Šolohovs Mihails

Cilvēka liktenis

MIHAILS ŠOLOHOVS

Cilvēka liktenis

Pirmais pavasaris pēc kara bija Augšdonā tik straujš un brāzmains kā reti kad. Marta beigās no Azovas puses sāka pūst silti vēji, un jau pēc divām dienām Donas kreisā krasta smiltājs bija pilnīgi kails, stepē uzblīza sniega pienestās gravas un ieplakas, nevaldāmi mutuļoja stepes urgas, kas bija uzlauzušas ledu, un ceļi kļuva gandrīz pavisam nebraucami.

Šai nelāgajā laikā, kad trūka labu ce(u, man gadījās braukt uz Bukanovas staņicu. Kaut atstatums neliels — tikai ap sešdesmit kilometru, — to veikt nebija vis diez cik viegli. Mēs ar biedru izbraucām pirms saullēkta. Labi pabarotu zirgu pāris, kā stīgas sastriegdams atsaites, tikko spēja pavilkt smagos ratus. Riteņi līdz pašām rumbām grima samirkuša- jās, ar sniegu un ledu sajauktajās smiltīs, un pēc stundas uz zirgu sāniem un gurniem zem tievajām sleju siksniņām jau parādījās lielas, baltas putu lēkšķes, un dzestrajā rīta gaisā asi un skurbi bija jūtama zirgu sviedru un ar degutu bagātīgi ieziesto aizjūgu smaka.

Kur zirgiem bija sevišķi smagi, mēs kāpām ārā no ratiem, gājām kājām. Zem zābakiem šļakstēja izžulgušais sniegs, iet bija grūti, bet ceļmalas vēl aizvien pieturējās ledutiņš, kas mirdzēja saulē kā kristais, un pa to tikt uz priekšu bija vēl grūtāk. Tikai pēc stundām sešām bijām pieveikuši trīsdesmit kilometru garo ceļa gabalu un nokļuvuši pie Jelankas upītes pārceltuves.

Nelielā upele, kas vasaru vietām izžūst, iepretim Mohovas ciematam purvainajā, alkšņiem apaugušajā liekņā bija pārplūdusi vesela kilometra platumā. Tai vajadzēja celties pāri nedrošā platdibena laivā, kur varēja iesēsties ne vairāk par trim cilvēkiem. Mēs atlaidām zirgus. Viņā pusē kolhoza šķūnī mūs gaidīja vecs dažādus ceļus izbraukājis «vilītis», kas tur bija atstāts vēl ziemu. Mēs abi ar šoferi ne bez bažām iesēdāmies sagrabējušajā laivelē. Mans biedrs ar mantām palika krastā. Tikko bijām atīru- šies, no satrunējušā dibena vairākās vietās sāka strūkliņām šļākt augšup ūdens. Ar visu, kas vien gadījās pie rokas, vajadzēja drīvēt šaubīgo laive- nīcu un smelt no tās ārā ūdeni, kamēr tikām galā. Pēc stundas bijām Jelankas otrā pusē. Šoferis atbrauca no ciemata mašīnu, pienāca pie laivas un, ņemdams rokā airus, teica:

— Ja šī nolādētā sile ūdenī neizjuks, — pēc pāris stundām būsim klāt, agrāk negaidiet.

Ciemats bija diezgan attālu, un ap piestātni valdīja tāds klusums, kāds mēdz būt neapdzīvotās vietās tikai vēlā rudenī un pašā pavasara sākumā. No ūdens dvesa mitrums, sīvs trūdošo alkšņu rūgte- nums, bet no tālajām Hoperas malas stepēm, kas nira violetā miglas dūmakā, liega vēsmiņa nesa šurp mūžam jauno, tikko jaušamo nesen no sniega atbrīvotās zemes smaržu.

Netālu krastmalas smiltīs gulēja nogāzti zedeņi. Atsēdos uz tiem, gribēju aizpīpēt, bet, iebāzis roku vatētā kamzoļa labās puses kabatā, ar lielu sarūgtinājumu pārliecinājos, ka «Belomora» paciņa pavisam izmirkuši. Pārcelšanās laikā vilnis, šļākdams pāri dziļi iegrimušās laivas malai, bija mani līdz jostas vietai apšļakstījis ar duļķainu ūdeni. Tobrīd nebija vaļas domāt par papirosiem, vajadzēja mest nost airi un ātrāk smelt ārā ūdeni, lai laiva nenogrimtu, bet tagad, īgni pukodamies par savu kļūmi, uzmanīgi izvilku no kabatas saslapušo paciņu, aptupos un sāku pa vienam izlikt uz zedeņiem mitros, nobrūnē- jušos papirosus.

Bija pusdienas laiks. Saule sildīja kvēli kā maijā. Es cerēju, ka papirosi drīz izžūs. Saulē kļuva tik karsts, ka sāku jau nožēlot, ka esmu ceļā uzvilcis vatētās kareivja bikses un kamzoli. Pēc ziemas šī bija pirmā īsti siltā diena. Patīkami bija sēdēt uz zedeņiem tā vienam pašam, pilnīgi pakļaujoties klusumam un vientulībai un, noņēmušam no galvas veco karavīra auseni, žāvēt vējā pēc smagās airēšanas slapjos matus, bezrūpīgi vērot blāvajā zilgmē aiz- nirstošos baltos, kuplos mākoņus.

Drīz vien ieraudzīju, ka aiz malējām ciemata sētām parādās uz ceļa kāds vīrs. Viņš veda pie rokas mazu puisēnu, spriežot pēc auguma — gadus piecus sešus vecu. Viņi gurdi vilkās uz pārceltuves pusi, bet, tikuši līdz mašīnai, tuvojās man. Garais, salīkušais vīrs, pienācis man cieši klāt, teica klusinātā, padobjā balsī:

—   Sveiks, brāļuk!

—    Sveiks. — Es spiedu pastiepto lielo, raupjo roku.

