināja sevi ar domu, ka kalpo manis izredzētajai līgavai.

Marja Ivanovna laimīgi nokļuva Sofijā un, pasta stacijā uzzinājusi, ka galms pašlaik atrodas Carskoje Selo, nolēma turpat stacijā apmesties. Viņai ierādīja vietiņu aiz šķērssienas. Pasta uzrauga sieva tūdaļ ar

Marju Ivanovnu iedraudzējās, izstāstīja, ka esot galma krāsnkura radiniece, un iepazīstināja viņu ar visiem galma dzīves noslēpumiem. Viņa zināja, kad ķeizariene parasti pamostas, kad dzer kafiju, kad pastaigājas, kādi augstmaņi tanī laikā atrodas pie viņas, ko viņai vakar labpaticis teikt pie galda, ko viņa pieņēmusi vakarā, — ar vienu vārdu sakot, Annas Vasiļjevnas runa bija vērta vairāku lappušu vēsturiska apraksta un būtu bijusi liels ieguvums nākamajām paaudzēm. Marja Ivanovna viņu vērīgi uzklausīja. Viņas iegāja dārzā. Anna Vasiļjevna pastāstīja par katru aleju, par katru tiltiņu, un izstaigājušās viņas atgriezās stacijā ļoti apmierinātas viena ar otru.

Nākamajā dienā Marja Ivanovna pamodās agri no rīta, apģērbās un klusām devās uz dārzu. Rīts bija jauks, saule apmirdzēja liepu galotnes, kas dzedrajā rudens elpā jau bija nodzeltējušas. Plašais ezers rāmi spīguļoja. Pamodušies gulbji cienīgi izpeldēja no krūmiem, kas kuploja gar krastu. Marja Ivanovna pagāja garām skaistam zālājam, kur nupat bija uzcelts piemineklis par godu grāfa Pjotra Aleksandroviča Rumjanceva nesenajām uzvarām. Pēkšņi ierējās balts angļu sugas sunītis un paskrēja viņai pretim. Marja Ivanovna izbijās un apstājās. Šinī brīdī atskanēja patīkama sievietes balss: — Nebaidieties, viņš nekodīs. — Un Marja Ivanovna ieraudzīja dāmu, kas sēdēja uz soliņa iepretim piemineklim. Marja Ivanovna atsēdās otrā sola galā. Dāma pētoši uz viņu noskatījās; Marja Ivanovna savukārt, pametusi dažus netiešus skatienus, paguva aplūkot dāmu no galvas līdz kājām. Tā bija tērpusies baltā rītakleitā, naktscepurītē un vestītē. Viņai bija gadu četrdesmit. Viņas pilnīgā un sārtā seja pauda cieņu un mieru, bet zilās acis un vieglais smaids bija neizskaidrojami pievilcīgs. Dāma pirmā pārtrauca klusumu.

—    Jūs laikam neesat šejieniete, — viņa sacīja.

—    Jā, es tikai vakar atbraucu no provinces.

—    Vai kopā ar vecākiem?

—    Nē. Es atbraucu viena.

—    Viena! Bet jūs vēl esat tik jauna.

—    Man nav ne tēva, ne mātes.

—           Jūs droši vien esat ieradusies šeit kādās darīšanās?

—    Jā. Atbraucu iesniegt lūgumu ķeizarienei.

—           Jūs esat bārene: droši vien jūs gribat sūdzēties par netaisnību un pārestībām?

—           Nē. Esmu atbraukusi lūgt apžēlošanu, nevis taisnīgu aizstāvību.

—   Atļaujiet jautāt — kas jūs esat?

—    Esmu kapteiņa Mironova meita.

—           Kapteiņa Mironova! Tā paša, kurš bija par komandantu vienā no Orenburgas cietokšņiem?

—    Jā.

Likās, dāma bija aizkustināta. — Atvainojiet, — viņa sacīja vēl laipnākā balsī, — ka iejaucos jūsu darīšanās; es bieži esmu galmā; pastāstiet man, kāds ir jūsu lūgums, un varbūt man izdosies jums palīdzēt.

Marja Ivanovna piecēlās un godbijīgi viņai pateicās. Šī svešā dāma nez kāpēc saistīja sirdi un modināja paļāvību. Marja Ivanovna izvilka no kabatas salocītu papīru un pasniedza to savai nepazīstamajai labvēlei, kas to klusām sāka lasīt.

Sākumā viņa lasīja vērīgi un labvēlīgi, bet pēkšņi viņas sejas izteiksme pārvērtās — un Marja Ivanovna, kura ar acīm sekoja katrai viņas kustībai, izbijās, redzot, cik barga kļuva seja, kas vēl pirms maza brīža bija tik patīkama un mierīga.

—    Jūs lūdzat par Griņovu? — dāma dzedri jautāja — Imperatrise nevar viņam piedot. Viņš pārgāja viltvārža pusē nevis aiz neziņas un lētticības, bet kā negodīgs un neģēlīgs noziedznieks.

—    Ak, tas nav tiesa! — Marja Ivanovna iesaucās.

—    Kā — nav tiesa! — dāma attrauca gluži pietvīkusi.

—    Nav tiesa, dieva vārds, nav tiesa! Es zinu visu, es visu jums izstāstīšu. Tikai manis dēļ viņam uzbrukusi šī nelaime. Un, ja viņš tiesas priekšā nav sevi attaisnojis, tad tikai tālab, ka negribēja iepīt mani. — Tad viņa dedzīgi izstāstīja visu, kas manam lasītājam jau zināms.

Dāma uzklausīja viņu uzmanīgi. — Kur jūs esat apmetusies? — viņa pēc tam jautāja un, izdzirdusi, ka pie Annas Vasiļjevnas, smaidīdama sacīja: — A, zinu. Ardievu, nestāstiet nevienam par mūsu tikšanos. Ceru, ka jums nenāksies ilgi gaidīt atbildi uz savu vēstuli.

To pateikusi, viņa piecēlās un iegāja segtā alejā, bet Marja Ivanovna atgriezās pie Annas Vasiļjevnas, priecīgu cerību spārnota.

Saimniece viņu norāja par agro pastaigu rudens rītā, kas, pēc viņas vārdiem, esot kaitīga jaunas meitenes veselībai. Viņa atnesa patvāri un taisījās, tēju dzerot, sākt savus nebeidzamos stāstus par galmu, kad pēkšņi pie lieveņa apstājās galma kariete un ienāca kambarsulainis ar ziņu, ka ķeizariene lūdzot pie sevis jaunavu Mironovu.

Anna Vasiļjevna bija pārsteigta un sarosījās. — Ak, kungs! — viņa iesaucās. — Ķeizariene aicina jūs uz galmu. Kā viņa par jums uzzinājusi? Kā gan jūs, mīļā, stāsities ķeizarienes priekšā? Jūs, man šķiet, pat nemākat iet tā, kā galmā pieņemts … Vai man labāk jūs nepavadīt? Tomēr es kaut kā jums varētu piepalīdzēt. Un kā lai jūs braucat ceļojuma tērpā? Vai neaizsūtīt pie vecāsmātes pēc viņas dzeltenās kleitas? — Kambarsulainis teica, ka ķeizariene gribot, lai Marja Ivanovna brauc viena un tāda, kā stāv. Neko nevarēja darīt: Marja Ivanovna iesēdās karietē un brauca uz pili, Annas Vasiļjevnas padomu un svētības pavadīta.

Marja Ivanovna nojauta, ka mūsu liktenis izšķirsies; sirds viņai satraukti sitās un reizēm pamira. Pēc īsa brīža kariete apstājās pie pils. Marja Ivanovna drebēdama kāpa augšup pa kāpnēm. Durvis viņas priekšā atvērās līdz galam. Viņa gāja cauri dažām tukšām, lepnām istabām, kambarsulainis rādīja ceļu. Beidzot, nonācis pie kādām aizvērtām durvīm, viņš teica, ka iešot Marju Ivanovnu pieteikt, un atstāja viņu vienu.

Iedomādamās, ka tūlīt redzēs imperatrisi vaigu vaigā, viņa aiz uztraukuma tik tikko spēja noturēties kājās. Pēc brītiņa durvis atvērās un viņa iegāja valdnieces ģērbistabā.

Valdniece sēdēja pie sava tualetes galdiņa. Ap viņu stāvēja vairāki galminieki, kas goddevīgi palaida sev garām Marju Ivanovnu. Ķeizariene laipni pagriezās pret viņu, un Marja Ivanovna pazina viņā dāmu, ar kuru pirms neilga laika bija tik vaļsirdīgi runājusi. Ķeizariene pieaicināja viņu sev klāt un smaidīdama sacīja: — Esmu priecīga, ka varēju turēt jums doto vārdu un izpildīt jūsu lūgumu. Jūsu lieta izbeigta. Esmu pārliecināta par jūsu līgavaiņa nevainību. Te būs vēstule, kuru pati papūlieties aizvest nākamajam vīratēvam.

Marja Ivanovna ar trīsošu roku paņēma vēstuli un raudādama nokrita pie kājām valdniecei, kas viņu piecēla un noskūpstīja. Ķeizariene gribēja ar viņu patērzēt. — Zinu, ka neesat bagāta, — viņa sacīja, — bet es esmu parādā kapteiņa Mironova meitai. Neraizējieties par nākotni. Es uzņemos jūs nodrošināt.

Apmīļojusi nabaga bāreni, ķeizariene viņu atlaida. Marja Ivanovna brauca atpakaļ tajā pašā galma karietē. Anna Vasiļjevna nepacietīgi gaidīja viņu atgriežamies un apbēra ar jautājumiem, uz kuriem Marja Ivanovna atbildēja visai pavirši. Kaut gan Anna Vasiļjevna bija neapmierināta ar viņas aizmāršību, tomēr turēja to par provinciālu kautrību un augstsirdīgi viņai piedeva. Tanī pašā dienā Marja Ivanovna, nepaguvusi apskatīt Pēterburgu, devās atpakaļ uz muižu …

Šai vietā beidzas Pjotra Andrejeviča Griņova piezīmes. No ģimenes nostāstiem zināms, ka viņš atbrīvots no apcietinājuma 1774. gada beigās pēc valdnieces pavēles, ka viņš bijis klāt, kad sodīts Pugačovs, kurš Griņovu burzmā pazinis un pamājis viņam ar galvu, kas pēc maza brītiņa nedzīva un asiņaina rādīta tautai. Drīz pēc tam Pjotrs Andrejevičs apprecējās ar Marju Ivanovnu. Viņu pēcnācēji dzīvo Simbirskas guberņā. Trīsdesmit verstis no ** atrodas sādža, kas pieder desmit īpašniekiem. Vienā no kungu mājas istabām glabājas Katrīnas II pašrocīgi rakstītā vēstule, iestiklota un ielikta ietvarā. Tā adresēta Pjotra Andrejeviča tēvam un satur viņa dēla attaisnojumu un uzslavu kapteiņa Mironova meitas prātam un jūtām. Pjotra Andrejeviča Griņova rokrakstu mums iedeva viens no viņa mazdēliem, kurš bija uzzinājis, ka mēs interesējamies par laikiem, ko aprakstījis viņa vectēvs. Mēs nolēmām ar radinieku atļauju izdot rokrakstu atsevišķā grāmatā, salūkojot katrai nodaļai piemērotu epigrāfu, un atļāvāmies mainīt dažus uzvārdus.

Izdevējs

1836. gada 19. oktobrī

Puškins Pēterburgā

B. SčerbaKOva glezna. 1949

PIELIKUMS IZLAISTA NODAĻA[42]

Mēs tuvojāmies Volgas krastiem; mūsu pulks iesoļoja kādā sādžā un palika tur pārnakšņot. Sādžas vecākais man pastāstīja, ka viņā krastā visas sādžas sadumpojušās, visur sirojot Pugačova bandas. Šī ziņa mani stipri satrauca. Mums bija jāceļas pāri upei otrā dienā no rīta. Mani tirdīja nepacietība. Mana tēva muiža atradās trīsdesmit verstis no šejienes — otrā krastā. Jautāju, vai nevar dabūt pārcēlāju. Visi zemnieki bija zvejnieki, laivu netrūka. Aizgāju pie Griņova un pastāstīju viņam par savu nodomu. — Sargies, — viņš man sacīja. — Vienam jāt ir bīstami. Pagaidi līdz rītam. Pārcelsimies pirmie un aizvedīsim ciemos pie taviem vecākiem vismaz piecdesmit huzāru.

Es paliku pie sava. Laiva bija sagatavota. Iesēdos tajā kopā ar diviem airētājiem. Viņi atstūma laivu no krasta un sāka airēt.

Debesis bija skaidras. Spīdēja mēness. Laiks rāms. Volga plūda klusi un mierīgi. Laiva, viegli šūpodamās, ātri slīdēja pa tumšajiem viļņiem. Es iegrimu savos nomoda sapņos. Pagāja kāda pusstunda. Mēs jau bijām sasnieguši upes vidu… Pēkšņi airētāji sāka savā starpā sačukstēties. — Kas ir? — es jautāju atģidies. — Nezinām, — atbildēja airētāji, vienā virzienā skatīdamies. Arī manas acis pagriezās uz to pašu pusi, un es ieraudzīju tumsā kaut ko peldam lejup pa Volgu. Nepazīstamais priekšmets tuvojās. Es liku airētājiem apstāties un to sagaidīt. Mēness pazuda aiz mākoņa. Peldošais rēgs kļuva vēl neskaidrāks. Tas vairs nebija tālu no manis, bet es vēl vienmēr to skaidri nesaredzēju. — Kas tas varētu būt? — sprieda airētāji. — Bura ne bura, masti ne masti… — Pēkšņi mēness izbrida no mākoņiem un apspīdēja briesmīgu skatu. Mums pretim peldēja karātavas, nostiprinātas uz plosta, — pie šķērskoka karājās trīs ķermeņi. Mani pārņēma slimīga ziņkāre. Gribēju redzēt pakārto sejas.

