Puškins Aleksandrs

Pētera Lielā Moris

PĒTERA LIELĀ MORIS

Tā Krievija, ko Pēteris

Ar stingru roku pārveidojis.

N. Jazikovs

I nodaļa

Es Parīzē;

Es dzīvot esmu sācis, ne tikai elpot.

Dmitrijevs

CEĻOTĀJA DIENASGRAMATA

Starp jaunajiem ļaudīm, kurus Pēteris Lielais sūtīja uz svešām zemēm, lai tie iegūtu zināšanas, kas nepieciešamas reformētai valstij, bija arī viņa krustdēls — moris Ibrahims. Viņš mācījās Parīzes karaskolā, beidza to artilērijas kapteiņa pakāpē, ar izcilību piedalījās karā Spānijā un smagi ievainots atgriezās Parīzē. Ķeizars, lai arī plašiem darbiem apkrāvies, nemitējās apjautāties par savu mīluli un vienmēr saņēma atzinīgas atsauksmes par viņa sekmēm un uzvedību. Pēteris bija ļoti apmierināts ar krustdēlu un ne vienu reizi vien aicināja viņu uz Krieviju, taču Ibrahims nesteidzās. Viņš aizbildinājās ar dažādiem ieganstiem, gan ar ievainojumu, gan ar vēlēšanos pilnveidot savas zināšanas, gan ar naudas trūkumu, un Pēteris pieļāvīgi uzklausīja Ibrahima atrunas, lūdza viņu rūpēties par savu veselību, tencināja par cītīgo mācīšanos un, būdams ārkārtīgi taupīgs pats savos izdevumos, nežēloja viņam valsts naudu, pievienodams červonciem tēvišķus padomus un brīdinošas pamācības.

Pēc visu vēsturisko rakstu liecības, ne ar ko nevarēja salīdzināt tolaiku franču brīvo vieglprātību, neprātu un greznību. Ludviķa XIV valdīšanas pēdējie gadi, tik raksturīgi ar galma stingro dievticību, svinīgumu un pieklājību, nebija pametuši nekādu pēdu. Orleānas hercogs gan apvienoja daudzas spožas īpašības ar visāda veida netikumiem, taču viņam diemžēl nepiemita ne miņas no liekulības. Palē Rojālas orģijas Parīzei nebija noslēpums; paraugs bija aizrautīgs. Ap to laiku uzradās Law; naudaskāre savienojās ar baudu un izpriecu alkām; muižas izputēja; tikumība gāja bojā; franči smējās un nezaudēja cerību; valsts saira, skanot satīrisku vodeviļu rotaļīgajiem piedziedājumiem.

Un tomēr sabiedrības dzīve bija visai pievilcīga. Izglītība un dziņa pēc uzjautrināšanās satuvināja visas kārtas. Bagātība, pieklājība, slava, talanti, pat dīvainības, viss, kas spēja ieintriģēt un solīja baudu, tika uzņemts ar vienādu labvēlību. Literatūra, zinātne un filozofija atstāja savus klusos kabinetus un ieradās plašajā sadzīvē, lai izdabātu modei, virzīdama tās uzskatus. Sievietes valdīja, taču vairs neprasīja pielūgsmes. Ārišķīga pieklājība aizstāja dziļo cieņu. Hercoga Rišeljē — šā visjauno Atēnu Alkibiada nedarbi ir iegājuši vēsturē un ļauj izprast tolaiku tikumus:

Ibrahima uzrašanās, viņa āriene, izglītība un iedzimtais prāts Parīzē sacēla vispārēju uzmanību. Visas dāmas savās mājās vēlējās skatīt le negre du czar[2] un rāva to cita citai no rokām. Reģents ne vienu reizi vien ieaicināja to savos jautrajos vakaros; Ibra- hims piedalījās viesībās, kuras ie jūsmo ja Arueta jaunība un sirmā Šoljē viedums, Monteskjē un Fon- teneļa tērzēšana; viņš nepalaida garām nevienas viesības, nevienas svinības, nevienu pirmizrādi un gremdējās vispārējā virpulī ar visu savu gadu un dabas kaisli. Taču Ibrahimu biedēja ne vien doma pamest šo dzīves veidu, šīs izpriecas un pārcelties Pēterburgas galma skarbajā vienkāršībā. Citas, daudz stiprākas saites saistīja viņu pie Parīzes. Jaunais afrikānis mīlēja.

Grāfiene D., lai arī nebūdama vairs jaunības pirmajā plaukumā, bija izslavēta skaistule. Septiņpadsmit gadu vecumā, pēc iznākšanas no klostera, viņu izprecināja cilvēkam, kuru viņa nepaguva iemīlēt un kurš vēlāk par to nekad vairs nerūpējās. Baumas piedēvēja grāfienei mīļākos, taču pēc augstāko aprindu pieļāvīgajiem likumiem viņas labā slava no tā necieta, jo viņai nevarēja pārmest kaut jel kādu smieklīgu vai pavedinošu dēku. Viņas nams bija vismodernākais. Pie viņas pulcējās Parīzes labākā sabiedrība. Ibrahimu ar grāfieni iepazīstināja jaunais Mervils, kuru uzskatīja par grāfienes pēdējo mīļāko, un viņš to ar visādiem paņēmieniem centās likt manīt.

Grāfiene saņēma Ibrahimu pieklājīgi, taču bez sevišķas uzmanības: tas viņam glaimoja. Parasti jauno nēģeri uzlūkoja kā brīnumu, ielenca, apbēra ar apsveikumiem un jautājumiem, un šī ziņkārība, lai arī labvēlības aizsegā, aizskāra viņa patmīlību. Sievietes saldā uzmanība, kas ir mūsu pūliņu gandrīz vienīgais mērķis, ne vien nepriecēja viņa sirdi, bet pat pildīja ar rūgtumu un sašutumu. Viņš juta, ka tiek uzskatīts tikpat kā par reti sastopamu zvēru, par sevišķu un svešu radījumu, kas nejauši palaists pasaulē, ar kuru tam nav nekā kopīga. Viņš pat apskauda ļaudis, kurus neviens neievēroja, un atzina, ka viņu niecīgums ir īsta laime.

Ibrahims nedomāja, ka daba viņu radījusi mīlas priekiem, un tāpēc nebija nedz pašpārliecināts, nedz patmīlīgs, un tas viņa attiecības ar sievietēm padarīja īpaši jaukas. Viņa valoda bija vienkārša un cienīga. Grāfienei D. viņš iepatikās, jo tai bija apnikuši mūžīgie joki un franču asprātības smalkie mājieni. Ibrahims bieži viņu apmeklēja. Mazpamazām viņa aprada ar jaunā nēģera ārieni un pat sāka atrast kaut ko patīkamu šai sprogainajā galvā, kas spīgoja melna starp viesistabas pūderētajām parūkām. (Ibrahims bija ievainots galvā, tāpēc valkāja apsēju, nevis parūku.) Viņš bija divdesmit septiņus gadus vecs, gara un slaida auguma; un ne viena skaistule vien noraudzījās uz viņu ar daudz glaimojošākām jūtām nekā vienkārša ziņkāre; taču aizspriedumu pilnais Ibrahims vai nu neko nemanīja, vai arī redzēja tikai koķetēšanu. Bet, kad viņa skatieni sastapās ar grāfienes skatieniem, viņa neuzticība pazuda. Grāfienes acis pauda tik mīļu labsirdību, viņa izturējās pret Ibrahimu tik vienkārši, tik nepiespiesti, ka nebija iespējams saskatīt ne mazāko koķetēriju vai zobgalību.

Mīlestība viņam nebija ne prātā, taču redzēt grāfieni ik dienas kļuva jau nepieciešami. Viņš it visur meklēja iespēju satikties ar viņu, un šī satikšanās ik reizes šķita negaidīta debess žēlastība. Grāfiene agrāk nekā viņš pats atminēja Ibrahima jūtas. Saki, ko gribi, taču bezcerīga, neko neprasoša mīla sievietes sirdi aizkustina drošāk nekā aprēķināta valdzināšana. Kad Ibrahims bija klāt, grāfiene uzmanīja katru viņa kustību, ieklausījās itin visā, ko viņš teica, viņam promesot, grāfiene bija domīga un, kā parasti, izklaidīga . .. Mervils pirmais pamanīja šo abpusējo tieksmi un apsveica Ibrahimu. Nekas tā neiekvēlina mīlestību kā sveša, uzmundrinoša piezīme. Mīlestība ir akla un, pati sev neuzticēdamās, steidzīgi tver ikvienu balstu. Mervila vārdi atmodināja Ibrahimu. Iespēja iegūt mīļoto sievieti līdz šim nebija radusies viņa iztēlē; cerība pēkšņi apgaismoja viņa dvēseli; viņš neprātīgi iemīlējās. Velti grāfiene, Ibrahima neprātīgās kaisles izbijusies, gribēja draudzīgi aprunāties ar viņu un dot padomu būt apdomīgam; viņa pati kļuva vāja. Nepiesardzīgas balvas ātri vien sekoja cita citai. Un beidzot, pašas iedvestās kaisles pārņemta, pagurusi tās ietekmē, viņa atdevās jūsmas pārņemtajam Ibrahimam …

Nekas nav noslēpjams atklātības vērīgajām acīm. Grāfienes jaunais sakars drīz vien kļuva zināms. Dažas dāmas brīnījās par viņas izvēli, daudziem tā šķita visai dabiska. Vieni smējās, citi saskatīja tur nepiedodamu neuzmanību. Kaisles pirmajā skurbumā Ibrahims un grāfiene neko nevēroja, taču drīz vien viņi sāka uztvert vīriešu divdomīgos jokus un sieviešu dzēlīgās piezīmes. Ibrahima cienīgā un saltā stāja līdz šim viņu pasargāja no līdzīgiem uzbrukumiem; viņš tos uzņēma neiecietīgi un nezināja, ar ko atgaiņāt. Grāfiene, pieradusi pie savu aprindu cieņas, nevarēja aukstasinīgi paciest, ka kļuvusi par tenku un izsmiekla objektu. Viņa sūdzējās Ibrahimam gan ar asarām, gan rūgti pārmeta, gan lūdza neaizstāvēt viņu, lai ar veltīgu troksni nepazudinātu pavisam.