Vīrs pieliecās pie zēna un teica:

—     Apsveicinies ar krusttēvu, dēliņ. Viņš, kā redzams, tāds pats šoferis kā tavs tētis. Tikai mēs abi braukājām ar smago mašīnu, bet viņš, rau, dzenas ar šo mazo.

Vērdamies man tieši acīs gaišām actiņām, kas zaigoja kā debestiņš, tik tikko smaidīdams, puisēns droši sniedza man sārto, auksto roķeli. Es vieglītēm pakratīju to un iejautājos:

—    Kā tev, vecīt, tāda auksta roka? Ārā silts, bet tu salsti nost?

Aizkustinošā, bērnišķīgā paļāvībā mazais piekļāvās maniem ceļgaliem, izbrīnā pacēlis bālganās uz- actiņas.

—       Kas tad es par vecīti, krusttēv? Esmu vēl pavisam puika un nemaz nesalstu nost, bet rokas aukstas — sniega pikas vēlu, tāpēc.

Noņēmis no muguras plānu mantu kuli, gurdi atsēzdamies man līdzās, tēvs sacīja:

—     Tīrais negals ar šo pasažieri! Viņa dēļ jābeidzas vai nost. Tiklīdz speru platu soli, viņš laiž teciņiem, lūko nu piemēroties šitādam kājniekam! Kur man viens solis, — speru trīs, un tā ejam abi divi kā kurais, gluži kā zirgs ar bruņurupuci. Un viņu taču nedrīkst izlaist no acīm. Tikko paveros uz citu pusi, viņš jau brien pa peļķi vai arī lauž ledus gabaliņu un sūkā kā konfekti. Nē, tas nav vīra amats ceļot ar šitādiem pasažieriem un vēl kājām. — Viņš brītiņu klusēja, tad ievaicājās: — Un ko tad tu, brāļuk, vai savu priekšniecību gaidi?

Man bija neērti izgaisināt viņa maldus, sacīt, ka neesmu šoferis, un es atbildēju:

—   Jāgaida vien.

—   Vai no tās puses atbrauks?

—   Jā.

—   Nezini, vai drīz pienāks laiva?

—   Pēc pāris stundām.

—   Pamatīgi. Ko lai dara, pagaidām atpūtīsimies, man nav kur steigties. Es eju garām, skatos: pašu cilvēks — šoferis sau|ojas. Iešu klāt, domāju, uzpīpēsim kopā. Vienam pašam kā pīpēt, tā mirt nāvīgi nelāgi. Bet tu jau bagāts, pīpē papirantus. Ak tad esi tos samērcējis? Nu, brālīt, mērcēta tabaka nav par kašķainu zirgu labāka. Tad jau drīzāk uzvilksim manu stipro dūmu.

Viņš izņēma no zaļganpelēko vasaras bikšu kabatas sarotītu, nobružātu aveņkrāsas zīda tabakmaku, atrotīja to, un es paguvu izlasīt stūrītī izšuvumu: «Dārgajam karavīram no Ļebedjanas vidusskolas 6. klases skolnieces.»

Mēs aizpīpējām jo stipru pašaudzēto tabaku un ilgi klusējām. Man jau gribējās jautāt, kurp viņš dodas ar bērnu, kāds negals viņu dzen tādā šķīdonī, bet viņš aizsteidzās man priekšā ar jautājumu:

—   Kā tad tu, visu kara laiku pie stūres?

—   Gandrīz visu.

—   Frontē?

—   Jā.

—   Nu, brāļuk, arī man tur gadījās iestrēbt vērmeles līdz nāsīm un vēl augstāk.

Viņš uzlika uz ceļgaliem lielās, tumšās rokas un saguma. Paraudzījos viņā no sāniem, un man kļuva kaut kā nelāgi… Vai esat kādreiz redzējuši it kā pelniem piebārstītas acis, tik neizsakāmi dziļu skumju pilnas, ka tanīs grūti raudzīties? Lūk, tādas acis bija manam nejaušajam sarunu biedram.

Izlauzis no zedeņiem sausu, līku žagariņu, viņš brītiņu klusēdams skrīpāja ar to pa smiltīm, izrakstīdams kādas dīvainas zīmes, un tad sāka runāt:

—   Dažreiz nakti nenāk miegs, es veros tumsā aklām acīm un domāju: «Par ko gan tu, dzīve, mani tā sakropļoji? Par ko tādu sodību uzliki?» Nav man atbildes ne tumsā, ne spožā saules gaismā… Nav un nesagaidīšu! — Un pēkšņi viņš attapās, maigi sapurinādams dēlēnu, sacīja: — Ej, mīļumiņ, paspēlējies pie ūdens, līdzās lielam ūdenim bērni vienmēr var kaut ko sameklēt. Tikai pielūko, nesaslapē kājas!

Kamēr mēs vēl klusēdami pīpējām, es, zagšus vērodams tēvu un dēlēnu, izbrīnā iegaumēju kaut ko, manuprāt, visai dīvainu. Puisēns bija apģērbts vienkārši, bet kārtīgi: tas, kā viņam piestāvēja garie, ar vieglu, apvalkātu kazādu oderētie svārciņi, tāpat tas, ka mazie zābaciņi bija tā darināti, lai varētu uzvilkt uz vilnas zeķēm, un joti rūpīgais lāpījums uz kādreiz ieplēstās svārciņu piedurknes — viss liecināja par sievietes gādību, prasmīgām mātes rokām. Bet tēvs izskatījās citāds: vairākās vietās ieplīsušais vatētais kamzolis bija nevīžīgi un rupji sadiegts, ielāps uz izdilušajām aizsargkrāsas biksēm nebija piešūts, kā nākas, bet drīzāk savārstīts platiem vīrieša dūrieniem; kājās viņam bija gandrīz jauni kareivja zābaki, bet biezās vilnas zeķes kožu saēstas, tām nebija pieskārusies sievietes roka… Jau tad es nodomāju: «Vai nu atraitnis, vai dzīvo ar sievu nesaticīgi.»