Pēc manas pavēles airētāji iecirta plostā ķeksi, mana laiva uzgrūdās peldošajām karātavām. Izlēcu — un atrados starp briesmīgajiem stabiem. Spožs mēness apspīdēja nelaimīgo izķēmotās sejas. Viens no viņiem bija vecs čuvašs, otrs — krievu zemnieks, spēcīgs un veselīgs puisis, apmēram divdesmit gadus vecs. Bet, paskatījies uz trešo, biju stipri pārsteigts un nevarēju apspiest žēlabainu saucienu: tas bija Vaņka, mans nabaga Vaņka, kas savas muļķības pēc pārgāja Pugačova pusē. Virs viņiem bija pienaglots dēlis, uz kura lieliem, baltiem burtiem rakstīts: «Zagļi un dumpinieki». Airētāji vienaldzīgi skatījās un gaidīja mani, pieturēdami plostu ar ķeksi. Es atkal iekāpu laivā. Plosts aizpeldēja lejup pa upi. Karātavas ilgi melnēja tumsā. Beidzot tās nozuda, un mana laiva piestāja pie augsta un stāva krasta …

Es bagātīgi atlīdzināju airētājiem. Viens no viņiem aizveda mani pie pārceltuves tuvumā uzceltās sādžas vecākā. Mēs abi iegājām mājā. Vecākais, izdzirdīs, ka prasu zirgus, saņēma mani diezgan rupji, bet mans vedējs klusām iečukstēja viņam dažus vārdus, un viņa bardzība tūdaļ pārvērtās steidzīgā pakalpībā. Vienā mirklī trijjūgs bija gatavs, es iesēdos ratos un liku vest sevi uz mūsu muižu.

Auļoju pa platu ceļu garām aizmigušām sādžām. Baidījos tikai no viena: ka mani ceļā neaiztur. Ja mana nakts satikšanās uz Volgas pierādīja dumpinieku klātieni, tad tā liecināja arī par stipru valdības pretestību. Man katram gadījumam kabatā atradās gan Pugačova izdotā caurlaide, gan pulkveža Griņova pavēle. Bet es nesatiku nevienu — un uz rīta pusi ieraudzīju upīti un egļu puduri, aiz kura atradās mūsu sādža. Kučieris uzšāva zirgiem, un pēc ceturtdaļstundas es iebraucu **.

Kungu māja atradās sādžas otrā galā. Zirgi skrēja pilnā sparā. Pēkšņi ielas vidū kučieris mēģināja tos apturēt. — Kas ir? — es nepacietīgi jautāju. — Sardzes postenis, kungs, — kučieris atbildēja, ar pūlēm apturēdams satrakotos zirgus. Patiešām es ieraudzīju uz ceļa šķērskoku un sargu ar rungu. Zemnieks pienāca pie manis un, noņēmis cepuri, prasīja pasi.

—   Ko tas nozīmē? — es viņam jautāju. — Kāpēc te nolikts šķērskoks? Ko tu sargā?

—    Mēs, kungs, dumpojamies, — viņš atbildēja kasīdamies.

—    Bet kur jūsu kungi? — es jautāju ar pamirušu sirdi…

—    Kur mūsu kungi? — zemnieks atkārtoja.

—   Mūsu kungi labības klētī.

—    Kāpēc klētī?

—    Redzi — Andrjuha, zemstes priekšnieks, ieslēdza viņus siekstās un grib vest pie ķeizara.

—    Mans dievs! Vāc nost, muļķi, šķērskoku. Ko žāvājies?

Sargs vilcinājās. Es izlēcu no ratiem un sapluinīju viņu (lūdzu, piedodiet) aiz auss — un šķērskoku novācu pats. Mans zemnieciņš skatījās manī ar stulbu neizpratni. Iesēdos atkal ratos un liku auļot uz kungu māju. Labības klēts atradās pagalmā. Pie aizslēgtajām durvīm stāvēja divi zemnieki arī ar rungām. Rati apstājās tieši viņu priekšā. Es izlēcu ārā un metos taisni pie viņiem. — Atveriet durvis! — es viņiem uzkliedzu. Laikam gan mans izskats bija briesmīgs. Vismaz abi aizbēga, rungas nosvieduši. Pūlējos atsist vaļā atslēgu un atlauzt durvis, bet durvis bija no ozola un milzīgā atslēga nesalaužama. Šinī brīdī no kalpu mājas iznāca stalts jauns zemnieks un augstprātīgi jautāja, kā es uzdrīkstoties tā trakot.

—   Kur ir zemstes Andrjuška? — es viņam uzkliedzu.

—   Sauc viņu šurp!

—    Es pats esmu Andrejs Afanasjevičs, nevis Andrjuška, — viņš man atbildēja, lepni rokas sānos iespiedis. Ko vajag?

Atbildes vietā satvēru viņu aiz apkakles un, pievilcis pie klēts durvīm, liku tās atvērt. Zemstes priekšnieks gribēja pretoties, bet tēvišķīgā bardzība ietekmēja arī viņu. Viņš izvilka atslēgu un atslēdza klēti. Es metos pāri slieksnim uz tumšo kaktu, ko vāji apgaismoja šaura, griestos izcirsta sprauga, un ieraudzīju māti un tēvu. Viņu rokas bija sasietas, bet kājas ieslēgtas siekstās. Steidzos viņus apkampt un nespēju izteikt ne vārda. Abi skatījās uz mani ar izbrīnu — trīs karaklausības gadi bija mani tā pārvērtuši, ka viņi mani vairs nepazina. Māmuļa iekunkstējās un sāka raudāt.

Pēkšņi izdzirdu mīļu, pazīstamu balsi. — Pjotr Andrejič! Vai jūs! — Es sastingu … atskatījos un otrā kaktā ieraudzīju Marju Ivanovnu, arī sasietu.

Tēvs skatījās uz mani klusēdams — nespēdams pats sev ticēt. Viņa seju apgaismoja prieks. Steidzos ar zobenu pārgriezt virvju mezglus.

—    Sveiks, sveiks, Petruša, — tēvs sacīja, spiezdams mani pie krūtīm, — paldies dievam, sagaidījām gan tevi…

—    Petruša, mans draugs, — māmiņa runāja. — Pats dievs tevi sūtījis! Vai esi vesels?

Steidzu viņus atbrīvot no ieslodzījuma, bet, piegājis pie durvīm, no jauna atradu tās aizslēgtas.

—    Andrjuška, — es saucu, — slēdz vaļā! — I netaisos! — aiz durvīm atbildēja zemstes priekšnieks. — Tupi tagad pats. Gan mēs tev parādīsim, ko nozīmē trakot un ķeizara ierēdņus aiz apkakles vilkt.

Es sāku apskatīt klēti, meklēdams, vai nav kāda iespēja tikt ārā.

—    Nepūlies, — tētiņš man sacīja, — neesmu tāds saimnieks, ka manās klētīs varētu ienākt un iziet pa visādām spraugām.

Māmiņa, kas brītiņu priecājās par manu ierašanos, izsamisa, redzēdama, ka arī man būs jāiet bojā kopā ar visu ģimeni. Bet es biju mierīgs, kopš atkal atrados kopā ar viņiem un ar Marju Ivanovnu. Man klāt bija zobens un divas pistoles — es varēju pretoties aplencējiem. Pret vakaru vajadzētu ierasties Griņovam un mūs atbrīvot. Es visu to pastāstīju saviem vecākiem un paguvu māmiņu nomierināt. Viņi ļāva vaļu tikšanās priekam.

—    Nu, Pjotr, diezgan esi palaidņojies, biju uz tevi ļoti dusmīgs. Bet nav vērts pieminēt pagājušo. Ceru, ka tagad esi labojies un iztrakojies. Zinu, ka dienēji, kā krietnam virsniekam pieklājas. Paldies. Man vecumdienās prieks par tevi. Ja man būs tev jāpateicas par atsvabināšanu, tad dzīve man liksies divkārt mīļāka.

Ar asarām acīs skūpstīju viņam roku un skatījos Marjā Ivanovnā, kura bija tik priecīga par manu klātieni, ka izskatījās pavisam laimīga un mierīga.

Ap pusdienas laiku izdzirdām neparastu troksni un klaigas. — Ko tas nozīmē, — sacīja tēvs, — vai tikai nav atsteidzies tavs pulkvedis? — Tas nav iespējams, — es atbildēju. — Viņš nebūs ātrāk par vakaru. — Troksnis pieņēmās. Zvani vēstīja trauksmi. Pa pagalmu auļoja jātnieki; šinī brīdī šaurajā spraugā, kas bija izcirsta sienā, parādījās sirmā Saveļjiča galva, un mans nabaga audzinātājs sacīja žēlā balsī: — Andrej Petrovič, Avdotja Vasiļjevna, mans mīļais Pjotr Andrejič, mīļā Marja Ivanovna, — nelaime! Sādžā ieradušies ļaundari. Un vai zini, Pjotr Andrejič, kas viņus atvedis? Aleksejs Ivaničs Švabrins, kaut jupis viņu parautu! — Izdzirdusi ienīsto vārdu, Marja Ivanovna sasita rokas un sastinga.

—    Paklau, — es sacīju Saveļjičam, — sūti kādu jāšus uz * pārceltuvi pretim huzāru pulkam un liec, lai ziņo pulkvedim par mūsu briesmām. — Ko lai sūta, kungs! Visi puikas dumpojas, un visi zirgi paņemti! Ak vai! Ir jau pagalmā, nāk šurp uz klēti.

Šinī brīdī aiz durvīm atskanēja vairākas balsis. Es klusēdams devu zīmi māmiņai un Marjai Ivanovnai paslēpties kaktā, izvilku zobenu un piespiedos sienai pie pašām durvīm. Tētiņš paņēma pistoles, uzvilka abām gaiļus un nostājās man blakus. Noskrapstēja atslēga, durvis atvērās, un parādījās zemstes priekšnieka galva. Es cirtu pa to ar zobenu, un viņš nogāzās zemē, aizšķērsodams ieeju. Tanī pašā brīdī tētiņš šāva uz durvīm no pistoles. Pūlis, kas bija mūs aplencis, lādēdamies atsprāga atpakaļ. Ievilku ievainoto pāri slieksnim un aiztaisīju durvis no iekšpuses ar aizbīdni. Pagalms bija pilns ar apbruņotiem ļaudīm. Starp viņiem es pazinu Švabrinu.

—         Nebaidieties, — sacīju sievietēm, — nevajag zaudēt cerības. Bet jūs, tētiņ, vairāk nešaujiet. Pataupīsim pēdējo lādiņu.

Māmiņa klusi lūdza dievu; Marja Ivanovna stāvēja viņai līdzās un ar eņģeļa mieru gaidīja izšķiramies mūsu likteni. Aiz durvīm skanēja draudi, lamas un lāsti. Es stāvēju savā vietā, taisīdamies sacirst gabalos pirmo pārdrošnieku. Pēkšņi bandīti apklusa. Es izdzirdu Švabrina balsi, kas sauca mani vārdā.

•— Esmu šeit, ko tu gribi?

—    Padodies, Bulaņin, pretoties veltīgi. Pažēlo savus vecākus. Ar stūrgalvību sevi neglābsi. Gan es tikšu jums klāt!

—    Pamēģini, nodevēj!

—    Neiešu pats veltīgi pūlēties un savus ļaudis veltīgi neziedošu. Likšu aizdedzināt klēti, tad jau redzēsim, ko tu iesāksi, Belogorskas Don Kihot. Tagad laiks pusdienot. Pagaidām pasēdi un padomā, kamēr nav cita, ko darīt. Uz redzēšanos; Marja Ivanovna, es jums piedošanu nelūgšu, jums droši vien tumsā ar jūsu bruņinieku nav nemaz garlaicīgi.

Švabrins aizgāja un atstāja pie klēts sardzi. Mēs klusējām. Katrs klusībā kaut ko domāja, neuzdrīkstēdamies savas domas pateikt otram. Iztēlojos visu, ko varēja izdarīt saniknotais Švabrins. Par sevi es gandrīz neraizējos. Varbūt teikt taisnību? Arī domas par vecākiem mani tā nebiedēja kā Marjas Ivanovnas liktenis. Es zināju, ka zemnieki un muižas kalpi dievina māmiņu, arī tētiņš, par spīti savai stingrībai, bija iemīļots, jo izturējās taisnīgi un zināja sev padoto ļaužu īstās vajadzības. Dumpis bija pārpratums, īslaicīgs apstulbums, nevis viņu sašutuma izpausme. Apžēlošana šinī ziņā bija gandrīz droša. Bet Marja Ivanovna? Kādu likteni viņai gatavoja šis izvirtušais un nekrietnais cilvēks! Es nespēju izdomāt līdz galam savu briesmīgo domu un taisījos, dievs piedod, drīzāk meiteni nogalināt nekā otrreiz redzēt nežēlīgā ienaidnieka rokās.

Pagāja vēl kāda stunda. Sādžā skanēja piedzērušo dziesmas. Mūsu sargi viņus apskauda un, uz mums piktodamies, lamājās un biedēja mūs ar spīdzināšanu un nāvi. Mēs gaidījām Švabrina draudu sekas. Beidzot pagalmā bija manāma liela rosība, un mēs atkal saklausījām Švabrina balsi.

—    Nu, vai izdomājāt? Vai labprātīgi man padosieties?

Neviens viņam neatbildēja. Brītiņu nogaidījis, Švabrins lika atnest salmus. Pēc pāris minūtēm uzliesmoja uguns un apgaismoja tumšo klēti; pa spraugu virs sliekšņa spiedās iekšā dūmi. Tad Marja Ivanovna pienāca pie manis un klusi, manu roku satvērusi, sacīja: — Diezgan, Pjotr Andrejič! Nepazudiniet manis dēļ sevi un vecākus. Laidiet mani ārā. Švabrins mani uzklausīs.

—    Nekādā ziņā, — es sašutis iesaucos. — Vai jūs arī zināt, kas jūs sagaida?

—    Negodu es nepārdzīvošu, — viņa mierīgi atbildēja. — Bet varbūt izglābšu savu atbrīvotāju un ģimeni, kura tik augstsirdīgi pieņēma mani, nabaga bāreni. Ardievu, Andrej Petrovič. Ardievu, Avdotja Vasiļjevna. Jūs man bijāt vairāk nekā labdari. Svētījiet mani. Piedodiet, Pjotr Andrejič. Ticiet, ka … ka … — viņa sāka raudāt… un aizsedza seju rokām … Es biju kā bez prāta. Māmiņa šņukstēja.

—   Pietiek melst niekus, Marja Ivanovna, — tēvs sacīja. — Kas tevi laidīs vienu pie laupītājiem! Sēdi šeit un stāvi klusu. Ja būs jāmirst, tad mirsim visi kopā.