Jaunā situācija vēl vairāk sarežģīja viņas stāvokli. Atklājās nepiesardzīgās mīlas sekas. Mierinājumi, padomi, priekšlikumi — viss bija veltīgi izšķiests, un viss tika noraidīts. Grāfiene redzēja nenovēršamu bojā eju un ar izmisumu gaidīja to.

Tiklīdz grāfienes stāvoklis kļuva zināms, valodas sākās ar jaunu spēku. Jūtelīgās dāmas šausminājās; vīrieši slēdza derības, ko grāfiene dzemdēs: baltu vai melnu bērnu. Cita pēc citas bira epigrammas par viņas vīru, jo grāfs bija vienīgais visā Parīzē, kurš neko nezināja un kuram nebija nekādu aizdomu.

Liktenīgais brīdis tuvojās. Grāfienes stāvoklis bija šausmīgs. Ibrahims apmeklēja viņu katru dienu. Viņš redzēja, ka grāfienes garīgie un fiziskie spēki pamazām izsīkst. Viņa raudāja un bez mitas šausminājās. Beidzot grāfiene sajuta pirmās dzemdību sāpes. Ātri vien par viņu parūpējās. Atrada ieganstu, kā dabūt projām grāfu. Atbrauca ārsts. Jau pirms divām dienām pierunāja kādu nabadzīgu sievieti atdot svešās rokās savu jaunpiedzimušo mazuli; tam pakaļ aizsūtīja pilnvaroto. Ibrahims atradās kabinetā tieši blakus guļamistabai, kur gulēja nelaimīgā grāfiene. Ar aizturētu elpu Ibrahims klausījās viņas dobjās vaimanas, kalpones čukstus un ārsta pavēles. Grāfiene mocījās ilgi. Ikviens viņas vaids plosīja dvēseli; katrs klusuma brīdis aplēja Ibrahimu ar šausmām … Pēkšņi viņš izdzirdēja bērna vājo kliedzienu un, nespēdams apvaldīt sajūsmu, ieskrēja grāfienes istabā — melns mazulis gulēja gultas kājgalī. Ibrahims tam tuvojās. Viņa sirds spēcīgi pukstēja. Viņš svētīja dēlu ar drebošu roku. Grāfiene vāri pasmaidīja un pastiepa viņam vārgu roku … taču ārsts, bīdamies, ka satricinājums slimajai var būt par stipru, atvilka Ibrahimu nost no gultas. Jaunpiedzimušo ielika slēgtā groziņā un iznesa no mājas pa slepenām kāpnēm. Atnesa citu bērnu, un tā šūpuli novietoja dzemdētājas guļamistabā. Ibrahims aizbrauca mazliet nomierinājies. Visi gaidīja grāfu. Tas atgriezās vēlu, uzzināja, ka grāfiene laimīgi dzemdējusi, un bija ļoti apmierināts. Tādā kārtā publika, kas bija gaidījusi kairinošu traci, pievīlās cerībās un tai nācās apmierināties ar tenkošanu vien.

Viss iegāja savās parastajās sliedēs. Taču Ibrahims juta, ka viņa liktenī jānotiek izmaiņām un ka vii^a sakari agri vai vēlu kļūs zināmi grāfam D. Tādā gadījumā, lai kas notiktu, grāfienes bojā eja bija neizbēgama. Ibrahims mīlēja kaislīgi, un arī viņu mīlēja tāpat; taču grāfiene bija untumaina un vieglprātīga. Un ne jau pirmo reizi viņa mīlēja. Riebums, naids no viņas sirds varēja izstumt vismaigākās jūtas, Ibrahims jau paredzēja brīdi, kad tā atsals; līdz šim viņš nebija pazinis greizsirdību, taču ar šausmām to nojauta; viņš iedomājās, ka šķiršanās ciešanas būs mazāk mokošas, un jau grasījās saraut nelaimīgo sakaru, pamest Parīzi un doties uz Krieviju, kurp jau sen viņu aicināja Pēteris un neskaidras pienākuma jūtas.

II nodaļa

Ak, skaistums nav tik glaimīgs, Ne tik daudz apbur prieks, Man nav tik aušīgs prāts, Un ne tik laimīgs sev es liekos, Pēc goda alkdams, bieži mokos … Klau, slava mani sauc: jel nāc!

Deržavins

Ritēja dienas, mēneši, un iemīlējies Ibrahims nespēja saņemties un pamest sievieti, ko bija savaldzinājis. Grāfiene ar katru brīdi pieķērās viņam jo vai

rāk. Viņu dēls auga attālā provincē. Tenkas sabiedrībā sāka apklust, un mīlnieki baudīja lielāku mieru, klusībā atcerēdamies pagājušo vētru un cenzdamies nedomāt par nākotni.

Reiz Ibrahims bija audiencē pie Orleānas hercoga. Hercogs, iedams viņam garām, apstājās un pasniedza vēstuli, pavēlēdams to brīvā laikā izlasīt. Tā bija Pētera I vēstule. Valdnieks, Ibrahima ilgās prombūtnes īstos iemeslus uzminēdams, rakstīja hercogam, ka viņš nedomājot Ibrahimam neko uzspiest, ka atstājot viņa paša labajai gribai izlemt — atgriezties Krievijā vai ne, bet katrā ziņā viņš nekad nepametīšot savu agrāko audzēkni. Šī vēstule Ibrahimu saviļņoja līdz sirds dziļumiem. Kopš tā brīža viņa liktenis bija izlemts. Nākamajā dienā viņš paziņoja reģentam savu nodomu nekavējoties doties uz Krieviju. — Apdomājiet, ko darāt, — hercogs viņam teica, — Krievija nav jūsu tēvija; nedomāju, ka jums jel kad izdosies redzēt savu svelmaino dzimteni; taču jūsu ilgstošā dzīve Francijā atsvešinājusi jūs kā no klimata, tā no pusmežonīgās Krievijas dzīves veida. Jūs neesat dzimis Pētera pavalstnieks. Ticiet man: izmantojiet viņa augstsirdīgo atļauju. Palieciet Francijā, par kuru jūs jau esat lējis savas asinis, un esiet pārliecināts, ka arī šeit jūsu nopelni un gara spējas nepaliks bez pienācīga atalgojuma. — Ibrahims sirsnīgi pateicās hercogam, taču stingri palika pie sava nodoma. — Nožēloju, — reģents viņam teica, — bet patiesībā jums taisnība. — Viņš solīja Ibrahimu atvaļināt un par visu uzrakstīja krievu caram.

Ibrahims ātri saposās ceļā. Pirms aizbraukšanas viņš pēc paraduma pavadīja vakaru pie grāfienes D. Viņa neko nezināja; Ibrahimam nebija dūšas viņai atzīties. Grāfiene bija mierīga un jautra. Viņa vairākas reizes aicināja Ibrahimu sev klāt un jokojās par viņa domīgumu. Pēc vakariņām visi izklīda. Viesistabā bija palikusi grāfiene, viņas vīrs un Ibrahims. Nelaimīgais būtu atdevis visu pasaulē, lai paliktu ar grāfieni divatā; taču grāfs D. šķita sēžam pie kamīna tik omulīgi, ka nebija ko cerēt viņu izdabūt no istabas. Visi trīs klusēja. — Bonne nuit,1 — grāfiene beidzot teica. Ibrahima sirds sažņaudzās un pēkšņi izjuta visas šķiršanās šausmas. Viņš stāvēja nekustīgi. — Bonne nuit, messieurs, — grāfiene atkārtoja. Viņš joprojām nekustējās .. . Beidzot acis viņam satumsa, galva sāka griezties, viņš tikko jaudāja iziet no istabas. Pārbraucis mājā, Ibrahims gandrīz nemaņā uzrakstīja šādu vēstuli:

«Es braucu, mīļā Leonora, pametu Tevi uz visiem laikiem. Rakstu Tev tādēļ, ka man nav spēka citādi ar Tevi izskaidroties.

Mana laime nevarēja ilgāk turpināties. Es to baudīju, par spīti liktenim un dabai. Tu būtu mani beigusi mīlēt; burvība būtu izgaisusi. Šī doma mani vienmēr vajāja, pat tais brīžos, kad, šķita, es visu biju aizmirsis, kad pie Tavām kājām baudīju Tavu kaislo uzupurēšanos, Tavu bezgalīgo maigumu … Vieglprātīgā sabiedrība īstenībā bez žēlastības vajā to, ko teorētiski pieļauj; tās saltais izsmiekls agri vai vēlu Tevi uzvarētu, padarītu rāmu Tavu liesmaino dvēseli — un Tu beidzot kaunētos savu kaislību …

kas tad notiktu ar mani? Nē! Labāk mirt, labak pamest Tevi pirms tā baigā brīža …

Tavs miers man par visu dārgāks; Tu nevarēji to baudīt, kamēr sabiedrības acis bija mums pievērstas. Atceries, ko visu Tu izcieti, — visus patmīlības apvainojumus, visas mokošās bailes; atceries mūsu dēla drausmīgo piedzimšanu. Padomā: vai arī turpmāk drīkstu Tevi pakļaut tiem pašiem satraukumiem un briesmām? Kāpēc gan pūlēties savienot tik maigas, tik daiļas būtnes likteni ar nēģera — nožēlojama radījuma likteni, kurš tik tikko izpelnījies cilvēka vārdu?