Bet tad viņš, noraudzīdamies paka) dēlēnam, dobji nokāsējās, sāka atkal runāt, un man bija jāklausās abām ausīm.

— No sākuma mana dzīve bija parasta. Pats esmu dzimis Voroņežas guberņā tūkstoš deviņsimtajā gadā. Pilsoņu kara laikā biju Sarkanajā Armijā,

Klkvidzes divīzijā. Bada gadā — divdesmit otrajā — devos uz Kubaņu vergot pie budžiem, tāpēc arī izgāju sveikā. Bet tēvs ar māti un māšeli mājās nomira badā. Paliku viens pats. Radu — meklē kaut ar uguni — it nekur, nevienas dzīvas dvēseles. Nu, pēc gada atgriezos no Kubaņas, pārdevu būdeli, aizbraucu uz Voroņežu. Sākumā strādāju namdaru artelī, tad rūpnīcā, izmācījos par atslēdznieku. Drīz vien apprecējos. Sieva bija uzaugusi bērnu namā. Bārenīte. Labs meitēns man gadījās! Rāma, jautra, pakļāvīga un gudru galvu, es jau netiku viņai līdz. Viņa kopš bērnības bija bēdu dienas pieredzējusi, varbūt tas arī izpaudās viņas raksturā. No malas raugoties — nebija jau diez kāda izskatīgā, bet es taču nelūkojos no malas, es vēros viņai tieši acīs. Un nebija man daijākaš un mīļākas par viņu, nebija šai saulē un nebūs!

Atnāku no darba piekusis, lāgiem arī nikns kā velns. Nē, rupjam vārdam viņa neatbildēs ar rupjību. Laipna, lēnīga, nezina, kur tevi sēdināt, raujas vai pušu, lai arī šaurajā rocībā pagādātu tev kādu gardāku kumosu. Es veros viņā un remdinu sirdi, bet pēc brītiņa apkampju un saku: «Piedod, mīlā Irinka, biju nelabs pret tevi. Saproti, man šodien darbā neveicās.» Un atkal mums saticība, un sirdī man miers. Tu jau zini, brāļuk, ko tas nozīmē darbā? No rīta pieceļos, kā no jauna piedzimis, eju uz rūpnīcu, un ikkatrs darbs man sokas un iet no rokas! Re, ko nozīmē, ja tev ir gudra sieva un dzīvesbiedre.

Gadījās šad tad pēc algas saņemšanas arī iedzert ar biedriem. Reizumis iznāca pat tā, ka, ejot mājup, tā ģeņģerē kājas, ka no malas droši vien bail skatīties. Iela par šauru, un beigta balle, nerunājot nemaz par šķērsieliņām. Es tolaik biju veselīgs un stiprs kā pats nelabais, dzert varēju daudz un līdz mājai arvien nokļuvu pats savām kājām. Bet dažkārt gadījās arī tā, ka pēdējo ceļa gabalu braucu ar pirmo ātrumu, tas ir, četrrāpus, tomēr nokļuvu mājās. Un atkal neviena pārmetuma, ne kliegšanas, ne trača. Mana Irinka tikai pasmejas un arī tad piesardzīgi, lai es, pilnā būdams, neņemtu ļaunā. Noaun man kājas un čukst: «Gulsties sienmali, Andrjuša, citādi miegā izkritīsi no gultas.» Na, es kā auzu maiss arī ieveļos, un viss man acu priekšā

vienā miglā. Tikai jūtu pa miegam, ka viņa vieglīti- ņām glāsta man galvu un čukst kaut ko mīļu, tātad pažēlo…

No rīta viņa mani pieceļ pāris stundu pirms darba, lai atžirbstu. Zina, ka nekā paģirās neēdīšu, nu, atnes skābu gurķi vai kaut ko citu tādu vieglāku, ielej slīpētā glāzītē degvīnu. «Iedzer uz paģirām, Andrjuša, tikai vairāk ne, mans mīļais.» Vai tad var neatzīt tādu paļāvību? Iedzeru, pateicos viņai bez vārdiem, ar acīm vien, noskūpstu viņu un aizeju darbā kā zeperis. Bet, ja viņa man, iereibušam, teiktu kādu vārdu pretī, uzkliegtu vai mani nolamātu, es, kā dievs debesīs, piedzertos arī otrā dienā. Tā mēdz būt dažās ģimenēs, kur sieva nejēga; esmu redzējis tādas vēj grābsies, zinu.

Drīz vien mums sāka rasties bērni. Sākumā piedzima dēlēns, pēc dažiem gadiem vēl divas meitenes … Tad es nošķīros no biedriem. Visu algu nesu mājās, ģimene bija krietni vien pieaugusi, par žūpošanu nav ko domāt. Brīvdienā izdzeru kausiņu alus un ar to pašu pielieku punktu.

Divdesmit devītajā gadā mani sāka vilināt mašīnas.

Izpētīju auto ierīci, sēdos pie stūres smagajā mašīnā. Tad ieēdos šai darbā un negribēju vairs iet atpakaj uz rūpnīcu. Pie stūres man likās jautrāk. Tā arī nodzīvoju desmit gadu un nemaz nepamanīju, kā tie aizskrēja. Aizskrēja tikpat kā sapnī. Kas tad ir desmit gadi! Pajautā kuram katram cilvēkam, — vai viņš pamanījis, kā dzīve nodzīvota? Ne velna nav pamanījis! Pagātne ir gluži kā šī tālīnā stepe dūmakā. No rīta gāju pa to, viss apkārt bija skaidrs, bet nosoļoju divdesmit kilometru, stepe ietinās miglā, un no šejienes mežs vairs nav atšķirams no nezāļu audzes, tīrums no zālāja …

Strādāju šos desmit gadus dienu un nakti. Pelnīju labi, un mēs nedzīvojām sliktāk par citiem. Arī par bērniem bija prieks: visi trīs mācījās teicami, un vecākais, Anatols, bija tik spējīgs matemātikā, ka par viņu pat rakstīja centrālajā avīzē. Kur viņam bija radies tāds milzu talants šai zinātnē, es pats, brāļuk, nezinu. Tikai man tas loti glaimoja, un es lepojos ar viņu, trakoti lepojos!