—    Paklausies — kas tur vēl runā?

—   Vai padosieties? — Švabrins kliedza. — Jūtiet? Pēc piecām minūtēm jūs izceps.

—   Nepadosimies, nelieti! — tēvs viņam atbildēja bargā balsī.

Viņa grumbām klāto seju atdzīvināja neparasts možums, acis zem sirmajām uzacīm bargi zibēja. Un, vērsdamies pie manis, viņš sacīja: — Tagad īstais brīdis klāt!

Viņš atvēra durvis. Uguns ielauzās iekšā un apvijās ap baļķiem, starp kuriem bija sabāztas sausas sūnas. Tētiņš izšāva no pistoles un, pārkāpis pāri degošajam slieksnim, iesaucās: — Visi man pakaļ! — Es satvēru aiz rokas māmiņu un Marju Ivanovnu un ātri izvedu viņas svaigā gaisā. Pie sliekšņa gulēja Švabrins, ko bija sašāvis mans tēvs ar savu vecīgo roku; laupītāju banda, kas no mūsu negaidītās parādīšanās pabēga nost, tūdaļ atjēdzās un sāka mūs aplenkt. Es paguvu vēl atvēzēties vairākiem cirtieniem, bet labi tēmēts ķieģelis trāpīja man tieši krūtīs. Es pakritu un uz brīdi zaudēju samaņu. Atžilbis ieraudzīju Švabrinu, kas sēdēja asiņainā zālē, un viņa priekšā visu mūsu ģimeni. Mani pieturēja zem padusēm. Mūs aplenca zemnieku, kazaku un baškīru bars. Švabrins bija ārkārtīgi bāls. Ar vienu roku viņš pieturēja ievainotos sānus. Viņa seja pauda mokas un niknumu. Viņš lēnām pacēla galvu, paskatījās uz mani un sacīja vārgā un neskaidrā balsī:

— Pakārt viņu … un visus .. . izņemot meiteni. ..

Tūdaļ neliešu banda mūs aplenca un klaigādama vilka uz vārtiem. Bet pēkšņi viņi mūs pameta vienus un aizbēga; pa vārtiem iejāja Griņovs un aiz viņa vesels eskadrons ar kailiem zobeniem.

Dumpinieki bēga uz visām pusēm; huzāri viņus vajāja, kapāja ar zobeniem, ņēma gūstā. Griņovs nolēca no zirga, paklanījās tētiņam un māmiņai un stingri paspieda man roku. — Labi, ka paspēju laikā, — viņš mums sacīja. — A, rau, kur tava līgava! — Marja Ivanovna pietvīka līdz ausu galiem. Tētiņš piegāja pie viņa un pateicās — mierīgi, kaut arī aizkustināti. Māmiņa viņu apkampa un nosauca par sargeņģeli. — Laipni lūdzam pie mums, — tētiņš sacīja Griņovam un veda uz mūsu māju.

Iedams garām Švabrinam, Griņovs apstājās. — Kas tas tāds? — viņš jautāja, uz ievainoto skatīdamies. — Tas ir pats virsvadonis, bandas priekšnieks, — atbildēja mans tēvs ar zināmu lepnumu, kā jau vecs karavīrs, — dievs palīdzēja manai nespēcīgajai rokai sodīt jauno nelieti un atriebt viņam par mana dēla asinīm.

—    Tas ir Švabrins, — es sacīju Griņovam.

—    Švabrins! Ļoti priecājos. Huzāri! Ņemiet viņu! Un pasakiet mūsu dakterim, lai pārsien viņa ievainojumu un sargā kā savu acuraugu. Švabrins noteikti jānogādā slepenajai Kazaņas komisijai. Viņš ir viens no galvenajiem noziedzniekiem, un viņa liecība ļoti svarīga.

Švabrins pacēla izmocītu skatienu. Viņa seja pauda vienīgi fiziskas sāpes. Huzāri aiznesa viņu, uzlikuši uz mēteļa.

Mēs iegājām istabās. Es satraukti raudzījos apkārt, atcerēdamies savas bērnu dienas. Mājā nekas nebija mainījies, viss stāvēja turpat, kur senāk. Švabrins nebija ļāvis māju izlaupīt, pat savā pagrimumā saglabādams neapzinātu pretīgumu pret negodīgu alkatību. Priekšistabā sanāca kalpotāji. Viņi nebija piedalījušies dumpī un no tīras sirds priecājās par mūsu atsvabināšanu. Saveļjičs jutās kā uzvarētājs. Ir jāpaskaidro, ka trauksmes laikā, kad sādžā iebruka laupītāji, viņš bija aizskrējis uz zirgu kūti, kur stāvēja Švabrina zirgs, apseglojis to, klusām izvedis ārā un, pateicoties juceklim, nemanīts aizauļojis uz pārceltuvi. Viņš atradis pulku atpūšamies jau šajā Volgas krastā. Griņovs, uzzinājis no viņa par mums draudošajām briesmām, licis lēkt zirgos, pavēlējis jāt auļos un, paldies dievam, atsteidzies laikā.

Griņovs pieprasīja, lai zemstes priekšnieka galva vairākas stundas stāvētu uzdurta uz kārts pie kroga.

Huzāri atgriezās no vajāšanas, saņēmuši gūstā vairākus cilvēkus. Gūstekņus ieslēdza tanī pašā klētī, kurā mēs bijām pārlaiduši minēto aplenkumu.

Mēs izklīdām pa savām istabām. Vecākiem bija nepieciešama atpūta. Visu nakti negulējis, iekritu gultā un cieši aizmigu. Griņovs aizgāja dot savus rīkojumus.

Vakarā mēs sapulcējāmies viesistabā pie patvāra un priecīgi sarunājāmies par pārciestajām briesmām. Marja Ivanovna lēja glāzēs tēju, atsēdos viņai blakus un visu uzmanību veltīju tikai viņai vien. Mani vecāki, kā liekas, uzņēma mūsu maigās attiecības labvēlīgi. Šis vakars man saglabājies atmiņā līdz pat šodienai. Es biju laimīgs, pilnīgi laimīgs — bet vai cilvēka sūrajā mūžā daudz tādu brīžu?

Nākamajā dienā tētiņam tika ziņots, ka zemnieki ieradušies kunga pagalmā nolūgties. Tētiņš izgāja pie ļaudīm uz lieveņa. Viņam parādoties, zemnieki nometās ceļos.

—    Nu, muļķi, — viņš sacīja tiem, — kāpēc jūs sadomājāt dumpoties?

—    Esam vainīgi, mūsu pavēlniek, — viņi atbildēja vienā balsī.

—    Zināms, ka vainīgi. Sadarāt muļķības, un tad paši esat nelaimīgi. Piedodu jums aiz prieka, ka dievs lēmis man satikt savu dēlu Pjotru Andrejiču. Labi: noliektu galvu zobens nenocērt. Dievs devis jauku laiku, jāpļauj siens, bet jūs muļķojaties: ko jūs veselas trīs dienas darījāt? Vecākais! Norīkot visus pie pļaušanas; un skaties, rudais velns, lai man līdz Iļjas dienai viss siens būtu sakrauts gabanās. Vācieties projām!

Zemnieki paklanījās un aizgāja klaušās, it kā nekas nebūtu noticis.

Izrādījās, ka Švabrina ievainojums nav nāvīgs. Konvoja pavadībā viņu sūtīja uz Kazaņu. Es pa logu redzēju, kā Švabrinu iecēla ratos. Mūsu skatieni satikās, viņš nodūra galvu, bet es steidzīgi atkāpos no loga. Man negribējās parādīt, ka priecājos par nedrauga nelaimi un pazemojumu.

Griņovam vajadzēja doties tālāk. Nolēmu sekot viņam, kaut gan ļoti gribējās pakavēties vēl dažas dienas ģimenes vidū. Pārgājiena priekšvakarā iegāju pie saviem vecākiem un, pēc toreizējā paraduma nometies ceļos, lūdzu svētību laulībām ar Marju Ivanovnu. Vecāki mani piecēla un ar prieka asarām acīs deva savu piekrišanu. Es atvedu pie viņiem Marju Ivanovnu bālu un trīcošu. Mūs svētīja… Ko es izjutu, to nemaz neaprakstīšu. Kas piedzīvojis to pašu, tas mani sapratīs bez vārdiem, kas ne, tam varu tikai novēlēt un dot padomu iemīlēties, kamēr vēl laiks, un saņemt vecāku svētību.

Otrā dienā pulks posās projām, Griņovs atvadījās no mūsu ģimenes. Mēs bijām pārliecināti, ka karš drīz beigsies, pēc mēneša cerēju kļūt par precētu vīru. Marja Ivanovna atvadoties mani noskūpstīja visu klātienē. Es iekāpu seglos. Saveļjičs man atkal sekoja, un pulks jāja projām.

No tālienes ilgi noskatījos uz lauku māju, kuru biju pametis. Mani satrauca drūma priekšnojauta. Kāds man čukstēja, ka visas nelaimes vēl nav garām. Sirds noģida jaunu vētru.

Neaprakstīšu mūsu karagājienu un Pugačova dumpja beigas. Mēs gājām cauri sādžām, ko bija nopostījis Pugačovs, un gribot negribot atņēmām iedzīvotājiem to, ko tiem bija atstājuši laupītāji.

Viņi nezināja, kam pakļauties. Nekur nebija nekādas pārvaldes. Muižnieki slēpās mežos. Visur siroja neliešu bandas. Atsevišķu vienību komandieri, sūtīti vajāt Pugačovu, kurš tolaik bēga uz Astrahaņu, patvarīgi sodīja vainīgos un nevainīgos. Stāvoklis visā novadā, kur plosījās kauju ugunsgrēks, bija briesmīgs. Nedod dievs piedzīvot krievu dumpi — bezjēdzīgu un nežēlīgu. Tie, kas pie mums gudro par neiespējamiem apvērsumiem, vai nu ir jauni un nepazīst mūsu tautu, vai ari cilvēki ar nocietinātām sirdīm, kas nežēlo ne citus, ne sevi.

Pugačovs bēga, Iv. Iv. Mihelsona vajāts. Drīz uzzinājām par viņa pilnīgu sakāvi. Beidzot Griņovs saņēma no sava ģenerāļa ziņu par viltvārža notveršanu un līdz ar to pavēli apstāties. Tagad es varēju doties mājās. Biju kā spārnos, bet savādas jūtas aptumšoja man prieku.

PUŠKINA «KAPTEIŅA MEITIŅA»

XVIII un XIX gs. sākumā vairums ievērojamāko krievu rakstnieku rakstīja dzejā. Tā laika dzejas darbos trūka patiesības, kas būtu iemiesota augsti mākslinieciskos, reālistiskos tēlos, un rakstnieki pēc tā arī necentās. Gluži otrādi, bija uzskats, ka daiļliteratūrai — poēzijai — jābūt pavisam īpašai nozarei, kas ne tikai tāla īstenībai, parastajai cilvēku dzīvei, bet arī krasi no tās atšķiras, «paceļas» pāri tai.

Attēlojot īstenības parādības, rakstnieki parasti tās īpaši atlasīja, apstrādāja muižnieku sabiedrībā valdošās gaumes un priekšstatu garā, «attīrīja» no visa «zemā», «nedaiļā», centās visādi «pacelt», piebārstīt, kā toreiz mēdza teikt, ar «poēzijas ziediem». Sakarā ar to daiļliteratūrā par sevišķi piemērotiem uzskatīja tieši dzejoļus, pie tam — atskaņās uzrakstītus, jo tie bija tāda literārās valodas forma, kam vismazāk sakara ar parasto runu: atskaņās veidotos jambos vai trochajos cilvēki savā starpā jau nemēdz sarunāties.

Pirms Puškina lielākais vairums daiļliteratūras darbu bija tautai sveši, tai nesaprotami, nevajadzīgi. Puškins tāpēc arī varēja kļūt par Izcilu nacionalu krievu dzejnieku, ka viņš savā daiļradē sāka pievērsties ne sabiedrības šaurām, šķiriski norobežotām aprindām, bet visai tautai, darba tautas masām, kurās galvenokārt koncentrējas nācijās vitālie spēki. x

Es tautas iemīļots — tā manu slavu sargās, Jo jūtas cildenas reiz dzejā centos paust. Es sveicu brīvību šai gadu simtā bargā Un vārgā sāpes liku jaust, — rakstīja Puškins dzejolī «Es esmu uzcēlis sev pieminekli staltu», kurā ģeniāli atklāja savas daiļrades un tās tautiskuma nozīmi.

Patiešām, tieši tāpēc, ka dekabristu dziesminieka Puškina daiļradei strāvoja cauri brīvību alkstošs gars, dziļa patriotiska mīlestība uz savu dzimteni un savu tautu, naids pret tās apspiedējiem, dziļa cieņa pret cilvēka pašlepnumu, īstu un dižu cilvēcīgumu, — tieši tāpēc lielie Puškina darbi kļuva tuvi, saprotami un vajadzīgi plašām lasītāju aprindām.

Lielākajā savas literārās darbības perioda posmā — no 1813. līdz 1830. gadam — Puškins arī rakstīja, izņemot pilnīgi atsevišķus gadījumus, dzejā. Bet viņš saprata, ka daiļliteratūras avotam jābūt pašai īstenībai, ka, lai «poēzijas ziedi» būtu dzīvi un nevis kā papīra puķes, tiem jāsniedzas ar savām saknēm pašas dzīves dzīlēs, jāuzņem sevī tās dzīvinošā valgme. Puškins uzsvērti nosaucis sevi par «īstenības dzejnieku». Tradicionālā dzejas forma izcilā meistara Puškina rokās ne tikai sasniedza līdz tam nebijušu māksliniecisku pilnību, bet ari tika dziļi iekšēji pārveidota. Sava krāšņuma, skanīguma, mākslinieciskā izteiksmīguma ziņā Puškina dzeja tālu pārspēj visu to, kas pirms viņa bija sastopams krievu literatūrā. Tajā pašā laikā tā plūst tik dabiski, nepiespiesti, brīvi un vienkārši, ka, to lasot, aizmirstas, ka tā ir literārās valodas kondicionālā forma. Puškinam šī kondicionālā literatūras forma kļuva maksimali elastīgs un paklausīgs materials, lai mākslinieciski atspoguļotu dzīvi visā tās pilnībā un patiesīgumā, bez jebkādiem izpušķojumiem. Tieši tā arī uzrakstīta visa Puškina dzeja — sākot no nelieliem dzejolīšiem līdz tādiem monumentāliem krievu un visas pasaules reālistiskās mākslas darbiem kā «Jevgeņijs Oņegins», «Boriss Godunovs», «Vara jātnieks».