Ardievu, Leonora, ardievu, mīļais vienīgais draugs. Atstādams Tevi, pametu savas dzīves pirmos un pēdējos priekus. Nav man ne tēvijas, ne tuvinieku. Dodos uz bēdīgo Krieviju, kur mans mierinājums būs mana pilnīgā vientulība. Stingra nodarbība, kurai es no šā brīža nodošos, ja arī neapslāpēs, tad vismaz izklaidēs moku pilnās atmiņas par aizgrābtības un svētlaimes dienām … Ardievu, Leonora, — atraisos no šīs vēstules it kā no Taviem apkampieniem; ardievu, esi laimīga — un pa reizei iedomājies nabaga nēģeri, savu uzticīgo Ibrahimu.»

Tai pašā naktī viņš devās uz Krieviju.

Ceļojums nelikās tik briesmīgs, kā viņš bija gaidījis. Viņa iztēle ņēma virsroku pār īstenību. Jo vairāk viņš attālinājās no Parīzes, jo skaidrāk, jo tuvāk redzēja visu, ko atstāja uz mūžu.

Gluži nemanot viņš nokļuva uz krievu robežas. Jau bija pienācis rudens. Taču, nevērojot slikto ceļu, pasta puiši veda viņu vēja ātrumā, un ceļojuma septiņpadsmitās dienas rītā viņš ieradās Krasnoje Selo, caur kuru gāja toreizējais lielceļš.

Līdz Pēterburgai bija palikušas divdesmit astoņas verstis. Kamēr jūdza zirgus, Ibrahims iegāja pasta istabā. Kaktā kāds liela auguma vīrs zaļu svārku mugurā, māla pīpi mutē, uz galda atbalstījies, lasīja Hamburgas avīzes. Izdzirdīs kādu ienākam, tas pacēla galvu. — A! Ibrahims? — viņš iesaucās, no sola celdamies. — Sveicināts, krustdēl! — Ibrahims, Pēteri pazinis, aiz priekiem metās pie viņa, taču godbijīgi apstājās. Valdnieks pienāca klāt, apkampa viņu un noskūpstīja uz galvas. — Man tika ziņots, ka tu ieradīsies, — Pēteris teica. — Atbraucu tev pretī. Gaidu tevi šeit kopš vakardienas. — Ibrahims neatrada vārdus, lai paustu savu pateicību. — Liec, — valdnieks turpināja, — lai tavi rati brauc aiz mums; pats sēdies man blakus, un brauksim pie manis. — Piebrauca valdnieka kalešu; viņš iekāpa ar Ibrahimu, un viņi aizlēkšoja. Pēc pusotrām stundām viņi ieradās Pēterburgā.

Ibrahims ziņkārīgi noskatījās uz jaunpiedzimušo galvaspilsētu, kas slējās no purva pēc patvaldības mājiena. Kaili aizsprosti, kanāli bez krastmalām, koka tilti it visur apliecināja neseno cilvēka gribas uzvaru pār stihijas pretestību. Nami šķita būvēti steigā. Visā pilsētā neredzēja nekā lieliskāka par Ņevu, kas vēl nebija greznota ar granīta ietvaru, bet jau nosēta ar kara un tirdzniecības kuģiem. Valdnieka kaleša apstājās pie tā dēvētā Cares dārza pils. Uz lievenēm Pēteri sagaidīja gadus trīsdesmit piecus veca sieviete, glītu izskatu, tērpusies pēc Parīzes jaunākās modes. Pēteris noskūpstīja viņu uz lūpām un, paņēmis Ibra- himu pie rokas, teica: — Vai tu, Katiņ, vēl pazīsti manu krustdēlu? Lūdzu, mīlē viņu un lutini tāpat kā agrāk. — Katrīna pavērās uz viņu ar melnajām, skad- rajām acīm un pasniedza roku. Divas jaunas skaistules, garas, slaidas, svaigas kā rozes, stāvēja aiz viņas un godbijīgi tuvojās Pēterim. — Liza, — viņš teica vienai no tām, — vai atceries mazo mori, kurš Oranienbaumā no manis zaga tev ābolus? Lūk, viņš, — iepazīstinu. — Lielkņaze iesmējās un pietvīka. Visi devās uz ēdamistabu. Valdnieku gaidot, galds bija klāts. Pēteris ar visu ģimeni apsēdās pusdienot, uzaicinājis arī Ibrahimu. Maltītes laikā valdnieks ar viņu pārrunāja dažādus jautājumus, izprašņāja par spāņu karu, par Francijas iekšējām lietām, par reģentu, kuru viņš mīlēja, lai arī nopēla daudzas tā īpašības. Ibrahims izcēlās ar precīzu un vērīgu prātu. Pēteris bija ļoti apmierināts ar viņa atbildēm; viņš atcerējās dažus notikumus no Ibrahima bērnības un stāstīja par tiem tik labsirdīgi un jautri, ka nevienam nevarēja nākt ne prātā, ka šis laipnais un viesmīlīgais namatēvs ir Poltavas varonis, Krievijas varenais un bargais pārveidotājs.

Pēc pusdienām valdnieks pēc krievu paražas devās pagulēties. Ibrahims palika ar ķeizarieni un lielkņa- zēm. Viņš centās apmierināt sieviešu ziņkāri, notēloja Parīzes dzīves veidu, turienes svinības un untumainās modes. Pa to laiku daži valdnieka galminieki bija sapulcējušies pilī. Ibrahims pazina lepno kņazu Menšikovu, kurš, ieraudzījis mori tērzējot ar Katrīnu, lepni uz viņu pašķielēja; kņazu Jakovu Dolgorukiju, Pētera skarbo padomnieku; mācīto Brisu, kas tautā bija izdaudzināts par krievu Faustu; jauno Ragu- zinski, savu kādreizējo biedru, un citus, kas bija atnākuši pie valdnieka ar ziņojumiem un pēc rīkojumiem.

Valdnieks iznāca pēc stundām divām. — Palūkosim, — viņš teica Ibrahimam, — vai neesi aizmirsis savu veco amatu. Paņem šīfera tāfeli un nāc man līdzi. — Pēteris ieslēdzās virpotavā un nodevās valsts darbam. Pēc kārtas viņš strādāja ar Brisu, ar kņazu Dolgorukiju, ar ģenerālpolicmeistaru Deviēru un nodiktēja Ibrahimam vairākus ukazus un lēmumus. Ibrahims nevarēja vien nobrīnīties par valdnieka ātro un aso prātu, ciešo un vingro uzmanību un daudzpusīgo darbību. Pēc darba Pēteris izvilka kabatas grāmatiņu, lai pārbaudītu, vai viss šodienai nodomātais padarīts. Pēc tam, no virpotavas iziedams, teica Ibrahimam: — Ir jau vēls, tu, šķiet, esi noguris; pārnakšņo šeit, kā darīji senāk. Rīt es tevi pamodināšu.

Ibrahims, palicis viens, tikko spēja atjēgties. Viņš atradās Pēterburgā; viņš atkal skatīja dižo vīru, kuram blakus, vēl nenojauzdams tā vērtību, bija pavadījis savu bērnību. Gandrīz ar nožēlu viņš pats sev atzinās, ka pirmo reizi pēc šķiršanās grāfiene D. nav bijusi viņa vienīgā doma visā dienas gaitā. Viņš redzēja, ka jaunais dzīves veids, kas viņu gaidīja, darba lauks un pastāvīgā nodarbošanās var atdzīvināt viņa dvēseli, ko nogurdinājušas kaislības, dīkdienība un slepena grūtsirdība. Doma, ka viņš var būt dižā vīra līdzgaitnieks un kopā ar to pārveidot lielas tautas likteni, pirmo reizi atmodināja Ibrahimā cildenas godkāres jūtas. Šādā noskaņojumā Ibrahims atlaidās viņam sagatavotajā gultā, un pierastie sapņi viņu aiznesa uz tālo Parīzi mīļotās grāfienes skavās.

III nodaļa

Kā mākoņi pie debess — Tā domas galvā dzimst un pazūd;

Ko šodien milam, rītu ienīst spējam.

V. Kihelbekers

Nākamajā dienā Pēteris, kā bija solījies, pamodināja Ibrahimu un apsveica ar Preobraženskas pulka bombardieru rotas kapteiņleitnanta pakāpi; valdnieks pats bija šā pulka kapteinis. Galminieki ielenca Ibrahimu, katrs pēc sava prāta centās izrādīt laipnību jaunajam mīlulim. Augstprātīgais kņazs Menšikovs draudzīgi paspieda viņam roku. Šeremetjevs apjautājās par saviem Parīzes paziņām, bet Golovins uzaicināja pusdienās. Šim pirmajam paraugam sekoja citi, un tā Ibrahims saņēma ielūgumus vismaz uz veselu mēnesi.

Ibrahims vadīja vienmuļas, taču darbīgas dienas, tātad garlaicību nepazina. No dienas dienā viņš arvien vairāk pieķērās valdniekam, labāk iepazina tā cēlo dvēseli. Sekot diža vīra domām ir visai saistoša nodarbība. Ibrahims vēroja Pēteri Senātā, kur viņu apstrīdēja Buturļins un Dolgorukijs, kad tika apspriesti svarīgi likumdošanas jautājumi, admiralitātes kolēģijā, kad viņš nostiprināja Krieviju kā varenu jūras valsti, vēroja viņu, kad tas kopā ar Teofanu, Gavrilu Bužinski un Kopijeviču atpūtas brīžos caurskatīja ārzemju publicistu tulkojumus vai arī apmeklēja tirgoņa fabriku, amatnieka darbnīcu un zinātnieka kabinetu. Krievija Ibrahimam šķita kā milzīga darbnīca, kur strādā mašīnas, kur katrs darbinieks, pakļaudamies noteiktai kārtībai, dara savu darbu. Arī viņš uzskatīja par pienākumu pūlēties pie sava darbgalda un centās pēc iespējas mazāk ilgoties pēc Parīzes dzīves izpriecām. Grūtāk bija atgaiņāt no sevis citas — mīļas atmiņas: viņš bieži domāja par grāfieni D., iztēlojās viņas taisnīgo sašutumu, asaras, grūtsirdību … Taču dažreiz krūtis sažņaudza baiga doma: augstāko aprindu izpriecas, jauni sakari, cits laimīgais — Ibrahims nodrebēja; viņa afrikāniskās asinis sāka mutuļot greizsirdībā, un karstas asaras bija gatavas plūst pa viņa melno seju.