Desmit gados bijām iekrājuši drusku naudiņas un pirms kara uzcēlām sev mājeli ar divām istabiņām,

ar pieliekamo un gaitenīti. Irina nopirka divas kazas. Ko gan vēl vairāk? Bērni ēd biezputru ar pienu, jumts virs galvas ir, esam apģērbušies no galvas līdz kājām, tātad viss kārtībā. Tikai biju nevietā uz- bū vēj ies. Man ierādīja sešsimt metru zemes gabaliņu netālu no lidmašīnu rūpnīcas. Ja mana būdele būtu bijusi kur citur, varbūt arī dzīve iegrozītos savādāk …

Un te arī karš klāt. Otrā dienā pavēste no kara komisariāta, trešajā — lūdzu, ešelonā. Mani pavadīja visi četri manējie: Irina, Anatols un meitas — Nastjeņka un OJuška. Visi bērni turējās braši. Nu, meitas gan neiztika bez tā, iemirdzējās asariņas. Anatols tikai raustīja plecus it kā saldams, viņš tolaik bija jau iegājis septiņpadsmitajā gadā, bet mana Irina … Tādu es viņu visā mūsu septiņpadsmit gadu ilgajā kopdzīvē ne reizes nebiju redzējis. Nakti man uz pleca un krūtīm krekls no viņas asarām ne- izžuva, un no rīta tas pats… Aizgājām uz staciju, un es aiz sirdēstiem nespēju viņā raudzīties: lūpas . no raudāšanas uztūkušas, mati izspraukušies no lakatiņa, un acis nespodras, stulbas kā prātā jukušam

cilvēkam. Komandieri paziņo, ka jākāpj iekšā, bet viņa pieplok man pie krūtīm, rokām apķērusies ap manu kaklu, un trīcin trīc kā aizcirsts koks… Gan bērni viņu mierina, gan es, — nekas nelīdz! Citas sievietes runājas ar vīriem, ar dēliem, bet manējā piekļāvusies man kā lapiņa zaram un tikai dreb, un nevar izteikt ne vārda. Es viņai saku: «Saņemies jel, mīļā Irinka! Pasaki man kaut vārdiņu uz atvadīšanos.» Viņa arī saka un šņukst pēc katra vārda: «Manu dārgumiņ … Andrjuša … neredzēsimies … mēs abi… vairs … šai… saulē …»

Man pašam tik žēl viņas, ka sirds vai lūst, un viņa vēl saka tādus vārdus. Vajadzētu taču saprast, ka arī man nav viegli šķirties, ne jau uz līksmām dzīrēm taisos. Mani sagrāba dusmas! Ar varu atrāvu nost viņas rokas un vieglītiņām pagrūdu viņu aiz pleciem. Pagrūdu it kā vieglītiņām, bet spēks man bija negants; viņa aizstreipuļoja mazliet atpakaļ un atkal sīkiem solīšiem tuvojas man, stiepj rokas, bet es viņai uzkliedzu: «Vai tad tā atvadās? Ko tu mani bez laika bāz dzīvu kapā?!» Nu, tad atkal apskāvu Irinu, redzu, ka viņa it kā nemaņā …

Viņš pusvārdā spēji aprāva stāstu, un klusumā, kas bija iestājies, izdzirdu, ka viņam rīklē kaut kas guldz un burbuļo. Svešā vīra saviļņojums pārņēma arī mani. No sāniem pavēros stāstītājā, taču ne asariņu nepamanīju viņa it kā nedzīvajās, izdzisušajās acīs. Viņš sēdēja, gurdi nokāris galvu, tikai lielās, nevarīgi nolaistās rokas trīsēja, trīsēja zods, trīsēja skaudrās lūpas…

—   Nevajag, draugs, nepiemini bijušo! — es klusi ieteicos, bet viņš droši vien nesadzirdēja manus vārdus un, ar milzīgu gribas spēku pārvarējis saviļņojumu, pēkšņi sacīja piesmakušā, dīvaini pārvērstā balsī:

—   Līdz pašai nāvei, līdz savai pēdējai stundiņai, mirdams nepiedošu sev, ka toreiz viņu atgrūdu!…

Viņš atkal ilgi klusēja. Mēģināja satīt papirosu, bet avīzes papīrs plīsa, tabaka bira uz ceļgaliem. Beidzot viņš tomēr kaut kā savīstīja smēķi, vairākas reizes kāri ievilka dūmu un iekāsēdamies turpināja:

—   Es atrāvos no Irinas, satvēru viņas seju plaukstās, skūpstu, bet lūpas viņai kā ledus. Atvadījos no bērniņiem, skrienu uz vagonu, uzlēcu, vilcienam ejot, uz kāpnītēm. Vilciens bija sācis kustēties lēnī- tiņām; man jābrauc garām savējiem. Skatos, mani bērniņi kā bārenīši saspiedušies pulciņā, māj man rokām, grib pasmaidīt, taču nekas neiznāk. Bet Irina piespiedusi rokas pie krūtīm; lūpas baltas kā krīts, viņa čukst kaut ko, skatās manī stingām acīm un liecas uz priekšu, it kā gribētu iet pret stipru vēju… Tāda viņa man palikusi atmiņā uz visu mūžu: pie krūtīm piespiestas rokas, baltas lūpas un plati ieplestas, asaru pilnas acis… Lielāko tiesu tādu es viņu arī sapnī vienmēr redzu… Kāpēc es viņu toreiz atgrūdu? Sirdi līdz pat šai dienai, tiklīdz atminos, kā ar trulu nazi griež …

Saformēja mūs Ukrainā, netālu no pilsētas, ko sauc par Belaju Cerkovu. Man iedeva «ZIS-5». Ar to es aizbraucu uz fronti. Nu, par karu man nav tev ko stāstīt, pats esi pieredzējis un zini, kā bija sākumā. No savējiem vēstules saņēmu bieži, bet pats trij- stūrītes sūtīju reti. Dažkārt uzrakstu, ka viss, tā sacīt, kārtībā, pamazītēm karojam un, kaut arī pašreiz atkāpjamies, drīz vien saņemsim spēkus un tad sakursim fričiem pirti. Ko tad vēl varēja rakstīt?