Brīnišķīgo Puškina vārsmu pārņēma un attīstīja tālāk visi nākamie lielie krievu dzejnieki-realisti. Taču, radījis reālistisko vārsmu, krievu klasiskās literatūras pamatlicējs Puškins nekādi nevarēja atstāt novārtā ari tādu svarīgu vārda mākslas nozari kā daiļproza.

Rakstniekam-realistam daiļprozas forma kā vismazāk kondicionālā un vistuvākā parastajai sarunu valodai šķiet ārkārtīgi piemērota. Nav nejaušība, ka tie krievu literatūras darbi, kas jau pirms Puškina stāv realismam vistuvāk un kas visdziļāk un patiesīgāk atspoguļo sava laikmeta dzīvi — tādi kā Fonvizina «Pusaudzis», kā pirmā krievu rakstnieka-revolucionara Radiščeva «Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu» — uzrakstīti prozā. Prozā uzrakstīti ari vairums visizcilāko krievu klasiskās literatūras darbu pēc Puškina — sākot ar Ļermontova «Mūslaiku varoni», Gogoļa «Revidentu» un «Mirušajām dvēselēm» un beidzot ar Ļeva Tolstoja un Maksima Gorkija romāniem, stāstiem un lugām.

Prozas žanri — stāsti un romāni — saistīja Puškinu ari tāpēc, ka tie, salīdzinot ar dzeju, ir vieglāk saprotami visplašākajām lasītāju aprindām. «Stāstus un romānus lasa visi un visur,» viņš piezīmēja. Tāpēc arī tālākā veiksmīgā krievu literatūras attīstība reālismā un tautiskuma virzienā bija cieši saistīta ar daiļprozas izveidošanos. Tas bija ļoti svarīgi, jo Puškinam šajā ziņā gandrīz nebija priekšteču, ja neskaita sentimentālos un no dzīves īstenības viedokļa izskaistinātos Karamzina stāstus, kā arī Radiščeva «Ceļojumu no Pēterburgas uz Maskavu», kas gan atstāj ļoti spēcīgu iespaidu un dziļi analizē dzīves īstenību, tomēr uzrakstīts lielāko tiesu smagā, grūti saprotamā valodā. «Mūsu proza vēl tik maz izstrādāta,» sūdzējās Puškins, «ka pat vienkāršā sarakstē mēs esam spiesti radīt jaunus vārdu savienojumus, lai izskaidrotu visvienkāršākos jēdzienus.»

Sākot ar 20. gadu beigām, Puškins izdara veselu virkni mēģinājumu «izstrādāt» krievu daiļprozu. Pirmais šāda veida mēģinājums bija lieliskais, augstā mākslinieciskā līmenī uzrakstītais, bet nepabeigtais vēsturiskais Puškina romāns «Pētera Lielā moris», pie kura viņš strādāja 1827.—1828. gadā. Pirmais Puškina nobeigtais prozas sacerējums bija 1830. gada rudenī Boldinā uzrakstītie «Belkina stāsti». Kopš tā laika Puškins, turpinot rakstīt arī dzejoļus, sacer virkni izcilu darbu prozā, kuri atspoguļo krievu dzīves īstenības dažādas puses un parādības, — «Dubrovskis», «Pīķa dāma». Šie darbi ir īsti mākslas šedevri, lieliski reālistiskās prozas paraugi. Izcilākais šedevrs, Puškina-prozaiķa augstākais sasniegums — pēc aplūkojamā temata nozīmīguma, aptvertās īstenības plašuma, mākslinieciskās pilnības — ir pēdējais no viņa lielākajiem darbiem, ko viņš pabeidza tikai mazliet vairāk nekā trīs mēnešus pirms savas nāves — vēsturiskais stāsts «Kapteiņa meitiņa».

«Kapteiņa meitiņā» aplūkots, salīdzinot ar tiem laikiem, ļoti svarīgs temats — par zemnieku sacelšanos, zemnieku karu, ko izraisījis dzimtbūtniecībā nospiestās tautas grūtais, beztiesiskais stāvoklis.

Jautājums par dztmtbūtniecību, par muižnieku tiesībām izmantot viņiem piederošo zemnieku darbu par brīvu — bija galvenais sabiedriski politiskais jautājums visā krievu tautas dzīvē visu astoņpadsmito gad simtu, kā arī lielāko daļu deviņpadsmitā gadsimta.

Nebrīvais, ar nūju piespiestais un tāpēc mazražīgais zemniekudzimtcilvēku darbs arvien vairāk traucēja zemes ekonomisko attīstību. Bez tam savā būtībā tas bija dziļi netaisnīgs un atņēma tautas vairākumam, daudzmiljonu lielajai zemnieku masai, ko turēja verdziskā atkarībā samērā niecīgs mazākums, — pašas elementārākās cilvēka tiesības. Tas izraisīja dabisku un pilnīgi likumīgu pretsparu no pašu verdzībā nospiesto zemnieku puses, pretsparu, kas izpaudās nepārtrauktā un plašā zemnieku masu kustība pret verdzinātājiem-muižniekiem. Zaudējuši pēdējo pacietību un nespēdami panākt taisnību, daudzi zemnieki paši nosita savus cietsirdīgākos kungus. Gan vienā, gan otrā vietā stichiski uzliesmoja zemnieku «dumpji», kas reizēm izvērtās par lieliem tautas nemieriem, no kuriem lielākā bija Pugačova vadītā sacelšanās, kas iedegās XVIII gadsimta 70. gadu pirmajā pusē (1773.—1775. g.) un aptvēra milzīgu valsts teritoriju.

Pret dzimtbūšanu uzstājās un cīnījās progresivākie krievu cilvēki no pašas muižniecības vidus. Tāds cīnītājs bija Radiščevs, kā arī muižnieki revolucionāri — dekabristi, dekabristu dziesminieks — Puškins.

Drīz vien pēc tam, kad cara valdība bija dekabristu sacelšanos apspiedusi, XIX gadsimta 30. gados pāri Krievijai vēlās jauns zemnieku nemieru vilnis — tā saucamie «koleras dumpji», «dumpji» militarajās nometnēs un daudzi citi. Tie pievērsa sev tāda liela rakstnieka uzmanību kā Puškins, kas saspringti un satraukti vēroja visu un, būdams dižens mākslinieks-domātājs, nevarēja neatspoguļot savā daiļradē nozīmīgākās sava laika parādības.

Tautas postu un līdz ar to tautas dusmas — tautas protestu, zemnieku sacelšanos pret muižniekiem — Puškins neatlaidīgi izvēlas sev par tematu un apraksta vairākos savos 30. gadu darbos. Ar zemnieku «dumpi», pēc Puškina ieceres, vajadzēja beigties arī viņa lieliskajam, bet, diemžēl, nepabeigtajam stāstam par to, kā muižnieki izputina zemniekus, — «Gorjuchinas ciema vēsture» (1830. g.), kur jau pats virsraksts vēstī par zemnieku sūro likteni. Par zemnieku «dumpi» pret cietsirdīgo despotu-dzimtkungu Trojekurovu un tautas izrēķināšanos ar viņa patvaļas un varmācības aizstāvjiem, pērkamajiem cara ierēdņiem — kanceleju skribentiem stāstīts romānā «Dubrovskis» (1832.—1833. g.).

Centralajā vietā zemnieku sacelšanos pret bruņiniekiem-feodaļiem Puškins izvirzījis arī savā iecerētajā un pa daļai jau uzrakstītajā vēsturiskajā drāmā par Rietumeiropas viduslaikiem «Ainas no bruņinieku laikiem» (1835. g.). Beidzot zemnieku sacelšanās temu Puškins sevišķi spilgti un pilnīgi izvērsis vienā no saviem lieliskākajiem darbiem — «Kapteiņa meitiņā».

Strādājot pie «Kapteiņa meitiņas», Puškins ir apvienojis sevi gan lielu rakstnieku-mākslinieku, gan izcilu zinātnieku-pētnieku. Iecerējis rakstīt romānu par Pugačova sacelšanos un uzmetis pirmo plānu, viņš pēc tam daudz laika ziedoja sūram un neatlaidīgam darbam, lai izpētītu vēsturisko īstenību, ko bija pats izvēlējies savam stāstījumam. Puškins ne tikai uzmanīgi izlasīja visu toreiz sastopamo vēsturisko literaturu, bet rūpīgi un vērīgi pēc pirmoreiz paša iegūtajiem archiva materialiem kā profesionāls vēsturnieks patstāvīgi izstudēļn laikmetu, kas viņu interesēja. Bet tas nav viss. Viņš aizbrauca uz Pievolgu un Orenburgas stepēm, uz vēsturiskajām vietām, kur norisinās viņa stāsta darbība. Te viņš uzturējās apmēram mēnesi, apbraukādams apkārtni, apbrīnodams cīņu vietas; kāri klausījās un pierakstīja dziesmas un teiksmas par Pugačovu; sastapās ar veciem ļaudīm, kas personīgi bija pazinuši Pugačovu, iztaujāja viņus, piezīmēja dzirdēto. Par lielā dzejnieka darba nopietnību vislabak liecina viņa sarakstītais prāvais vēsturiskais darbs «Pugačova dzīves stāsts», kam, salīdzinot ar tiem laikiem, bija liela zinātniska nozīme. Tikai pēc tam, kad vēsturiskais materials bija pilnīgi apgūts, un «Pugačova dzīves stāsts» uzrakstīts un publicēts (pēc Nikolaja I pieprasījuma presē tas bija nosaukts par «Pugačova dumpja vēsturi»), Puškins sāka rakstīt un galīgi pabeidza savu sen iecerēto un sevī iznēsāto romānu.

Pugačova sacelšanās vēstures pētīšana deva Puškinam iespēju precizi un patiesi pastāstīt par tiem notikumiem, kurus viņš tēlo «Kapteiņa meitiņā». Neparasti dzīvi un patiesi parādīt tā laika cilvēkus Puškinam palīdzēja arī XVIII gadsimta daiļliteratūras un mākslas pazīšana. To labākie paraugi bija viņam arī sava veida mākslinieciski dokumenti, kas raksturoja laikmetu, sniedza dzīvus, gleznainus tā laika cilvēku un vēsturisku personu tēlus. Tā, piemēram, lai aprakstītu pēc ārējā izskata nepazīstamo dāmu, kuru Maša Mironova sastop Carskoje Selo dārzā un kura izrādās pati cariene, meistariski izmantots Katrinas II portrets, ko gleznojis viens no visizcilākajiem XVIII gadsimta krievu portretistiem — Borovikovskis.

Ļoti daudz Puškinam palīdzēja arī tā laika literārie sacerējumi: ievērojamā XVIII gadsimta dramaturga Kņažņina komēdijas dzejā un pirmām kārtām Fonvizina darbi — satiriskais, dzejā uzrakstītais «Vēstījums maniem kalpotājiem» un slavenā komēdija «Pusaudzis», kurā mākslinieciskos tēlos padarītas nemirstīgas XVIII gadsimta sadzīves ainas, tipiski raksturi un cilvēku runas īpatnības. Puškins pats to uzsver ar epigrafiem, kas ņemti no XVIII gadsimta rakstnieku darbiem, un dažiem citātiem, ko devis tekstā.

Tomēr arī šo materialu Puškins lieliski radoši apstrādā. Tā, piemēram, Pjotra Andrejeviča Griņova (viena no galvenajiem personāžiem «Kapteiņa meitiņā») bērnības un audzināšanas aprakstā daudzas iezīmes līdzīgas Fonvizina Mitrofanuškas audzināšanai, kas tajos laikos bija tiešām raksturīga parādība. Taču ar Fonvizina komēdijas «Pusaudzis» personāžiem — Prostakoviem: tēvu, māti un dēlu, krusttētiņu Mitrofanu, Skotiņinu — parādīti rupjās, mežonīgās, neizglītotās provinces muižniecības vairuma pārstāvji, ko samaitājušas necilvēcīgās tiesības valdīt pār citiem cilvēkiem kā pār vergiem. Turpretim ar Griņova-tēva tēlu Puškins parāda cilvēku, kas pārstāv tos nedaudzos labākos muižniekus, ko Fonvizins izvirza tajā pašā komēdijā Staroduma personā. Andrejs Petrovičs Griņovs nav tik izglītots kā Starodums, bet viņš ir līdzīgs tam ar savu patriarchalo vienkāršību, godīgumu un dziļo principialitāti.

XVIII gadsimts bija tā saucamais «galma apvērsumu» laikmets. Krievu ķeizariem piederēja neierobežota patvaldnieciska vara; tomēr patvaldība ne vienmēr izrādījās viņiem pietiekami drošs aizstāvis. Jaunie Pēterburgas muižnieki, kuri dienēja gvardes pulkos un bija galvenais militarais spēks galvaspilsētā, ne vienreiz vien gāza no troņa Krievijas patvaldniekus, kas nebija viņiem kaut kādā ziņā izdabājuši vai, kā tiem šķita, nebija pietiekami kalpojuši viņu šķiriskajām interesēm. Nogāztā vietā cēla citu, par ko jaunais patvaldnieks apbēra viņus ar visādām žēlastības dāvanām un apbalvojumiem — dienesta pakāpēm, ordeņiem, naudu, muižām.

Turklāt gvardes muižniekus nepavisam nemulsināja tas, ka ar šādu rīcību viņi pārkāpa svinīgi doto uzticības zvērestu uz visu mūžu tam, kuru paši drīzumā nodeva, bet dažkārt ari tieši nogalināja.

Tā 1741. gadā tika gāzts no troņa, ieslodzīts Šliselburgas cietoksnī un pēdīgi nogalināts mazgadīgais Ivans Antonovičs, bet 1762. gadā, desmit gadus pirms tam, kad sākas «Kapteiņa meitiņā» aprakstītie notikumi, gāza no troņa un nogalināja ķeizaru Pēteri III. Pēc viņa par caru likumīgi vajadzēja kļūt viņa dēlam — Pāvelam. Tomēr varu piesavinājās tā māte — Pētera III sieva, diezgan gudrā, bet neciešami liekulīgā Katrina II, no panīkušas ģimenes cēlusies vācu princese, kurai nebija nekādu ne juridisku, ne morālu tiesību uz Krievijas troni.