Kādu rītu viņš sēdēja savā kabinetā, apkrāvies ar darīšanu papīriem, kad pēkšņi izdzirda skaļu sveicienu franču valodā; Ibrahims strauji pagriezās, un jaunais Korsakovs, kuru viņš bija atstājis Parīzē augstāko aprindu virpulī, apskāva viņu ar priecīgiem izsaucieniem. — Es nule atbraucu, — Korsakovs teica, — un steidzos tieši pie tevis. Visi mūsu Parīzes paziņas tevi sveicina, nožēlo, ka neesi tur. Grāfiene D. lika tevi katrā ziņā aicināt, un še tev no viņas vēstule. — Ibrahims drebēdams satvēra vēstuli un skatījās uz pazīstamo rokrakstu, neuzdrīkstēdamies ticēt savām acīm. — Esmu priecīgs, — Korsakovs turpināja, — ka tu vēl neesi nomiris no garlaicības šai barbariskajā Pēterburgā! Ko te dara, ar ko nodarbojas? Kas ir tavs drēbnieks? Vai jums vismaz ir opera? — Ibrahims izklaidīgi atbildēja, ka, domājams, valdnieks šobrīd strādājot kuģu būvētavā. Korsakovs sāka smieties. — Redzu, — viņš teica, — ka tu patlaban nespēj veltīt man uzmanību, citreiz patērzēsim, cik uziet; braucu stādīties priekšā valdniekam. — Ar šiem vārdiem viņš apsviedās apkārt uz vienas kājas un izskrēja no istabas.

Ibrahims, palicis viens, steidzīgi atvēra vēstuli. Grāfiene maigi sūdzējās, pārmezdama viņam izlikšanos un neuzticību. «Tu saki,» viņa rakstīja, «ka mans miers Tev esot dārgāks par visu pasaulē; Ibrahim, ja tā būtu patiesība, vai Tu spētu mani sodīt ar tām bēdām, kādās mani iegrūda pēkšņā vēsts, ka esi aizbraucis? Tu baidījies, es Tevi nelaidīšu projām; vari būt pārliecināts, ka, lai gan Tevi mīlu, savu mīlu es spētu ziedot Tavai labklājībai un tam, ko Tu uzskati par savu pienākumu.» Grāfiene beidza vēstuli ar kvēliem mīlas zvērestiem un svinīgi lūdza kaut retumis viņai rakstīt, ja jau nu viņiem neesot cerības kādreiz atkal redzēties.

Kādas jūtas pildīja Ibrahima dvēseli? Greizsirdībā? Dusmas? Izmisums? Nē; tās bija dziļas, nomācošas skumjas. Viņš klusībā domāja: es to paredzēju, tam vajadzēja notikt. Tad atvēra grāfienes vēstuli, atkal to pārlasīja, nokāra galvu un rūgti apraudājās. Viņš raudāja ilgi. Asaras atviegloja viņa sirdi. Paskatījies pulkstenī, redzēja, ka laiks braukt. Ibrahims būtu ļoti priecīgs, ja varētu nebraukt, taču asamblejas apmeklēšana bija obligāta, un valdnieks stingri prasīja, lai galminieki būtu klāt. Ibrahims saposās un brauca pēc Korsakova.

Korsakovs sēdēja, ģērbies rītasvārkos, un lasīja franču grāmatu. — Tik agri? — viņš iesaucās, ieraudzījis Ibrahimu. — Apžēlojies, — tas atbildēja, — jau pusseši; mēs nokavēsimies; ģērbies ātrāk, un brauksim. — Korsakovs sarosījās, ņēmās zvanīt, cik jaudas; saskrēja kalpi; Korsakovs sāka steidzīgi posties. Francūzis kambarsulainis pasniedza viņam kurpes ar sarkaniem papēžiem, gaišzilas samta bikses, rožainu, ar vizuļiem apšūtu garsvārku; priekšnamā uz ātru roku pūderēja parūku; kad to ienesa, Korsakovs iebāza tajā apcirpto galviņu, lika pasniegt zobenu un cimdus, kādas desmit reizes apgriezās spoguļa priekšā un paziņoja Ibrahimam, ka esot gatavs. Haiduki pasniedza lāčādas kažokus, un viņi devās uz Ziemas pili.

Viņu pārsteidza necerētā aina. Visā dejas zāles garumā, itin nožēlojamai mūzikai skanot, dāmas un kavalieri stāvēja divās rindās cits citam iepretim; kavalieri zemu locījās, dāmas vēl zemāk pietupās, vispirms tieši sev pretī, tad pagriezdamās pa labi, tad pa kreisi, atkal taisni, atkal pa labi un tā joprojām. Korsakovs, šo dīvaino laika kavēkli vērodams, bolīja acis un kodīja lūpas. Pietupšanās un klanīšanās ilga kādu pusstundu; beidzot tā mitējās, un resnais kungs ar puķu pušķi paziņoja, ka ceremoniālās dejas beigušās, un pavēlēja muzikantiem spēlēt menuetu. Korsakovs kļuva priecīgs un sataisījās paspīdēt. Starp jauniņajām viešņām viena it sevišķi viņam patika. Ap sešpadsmit gadu veca, grezni, taču ar gaumi tērpusies, tā sēdēja blakus pavecākam vīram, pēc izskata cienīgam un bargam. Korsakovs piesteidzās tai klāt un lūdza pagodināt viņu un nākt dejot. Jaunā skaistule raudzījās uz viņu samulsusi un, šķita, nezināja, ko teikt. Blakus sēdētājs vīrs vēl vairāk saīga. Korsakovs gaidīja skaistules lēmumu, taču kungs ar puķu pušķi pienāca pie viņa, aizveda zāles vidū un svarīgi teica: «Mans kungs, tu esi izdarījis pārkāpumu: vispirms, pieiedams pie šīs jaunās personas, neiztaisījis trīs reveransus, kas tai pienācās, un, otrkārt, uzņemdamies pats viņu uzaicināt, lai gan menuetos šīs tiesības pieder dāmai, nevis kavalierim; aiz to tu tiksi visai sodīts, un proti, tev būs jāizdzer lielā ērgļa kauss.» Korsakovs brīnījās ar katru brīdi vairāk. Acumirklī viesi viņu ielenca, trokšņaini pieprasīdami likuma izpildi. Pēteris, skaļus smieklus un saucienus izdzirdis, iznāca no otras istabas, jo viņam ļoti patika piedalīties šādos sodos. Bars pašķīrās, un viņš iegāja vidū, kur stāvēja nosodītais un viņa priekšā asamblejas maršals ar milzīgu malvāzijas kausu. Maršals veltīgi mēģināja pierunāt noziedznieku labprātīgi padoties likumam. — Ahā, — Pēteris teica, ieraudzījis Korsakovu, — iekriti, brālīt, tagad esi tik laipns, mosjē, dzer un nevaibsties. — Neko nevarēja darīt. Nabaga švīts, elpu neatvilcis, iztukšoja kausu un atdeva to maršalam. — Paklau, Korsakov, — Pēteris viņam teica, — tev ir samta bikses, kādas pat es nevalkāju, lai gan esmu par tevi daudz bagātāks. Tā ir izšķērdība: pielūko, ka ar tevi nesabaros. — Šo rājienu uzklausījis, Korsakovs gribēja no vidus iziet, taču sagrīļojās un gandrīz pakrita, valdniekam un visai jautrajai sabiedrībai par neaprakstāmiem priekiem. Šī epizode ne tikai nenāca par ļaunu galvenās darbības vienotībai un pievilcībai, bet vēl vairāk to atdzīvināja. Kavalieri švīkstināja kājas un klanījās, bet dāmas pietupās un dauzīja ar papēdīšiem jo cītīgāk un nu jau pavisam vairs neievēroja ritmu. Korsakovs nebija spējīgs piedalīties vispārējā jautrībā. Dāma, kuru viņš bija izvēlējies, pēc sava tēva Gavri- las Afanasjeviča pavēles piegāja pie Ibrahima un, zilās acis nodūrusi, kautri pasniedza viņam roku. Ibrahims nodejoja ar to menuetu un aizveda atpakaļ uz agrāko vietu; tad, uzmeklējis Korsakovu, izveda to no zāles, iesēdināja karietē un brauca mājup. Pa ceļu Korsakovs sākumā neskaidri šļupstēja: •— Nolādētā asambleja! … Nolādētais lielā ērgļa kauss … — taču drīz vien aizmiga ciešā miegā, nejuta, kā atbraucis mājās, kā ticis izģērbts un nolikts gultā; un nākamajā dienā atmodās ar galvas sāpēm, miglaini atcerēdamies švīkstināšanu, pietupšanos, tabakas dūmus, kungu ar puķu pušķi un lielā ērgļa kausu.

IV nodaļa

Bez steigas paēst, krietni mielot

Bij senču tikums; apkārt laist

Bez steigas mēdza kausu lielo,

Kur alus virmo, vīni kaist.

Ruslans un Ludmila

Tagad laipnais lasītājs jāiepazīstina ar Gavrilu Afanasjeviču Rževski. Cēlies no senas bajāru dzimtas, būdams milzīgas muižas īpašnieks, viņš bija viesmīlīgs, cienīja medības ar vanagiem; saime viņam bija liela. Vārdu sakot, Rževskis bija īsts krievu lielkungs; pēc paša izteicieniem, necieta vācu garu un savā mājas dzīvē centās saglabāt sirdij mīļās senatnes ieražas.