Tas bija nelabs laiks, rakstīšana ne prātā. Un, jāatzīstas, ne pašam man tikās gaudu meldiņu vilkt, ne arī varēju ciest tādus ņuņņas, kas katru dienu vietā un nevietā rakstīja sievām un draugaļām, zieda puņ- ķus uz papīra. Grūti esot, smagi, ņemšot vēl šo un nošaušot. Un tā viņš, biksēs ģērbta kuce, sūrojas, meklē līdzcietību, siekalojas, bet negrib saprast, ka šiem nelaimīgajiem sieviešiem un bērniņiem aizmugurē nav saldāka dzīve kā mums. Visa valsts balstījās uz viņiem! Kādi pleci gan bija vajadzīgi mūsu sievietēm un bērniņiem, lai nesaliktu zem tādas nastas? Un nesalīka, izturēja! Bet tāds nelga, puņķu tapa, aizraksta žēlabainu vēstuli — un darba sievietei kā sprungulis zem kājām. Pēc tādas vēstules viņai, nabadzītei, noslīgst rokas un nešķiras darbs. Nē! Tādēļ jau tu esi vīrietis, tādēļ jau tu esi karavīrs, lai visu iespētu, visu paciestu, ja vajadzība spiež. Bet, ja tevī meitieša gars stiprāks par vīrieša garu, tad velc brunčus ar krokām, lai kuplāk apsedz tavu vājo dibenu, lai tu kaut no mugurpuses izskatītos pēc sievišķa, un ej bietes ravēt vai govis slaukt, bet frontē tāds tu neesi vajadzīgs, tur arī bez tevis smirdoņas ganal

Tikai neiznāca man pat gadu pakarot… Divas reizes pa to laiku biju ievainots, bet abas reizes viegli: vienreiz rokas mīkstumā, otrreiz kājā; pirmo reizi ar lodi no lidmašīnas, otru — ar šāviņa šķembu. Šaustīja vācietis manu mašīnu gan no augšas, gan no sāniem, bet man, brāļuk, sākumā veicās. Veiktin veicās un aizveicās līdz pašai ellei… Es nokļuvu gūstā pie Lozoveņkiem četrdesmit otrā gada maijā šādā nejēdzīgā gadījumā: vācietis toreiz pamatīgi mācās virsū, un viena mūsu simt divdesmit divu milimetru haubiču baterija bija palikusi gandrīz bez šāviņiem; tad nu piekrāva manu mašīnu ar šāviņiem līdz pašai augšai, un pats es iekraujot strādāju tā, ka krekls piekaisa pie lāpstiņām. Bija stipri jāsteidzas, tāpēc ka mums tuvojās kauja: kreisajā pusē dārd nez kādi tanki, labajā šauj, priekšā šauj, un gaisā jau sviluma smaka …

Mūsu autorotas komandieris vaicā: «Vai izspruksi cauri, Sokolov?» Bet tas jau nemaz nebija jāvaicā. Tur mani biedri varbūt iet bojā, un es te vēl minstī- šos? «Ko tur runāt!» atbildu viņam. «Man jāizsprūk cauri, un tas ir viss!» — «Nu,» viņš saka, «vico vaļā! Spied, cik vari!»

Es arī spiedu. Savu mūžu nebiju tā braucis kā toreiz! Zināju, ka tie nav kartupeļi, ko vedu, ka ar šo kravu jābrauc uzmanīgi, bet kāda var būt uzmanība, ja puiši karo tukšām rokām, ja visu ceļu apšauda artilērija. Aizdrāžu kilometrus sešus, drīz jau jānogriežas uz lauku ceļa, lai nokļūtu līdz gravai, kur atradās baterija, bet te redzu — dieviņ tētiņ — mūsu kājnieciņi ir no labās, ir no kreisās puses diedz pa klajo lauku, un mīnas jau sprāgst viņu ierindā. Ko man darīt? Taču negriezties atpakaļ? Spiežu, cik var! Un līdz baterijai vairs tikai kāds kilometrs, biju jau ticis uz lauku ceļa, bet nokļūt līdz savējiem man, brāļuk, nebija lemts… Kā redzams, no tālšāvēja šis man noblieza smago līdzās mašīnai. Nedzirdēju ne sprādziena, nekā, tikai galvā it kā kaut kas plīsa, un vairāk nekā neatceros. Kā toreiz paliku dzīvs, — nesaprotu, un, cik ilgi nogulēju melrus astoņus no grāvja, — nesajēdzu. Atģidos, bet nevaru kājās piecelties: galva raustās, mani krata it kā drudzis, acu priekšā tumšs, kreisajā plecā kaut kas čīkst un čirkst, un visā miesā tādas sāpes, it kā, sacīt jāsaka, divas naktis pēc kārtas es būtu dauzīts, ar ko pagadās. Ilgi uz vēdera vārtījos pa zemi, līdz kaut kā tiku kājās. Tomēr atkal nekā nesaprotu, kur esmu un kas ar mani noticis. Atmiņa galīgi vējā. Bet likties zemē baidos. Baidos, ka nolikšos un vairs nepiecelšos, būšu pagalam. Stāvu un līgojos no vienas puses uz otru kā papele vētrā.

Kad atguvu samaņu, atžirgu un palūkojos visapkārt, kā nākas, — sirdi it kā ar knaiblēm kāds sažņaudza: visapkārt izsvaidīti šāviņi, ko vedu, netālu mana mašīna, gabalu gabalos sadragāta, guļ ar riteņiem uz augšu, un kauja, kauja jau notiek aiz manis … Kā tad tā?