Galma apvērsumi demoralizēja šo apvērsumu dalībniekus, kuri bieži, kaut arī tiem nebija nekādu izcilu personīgu īpašību vai nopelnu valsts labā, bez jebkādām pūlēm taisīja galvu reibinošas karjeras.

Cara galmā valdīja nekaunīga cinisma atmosfēra, neierobežota izšķērdība, nekrietna glaimošana, nicināšana pret zemākajiem slāņiem un pieglaimošanās «stiprajiem», tas ir, tigpa, kuri baudīja sevišķu cara labvēlību. Par to tieši ar sašutumu runā Fonvizina komēdijā Starodums, kas nosauc cara galmu par vissaindētāko vietu impērijā un, nevēlēdamies palikt tur — locīt muguru «svešās pieņemamās istabās», — atstāj dienestu.

Tieši tā rīkojas Andrejs Petrovičs Griņovs, ar kura dzīves aprakstu ari sākas Puškina stāsts. Puškins nemin gadu, kurā A. P. Griņovs atstājis dienestu, bet no aizrādījuma, ka viņš dienējis grafa Minicha laikā, kurš pēc galma apvērsuma 1741. gadā tika izsūtīts divdesmit gadu trimdā uz Sibiriju, var secināt, ka tajā pašā laikā, nevēlēdamies lauzt doto zvērestu, demonstrativi atstājis dienestu arī Griņovs-tēvs. Viņš ļoti nosodīja vieglo, bet negodīgo ceļu, kā taisīt galmā kareru. Tāpēc viņš tik sašutis lasīja «Galma kalendaru»; tāpēc arī negribēja sūtīt dienēt gvardē uz Pēterburgu savu dēlu Petrušu. «Ko viņš iemācīsies, kalpodams Pēterburgā? Naudu šķiest un palaidņoties?» saka A. P. Griņovs savai sievai. «Nē, lai kalpo armijā, lai izjūt grūtumu un paož pulveri, lai top par kareivi, nevis plānā galdiņa urbēju,» tas ir, slaistu, dīkdieni, tukšu cilvēku.

Tomēr, ja salīdzinām Starodumu un Andreju Petroviču Griņovu, tad mēs atklājam viņu tēlojumā būtisku atšķirību.

Fonvizins apveltī Starodumu tikai ar labām īpašībām, nenorādot ne tikai uz negativām iezīmēm, bet pat ne uz vismazāko cilvēcisko vājību, tāpat kā savus negativos personāžus, kurus Fonvizinam izdevies parādīt mākslinieciskā ziņā ļoti pārliecinošus, viņš tēlo gandrīz vienīgi tumšās krāsās. Dzīvē tā parasti nemēdz būt, un tāpēc, lai gan Fonvizina daiļradei jau piemīt atmaskojošs spēks, viņš atrodas tikai uz kritiskā reālismā sliekšņa, sagatavodams ceļu Gribojedovam, Puškinam, Gogolim.

Lielais mākslinieks-realists Puškins radījis ar savu Andreju Petroviču Griņovu ļoti vitālu, patiesu, daudzpusīgu tēlu.

Griņovam-tēvam netrūkst negativu īpašību, kas viņam piemīt kā sava laika pārstāvim. Atcerēsimies viņa skarbo izturēšanos pret savu mīlošo un padevīgo sievu, Petrušas māti; atcerēsimies viņa straujo izrēķināšanos ar francuzi-skolotāju un viņa sevišķi rupjo toni, rakstot vēstuli Saveļjičam: «Vai tev nav kauna, vecais suns … Es tevi, veco suni, aiztriekšu cūkas ganīt…» Šajā epizodē mūsu priekšā — tipisks muižnieksdzimtkungs.

Griņovam-tēvam netrūkst arī parasto cilvēcisko vājību. Tā, lasot «Galma kalendaru», viņā acīm redzot mostas kaut kādas neskaidras jūtas: sašutums par galma un gvardes tikumiem sajaucas ar sarūgtinājumu un īgnumu, kas izraisa «neparastus dusmu uzplūdus», kad viņš uzzina, ka viņa jaunākie laikabiedri sasnieguši tik augstus amatus, bet pats viņš par savu godīgo kalpošanu palicis visu laiku samērā nelielā virsnieka dienesta pakāpē.

Tomēr līdzās visam tam Griņovam-tēvam piemīt ari neapšaubāmas pozitivas īpašības: godīgums, viena izturēta līnija, opozicionārā nostāja pret cara galmu, liels rakstura spēks. Šīs iezīmes tad arī izraisa lasītājā nevilšas un dabiskas simpātijās pret šo skarbo, pret sevi un citiem stingro cilvēku.

Vēl daudzpusīgāku un plašāku Puškins iezīmējis Griņova-dēla tēlu.

Ja Griņovs-tēvs jau no paša sākuma ir cilvēks ar pilnīgi izveidojušos un galīgi nobriedušu raksturu, tad jaunā, sešpadsmit gadu vecā jaunekļa Pjotra Andrejeviča Griņova raksturu Puškins lieliski parādījis kustībā, attīstībā, ko ietekmē tie dzīves apstākļi, kuros viņš atrodas.

Sākumā Petruša ir bezrūpīgs un vieglprātīgs muižnieka dēliņš, dīkdienis-pusaudzis, gandrīz vai tāds pats kā Fonvizina Mitrofans, kurš sapņo par vieglu, visādu izpriecu pārpilnu galvaspilsētas gvardes virsnieka dzīvi. Visas šīs viņa rakstura iezīmes uzskatāmi izpaužas epizodē, satiekoties Simbirskā ar huzaru virsnieku Zurinu, un šai sakarā attieksmē pret Saveļjiču, kas viņam ir padevīgs ne aiz bailēm, bet aiz pienākuma apziņas. Atdarinādams pieaugušos, viņš rupji un netaisni nostāda Saveļjiču, kā pašam liekas, kalpam, vergam «piedienīgā» vietā. «Es esmu tavs kungs, bet tu — mans kalps … Tev ieteicu neprātot un darīt, ko liek,» viņš saka Saveļjičam. Bet šinī pašā epizodē izpaužas arī Griņova rakstura labās puses. Griņovs kliedz uz Saveļjiču un tajā pašā laikā apzinās, ka viņam absolūti nav taisnība, un viņam no visas sirds «žēl nabaga vecā vīra». Pēc kāda laika viņš lūdz tam piedošanu.

Petrušā Griņovā it kā apvienojusies mātes labā, mīlošā sirds ar lielu iekšēju lepnumu, taisnīgumu, drosmi — īpašības, kuras mēs jau redzējām viņa tēvam un kuras tēvs viņā vēl pastiprinājis ar saviem stingrajiem atvadu vārdiem: «Kalpo uzticīgi, kam būsi zvērējis, klausi priekšniekus; pēc viņu glaimiem nedzenies; pats lieki nepiedāvājies; no dienesta pienākumiem neatsakies un piemini parunu: taupi drēbes, kamēr jaunas, glabā godu jau no jaunības dienām.» Petrušam piemītošā labsirdība izpaudās arī tad, kad viņš ar devīgu roku iedāvināja nepazīstamam zemnieciņam, kas viņam putenī parādīja ceļu, zaķādas kažociņu, — tas ir gadījums, kam tik izšķiroša loma visā viņa tālākajā liktenī; tāpat skaudrajā žēlumā, ko viņš izjuta pret nelaimīgo baškiru, ko cara «tiesa» bija tik zvērīgi sakropļojusi. Viņa labsirdība izpaudās arī daudzos citos gadījumos: piemēram, tad, kad viņš metās glābt gūstā kritušo Saveļjiču. Par Petrušas Griņova rakstura dziļumu liecina arī lielās un skaidrās jūtas, kas viņam radušās uz visu mūžu pret Mašu Mironovu — jūtas, kuru dēļ viņš bija gatavs doties jebkurās briesmās, gatavs nest jebkuru upuri.

Ar savu izturēšanos Belogorskas cietoksnī un vēlāk Pjotrs Andrejevičs Griņovs pierādīja s?vu uzticību tēva novēlējumiem, rīkodamies saskaņā ar to, ko uzskatīja par savu pienākumu un godu, lai arī paša goda un pienākuma jēdzienu noteica un ierobežoja viņa šķiriskie, muižnieku kārtas aizspriedumi.

Petrušas Griņova raksturam piemītošās pozitīvās iezīmes un dotības norūdījās un pilnībā izvērsās un beigās guva virsroku sūrajā dzīves skolā, kurā tēvs viņu nodeva, nosūtot nevis uz Pēterburgu gvardes pulkā, bet uz klusu stepes nomali. Lielie vēsturiskie notikumi, kuru līdzdalībnieks viņš kļuva, neļāva tam pēc pārciestajiem lielajiem personīgajiem sarūgtinājumiem — pēc tēva atteikšanās dot atļauju precēties ar Mašu Mironovu — nokārt degunu un ieslīgt grūtsirdībā, bet izraisīja viņa dvēselē «spēcīgu un labvēlīgu saviļņojumu».

Sakarā ar saviem muižnieku kārtas aizspriedumiem P. A. Griņovs ne tikai nevarēja pāriet zemnieku sacelšanās pusē, bet izturējās pret to krasi noraidoši un, uzskatot to par savu karavīra pienākumu un tēva novēlējumu izpildīšanu, pat aktivi cīnījās pret to. Toties lieliska ir Griņova neapšaubāmā labvēlība pret sacelšanās vadoni Pugačovu, labvēlība, ko izraisīja ne tikai pateicības jūtas par visu to, ko Pugačovs viņa labā bija darījis, bet arī atklātas, tiešas simpātijās pret šo spēcīgo, drosmīgo, neikdienišķo, no tautas vidus nākušo cilvēku.

Pilnīgs pretstats godīgajam un atklātajam Griņovam ir viņa sāncensis Aleksejs Ivanovičs Svabrins.

Uzticīgs savai liela mākslinieka-realista metodei, Puškins neatņem Švabrinam zināmas pozitivas iezīmes. Viņš ir izglītots, gudrs, vērīgs, asprātīgs, interesants sarunu biedrs. Bet savu personīgo mērķu labad Svabrins ir gatavs uz jebkuru negodīgu rīcību. Viņš nekaunīgi apmelo Mašu Mironovu; garām ejot, tikai lai būtu ko pateicis, met ēnu uz viņas māti. Viņš dod Petrušam Griņovam divkaujā nodevīgu triecienu un turklāt aizraksta melīgu vēstuli par viņu Griņovam-tēvam. Pugačova pusē Svabrins pāriet nepavisam ne aiz idejiska pamudinājuma: viņš cer palikt dzīvs, cer, ja gadījumā Pugačovs gūs sekmes, taisīt favorita karjeru un, galvenais, grib izrēķināties ar savu sāncensi, ar varu apprecēt meiteni, kura viņu nemīl.

Švabrinam trūkst jebkādu morālu balstu, un ar viņu Puškins sniedzis raksturīgu gvardes virsnieka tipu, ko samaitājušas galvaspilsētas un galma paražas, intrigas, sazvērestības, galma apvērsumi, un kādu negribēja redzēt savu dēlu vecais Griņovs.

Līdzās šim tā laika tipiskajam kosmopolitiskajam galvaspilsētas muižniekam — gvardes virsniekam, kas pļāpā franciski un nicina savas dzimtenes īstenību (atcerēsimies Griņova stāstu par savu iepazīšanos ar Svabrinu un par pirmajiem vārdiem, ar kādiem viņu Svabrins uzrunāja), sevišķi reljefi izceļas Belogorskas cietokšņa pastāvīgo iemītnieku tēli — pats kapteinis Mironovs, viņa enerģiskā un uzticīgā sieva un cīņu biedre Vasiļisa Jegorovna, viņu meita Maša, beidzot labsirdīgais vienacis poručiks, kas zaudējis aci kara gājienos «pret zviedri un pret turku».

XVIII gadsimts bija grūts laiks krievu tautai, kuras kā lielas nācijās attīstību visādi centās traucēt daudzi naidīgi kaimiņi.

Krievu tauta guva par tiem spīdošu uzvaru un šajā ziņā tai jāpateicas ne jau tādiem galvaspilsētas dīkdieņiem kā Svabrins, bet krievu drosmīgajiem ierindas virsniekiem un sevišķi varonīgajiem krievu zaldātiem, par kuriem tik skaidri un izteiksmīgi dzied tā laika tautas dziesma, kas veltīta krievu tautas vēsturiskajai uzvarai pār zviedriem pie Poltavas:

Uzplēsts zviedru lauks, Uzplēsts ar zaldātu baltajām krūtīm; Uzarts zviedru lauks Ar zaldātu kājām; Noecēts zviedru lauks Ar zaldātu rokām; Apsēts jaunais lauks Ar zaldātu galvām-; Aplaistīts jaunais lauks Ar karstām zaldātu ashtfm. i /

Pie ierindas virsniekiem, kas cieši saistīti ar zaldātu masu, piederēja arī garnizona poručiks vienacis Ivans Ignatjevičs un pats kapteinis Mironovs, kas pat nebija cēlies no muižniekiem, bet «sasniedzis virsnieka kārtu — kā to uzsver Puškins — būdams zaldāta dēls».

Gan kapteinis, gan viņa sieva, gan vienacis poručiks bija neizglītoti cilvēki, ar visai aprobežotu redzes loku, kas neļāva viņiem izprast tā laika notikumus — tautas sacelšanās cēloņus un mērķus. Viņi nebija brīvi arī no tā laika raksturīgajiem trūkumiem. Atcerēsimies kaut vai enerģiskās kapteiņa sievas savdabīgo «tiesas spriešanu», kura, tāpat kā Prostakova, valda pār savu vientiesīgo vīru un visu cietokšņa saimniecību: «Izspried tiesu Prochorovam un Ustiņjai, kurš vainīgs, kurš ne. Un sadod abiem!»

Taču tajā pašā laikā tie bija augstākā mērā vienkārši un labsirdīgi cilvēki, uzticīgi savam pienākumam, gatavi, tāpat kā Griņovs-tēvs, bez bailēm mirt par to, ko viņi uzskatīja par «savu svētu pienākumu».