Viņa meitai bija septiņpadsmit gadu. Jau bērnībā tā zaudēja māti. Viņu audzināja vecmodīgi, tas ir, māmuļu, auklīšu, draudzeņu un istabeņu ielokā; viņa prata izšūt ar zeltu un nemācēja lasīt; viņas tēvs, lai gan tam derdzās viss ārzemnieciskais, nevarēja pretoties meitas tieksmei mācīties vāciešu dejas pie sagūstītā zviedru virsnieka, kas dzīvoja viņu namā. Šim nopelnu bagātajam dejas skolotājam bija gadu piecdesmit, labā kāja cauršauta pie Narvas un tāpēc ne visai spējīga uz menuetiem un kurantiem, toties kreisā ar apbrīnojamu mākslu un vieglumu taisīja visādus grūtus pā. Skolniece darīja godu tās centībai. Natalja Gavrilovna asamblejās bija izslavēta dejotāja, kas arī pa daļai bija par iemeslu Korsakova pārkāpumam. Nākamajā dienā Korsakovs atbrauca atvainoties Gavrilam Afanasjevičam; taču jaunā modes āksta veiklība un švītums nepatika lepnajam bajāram, kurš asprātīgi to nosauca par franču pērtiķi.

Bija svētku diena. Gavrila Afanasjevičs gaidīja dažus radus un draugus. Senatnīgā zālē klāja garu galdu. Viesi ieradās ar sievām un meitām, kas beidzot bija atbrīvotas no mājas ieslodzījuma pēc valdnieka ukaza un pēc viņa paša parauga. Nataļja Gavrilovna viesus apstaigāja ar sudraba paplāti, piekrautu zelta kausiņiem, un katrs izdzēra savējo, nožēlodams, ka skūpsts, kuru šādā gadījumā saņēma senatnē, vairs neietilpa paražās. Sēdās pie galda. Pirmajā vietā blakus mājastēvam apsēdās viņa sievastēvs kņazs Boriss Aleksejevičs Likovs, septiņdesmit gadu vecais bajārs; pārējie viesi ievēroja cilts senat- nīguma pakāpi, ar to atcerēdamies vietvaldības laimīgos laikus; vīrieši novietojās vienā pusē, sievietes — otrā; galda lejas galā savas parastās vietas ieņēma lielkungu kundzene veclaiku jakā un aubē; pundure, trīsdesmitgadīga mazule, klīrīga un krunkaina, un sagūstītais zviedrs, tērpies apvalkātā zilā

mundieri. Ar dažādiem ēdieniem piekrauto galdu ielenca bars kņadīgu saimes ļaužu, starp kuriem izcēlās virssulainis ar bargu skatienu, resnu vēderu un cēlu nekustlbu. Pirmais bridis pusdienojot bija veltīts tikai mūsu senās virtuves ražojumiem; vienīgi šķīvju un darbīgo karošu šķinda traucēja vispārīgo klusumu. Beidzot namatēvs, redzēdams, ka pienācis īstais brīdis pakavēt viesiem laiku ar patīkamu tērzēšanu, apskatījās un jautāja: — Bet kur tad Jekimovna? Saukt viņu šurp. — Daži kalpi jau metās kur nu katrs, taču tobrīd veca sieva, nobalsināta un nosār- tināta, ar ziediem un vizuļiem izpušķojusies, ģērbusies brokāta robronā, ar vaļēju kaklu un krūtīm, ienāca padziedādama un padejodama. Visi viņu saņēma ar patiku.

—   Labdien, Jekimovna, — kņazs Likovs teica. ■— Kā sviežas?

—   Pamazām, palēnām, kūmiņ: dziedot un dejojot, līgavaiņus gaidot.

—    Kur tu, jokdare, biji? — namatēvs jautāja.

—    Pušķojos, kūmiņ, lai dārgie viesi prieku rod, dieva svētdienai godu dod, pēc cara likuma, bajāru tikuma, visai pasaulei ko smiet, pēc vācu manieres diet.

Pie šiem vārdiem atskanēja skaļi smiekli un jokdare nostājās savā vietā aiz namatēva krēsla.

—    Nu, jokdare melš, melš, bet gadās — arī taisnību samelš, — teica Tatjana Afanasjevna, namatēva vecākā māsa, kuru viņš no sirds cienīja. — Patiesi, tagadējie tērpi visai pasaulei par apsmieklu. Ja jau arī jūs, tēvaiņi, esat bārdas sev noskuvuši un strup- svārkus uzvilkuši, tad par sieviešu lupatām, protams,

hav ko runāt: patiesi gan, žēl sarafāna, jaunavu lentu un sievu lakata. Ja paskatās uz tagadējām skaistulēm, gan jāsmejas, gan jāraud: matiņi uzbužināti kā veltenis, saziesti, ar franču miltiem nobārstīti, vēderiņš sažņaugts tā, ka gandrīz vai pārtrūks, apakš- brunči uzstiepti uz stīpām; ratos sēžas sāniski; pa durvīm ieejot — pietupstas. Ne nu var stāvēt, ne nu sēdēt, ne elpu atvilkt — tīrās mocekles tās manas dūjiņas.

—    Ak, mīļā Tatjana Afanasjevna, — teica Kirila Petrovičs T., bijušais vojevoda Rjazaņā, kur ieguvis sev trīstūkstoš dvēseļu un jaunu sievu, kā vienu, tā otru ne visai taisnā ceļā. — Manuprāt, lai sieva pošas, kā grib: lai liek galvā kaut mūku benīti, lai velk mugurā kaut bogdihāna paltraku — tikai lai katru mēnesi nešuj citu kleitu un agrākās lai nenomet vēl jaunas. Senāk, redz, mazmeitai pūrā tika vecmāmuļas sarafāns, bet tagadējie robroni — paraugies — šodien kundzei mugurā, bet rīt — kalponei. Kā lai iztiek? Tā jau izputēs krievu muižniecība! Tīrais posts, vairāk nekas. — Pie šiem vārdiem viņš ar nopūtu paskatījās uz savu Marju Iļjiničnu, kurai itin nemaz nepatika ne senatnes slavēšana, ne jauno paražu pelšana. Citas skaistules bija ar viņu vienis prātis, taču klusēja, jo tajos laikos uzskatīja, ka kautrība ir nepieciešams jaunas sievietes piederums.

—    Un kas vainīgs, — Gavrila Afanasjevičs teica, liedams krūzē putojošu kvasu. — Vai tik mēs paši nebūsim tie vainīgie? Jaunie sievieši aušojas, bet mēs tiem izdabājam.

—    Ko tu padarīsi, ja mums piekrišanas neprasa? — Kirila Petrovičs atbildēja. — Dažreiz mīļu prātu būtu

gribējis sievu ieslēgt mājā, bet viņu, bungām rībot, aicina uz asambleju; vīrs tver pēc pletnes, sieva pēc rotām. Ak, šīs asamblejas! Tās mums dieviņš uzlicis par mūsu grēkiem.

Marja Iļjinična sēdēja kā uz adatām; mēle viņai tā vien niezēja; beidzot viņa neizturēja un, vērsdamās pie vīra, ar skābenu smaidiņu jautāja, ko viņš slikta atrodot asamblejās.

—    Sliktums ir tas, — ieērcinātais laulātais draugs atbildēja, — ka tagad, kopš tās ieviesušās, vīri netiek galā ar sievām. Sievas ir aizmirsušas apustuļa mācību: sievai savu vīru būs bijāt; rūpējas nevis par saimniecību, bet par jauniem tērpiem; nedomā vis, kā izpatikt vīram, bet kā savaldzināt virsniekus, tos vējgrābšļus. Un vai maz klājas, cienmātiņ, krievu bajārei vai bajārmeitai būt kopā ar vāciešiem, tabak- pīpmaņiem, un viņu kalponēm? Kur tas dzirdēts, ka līdz vēlai naktij tiek dejots un tērgāts ar jauniem vīriešiem? Nebūtu jau nekas, ja tie bijuši radinieki, bet tērgavā taču ar svešiem, ar nepazīstamiem.

—    Būtu bildis vārdiņu, ja nebaidījies vilciņu, — Gavrila Afanasjevičs sapīcis teica. — Atzīšos, tās asamblejas arī man nav pa prātam: tā vien skaties, uzdursies piedzērušam vai arī pašu piedzirdīs apsmieklam. Tā vien pielūko — kāds resgalis izdarīs nedarbus ar meitu; un tagad jaunatne tā izlaidusies, ka ne pēc kā neizskatās. Par piemēru, nelaiķa Jev- grafa Sergejeviča Korsakova dēls pagājušajā asamblejā ar Natašu izspēlēja tādu stiķi, ka lika man nosarkt. Nākamajā dienā, raugos, kāds stūrē tieši manā pagalmā; domāju, sak, ko dieviņš atsūtījis — vai nebūs kņazs Aleksandrs Daņilovičs? Nekā: Ivans Jevgrafovičs! Nepieturēja vis pie vārtiem un nepa- pūlējās vis kājiņām atnākt līdz lievenēm! Kur nu! Iebrāzās! Ņēmās švīkstināties! Mēļot! .. . Jokdare Jekimovna itin brangi viņu pārmēda; jā, notēlo, muļķīt, aizjūras pērtiķi.

Jekimovna satvēra kāda trauka vāku, pasita to padusē kā platmali un sāka vaikstīties, šļūcināt kāju un uz visām pusēm klanīties, runādama: — Musjē … mamzel… asambleja … pardon. — Ilgie un skaļie smiekli pauda viesu sajūsmu.

—    Nu, Korsakovs kas Korsakovs, — vecais kņazs Likovs teica, slaucīdams smieklu asaras, kad daudzmaz bija nomierinājušies. — Ko tur slēpt. Ne jau viņš pirmais, ne pēdējais no Vāczemes svētajā Krievzemē atgriežas, par ākstu pārvērties. Ko tur mācās mūsu bērni? Kāju šļūcināt, pļāpāt sazin kādā mēlē, vecākus ļaudis negodāt un lakstoties ap citu sievām. No visiem jaunajiem ļaudīm, kas audzināti svešās zemēs (piedod, ak, kungs), cara moris visvairāk ir pēc cilvēka.