Nav ko slēpt, nu man kājas pašas sagrīļojās, un es nogāzos kā nopļauts, jo sapratu, ka esmu ielenkumā, pareizāk sakot, — fašistu gūstā. Re, kā mēdz gadīties karā …

Ak brāļuk, nav vis viegli apjēgt, ka ne aiz savas gribas esi nokļuvis gūstā. Kas to pats nav izbaudījis, tam tik drīz vis neieskaidros, lai viņš cilvēciski izprastu, ko tas nozīmē.

Tā nu es guļu un dzirdu: dārd tanki. Četri vidējie vācu tanki pilnā sparā dodas man garām turp, no kurienes es biju izbraucis ar šāviņiem… Kā man to pārciest? Tad sekoja vilcēji ar lielgabaliem, pabrauca garām karalauka virtuve, tad nāca kājnieki, ne visai blīvi, var teikt — ne vairāk kā parasta rota. Paraugos, paraugos viņos ar acu kaktiņu un atkal piekļaujos ar vaigu pie zemes, aizveru acis: derdzas man uz viņiem skatīties un nelabi ap sirdi…

Domāju, visi aizgājuši, paceļu galvu, bet seši viņu automātisti — kā tad — kā jo ap simt metru no manis. Redzu, nogriežas no ceļa un nāk tieši uz mani. Nāk un klusē. «Re,» domāju, «nu man nāve klāt.» Atsēdos, negribējās mirt guļus, tad piecēlos kājās. Viens no viņiem dažus soļus atstatu paraustīja plecu, noņēma automātu. Un raugi, cik dīvains ir cilvēks: šai brīdī manī nebija ne izbīļa, ne drausmu sirdī. Tikai lūkojos viņā un domāju: «Tūlīt viņš man spers virsū īso kārtu, bet kurā vietā?

Galvā vai krūtīs?» It kā nebūtu viens pīpis, kuru vietu sašaus.

Jauns puisis, tāds labi noaudzis, melnīgsnējs, tikai lūpas plānas kā diedziņš un acis piemiegtas. «Šis nošaus un ne aci nepamirkšķinās,» prātoju savā nodabā. Tā arī ir: paceļ automātu, — es raugos viņam tieši acīs, klusēju, — bet otrs, jefreitors, vai, gados vecāks par viņu, tā sacīt, pusmūža vīrs, kaut ko uzsauc, pabīda šo sāņus, pienāk man klāt, penterē savā mēlē un saliec man labo roku elkonī, tausta, redzams, muskuli. Aprauga un saka: «O-o-o!» — un rāda uz ceļu, uz saulrietu. Čāpo, tā sacīt, darba lo- piņ, liet sviedrus mūsu reiha labā. Izrādījās saimnieku kārtas, pagāns tāds!

Bet melnīgsnējais bija noskatījis manus zābakus, tie man no paskata labi, viņš rāda ar roku: «Velc nost!» Atsēdos zemē, noāvu zābakus, dodu šim. Viņš tos man rautin Izrāva no rokām. Attinu autus, dodu arī tos, bet pats veros viņā no apakšas uz augšu. Taču viņš sāka bļaut, lādēties savā mēlē un ķeras atkal pie automāta. Pārējie zviedz. Ar to pašu arī šie mierīgi devās projām. Tikai šis melnīgsnē-

jais, kamēr aizgāja līdz ceļam, reizes trīs atskatījās uz mani, zibsnī acīm kā vilcēns, ļaunojas, bet par ko? It kā es šim būtu zābakus novilcis, nevis viņš man.

Nu redzi, brāļuk, man nebija kur dēties. Izgāju uz ceļa, izlamājos vistreknākajiem, nelādzīgākajiem Voroņežas lamu vārdiem un devos uz rietumiem, gūstā… Bet gājējs es toreiz biju pavisam vārgs, kilometru stundā, ne vairāk. Gribas soļot uz priekšu, bet tevi šūpo no vienas puses uz otru, klimsta pa ceļu kā piedzērušu. Pagāju mazu gabaliņu, un mani panāk mūsu gūstekņu kolona no tās pašas divīzijas, kurā biju es. Tos dzen kādi desmit vācu automātisti. Tas, kas gāja kolonas priekšgalā, panāca mani un, ļauna vārda neteicis, atvēzējies iegāza man ar automāta spalu pa galvu. Ja es pakristu, — viņš ar sava automāta kārtu piešūtu mani pie zemes, bet mūsējie mani krītošu uztvēra, iegrūda vidū un kādu pusstundu veda zem rokas. Bet, kad atžirgu, viens no viņiem čukst: «Lai dievs pas' krist zemē! Ej, saņēmis pēdējos spēkus, citādi nošaus.» Un tā arī gāju, pēdējos spēkus saņēmis.

Tiklīdz saule norietēja, vācieši pastiprināja

konvoju, pieveda ar smago mašīnu klāt vēl pārdesmit automātistu, dzina mūs uz priekšu paātrinātā solī. Mūsu smagi ievainotie nespēja tikt līdzi pārējiem, un viņus apšāva tieši uz ceļa. Divi mēģināja bēgt, bet neaptvēra, ka mēness naktī klajā laukā viss kā uz delnas redzams, nu, protams, arī tos nošāva. Pusnaktī nonācām kādā pusnodedzinātā sādžā. Pār gulēt nakti mūs iedzina baznīcā ar sadragātu kupolu. Uz akmens grīdas ne salmiņa, bet mēs visi bez šineļiem, tikai formas blūzēs ģērbušies un biksēm kājās, tā ka nav nekā, ko apakšā paklāt. Vienam otram nebija pat blūzes mugurā, tikai kokvilnas apakškrekls. Lielāko tiesu tie bija jaunākie komandieri. Blūzes viņi bija novilkuši, lai tos nevarētu atšķirt no ierindas kareivjiem. Un arī artilērijas apkalpe bija bez blūzēm. Kā strādājuši kreklos pie lielgabaliem, tā krituši gūstā.