Ar sevišķām simpātijām un siltumu Puškins tēlojis kapteiņa meitiņu Mašu Mironovu. Pavisam neizglītota un vienkārša, tāpat kā viņas vecāki, meitenīgi naiva un bikla, «bailulīte», kā maigi viņu nosauc māte par to, ka Maša «līdz šim pašam laikam nevar paciest šautenes šāviena: trīcin trīc», viņa grūtā brīdī parāda lieliskas rakstura īpašības. Zem maigā ārējā izskata Mašā Mironovā slēpjas izturība un spēks, kas izpaužas dziļā un sirsnīgā mīlestībā pret Griņovu, noteiktā protestā pret Svabrinu, kura varā viņa pilnīgi atradās, un pēdīgi viņas varonīgajā braucienā pie pašas ķeizarienes uz Pēterburgu, ko viņa uzņemas, lai glābtu savu līgavaini.

Mašas tēls zināmā mērā sasaucas ar kādu citu brīnišķīgu sievietes tēlu, ko Puškins izveidojis romānā «Jevgeņijs Oņegins» — ar tā «krievu dvēseli» Tatjanu Larinu.

Taču Maša Mironova vēl tuvāka un radniecīgāka tautas videi, saistīta ar vienkāršās tautas dzīvi. To ļoti smalki uzsver un izceļ Puškins. Visām stāsta nodaļām, kurās redzama loma piešķirta kapteiņa meitiņai, doti epigrafi, kas ņemti no tautas daiļrades — no tautas dziesmām, sakāmvārdiem (V nodaļa — «Mīlestība», XII nodaļa — «Bārene», XIV nodaļa — «Tiesa»).

Gluži tādā garā un gandrīz tādiem pašiem vārdiem kā tautas dziesmās, no kurām ņemts otrais epigrafs nodaļai «Mīlestība», saka Maša Griņovam, ka neprecēsies ar viņu pret tā vecāku gribu: «Ja atradīsi sev lemto, ja iemīlēsi citu — lai dievs tev palīdz, Pjotr Andrejič…»

Ne mazāk patiesi un silti parādīti Puškina stāstā arī cilvēku tēli no pašas tautas. Tāds ir Griņova zemnieka-dzimtcilvēka, aukļa — Saveļjiča tēls. Jau iepriekš minētajā «Vēstījumā maniem kalpotājiem» Fonvizina dzimtcilvēks Šumilovs, atbildot uz kunga gudro jutājumu par visa esošā jēgu un mērķi, par to «kam radīta šī pasaule», bez šķelmīgas prātošanas atbild:

…un nezinu es tā,

Kas radījis mūs pasaulē un kādā nolūkā.

Tik zinu to, ka mūždien kalpi esam mājās,

Ka mūždien jāstrādā ar rokām un ar kājām;

Ka tavu mantu glabāt ir mans pienākums,

Un prātā paturu — tev vara ir pār mums.

Tieši tā arī domāja daudzi dzimtcilvēki, tieši tā domāja savā sirsnīgajā vienkāršībā arī Puškina Saveļjičs. Bet viņa padevība saviem kungiem nepavisam nav verdziska pazemība. Atcerēsimies viņa vārdus vēstulē kungam — Griņovam-tēvam, atbildot uz pēdējā rupjajiem un netaisnajiem pārmetumiem: «… Bet es neesmu vis vecs suns, bet jūsu uzticamais kalps, kungu pavēlēm klausu un aizvien esmu jums cītīgi kalpojis un piedzīvojis sirmus matus.» Vēstulē pats Saveļjičs nosauc sevi par «vergu», kā tas toreiz bija pieņemts, ja dzimtcilvēks uzrunāja savus kungus, taču viss viņa vēstules tonis dveš lielu cilvēcisku pašcieņu, tam strāvo cauri rūgts pārmetums par nepelnīto pārestību. «Paraugieties uz krievu zemnieku, vai viņa rīcība un runā ir kaut vai ēna no verdziskas pazemības? Par viņa drosmi un saprātu nav pat ko runāt,» piezīmējis Puškins kāda sava apcerējuma uzmetumā, kuru viņš rakstījis tieši tajā laikā, kad strādāja pie «Kapteiņa meitiņas». Tādu mēs redzam arī Save(jiču. Liels iekšējs cēlums, viņa rakstura dvēseles bagātība pilnīgi atklājas nelaimīgā, vientuļā vecā vīra pilnīgi nesavtīgajā un dziļi cilvēciskajā piekļāvībā savam audzēknim.

Ar Saveļjiča tēlu Puškins uzskatāmi un pārliecinoši atspēko tos sava laikā muižniekus-dzimtkungus, kuri melīgi apgalvoja, ka dzimtcilvēki neesot spējīgi ne uz kādām cēlām jūtam un ricību, un ar to attaisnoja savas «tiesības» rīkoties ar viņiem kā ar^tarba lopiem. Saveļjiča tēls spilgti parāda šādu «tiesību» dziļo netaisnību, necilvēcību. To tūliņ pat saprata un novērtēja daži atsaucīgāki tā laika lasītāji. «Saveļjičs ir brīnums. Sī persona ir vistraģiskākā, tas ir, kuras stāstā visvairāk žēl,» rakstīja kāds no viņiem Puškinam.

Bet Puškins neaprobežojās ar to, ka sniedza savā stāstā Saveļjiča personā tipisku zemnieka-dzimtcilvēka lēļu, kurš paklausīgi un bez kurnēšanas nes dzimtbūšanas jūgu. Visnozīmīgākais un vērtīgākais Puškina stāstā ir tas, ka tur spilgti parādīts tautas protests pret dzimtbūšanas jūgu, nespēja nomākt tautu, brīvais un dumpīgais tautas gars.

Jau desmit gadu pirms «Kapteiņa meitiņas» parādīšanās, tad, kad Puškins atradās trimdā Michailovskas sādžā, viņš dzīvi interesējās par nenomācamā, brīvā, dumpīgā tautas gara iemiesojumiem, tautas sacelšanās vadoņiem — Stepanu Razinu, Jemeļjanu Pugačovu.

1826. gadā Puškins uzrakstīja trīs «Dziesmas par Stepanu Razinu», kas bija pilnīgi ieturētas tautas daiļrades garā un stilā un sniedza spilgtu bargā un vētraini dumpīgā tautas vadoņa tēlu.

Trīsdesmitajos gados, kā jau teikts, Puškins pastiprināti nodarbojās ar Pugačova dzīves gājuma pētīšanu, kaut gan Nikolajs I tam kā «dumpiniekam» bija atteicies dot tiesības ieiet vēsturē. Tāpēc viņš arī pieprasīja nosaukt Puškina «Pugačova dzīves stāstu» par «Pugačova dumpja vēsturi».

Puškins sniedzis «Kapteiņa meitiņā» ārkārtīgi patiesu un mākslinieciski pārliecinošu Pugačova tēlu. Šis tēls krasi atšķiras no tiem Pugačova tēlojumiem, kas bija sastopami literatūrā pirms Puškina.

Muižnieku rakstnieki tēloja Pugačovu kā bezsirdīgu «ļaundari», zvēru, kam nepiemīt nekas cilvēcisks, izgaza pār viņu visus iedomājamos lamu vārdus, dēvēdami to par «pūķi», «krokodilu», «nevarīgo ūdri» utt. Tā, piemēram, Pugačovu nosauca savos dzejoļos savā laikā ļoti pazīstamais XVIII gadsimta dzejnieks A. P. Sumarokovs.

Pavisam citādi Pugačovu zīmē Puškins. Tautas sacelšanās vadoņa tēlu viņš sniedzis bez jebkādiem izskaistinājumiem, visā viņa bargajā — reizēm pat visai nežēlīgajā — realitatē. Tajā pašā laikā Puškins lieliski atklāj viņā arī dažas labas īpašības, dažas tipiskas krievu nacionalā rakstura iezīmes.

Puškina tēlojumā Pugačovs izceļas ar ārkārtīgu «atjautību» — prāta skaidrību, brīvu un dumpīgu garu, varonīgu aukstasinību un drosmi, ērgļa plašo dabu. Atcerēsimies pasaku, ko viņš stāsta Griņovam par ērgli un kraukii; šīs pasakas jēga, kuru Griņovs nesaprot, ir tāda, ka mirklis brīvas un notikumiem pilnas dzīves ir labāks nekā nīkulībā pavadīti daudzi gadi. Atcerēsimies tautas dziesmu — Pugačova mīļāko dziesmu — «Ak, nešalc jele, jauko, zaļo birstaliņ», kuru viņš ar biedriem dzied un no kuras dveš liela iekšēja pašcieņa, rāma drosme, stingra apņēmība nedrebēt neatvairāmās nāves priekšā. Atcerēsimies viņa vārdus, ko viņš saka tam pašam Griņovam: «Ja sodīt, tad sodīt, ja žēlot, tad žēlot, tāds mans paradums.»

Un, patiešām, Pugačovs ir nesaudzīgs pret saviem šķiras ienaidniekiem: viņš soda virsniekus — Belogorskas cietokšņa aizstāvjus, kas negrib atzīt tautas varu; bet tai pašā laikā viņš ir taisnīgs: aizstāv tautu, vājos un tos, kam pāri nodarīts. Atbildot uz Griņova vārdiem: «Es jāju uz Belogorskas cietoksni glābt bārenīti, kurai tur dara pāri,» Pugačovs ar dusmās mirdzošām acīm draudoši iesaucas: «Kurš no maniem ļaudīm iedrošinās darīt pāri bārenītei? … Kaut viņš būtu nezin cik gudrs, no mana soda neizbēgs. Saki: kas ir vainīgais?»

Pugačovs spēj just dziļu pateicību, lieliski atceras to, kas viņam darīts labs. Atcerēsimies viņa apbrīnojamo augstsirdību attiecībā pret Griņovu, kas kādreiz laipni apgājies ar viņu; viņš saudzē tam ne tikai dzīvību, bet arī nokārto tā personīgo laimi.

Pugačova tēls ir labākais pierādījums, cik dziļi pratis dižais krievu nacionalais dzejnieks Puškins izprast un augstā mākslinieciskā līmenī attēlot tautas sacelšanās vadoņa vareno, bagātīgi apveltīto un plašo raksturu. Ne velti šis tēls galvenos vilcienos ir līdzīgs tam, kādu Pugačovu uztvērusi pati tauta, ka tas tēlots tautas dziesmās, tautas teiksmās un nostāstos, kas saglabājušies līdz pat mūsu dienām.

Nekā «zvēriska» nav arī vienkāršajos sacelšanās dalībniekos. Atcerēsimies kaut vai Griņova stāstu, ka viņu vilka uz karātavām: ««Nebīsties, nebīsties,» mani bendētāji atkārtoja, varbūt patiešām vēlēdamies mani iedrošināt.»

Lieliski ir arī Puškina sniegtie Pugačova tuvākie līdzgaitnieku tēli, sevišķi sacēlušos Uralu strādnieku pulku vadonis Afanasijs Sokolovs, iesaukts par Chlopušu.

Mūs nedrīkst mulsināt dažu šo. tēlu, piemēram, «izbēgušā kapraļa» Beloborodova negativā nokrāsa. Nevajag taču aizmirst, ka Puškina stāsts uzrakstīts kā XVIII gadsimta muižniefta^ Katrinas laika virsnieka Griņova ģimenes «piezīmes» un no šā virsnieka uztveres viedokļa arī viss tiek novērtēts, par ko te ir runa. Bet pats Griņovs taču, stāstot par Beloborodovu, nevar nepieminēt «vecā ļaundara» pārliecinošo loģiku — viņa aso šķiras izjūtu, viņa saprotamo neuzticību un naidu pret muižniekiemdzimtkungiem.

Puškina attieksmē pret tautas sacelšanos, it īpaši pret Pugačova vadīto zemnieku karu XVIII gadsimtā, zināmā mērā izpaudās viņa šķiriskā aprobežotība, viņa muižnieku kārtas «aizspriedumi». Puškins nespēja pacelties līdz tiem revolucionāri demokrātiskajiem augstumiem, kādus sasniedza Radiščevs savā «Ceļojumā no Pēterburgas uz Maskavu», tieši aicinādams tautu sacelties pret saviem mūžsenajiem apspiedējiem.

Tomēr pretstatā saviem personāžiem — Griņovam, kapteinim Mironovam un citiem — Puškins pats dziļi izpratis Pugačova vadītās sacelšanās vēsturiskos cēloņus un tās sociālo, pret dzimtbūšanu vērsto raksturu, pareizi uzskatīdams šo sacelšanos kā plašu visas tautas kustību. «Visa vienkāršā tauta bija par Pugačovu … Vienīgi muižniecība bija atklātā veidā valdības pusē,» rakstīja viņš «Piezīmēs» pie sava «Pugačova dzīves stāsta» un turpat paskaidroja, ka muižnieku un sacēlušās tautas intereses «biia pārāk pretējas». Pugačova vadītās sacelšanās tautisko raksturu Puškins uzsver savā stāstā ne vienreiz vien.

«Kapteiņa meitiņas» tā saucamajā «izlaistajā nodaļā», kas, iespējams, pa daļai aiz cenzūras apsvērumiem netika iekļauta galīgajā tekstā,

Puškins spilgti — tikai ar vienu izteiksmīgu ainu — parāda sacelšanās dalībnieku galveno sastāvu. Griņovs ierauga Volgā «peldošas karātavas», ko pēc cara valdības pavēles laida pa upi uz leju sacēlušās tautas iebiedēšanai. Uz tām blakus karājas dzimtcilvēks-zemnieks, dzimtcilvēks Uralu strādnieks un «vecs čuvašs», tas ir, viens no cara patvaldības apspiesto tautību pārstāvjiem. Та ne vienreiz vien Puškins uzvedina lasītāju uz domām, ka sacelšanās iemesls bija smagie spaidi, cara ģenerāļu un ierēdņu neiedomājamā cietsirdība un patvaļa. Raksturīgi, piemēram, ka kapteiņa Mironova kārējs ir tas pats baškirs, ko cara varas iestādes tik zvēriski sakropļojušas un ko pats kapteinis Mironovs iepriekšēja vakarā gribēja likt spīdzināt. No visa tā redzams, cik dziļi Puškins izpratis vēsturisko notikumu gaitu un attīstību.

«Kapteiņa meitiņā» neparasti spēcīgi izpaužas arī Puškina — prozas rakstnieka neparastā mākslas meistarība.