—    Saprotams, — Gavrila Afanasjevičs piebilda, — viņš ir nopietns un kārtīgs cilvēks, nav vis kā tas vējgrābslis … Kas tur vēl iebrauca pa vārtiem pagalmā? Vai atkal tas aizjūras pērtiķis? Ei, lopi, ko jūs tur žāvājaties? — viņš uzkliedza kalpiem. — Skrieniet un aizraidiet; un lai turpmāk …

—    Vecā bārda, tu murgo, vai? — jokdare Jekimovna viņu pārtrauca. — Vai tu akls? Tās taču valdnieka kamanas, cars atbraucis.

Gavrila Afanasjevičs steigšus piecēlās no galda; visi metās pie logiem; un patiesi ieraudzīja valdnieku, kurš kāpa uz lievenēm, atbalstījies savam rait- niekam uz pleca. Sacēlās kņada. Namatēvs likās pretim Pēterim, kalpi muka projām kā jukuši, viesi bija pārbijušies, daži pat domāja, kā tikai ātrāk tikt mājās. Pēkšņi priekšnamā atskanēja Pētera skaļā balss, viss apklusa, un cars ienāca, aiz prieka samulsušā namatēva pavadīts. — Sveiki, kungi, — Pēteris teica ar jautru seju. Visi zemu paklanījās. Cara ātrās acis sameklēja barā namatēva meitu; viņš to paaicināja klāt. Nataļja Gavrilovna pienāca diezgan droši, taču pietvīkusi ne tikai līdz ausīm, bet pat līdz pleciem. — Tu jo dienas kļūsti skaistāka, — valdnieks teica un pēc savas paražas noskūpstīja viņu uz galvas; tad, pievērsdamies viesiem, ierunājās: — Kas ir? Esmu jūs iztraucējis. Jūs pusdienojāt; lūdzu, sēdieties atkal pie galda, bet man, Gavrila Afanasjevič, pasniedz anīsa šņabi. — Namatēvs metās pie lielmanīgā virssulaiņa, izrāva tam no rokām paplāti; pats pielēja zelta kausiņu un paklanījies pasniedza valdniekam. Pēteris izdzēris uzkoda kliņģeri un atkal uzaicināja viesus turpināt pusdienas. Visi nosēdās savās agrākajās vietās, izņemot pundurīti un lielkungu kundzēni, — tās nedrīkstēja palikt pie galda, kuru pagodinājis cars ar savu klātbūtni. Pēteris apsēdās blakus namatēvam un palūdza sev kāpostus. Valdnieka rait- nieks pasniedza viņam koka karoti ar ziloņkaula rotājumiem, nazi un dakšiņas zaļos kaula spalos, jo Pēteris nekad nelietoja citus galda piederumus kā vien savus. Pusdienas, kuras pirms brīža bija ritējušas jautrās sarunās, tagad turpinājās klusumā un saspringtībā. Namatēvs aiz cieņas un prieka neko neēda, viesi arī klīrējās un godbijīgi klausījās, kā valdnieks vāciski sarunājās ar sagūstīto zviedru par 1701. gada karagājienu. Jokdare Jekimovna, vairākkārt valdnieka uzrunāta, atbildēja kautrīgi un stīvi, kas (starp citu piebildīšu) nemaz neliecināja, ka viņa būtu dumja no dzimšanas. Beidzot pusdienošana beidzās. Valdnieks piecēlās, pēc viņa piecēlās arī visi viesi. — Gavrila Afanasjevič! — cars teica namatēvam. — Man ar tevi jāparunā vienatnē, — un, saņēmis viņu pie rokas, aizveda viesistabā un aiztaisīja durvis. Viesi palika ēdamistabā, čukstus apspriezdami šo negaidīto apmeklējumu, un, bīdamies būt uzmācīgi, drīz vien cits pēc cita izklīda, nepateiku- šies namatēvam par cienastu. Viņa sievastēvs, meita un māsa klusītēm pavadīja viesus līdz slieksnim un palika vieni ēdamistabā, gaidīdami valdnieku iznākam.

V nodaļa

Es tev sievu sadabūšu, Vai ne dzirnavnieks es būšu.

Ab/eslmovs, operā «Dzirnavnieks»

Pēc pusstundas durvis atvērās un Pēteris iznāca. Cienīgi galvu palocīdams, viņš atbildēja uz kņaza Likova, Tatjanas Afanasjevnas un Natašas trīskārtējo palocīšanos un devās tieši uz priekšnamu. Namatēvs pasniedza viņa sarkano kažoku, pavadīja līdz kamanām un uz lievenēm vēl tencināja par parādīto godu. Pēteris aizbrauca.

Atgriezies viesistabā, Gavrila Afanasjevičs šķita visai noraizējies. Dusmīgi viņš pavēlēja kalpiem ātrāk novākt galdu, aizsūtīja Natašu uz viņas istabiņu un, paziņojis sievastēvam un māsai, ka esot ar šiem jāaprunājas, ieveda tos savā guļamistabā, kur parasti atdusējās pēc pusdienām. Vecais kņazs atlaidās ozolkoka gultā, Tatjana Afanasjevna atsēdās senlaicīgā polsterētā atpūtas krēslā, pievilkdama zem kājām ķeblīti; Gavrila Afanasjevičs aizvēra visas durvis, atsēdās uz gultas, kņazam Likovam kājgalī, un pusbalsī uzsāka šādu valodu:

—     Ne jau velti valdnieks ieradās pie manis; uzminiet — par ko viņam labpatika ar mani sarunāties?

—    Kā lai mēs to zinām, mīļo brālīt, — Tatjana Afanasjevna teica.

—    Vai tikai cars nepavēlēja tev pārzināt kādu vo- jevodisti? — sievastēvs jautāja. — Jau sen laiks. Vai arī varbūt ieteica uzņemties sūtniecību? Kā ne? Arī dižciltīgus ļaudis, ne tikai prikazu skrīverus vien sūta pie svešiem valdniekiem.

—    Nē, — znots viebdamies atbildēja. — Esmu veclaiku cilvēks, tagad mūsu kalpošana nav vajadzīga, kaut arī pareizticīgs krievu muižnieks ir vairāk vērts nekā šolaiku jaunie bliņu pārdevēji un busurmaņi, — taču tas ir cits jautājums.

—    Un tomēr, brālīt, — Tatjana Afanasjevna teica, — par ko īsti viņam labpatika ar tevi tik ilgi runāties? Vai tikai tev nebūs uzbrukusi kāda nelaime? Pasargi dievs un žēlo!

—    Ne jau nu tīri nelaime, taču, atzīšos, ir ko padomāt.

—    Kas tad ir, brālīt? Kas noticis?

—           Runa ir par Natašu… Cars bija braucis viņu precināt.

—             Paldies dievam, — Tatjana Afanasjevna pārmeta krustu. — Meitene precību gados, un, kāds jau precinieks, tāds arī līgavainis, — lai dievs dod mīlestību un saticību, gods ir parādīts liels. Kam cars viņu precina?

—    Hm, — Gavrila Afanasjevičs nokrekšķējās,

—  tur jau tā lieta — kam.

—           Nu kam tad? — kņazs Likovs pārjautāja, sākdams jau snaust.

—    Uzminiet, — Gavrila Afanasjevičs teica.

—           Mīļo brālīt, — vecīte atbildēja, — kā lai uzminam? Vai maz līgavaiņu galmā: ikviens priecātos ņemt tavu Natašu. Varbūt Dolgorukijs?

—    Nē, nav vis Dolgorukijs.

—           Lai dievs ar viņu: pārlieku uzpūtīgs. Varbūt Šeīns, Trojekurovs?

—    Nē, ne viens, ne otrs.

—           Nu, viņi jau arī man nepatīk: aušīgi, pārāk piesūkušies vācu gara. Nu, tad Miloslavskis?

—    Nē, viņš ne.

—           Dievs ar viņu: bagāts un glups. Kurš tad? Jeļec- kis? Ļvovs? Nē? Vai patiesi Raguzinskis? Kā nu gribi: nevaru uzķert. Kam tad cars precina Natašu?

—    Morim Ibrahimam.

Vecīte ievaidējās un sasita rokas. Kņazs Likovs pa- slēja galvu no spilveniem un izbrīnījies atkārtoja:

—  Morim Ibrahimam!

—    Mīļo brālīt, — vecīte teica raudulīgā balsī,

—     negrūd pazušanā savu miesīgu bērnu, neatdod Natašiņu melnā velna nagos.

—   Bet kā, — Gavrila Afanasjevičs iebilda, — lai atsaka valdniekam, kurš par to sola mums, man un visai mūsu dzimtai, savu žēlastību?

—    Ko, — iesaucās vecais kņazs, kuram miegs bija pavisam pārgājis, •— Natašu, manu mazmeitu, grib izdot pirktam morim?

—    Viņš nav vienkārša dzimuma, — Gavrila Afanasjevičs teica, — viņš ir moru sultāna dēls. Busur- maņi saņēmuši viņu gūstā un Caregradā pārdevuši, bet mūsu sūtnis viņu izpestījis un iedāvājis caram. Vecākais brālis atbraucis uz Krieviju ar lielu izpirkumu un …

—   Brālīt, Gavrila Afanasjevič, — vecīte viņu pārtrauca, — esam jau dzirdējuši pasaku par Bovu karaļdēlu un Jeruslanu Lazareviču. Labāk pastāsti mums, ko tu atbildēji valdniekam.

—    Es teicu, ka caram ir vara pār mums, bet mūsu, kalpu, pienākums viņam visur paklausīt.

Tobrīd aiz durvīm atskanēja troksnis. Gavrila Afanasjevičs gāja ielaist, taču, sajutis pretestību, stipri pagrūda, durvis atvērās •— un visi ieraudzīja Natašu guļam nesamaņā uz asiņainās grīdas.