Nakti sāka līt tik stiprs lietus, ka mēs visi izmirkām līdz ādai. Kupols bija smagā šāviņa vai lidmašīnas bumbas sadragāts, un arī jumts caurcaurēm sašauts šķembām, sausa vieta pat altārī nav atrodama. Tā visu nakti noslaistījāmies pa šo baznīcu kā aitas tumšā kūtī. Nakts vidū dzirdu, kāds aiztiek manu roku, vaicā: «Biedri, vai neesi ievainots?» Es viņam atbildu: «Bet kas tev vajadzīgs, brāļuk?» Viņš saka: «Esmu kara ārsts, varbūt varu tev palīdzēt?» Es viņam sūdzos, ka man kreisais plecs čirkst un tūkst un briesmīgi sāp. Viņš it stingri nosaka: «Novelc blūzi un kreklu.» Es to visu novilku, viņš ar saviem smalkajiem pirkstiem sāka roku plecā taustīt, bet tā, ka man tumšs gar acīm. Griežu zobus un saku viņam: «Tu, kā redzams, esi veterinārs, nevis cilvēku dakteris. Ko tu tā spied sāpīgu vietu, cietsirdīgais cilvēk?» Bet viņš tikai spaida un nikni atbild: «Turi muti! Ko domā, šis izrunāsies. Saņemies, tūlīt vēl vairāk sāpēs.» Un, kā parauj manu roku, tā man sarkanas dzirksteles vien nošķīst gar acīm.

Atjēdzos un vaicāju: «Ko tu dari, nožēlojamais fašist? Man roka sadragāta, un tu vēl rausti kā traks.» Dzirdu, viņš klusiņām iesmejas un saka: «Es domāju, ka gāzīsi man ar labo, taču tu, izrādās, esi rāms puisis. Roka tev bija nevis sadragāta, bet izmežģīta, es to atkal ievilku īstajā vietā. Nu, kā tagad, vai vieglāk?» Un tik tiešām, pats sajūtu, ka sāpes Iet kaut kur projām. No sirds viņam pateicos, un viņš tumsā devās tālāk, klusiņām vaicādams: «Vai ievainotie ir?» Re, ko nozīmē īsts ārsts! Ir gūstā, ir tumsā viņš darīja savu cēlo darbu.

Tā bija nemierīga nakts. Ārā sevis pēc nelaida, par to konvoja vecākais brīdināja jau tad, kad mūs pa pārim dzina iekšā baznīcā. Un kā par nelaimi vienam mūsu dievbijīgajam gadījās vajadzība iziet sevis pēc. Viņš cietās, cietās, bet tad sāka raudāt. «Nevaru,» viņš saka, «apgānīt svēto dievnamu! Esmu taču dievticīgs, esmu kristīgs cilvēks! Ko lai daru, brālīši?» Bet mūsējie, zini, kas par ļaudīm? Vieni smejas, otri lādas, citi dod viņam visādus jocīgus padomus. Uzjautrināja viņš mūs visus, bet beidzās šī jezga pat ļoti nelādzīgi: viņš sāka klauvēt pie durvīm un lūgties, lai laiž laukā. Nu, un izlūdzās arī: fašists diedza pa durvīm visā platumā garu automāta kārtu, nošāva šo dievlūdzēju un vēl trīs vīrus, bet vienu smagi ievainoja, pret rītu tas nomira.

Nošautos mēs salikām vienā vietā, atsēdāmies visi, apklusām un nogrimām domās: sākums nu gan nav diez cik līksms… Bet pēc brītiņa sākām runā-

ties pusbalsī, čukstēties: no kurienes katrs, no kāda apgabala, kā kritis gūstā; tumsā viena vada biedri vai vienas rotas paziņas bija pazaudējuši cits citu, sāka viens otru paklusām saukt. Un dzirdu sev līdzās šādu klusu sarunu. Viens saka: «Ja rīt pirms tam, kad dzīs tālāk, mūs nostādīs ierindā un sāks izsaukt komisārus, komunistus un ebrejus, tu, vada komandier, neslēpies! Nekas neiznāks. Tu domā, ja esi novilcis formas blūzi, tevi noturēs par ierindnieku? Lika drusku pagaidīt! Man nenāk ne prātā uzņemties atbildību par tevi. Es pirmais tevi uzrādīšu! Es taču zinu, ka tu esi komunists, arī mani aģitēji iestāties partijā, tad nu atbildi par saviem darbiem.» Tā runāja tas, kas sēdēja man līdzās pa kreisi, bet aiz viņa otra jauneklīga balss atbild: «Man arvien likās, ka tu, Križņev, neesi labs cilvēks. It īpaši, kad tu atteicies iestāties partijā, aizbildinādamies ar savu trūcīgo izglītību. Bet nekad nedomāju, ka tu varēsi kļūt par nodevēju. Tu taču esi beidzis septiņgadīgo skolu?» Šis tā laiski atbild savam vada komandierim: «Nu, esmu beidzis, un kas par to?» Viņi ilgi klusēja, tad, pēc balss spriežot, vada komandie-

ris paklusām saka: «Nenodod mani, biedri Križ- ņev.» Bet tas klusiņām iesmējās. «Biedri,» viņš saka, «palika aiz frontes līnijas, es tev neesmu biedrs, un tu mani nelūdz, tik un tā tevi uzrādīšu. Katrs pats sev tuvākais.»

Viņi apklusa, bet mani krata drebuļi tādas nekrietnības dēļ. «Nēr » domāju, «neļaušu tev, nelietim tādam, nodot savu komandieri! Tu man no šās baznīcas neiziesi, bet tevi izstieps kā maitu aiz kājām!» Mazā gaismiņā redzu: man līdzās guļ uz muguras puisis ar platu ģīmi, rokas atpakaļ atmetis, bet viņam blakus vienā krekliņā, celīšus apķēris, sēž vājš zēniņš ar strupu deguntiņu, pavisam bāls. «Nu,» domāju, «šitāds zēniņš gan netiks galā ar tādu resnu ērzeli. Būs man šis jānožmiedz.»