Puškins pats «Kapteiņa meitiņu» nosaucis par stāstu (повесть). Patiešām, pēc sava apjoma šis darbs nav visai liels. Taču šajos šaurajos ietvaros Puškins iekļāvis milzīgu vitālu saturu. Sinī ziņā Puškina stāsts ne tikai nepaliek iepakaļus, bet pat tālu pārspēj jebkuru daudzsējumu vēsturisku romānu.

Savā stāstā-romanā Puškins spilgtos un reljefos tēlos-ainās atklāj visdažādākās krievu dzīves puses XVIII gadsimta 70. gados. Lasot «Kapteiņa meitiņu», mēs pārceļamies no Krievijas centrālo apgabalu patriarchalās muižas uz klusu, nelielu cietoksni tālā stepes nomalē; no nelielas kazaku pasta stacijas («umetas») kaut kur bezgalīgos sniega klajumos un no vienkāršas zemnieku mājas (nemiernieku: Pugačova un viņa tuvāko cīņas biedru štaba) uz ķeizarienes Katrinas II grezno rezidenci — Carskoje Selo pili un parkiem. Mūsu acu priekšā aizslīd tipiski tā laika sabiedrības pārstāvji — provinces un galvaspilsētas muižnieki, augstākie un zemākie virsnieki, zaldāti, kazaki, carisma apspiesto tautību pārstāvji, dzimtcilvēki, kas bez kurnēšanas nes savu jūgu, un zemnieki, kuri sacēlušies pret saviem mūžsenajiem apspiedējiem, pret cara un muižnieku valdību.

Līdz ar to visi šie vispārinātie, tipiskie tēli izceļas ar spilgtu individualitāti, ir pilnīgi reāli, dzīvi cilvēki, kas psicholoģiski un vēsturiski tverti ārkārtīgi patiesi; visi viņi darbojas noteiktos vietas un laika apstākļos, iemieso sevī iezīmes, kuras raksturīgas Puškina attēlotajam

vēsturiskajam laikmetam, kas mums pārliecinoši vēdī pretī no viņa stasta lappusēm. Pie tam tas ir sasniegts ar neparasti vienkāršiem līdzek|iem.

«Salīdzinot ar «Kapteiņa meitiņu»», sajūsmināts atzīmēja jaunākais no Puškina laikabiedriem un viņa aizrautīgais cienītājs Gogolis, «visi mūsu romāni un stāsti liekas salkani smērējumi. Skaidrība un nemākslotība sasniegusi tajā tik augstu pakāpi, ka pati īstenība pret to šķiet nedabiska un kariķēta …»

Šajā absolūti nemākslotajā un ļoti mākslinieciskajā vienkāršībā tad arī slēpjas Puškina kā rakstnieka-realista lielā māksla.

«Kapteiņa meitiņas» darbojošos personu vidū neviena nav nejauša, tā sakot, «lieka», kas parādītos un tad nozustu. Visas tās saistītas savā starpā ar ciešām kompozicionalām saitēm. Huzars Zurins, kas stāsta pašā sākumā māca Petrušu Griņovu «pierast pie dienesta» un, izmantodams jaunā zēna pilnīgo pieredzes trūkumu, piedzirda viņu un nekaunīgi apspēlē, no jauna parādās stāsta beigās, lai šoreiz palīdzētu Griņovam un Mašai, kas nokļuvuši visai grūtā stāvoklī, kad, pēc Save|jiča izteiciena: «No vilka bēg, uz lāci krīt.»

Vēl svarīgāka loma Griņova dzīvē un liktenī ir nejaušam ceļa gājējam, ko viņš sastop sniegputenī. Pavisam vienu reizi figurē stāstā kazaks bez vārda, tās pašas «umetas» saimnieks, kurā ceļvedis atved Griņovu. Ar to Puškins it kā devis vispārinātu tēlu visiem tiem Jaikas kazakiem, kurus mēs tik daudz redzam turpmāk Pugačova karapulkos.

Skopi, pavisam dažos vārdos aprakstīta šā Jaikas kazaka mītne: «Pie sienas karājās šautene un augsta kazaku cepure.» Un viss! Bet cik nozīmīgas kļūst stāsta turpmākajā risinājumā šīs skopās detaļas: «šautene», kas liecina par Jaikas kazaku — Pugačova sacelšanās sākotnējā kodola pastāvīgo kaujas gatavību, un «augstā cepure», kas vēlāk kļūst par paša Pugačova pastāvīgo pazīšanas zīmi: «Augsta caunādu cepure… bija uzslumta uz viņa mirdzošajām acīm; Pugačovs sēdēja zem svētbildēm, ģērbies sarkanā kaftanā, augstu cepuri galvā…» (Šeit un turpmāk pasvītrojums mans. — D. B.)

Tāda pati pastāvīga un, protams, ārkārtīgi izteiksmīga Pugačova pazīme stāstā ir viņa «mirdzošās», «ugunīgās» acis, kas pieminētas jau tad, kad Griņovs sniedz pēc pirmā iespaida ceļveža ārējā izskata aprakstu: «Palūkojos uz lāvu un ieraudzīju melnu bārdu un divas mirdzošas acis (sal. tālāk ««Kas vēl nebūs!» iekliedzās Pugačovs, nozibsnidams ugunīgas acis», «Pugačovs cieši pavērās manī ar savām ugunīgajām acīm»). «Vārdu nav daudz, bet tie tik precizi apzīmē visu. Katrā vārdā bezgalīgs plašums…» rakstīja Gogolis par Puškina stilu, par viņam tik raksturīgo neparasto māksliniecisko lakonismu.

Tieši tāds «bezgalīgs plašums» piemīt arī epitetiem, ar kuriem raksturotas Pugačova acis un kuri sniedz spilgtu, uzskatāmu priekšstatu par viņa enerģijas un spēka pārpilno, kūsājošo, ugunīgo raksturu. Un ar tādiem «bezgalīgiem plašumiem», kas slēpjas vienā vai dažos vārdos, mēs pastāvīgi saduramies, lasot «Kapteiņa meitiņu». Večuks, muitnīcas direktors, kara padomes sēdē, kas notiek Pugačova aplenktajā Orenburgā, ieteic, ka «nav ne jāuzbrūk», «ne jāatvairās», bet vajag rīkoties «uzpērkot». Un šis viens vārds «uzpērkot» uzreiz atklāj mums šā viena cilvēka tipiskās rakstura iezīmes, kuras piemita visai cara ierēdniecībai, ko tik asi šaustīja XVIII gadsimta satiriķi par tās mantkārību, pērkamību, kukuļņemšanu.

Vēl viens piemērs. Kad Griņovs-tēvs jautā sievai, cik gadu viņu dēlam Petrušam, tā atbild: «… nupat jau iegāja septiņpadsmitajā… Petruša piedzima tai pašā gadā, kad krustmāte Nastasja Gerasimovna zaudēja vienu aci un kad vēl…» Šī replika, ko bargi pārtrauc vīrs, atklāj aprobežotas un valodīgas provinces muižnieku sievas vientiesīgu tēlu. Tajā pašā laikā viņas atbilde sniedz pilnīgu un precizu priekšstatu par provinciālās muižnieku dzīves redzes loka aprobežotību, par galīgu iespaidu trūkumu un nabadzību, kad laiks tiek rēķināts pēc tādiem «notikumiem» kā krustmāmiņas acs zaudēšana. Skaidru priekšstatu par Griņovu muižnieku pasaulītes trūcību un aprobežotību sniedz arī pati «Kapteiņa meitiņas» uzbūve — kompozicija.

Stāsta nobeigums mūs it kā atgriež atpakaļ pie tā iesākuma. Pēdējā nodaļā mēs atkal esam Griņova muižnieku ligzdā. Mēs atkal redzam to pašu muižas apkārtni, Griņovu-tēvu ar to pašu «Galma kalendaru» rokās, viņam blakus — sieva, Petrušas māte. Šo paralēlismu starp sākumu un nobeigumu, kurš padara tā kompoziciju saskaņotu un nobeigtu, izceļ līdzīgais teksts attiecīgajās vietās.

Pirmajā nodaļā: «Reiz rudenī māmiņa viesistabā vārīja ar medu ievārījumu … Tētiņš pie loga lasīja Galma kalendaru.»

Pēdējā nodaļā: «Kādu vakaru tēvs sēdēja uz dīvana, šķirstīdams

Galma kalendaru … Māmiņa klusēdama adīja vilnas kamzoli…» Taču šoreiz iepriekšējai ainai dotas citas nianses. Griņovs-tēvs šķirsta savu kalendaru izklaidīgi, «… viņa domas bija tālu, un lasīšana neietekmēja viņu kā parasti». Māte šoreiz nevāra ar medu ievārījumu, uz kura «verdošajām putām» sākumā laizīdamies noraugās Petruša, bet ada vilnas kamzoli, protams, tam pašam Petrušam, kas izsūtīts uz «tālu Sibirijas apgabalu mūža trimdā», — valdonīgā Avdotja Vasiļjevna adīja «klusēdama … un asaras pa retam pilēja uz viņas darba». Ģimenes idili nomainījusi smaga ģimenes drama.

«Kapteiņa meitiņa» uzrakstīta lieliskā valodā.

Daudzi krievu rakstnieki-prozaiķi — Puškina priekšteči un laikabiedri — rakstīja ārkārtīgi komplicētj^un izskaistinātā, krāsainā stilā, kas viņu prozu pielīdzināja dzejai; viņu darbi izcēlās ar nevajadzīgu liekvārdību, salīdzinājumiem, kuru mērķis — panākt ārēju efektu un neīstu «poetiskumu».

Puškins kategoriski iebilda pret tādu mākslīgi izpušķotu, «poētisku» prozu, kurā krievu valoda, kas pati par sevi neparasti spēcīga, bagāta un izteiksmīga, bija it kā nostatīta uz koka kājām. «Bet ko lai saka par mūsu rakstniekiem,» saka Puškins, «kuri, uzskatīdami par pazemojošu izskaidrot visparastākās lietas vienkārši, domā atdzīvināt bērna autos tīto prozu ar papildinājumiem un nevarīgām metaforām? Šie cilvēki nekad neteiks draudzība nepiebilduši: «šīs svētās jūtas, kuru cēlās liesmas …» Vajadzētu sacīt: agri no rīta — bet viņi raksta: «tikko pirmie lecošās saules stari sārtoja zilgmaino debesu austrumu malu.» «Cik viss tas jauns un svaigs,» ironiski piebilst Puškins, «vai tad ir labāk, ja garāk? …»

Pretstatā visai šai pārliecīgajai izstieptībai un nevajadzīgajai izskaistināšanai Puškins uzsver, ka daiļprozas valodai jābūt «domas valodai». Jādomā ir skaidri, precizi un, cik iespējams, īsi un vienkārši. Tā arī vajag rakstīt.

Tieši tā arī uzrakstīti jau pirmie Puškina prozas darbi — «Pētera Lielā moris» un it sevišķi «Belkina stāsti», kurus kāds cits izcils krievu rakstnieks, Ļevs Tolstojs, uzskatīja šajā ziņā par labāko skolu ikvienam rakstniekam-prozaiķim.

Klasisks un savā veidā neatdarināms skaidras, precizas un vienkāršas krievu valodas paraugs ir arī «Kapteiņa meitiņa».

«Mans tēvs Andrejs Petrovičs Griņovs jaunībā dienēja kā grafa Minicha padotais un izstājās, būdams premjermajors, 17… gadā. Kopš tā laika viņš dzīvoja savā muižā Simbirskas guberņā, kur arī apprecēja jaunavu Avdotju Vasiljevnu J., kāda turienes nabadzīga muižnieka meitu. Mēs bijām deviņi bērni. Visi mani brāļi un māsas nomira jau mazi.» Tā pilnīgi dabiski un nepiespiesti, vienkāršiem un preciziem vārdiem, kuru ir tieši tik daudz, cik vajadzigs, lai iepazīstinātu lasītāju ar atbilstošiem faktiem, sākas Griņova ģimenes piezīmes. Tikpat dabiska, vienkārša, skaidra un preciza ir Puškina stāsta valoda viscaur. Lūk, piemēram, lieliskais sniegputeņa apraksts stepē: «Važonis laida rikšiem, bet arvien lūkojās uz austrumiem. Zirgi skrēja mundri. Vējš pa to starpu kļuva arvien stiprāks. Mākonītis pārvērtās par baltu padebesi, kas smagi cēlās, auga un pamazām aizsedza debesi. Sāka snigt sīkām pārslām — un pēkšņi gāzās veselām lēkšķēm. Vējš kauca, sākās putenis. Vienā mirklī tumšā debess saplūda ar sniega jūru. Viss izgaisa. «Nu, kungs,» važonis iesaucās, «nav vairs labi: sniegputenis!…»»

Puškina laika rakstnieki-prozaiķi, kā, piemēram, Marļinskis, kura romantiskajiem stāstiem tolaik bija sevišķi skaļi panākumi, nebūtu skopojušies ar krāšņiem salīdzinājumiem un visāda veida ārējiem vārdu efektiem, lai aprakstītu tik diženu un bargu dabas parādību kā sniegputenis klajā stepē. Šāds apraksts viņiem, protams, aizņemtu ne mazums vietas. Puškins aprobežojas ar dažām īsām frāzēm. Bet tajā pašā laikā Puškins ne tikai pastāsta par sniegputeni, bet arī meistariski tēlo ar vārdiem — sniedz lasītājam precizu, uzskatāmu, patiesi poētisku visa notiekošā ainu. Ar lielisku meistarību Puškins iezīmē arī katru no «Kapteiņa meitiņas» personāžiem. Atcerēsimies Pugačova «mirdzošās acis». Bet tas nav viss, Puškins piešķir katram stāsta personažam savu īpašu, raksturīgu valodu, kas atbilst viņa intelektuālajam redzes lokam, attīstības līmenim, viņa sabiedriskajam stāvoklim un, beidzot, viņa raksturam.

Tā rezultātā no personāžu runas, no viņu izteiktajām replikām mūsu acu priekšā veidojas neparasti reljefi un dzīvi cilvēku tēli, kuros mākslinieciski vispārinātas dažādas tā laika krievu dzīves raksturīgās puses. Tāds, piemēram, ir Pugačova tēls. Viņa runas veidā, kas ir zīmīgs un tēlains, tuvs tautas mutvārdu daiļradei un bieži piebārstīts sakāmvārdiem, parunām, lieliski izpaužas visa Pugačova tēla tautiskums.