Sirds viņai pamira, kad valdnieks bija ieslēdzies ar tēvu. Kāda nojauta čukstēja, ka runā par viņu, un, kad Gavrila Afanasjevičs viņu bija aizraidījis, ka esot jāaprunājas ar krustmāti un vectēvu, meitene nespēja pretoties sievietiskas ziņkāres tieksmei, klusu cauri istabām piezagusies pie guļamistabas durvīm, viņa nepalaida garām neviena vārda no baismīgās sarunas; kad tēvs teica beidzamos vārdus, nabaga meitene paģība un krizdama sasita galvu pret apkalto lādi, kur glabājās viņas pūrs.

Saskrēja saimes ļaudis; Natašu pacēla, ienesa viņas istabiņā un noguldīja gultā. Pēc kāda laika viņa atjēdzās, atvēra acis, taču nepazina ne tēva, ne krustmātes. Sacēlās lieli karstumi, viņa murgoja par cara mori, par kāzām un pēkšņi žēlabainā un spalgā balsi iesaucās: — Valerian, mīļais Valerian, mana dzīvība! Glāb mani: tur viņi ir, tur! … — Tatjana Afanasjevna noraizējusies paskatījās uz brāli, tas nobālēja, iekoda lūpā un klusēdams izgāja no istabas. Viņš atgriezās pie vecā kņaza, kurš, nevarēdams uzkāpt pa kāpnēm, bija palicis lejā. — Kas ar Natašu? — viņš jautāja. — Slikti, — noskumušais tēvs atbildēja,

—    ļaunāk, nekā es domāju: nemaņā viņa murgo par Valerianu.

—    Kas tas par Valerianu? — satrauktais vecais vīrs jautāja. — Vai tiešām tas bārenis, strēļa dēls, kas tika audzināts tavā mājā?

—    Viņš gan, — Gavrila Afanasjevičs atbildēja,

—    par nelaimi, viņa tēvs dumpja laikā paglāba man dzīvību, un nelabais mani uzkūdīja ieņemt savā mājā nolādēto vilcēnu. Kad pirms diviem gadiem pēc viņa lūguma viņu ierakstīja pulkā, Nataša atvadoties gauži apraudājās, bet viņš stāvēja kā sastindzis. Man tas izlikās aizdomīgi, un es to pateicu māsai. Taču kopš tā laika Nataša viņu nepieminēja, un par puisi arī nekas nebija ne dzirdams, ne manāms. Domāju, būs aizmirsusi, bet nekā. Nolemts — viņa izies par sievu pie mora.

Kņazs Likovs neiebilda: tas būtu veltīgi. Viņš devās mājās; Tatjana Afanasjevna palika pie Natašas gultas; Gavrila Afanasjevičs, aizsūtījis pēc dziednieka, ieslēdzās savā istabā, un viņa namā iestājās klusums un skumjas.

Negaidītais bildinājums pārsteidza Ibrahimu ne mazāk kā Gavrilu Afanasjeviču. Lūk, kā tas notika: Pēteris strādādams Ibrahimam teica:

—    Redzu, brāl, ka esi noskumis; saki skaidri: kā tev trūkst? — Ibrahims apgalvoja valdniekam, ka ir apmierināts ar savu likteni un labāka nevēlas.

—    Labi, — valdnieks teica, — ja tu skumsti bez kāda iemesla, tad es zinu, kā tevi uzjautrināt. — Pēc darba beigām Pēteris jautāja Ibrahimam: — Vai tev patīk meitene, ar kuru tu dejoji minavetu pagājušajā asamblejā?

—    Viņa, valdniek, ir ļoti jauka un, šķiet, pieklājīga un laba meitene.

—    Nu tad es tevi ar viņu iepazīstināšu tuvāk. Vai tu gribētu viņu precēt?

—    Es, valdniek? …

—     Paklau, Ibrahim, tu esi vientuļš cilvēks, ne tev dzimtas, ne cilts, tu esi visiem svešs, izņemot mani vienu pašu. Ja es šodien nomirstu, kas notiks ar tevi rīt, manu nabaga mori? Tev vajag iekārtoties, kamēr laiks, atrast jaunus sakarus, kur balstīties, nodibināt saites ar krievu bajāriem.

—    Valdniek, esmu laimīgs ar jūsu augstības aizgādību un žēlastību. Lai dievs man nedod nodzīvot ilgāk par manu caru un labdari, vairāk neko nevēlos; taču, ja arī domātu precēties, vai jaunā meitene un viņas radi būs ar mieru? Mans izskats …

—    Tavs izskats! Kādas blēņas! Vai tu neesi brašs puisis? Jaunai meitenei jāklausa vecāku gribai, un paskatīsimies, ko teiks vecais Gavrila Rževskis, kad es pats būšu tavs prečutēvs! — Pie šiem vārdiem valdnieks lika piebraukt kamanas un atstāja Ibrahimu; tas iegrima dziļās domās.

«Precēties!» afrikānis domāja. «Kāpēc gan ne? Vai patiesi man lemts mūžu pavadīt vientulībā, nepazīstot labāko baudu un cilvēka vissvētāko pienākumu tikai tāpēc, ka esmu dzimis uz piecpadsmitā platuma grāda? Nedrīkstu cerēt, ka mani mīlēs: bērnišķīgas iedomas! Vai var ticēt mīlestībai? Vai tā maz atrodama sievietes vieglprātīgajā sirdī? Uz mūžu atteicies no saldajiem maldiem, esmu izvēlējies citus valdzinājumus —- daudz svarīgākus. Valdniekam taisnība: jānodrošina nākamais liktenis. Laulības ar jauno Rževsku pievienos mani lepnajai krievu muižniecībai, un es vairs nebūšu atnācējs savā jaunajā tēvijā. No sievas es mīlu neprasīšu, apmierināšos ar viņas uzticību, bet draudzību iegūšu ar nemitīgu maigumu, uzticību un iecietību.»

Ibrahims pēc sava paraduma gribēja nodoties darbam, taču bija pārāk izklaidīgs. Viņš atlika papīrus un devās klaiņāt pa Ņevas krastmalu. Pēkšņi viņš izdzirda Pētera balsi; atskatījās un ieraudzīja valdnieku, kurš, pametis kamanas, jautrā izskatā nāca viņam nopakaļ. — Viss, brāl, kārtībā, — Pēteris teica, paņēmis viņu zem rokas. — Esmu tevi saprecinājis. Rīt brauc pie sava sievastēva; taču pielūko, izdabā viņa bajāriskajai uzpūtībai; kamanas pamet pie vārtiem; ej pa pagalmu kājām; aprunājies par tā nopelniem, par dižciltību — un viņš sajūsmā par tevi lēks vai gaisā. Bet tagad, — viņš turpināja, bozi kratīdams, — pavadi mani pie blēža Daņiliča, ar viņu man jāaprunājas par tā jaunajiem nedarbiem.

Ibrahims sirsnīgi tencināja valdnieku par viņa tēvišķīgajām rūpēm, pavadīja līdz kņaza Menšikova lieliskajai pilij un atgriezās mājās.

VI nodaļa

Klusu dega svētlampiņa pie skapīša stikla, aiz kura mirdzēja dzimtas svētbilžu zelta un sudraba apkalums. Svētlampiņas drebošā gaisma vāji apspīdēja gultu aiz priekškariem un galdiņu, uz kura bija sari- dātas pudelītes ar uzrakstiem. Pie krāsns sēdēja kalpone ar ratiņu, un spoles vieglā dūkšana bija vienīgais troksnis, kas traucēja istabas klusumu.

—           Vai te kāds ir? — vārga balss jautāja. Kalpone tūliņ piecēlās, piegāja pie gultas un klusu pacēla aizkaru. — Vai drīz ausīs gaisma? — Nataļja jautāja.

—    Tagad jau pusdiena, — kalpone atbildēja.

—    Vai dieniņ, kāpēc tik tumšs?

—    Logi aizklāti, jaunkundz.

—    Dod man ātrāk drēbes, ko apģērbties.

—    Nevar, jaunkundz, dakteris neļauj.

—    Vai tad es esmu slima? Vai sen jau?

—    Nu jau divas nedēļas.

—          Vai patiesi? Man šķiet, ka esmu tikai vakar apgūlusies…

Nataša apklusa; viņa centās sakopot izklaidētās domas. Kaut kas ar viņu bija noticis, bet kas īsti? Nevarēja atcerēties. Kalpone joprojām stāvēja viņas priekšā, pavēles gaidīdama. Tobrīd lejā atskanēja dobjš troksnis.

-— Kas tur ir? — slimniece jautāja.

—    Kungi pabeidza pusdienot, — kalpone atbildēja. — Ceļas augšā no galda. Tūliņ šurp atnāks Tatjana Afanasjevna.

Nataša, šķiet, kļuva priecīga, viņa pamāja ar vājo roku. Kalpone nolaida priekškaru un atkal apsēdās pie ratiņa.

Pēc brīža pa durvīm paspraucās galva ar kuplu, baltu aubi un tumšām lentām un pusbalsī jautāja:

—    Ko dara Nataša?

—   Sveiki, krustmāmiņ, — slimniece klusi atbildēja; un Tatjana Afanasjevna piesteidzās pie viņas.

—   Jaunkundze nākusi pie samaņas, — kalpone teica, uzmanīgi piebīdīdama atzveltni.

Večiņa ar asarām acīs noskūpstīja brāļameitas bālo, gurdo seju un apsēdās tai blakus. Tūliņ arī ienāca vācietis dakteris, melnu garsvārku mugurā un zinātnieka parūkā, pataustīja Natašai pulsu un sākumā latīniski, tad krieviski paziņoja, ka briesmas esot garām. Viņš pieprasīja papīru un tintnīcu, uzrakstīja jaunu recepti un aizbrauca, bet večiņa piecēlās un, atkal noskūpstījusi Nataļju, tūliņ devās ar labo vēsti lejā pie Gavrilas Afanasjeviča.

Viesistabā, tērpies mundierī, ar zobenu pie sāna, cepuri rokā sēdēja cara moris, godbijīgi sarunādamies ar Gavrilu Afanasjeviču. Korsakovs zvilnēja uz mīkstā dīvāna, izklaidīgi viņos klausījās un kaitējās ar mācīto kunga medību suni; šīs nodarbības apnicis, viņš piegāja pie spoguļa, savas dīkās dzīves parastā patvēruma, un tajā ieraudzīja Tatjanu Afanasjevnu, kas pa durvju spraugu rādīja brālim slepenas zīmes.

—    Jūs sauc, Gavrila Afanasjevič, — Korsakovs teica, vērsdamies pie tā un pārtraukdams Ibrahima runu. Gavrila Afanasjevičs tūliņ devās pie māsas un pievēra aiz sevis durvis.

—    Pateicos par draudzīgu padomu, — Ibrahims viņu salti pārtrauca, — bet vai zini parunu: nav tava bēda, gan būs, kas cita bērnus šūpos …

—          Pieraugi, Ibrahim, — Korsakovs smiedamies atbildēja, — ka tev vēlāk dzīvē patiesi nenāktos piepildīt šo sakāmvārdu.

Taču saruna otrā istabā kļuva itin karsta.

—    Tu viņu nogalēsi, — večiņa runāja. — Viņa nepārcietīs tā izskatu.

—    Bet spried pati, — tiepīgais brālis iebilda. — Nu jau divas nedēļas, kopš viņš braukā līgavaiņa lomā, bet vēl līdz šim nav redzējis līgavu. Viņš galu galā var nodomāt, ka viņas slimība ir tukša izdoma, ka mēs gribam tikai novilcināt laiku, lai kaut kā tiktu no viņa vaļā. Un ko teiks cars? Viņš jau tā trīs reizes atsūtījis apjautāties par Natašas veselību. Kā nu zini, taču es nedomāju ar viņu ķildoties.

—    Ak kungs un dievs, — Tatjana Afanasjevna teica, — kas ar viņu, nabadzīti, būs? Vismaz ļauj, lai eju viņu sagatavot šādam apmeklējumam. — Gavrila Afanasjevičs piekrita un atgriezās viesistabā.

—    Paldies dievam, — viņš teica ibrahimam, — briesmas ir pāri. — Nataļjai ir daudz labāk; ja nebijis neērti dārgo viesi Ivanu Jevgrafoviču pamest te vienu pašu, es tevi uzvestu augšā paraudzīties līgavā.

Korsakovs apsveica Gavrilu Afanasjeviču, lūdza neraizēties, apgalvoja, ka viņam nepieciešams braukt projām, un izsteidzās priekšnamā, neļaudamies saimniekam pavadīt.

Pa to laiku Tatjana Afanasjevna aizsteidzās sagatavot slimnieci baismīgā viesa apciemojumam. Iegājusi istabiņā, viņa aizelsusies apsēdās pie gultas, paņēma Natašu pie rokas, taču nepaguva bilst vārdu, kad durvis atvērās. Nataša jautāja, kas ienācis. Večiņa pamira un zaudēja valodu. Gavrila Afanasjevičs atrāva aizkaru, salti paskatījās uz slimnieci un vaicāja, kā jūtoties. Slimniece gribēja viņam uzsmaidīt, bet nejaudāja. Viņu pārsteidza tēva bargais skatiens un pārņēma nemiers. Tobrīd viņai šķita — kāds stāv galvgalī. Viņa ar pūlēm paslēja galvu un uzreiz pazina cara mori. Tad viņa visu atcerējās, acu priekšā notēlojās briesmas, kas draudēja. Tomēr slimniece bija tik vārga, ka neguva jūtamu satricinājumu. Nataša atkal nolaida galvu uz spilvena un aizvēra acis … sirds viņai vārgi pukstēja. Tatjana Afanasjevna rādīja brālim ar zīmēm, ka slimniece grib aizmigt, un visi klusītēm izgāja no istabiņas; palika tikai kalpone, kas atkal nosēdās pie ratiņa.

Nelaimīgā skaistule atvēra acis un, vairs neviena pie savas gultas neredzēdama, pieaicināja kalponi un aizsūtīja pēc pundurītes. Taču tai pašā brīdī apaļā, vecīgā mazule kā bumbiņa pieripoja pie gultas. «Bezdelīga» (tā punduri dēvēja) itin žigli, cik īsās kājeles jaudā, bija metusies Gavrilam Afanasjevičam un Ibrahimam pakaļ pa kāpnēm augšā un paslēpusies aiz durvīm, būdama ziņkārīga, kā jau skaistā dzimuma pārstāve. Nataša, viņu ieraudzījusi, izsūtīja kalponi laukā, un pundure nosēdās uz soliņa pie gultas.

Nekad vēl tik mazā augumā nebija mājojis tik daudz darbīga gara. Viņa iejaucās visur, zināja visu, raizējās par visiem. Ar viltīgo un pieglaimīgo prātu viņa bija pratusi iemantot savu kungu mīlestību un visu mājas kalpotāju naidu, jo pār tiem pundure despotiski valdīja. Gavrila Afanasjevičs uzklausīja viņas denuncējumus, sūdzības un sīkos lūgumus. Tatjana Afanasjevna ik mīļu brīdi apjautājās pēc viņas domām un vadījās no viņas padomiem; arī Nataša pundurītei bija bezgala pieķērusies un uzticēja tai visas domas, visas savas sešpadsmit gadu vecās sirds jūtas.

—    Vai zini, Bezdelīga? — viņa teica. — Tētiņš mani izprecina morim.

Pundurīte dziļi nopūtās, un viņas krunkainā seja vēl vairāk sakrunkojās.

—    Vai nav cerību, — Nataša turpināja, — vai tētiņš neapžēlosies par mani?

Pundure papurināja aubi.

—    Vai mani neaizstāvēs vectētiņš vai krustmāte?

—    Nē, jaunkundzīt. Tavā slimības laikā moris ir paguvis visus apburt. Lielkungs no viņa pilnīgi pārņemts, kņazs par viņu vien sapņo, bet Tatjana Afanasjevna saka: žēl, ka moris, citādi labāku līgavaini būtu grēks vēlēties.

—    Ak dievs, ak dievs! — nabaga Nataša novaidējās.

—    Nebēdājies, mūsu skaistulīt, — pundure teica, viņas vājo roku skūpstīdama. — Ja arī tev lemts būt mora sievai, tomēr tu būsi pati savā vaļā. Tagad jau nav vairs tā kā vecajos laikos: vīri sievas neieslēdz; moris, dzird, esot bagāts; mājā jums būs visa kā gana, dzīvosi dziedādama …

—    Nabaga Valerians! — Nataša teica tik klusi, ka pundure šos vārdus varēja tikai nojaust, nevis dzirdēt.

—    Tā nu ir, jaunkundzīt, — viņa teica, balsi noslēpumaini klusinādama, — ja tu mazāk būtu domājusi par strēļa dēlu, tad karstumos nebūtu par viņu murgojusi un tētiņš nedusmotos.

—          Ko? — izbiedētā Nataša iesaucās. — Vai es

murgoju par Valerianu? Tētiņš dzirdējis, tētiņš dusmojas!

— Tur jau tā nelaime, — pundure atbildēja. — Tagad, ja tu lūgsies, lai tevi nedod morim, tētiņš domās, ka tam par iemeslu Valerians. Neko nepadarīsi: padodies vien vecāku gribai, kas būs — būs.

Nataša neatbildēja ne vārda. Doma, ka viņas sirds noslēpums zināms tēvam, spēcīgi iedarbojās uz iztēli: viņai palika vienīgā cerība — nomirt pirms nīstamajām laulībām. Šī doma viņu nomierināja. Ar vārgu un skumju dvēseli viņa padevās savam liktenim.

VII nodaļa

Gavrilas Afanasjeviča mājā no priekšnama pa labi atradās maza istabiņa ar vienu lodziņu. Tajā stāvēja vienkārša gulta, apklāta ar flaneļa segu, bet pie gultas — egļu koka galdiņš, uz kura dega tauku svece un bija uzliktas atvērtas notis. Pie sienas karājās vecs, zils mundieris un tā laikabiedre — trīsstūru cepure; virs cepures ar trijām nagliņām bija piestiprināta lubu bildīte, kurā bija attēlots Kārlis XII jāšus. Šai rimtajā mājvietā skanēja flautas skaņas. Gūstā kritušais dejas skolotājs, istabiņas vientulīgais iemītnieks, mici galvā un zilu kokvilnas rītasvārku mugurā veldzēja ziemas vakara skumjas, atskaņodams senus zviedru maršus, kas atgādināja viņa jaunības jautro laiku. Veltījis veselas divas stundas šiem vingrinājumiem, zviedrs izjauca savu flautu, ielika to lādē un sāka izģērbties.

Tobrīd viņa durvju kliņķis pacēlās un istabā ienāca glīts jauns cilvēks, slaida auguma, tērpies mundierī.

Pārsteigtais zviedrs izbijies piecēlās.

—           Tu mani nepazini, Gustav Adamič, — jaunais apmeklētājs teica aizkustinātā balsī, — tu laikam vairs neatceries zēnu, kuram mācīji zviedru artikulu[8], ar kuru kopā tu gandrīz vai nodedzināji šo mazo istabiņu, šaudams no rotaļu lielgabala.

Gustavs Adamičs cieši ieskatījās …

—           E-ē-ē, — viņš beidzot iesaucās, apkampdams ienācēju, — sfeiks, vai pates tas ir tu. Sēd, tu resgal, mēs parunās.

Content

Puškins Aleksandrs Pētera Lielā Moris

PĒTERA LIELĀ MORIS

CEĻOTĀJA DIENASGRAMATA

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VII nodaļa