«Atšķirīga mūsu raksturu iezīme,» rakstīja Puškins, «ir jautrs, šķelmīgs prāts, zobgalība un spēja gleznaini izteikties.» Sevišķi šinī sakarā viņš cienīja Krilova fabulas. Jautrs, šķelmīgs prāts, zobgalība, spēja gleznaini izteikties — tas viss pilnībā piemīt arī Pugačova runai.

Savā darbā «Marksisms un valodniecības jautājumi» J. V. Staļins f norāda, ka mūsdienu krievu valoda pēc savas strukturas maz atšķiras no

Puškina valodas: «Kas mainījies šai laikā krievu valodā? Sai laikā ievērojami papildinājies krievu valodas vārdu krājums; no vārdu krājuma izzudis liels daudzums novecojušos vārdu; ievērojams daudzums vārdu mainījis savu jēdzienisko nozīmi; uzlabojusies valodas gramatiskā uzbūve. Kas attiecas uz Puškina valodas strukturu ar tās gramatisko uzbūvi un vārdu pamatfondu, tad tā visā, kas būtisks, saglabājusies kā mūslaiku krievu valodas pamats.» [1]

Viena no spilgtākajām visu šo J. V. Staļina težu ilustrācijām ir Puškina «Kapteiņa meitiņa».

D. Bagojs.

PIEZĪMES

1   У. В. Kņažņins (1742.—1791. g.) — dzejnieks un dramaturgs. Epigrafs ņemts no viņa komēdijas «Lielībnieks».

2   Minichs — feldmaršals; no 1735. līdz 1739. gadam vadīja kara darbību pret Turciju.

« «Es skaitījos atvaļinājumā līdz mācību beigšanai.» — Kopš Pētera I laikiem muižniekiem vajadzēja, lai iegūtu virsnieka dienesta pakāpi, vispirms dienēt gvardes pulkos par ierindnieku. Apejot šo likumu, muižnieki ieskaitīja savus dēlus kara dienestā kopš agras bērnības, lai, kļūstot pilngadīgi, tie iegūtu virsnieka dienesta pakāpi.

4 Mesjē — no franču vārda — monsieur — kungs.

6 Pour кtre outchitel — lai kļūtu par skolotāju.

6   Puškinam teikts — pusaudzis (недоросль). Ar šādu vārdu mēdza apzīmēt muižnieku, kas nav sasniedzis pilngadību. Pēc tam, kad 1782. gadā parādījās D. I. Fonvizina komēdija «Pusaudzis», kur bija izsmiets muižnieku jaunās paaudzes slinkums, rupjība un neizglītotība, šis vārds ieguva nicinošus nokrāsu.

7   «Galma kalendars» — ikgadējs oficiāls izdevums, kurā bez vispārējām kalendara ziņām tika nodrukāti augstāko militāro un civilo dienesta pakāpju saraksti.

8   Ģeneralporučiks — viena no veclaiku ģenerāļu dienesta pakāpēm.

0 «Abu Krievijas ordeņu kavalieris…» — tas ir, apbalvots ar diviem cariskās Krievijas augstākajiem ordeņiem: Andreja Pervozvanija un Aleksandra Ņevska.

10  Marķieris — apkalpotājs biljarda spēlē.

11   Rotmistrs — virsnieka pakāpe huzaru (kavalerijas) pulkā; atbilda kapteiņa pakāpei kājnieku daļās.

12   Je vous prie (franc.) — lūdzu jūs.

13  Jaikas kazaki — kazaki, kas dzīvoja Jaikas upes krastos; pēc Pugačova sacelšanās šo upi pārdēvēja par Uralu. Jaikas kazaki veidoja īpašu militāru organizāciju. Katrina II izmantoja tos, lai apsargātu pievienotās baškiru un kazachu zemes.

14  Stops — pudele tilpumā vairāk nekā pusotra litra.

18 «1772. gada dumpis» — kazaku masu sacelšanās, kuras laikā tika sakauta valdības vieniba. Sacelšanos apspieda Katrinas 11 valdība visnežēlīgākā veidā.

18 Kamrads (no vācu vai.) — biedrs.

17   Druders (no vācu vai.) — brālis.

18  Kirgizu-kaisaku stepes. — Tā saucās apgabals, kas atradās uz austrumiem no Uralas upes (tagad Kazachijas PSR teritorija). Kazachus šajā laikā nepareizi dēvēja par «kirgiziem».

18 Fortecija — sens neliela cietokšņa, nocietinājuma nosaukums.

20 Otru epigrafu Puškins ņēmis no D. I. Fonvizina komēdijas «Pusaudzis».

81 Bastions — cietokšņa vai kaujas lauka militārs nocietinājums piecstūra formā.

22 Lubu bildes — lētas, krāsainas bildes, kur attēloti pasakaini vai vēsturiski notikumi.

« Ķistrina — prūšu cietoksnis pie Oderas upes; 1758. gadā, Septiņgadu kara laikā, to aplenca krievu armija.

84 Očakova — pilsēta Dņepras krastos, agrākais turku cietoksnis, ko 1737. gadā ieņēma krievu karaspēks. Galīgi Očakova tika pievienota Krievijai pēc krievuturku kara 1787.—1791. gadā. «Runča bēres» — viena no populārākām satiriska rakstura lubu bildēm.

25   Uradņiks — kareivja vecākā dienesta pakāpe kazaku karaspēkā.

26   Kaprālis — pirmā dienesta pakāpe pēc ierindas kareivja cariskajā armijā XVIII gadsimtā.

27   Pozilura (lat.) — stāvoklis paukojoties.

28   Epigrafu Puškins ņēmis no J. B. Kņažņina komēdijas «Savādnieki».

29  A. P. Sumarokovs (1718—1777. g.) — dzejnieks un dramaturgs.

30   V. Ķ. Tredjakovskis (1703.—1769. g.) — dzejnieks, tulkotājs un zinātnieks. Viņa dzejoļi neveiklā un smagā stila dēļ bieži bija laikabiedru izsmiekla priekšmets.

81 Militarais artikuls — likumu krājums, pēc kura tiesāja militārās personas.

32 Tajā laikā bārddziņi bieži izpildīja arī ārsta pienākumus.

83   Musināšanas lapiņas — Pugačova proklamācijās, kuras aicināja sacelties. Puškins norāda uz tām kā uz «apbrīnojamu tautas daijrunības paraugu».

84   Sieksta — divās dajās pāršķelts koks ar vidū ieurbtiem caurumiem, kuros ielika arestētā kāju, sastiprinot kokam galos abas puses kopā.

36 «1741. gadā soditie». — No 1737. līdz 1740. gadam Baškirijā uzliesmoja liela tautas sacelšanās, kurai par cēloni bija briesmīgā baškiru tautas ekspluatācijā, kādu piekopa cara valdība. Sacelšanos apspieda ar nedzirdētu cietsirdību.

36  Jakši (tataru vai.) — labi.

37   Sikurss — karaspēka daļa, ko sūta kā pastiprinājumu.

08 Fjodors Čumakovs — Jaikas kazaks, artilērijas priekšnieks Pugačova karasoēkā.

39   Griška Otrepjevs. — Tā laikabiedri sauca 1604. gadā parādījušos viltvārdi, po|u panu ielikteni, kas uzdevās par Jāņa IV delu — careviču Dmitriju. Vēsturē viņš pazīstams ar nosaukumu Viltusdmitrijs I.

40   M. M. Cheraskovs (1733.—1807. g.) — dzejnieks, dramaturgs un romānists. Epigrafs ņemts no viņa dzejo|a «Šķiršanās».

1,1 Epigrafs ņemts no M. M. Cheraskova poēmas «Rosiada».

42   Kolēģijas padomnieks — cariskajā Krievijā civila dienesta pakāpe, kas atbilda pulkveža dienesta pakāpei.

43   Orenburgas aplenkšana. — Orenburgu Pugačova karaspēks turēja aplenkumā apmēram sešus mēnešus (no 1773. g. oktobra sākuma līdz 1774. g. martam).

44   Jeļizavela Charlova — Ņižņeozjornaļas cietokšņa komandanta sieva. Pēc cietokšņa ieņemšanas Pugačovs to apžēloja, bet pēc tam sodija, jo to pieprasīja tā tuvākie līdzgaitnieki, kuri baidījās, ka Charlov&amp;.~varētu Pugačovu ietekmēt. Par viņu stāstā minēts iepriekš (sk. 51. lpp.).

46 Komunikācijā — satiksme, sakari.

Pastāv uzskats, ka šai nodaļai epigrafu sacerējis pats Puškins, jo Sumarokovam šāds fragments nav atrasts.

I. N. Beloborodovs — viens no tuvākajiem Pugačova palīgiem, cēlies no Uralu strādniekiem-dzimtļaudīm.

Afanasijs Sokolovs (Chlopuša) — zemnieks-dzimtcilvēks, viens no talantīgākajiem komandieriem Pugačova karaspēkā.

40 Juzejeva — sādža simt divdesmit verstis no Orenburgas, kuras tuvumā Pugačova karaspēks 1773. gada 9. novembrī deva triecienu valdības karaspēkam, kas bija sūtīts Orenburgai paligā.

Frideriks — Prūsijas karalis Fridrichs II, Fridricha I dēls, tāpēc arī Pugačovs vēlāk nosauc viņu par Fjodoru Fjodoroviču. Pats Pugačovs agrāk bija piedalījies tā saucamajā Septiņgadu karā pret Prūsiju, kurā krievu karaspēks sakāva Fridrichu II un, uzvarām vainagots, ieņēma Prūsijas galvaspilsētu — Berlini.

M Epitāfijā — kapu uzraksts, dažreiz dzejas veidā.

82 Pastāv uzskats, ka šās nodaļas epigrafu, kas piedēvēts Kņažņinam, sacerējis pats Puškins.

03 Favorits — cilvēks, kas sasniedzis varu un augstu stāvokli valstī tāpēc, ka ir pratis iegūt cara vai carienes labvēlību.

64 Vachtmistrs — apakšvirsnieks cara armijas kavalerijā.

55 /. I. Michelsons — viens no galvenajiem un visnežēlīgākajiem sacelšanās apspiedējiem. Vajājot Pugačovu pēc atkāpšanās no Kazaņas, 1774. gada augustā galigi sakāva to netālu no Caricinas (tagadējās Staļingradas).

58 Pieres vieta — Sarkanajā laukumā Maskavā. No turienes paziņoja svarīgākos cara ukazus, tās tuvumā tika izdarīti publiski nāves sodi.

67 A. P. Volinskis — Annas Joanovnas valdības ministrs; vadīja kādu krievu muižniecības grupu, kura uzstājās pret vāciešu kundzību galmā. Kopā ar savu tuvāko domu biedru Chruščovu, A. F. 1740. gadā tika publiski sodīts.

58 Sofija — pasta stacija un neliela pilsētiņa divdesmit divas verstis no Pēterburgas, Carskoje Selo tuvumā.

89 P. A. Rumjanceus-Zadunaiskis — feldmaršals; slavens krievu karavadonis, kura vadībā krievu armija guva vairākas uzvaras. Par godu uzvarām vainagotai kaujai pie Kagulas upes (1770. g.) Carskoje Selo (tagadējā Puškino pilsētā) tika uzcelts piemineklis.

60 Robronds — grezns sieviešu tērps ar platu lentu.

SATURS

Pirmā nodala. Gvardes seržants………………………………… 5

Otrā nodala. Ceļvedis…………………………………………….. 13

Trešā nodaļa. Cietoksnis………………………………………… 22

Ceturtā nodaļa. Divkauja……………………………………….. 29

Piektā nodaļa. Mīlestība………………………………………… 37

Sestā nodala. Pugačova laiks…………………………………… 45

Septītā nodaļa. Uzbrukums…………………………………….. 54

Astotā nodaļa. Nelūgts viesis………………………………….. G2

D e vitā nodaļa. Šķiršanās…………………………………….. 69

Desmitā nodaļa. Pilsētas aplenkums………………………….. 74

Vienpadsmitā nodaļa. Dumpinieku nometne……………… 81

Divpadsmitā nodaļa. Bārene………………………………….. 90

Trīspadsmitā nodaļa. Apcietinājums……………………….. 96

Četrpadsmitā nodaļa. Tiesa………………………………… 103

izlaistā nodaļa

D. Btagojs. Puškina «Kapteiņa meitiņa». Tulk. 5. Cielava . .113

Piezīmes. Tulk. 5. Cielava 135

A. Puškins. KAPTEIŅA MEITIŅA

Redaktore I. Kalnciema. Mākslinieciskais redaktors A. Re(ukins. Mākslinieka V. Medvedjeva noformējums. Techniskais redaktors A. Pētersons. Korektore T. Ābele. Nodota salikšanai 1954 g. 14. decembrī. Parak«»tīta iespiešanai 1955. g. 29. Janvarl. Papīra formāts 70X92/16. 8.75 fiz. iespiedi.; 10.24 uzsk. Iespiedi.; 8,11 izdevn. I. Metiens 20.000 eks. JT 02504. Maksā 4 rb|. 45 kap. LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Padomju bulv. Nr 24. Izdevn. Nr. 7267-J806. Iespiesta LPRRT Paraugtipografijā Rīgā, Puškina Ielā Nr. 12. Pašūt. Nr. 2493.

[1] /. staļins. marksisms un valodniecības jautājumi, Latvijas Valsts izdevniecība, Rīgā, 1952.

Content

Puškins Aleksandrs Kapteiņa meitiņa

I nodaļa GVARDES SERŽANTS

II nodaļa VADĀTĀJS

III nodaļa CIETOKSNIS

IV nodaļa DIVKAUJA

V nodaļa MĪLESTĪBA

VI nodaļa PUGAČOVA LAIKS

VII nodaļa UZBRUKUMS

VIII nodaļa NELŪGTS VIESIS

IX nodaļa ŠĶIRŠANĀS

X nodaļa PILSĒTAS APLENKUMS

XI nodaļa DUMPĪGĀ PRIEKŠPILSĒTA

XII nodaļa BĀRENE

XIII nodaļa ARESTS

XIV nodaļa TIESA

PIELIKUMS IZLAISTA NODAĻA

PUŠKINA «KAPTEIŅA MEITIŅA»

PIEZĪMES

SATURS