Pieskāros zēnam ar roku, čukstus jautāju: «Tu esi vada komandieris?» Viņš nekā neatbildēja, tikai pamāja ar galvu. «Un tas grib tevi nodot?» rādu uz guļošo puisi. Viņš atkal pamāj ar galvu. «Nu,» saku, «turi viņam kājas, lai nespārdās! Bet veiklāk!» — un pats uzzvēlos šim puisim virsū, un mani pirksti sažņaudza viņam rīkli. Viņš pat nepaguva iekliegties.

Paturēju viņu kādu brīdi zem sevis, piecēlos. Nodevējs beigts, mēle izkārusies vienā pusē!

Tik nelabi man kļuva pēc tam un trakoti iegribējās rokas nomazgāt, it kā nebūtu vis cilvēku, bet kādu rāpuli žņaudzis. Pirmoreiz mūžā nogalināju cilvēku un vēl pats savējo… Bet kas tad viņš par savējo? Viņš taču ļaunāks par svešu, nodevējs. Piecēlos kājās un saku vada komandierim: «Iesim projām, biedri, baznīca ir liela.»

Kā jau tas Križņevs bija teicis, no rīta mūs visus nostādīja pie baznīcas, ielenca ar automātistiem, un trīs esesiešu virsnieki sāka meklēt viņiem kaitīgos cilvēkus. Vaicāja, kuri esot komunisti, komandieri, komisāri, bet tādi neatradās. Neatradās arī nelieši, kas varētu nodot, jo komunistu starp mums bija gandrīz puse, arī komandieri bija un, protams, arī komisāri. Saņēma tikai četrus no pāri par divsimt vīriem. Vienu ebreju un trīs krievu kareivjus. Krievus piemeklēja nelaime tāpēc, ka visi trīs bija melnīgsnēji un sprogainiem matiem. Pieiet tādam klāt, vaicā: «Jude?» Viņš atbild, ka krievs, bet kas viņu uzklausīs. «Nāc šurp!» — un cauri.

Nošāva šos nelaimes putnus, bet mūs dzina tālāk. Vada komandieris, ar kuru piebeidzām nodevēju, līdz pašai Poznaņai turējās man blakus un pirmajā dienā atkal un atkal ejot paspiež man roku. Poznaņā mūs izšķīra aiz šāda iemesla.

Redzi, kā tas ir, brāļuk, jau no pašas pirmās dienas biju nodomājis tikt pie savējiem. Bet gribēju bēgt tikai tad, ja tas ir pilnīgi droši. Līdz pašai Poznaņai, kur mūs novietoja īstā nometnē, ne reizes netrāpījās izdevīgs brīdis. Taču Poznaņas nometnē tāds gadījums it kā radās: maija beigās mūs aizsūtīja uz mežiņu pie nometnes rakt kapus mūsu pašu mirušajiem kara gūstekņiem, jo toreiz daudz mūsējo mira no dizentērijas; es roku Poznaņas mālus, bet pats raugos apkārt un pamanu, ka divi mūsu sargi atsēdušies uzkost, bet trešais saulītē iesnaudies. Es nometu lāpstu un klusiņām aizgāju aiz krūma … Bet tad — skriešus tieši uz saullēkta pusi…

Kā redzams, mani sargi tik drīz vis neatģidās. Bet kā man, tādam izdēdējušam, radās spēks diennaktī noiet gandrīz četrdesmit kilometru, — pats nezinu. Tikai no manas ilgošanās nekas neiznāca: ceturtajā dienā, kad biju jau tālu aiz nolādētās nometnes, mani noķēra. Policijas suņi bija nākuši pa manām pēdām, tie mani ari atrada nepļautās auzās.

Ritam austot, baidījos iet pa klaju lauku, un līdz mežam bija ne mazāk par trim kilometriem, es tad arī atgulos pa dienu auzās. Saberzu saujās graudus, mazliet pakošļāju un iebāzu kabatās rezervei, te dzirdu suņus vaukšķam un motociklu rībam… Sirds man apstājās, jo suņu vaukšķi nāca aizvien tuvāk. Es nolikos garšļaukus un aizsedzos ar rokām, lai man vismaz nesaplosītu seju. Jā, suņi pieskrēja klāt un vienā mirklī noplēsa man visas driskas. Paliku tāds, kādu māte dzemdējusi. Tie vēla mani pa auzām, kā patikās, līdz beidzot viens uzlikās ar priekšķepām uz krūtīm un grābs tūlīt aiz rīkles, bet pagaidām gan vēl neaiztiek.

Ar diviem motocikliem piebrauca vācieši. Sākumā paši sita, cik jaudas, tad rīdīja virsū suņus, un no manis gabaliem šķīda āda līdz ar miesu. Kailu, gluži asiņainu mani atveda atpakaļ nometnē. Mēnesi nosēdēju karcerī par bēgšanu un tomēr paliku dzīvs … dzīvs!

Smagas man, brāļuk, šīs atmiņas, vēl smagāk stāstīt par to, ko nācās pārdzīvot gūstā. Tiklīdz atceros necilvēciskās mokas, kas bija jāizcieš tur, Vācijā, tiklīdz atceros visus draugus un biedrus, kas, nometnēs nomocīti, aizgāja tur bojā, — sirds dauzās nevis krūtīs, bet kaklā, un grūti kļūst elpot…

Kur tikai mani netrenkāja divos gūsta gados! Pus- vācijas apbraukāju šai laikā: gan Saksijā biju, silikāta rūpnīcā strādāju, gan stūmu ogles Rūras apgabala šahtās, gan Bavārijā zemes darbos gluži greizs salīku, gan Tīringā biju, un velns sazin kur visur man negadījās vācu zemi pārstaigāt. Daba tur, brā- ļuk, katrā vietā citāda, bet mūsējos šāva un sita visur vienādi. Un sita dieva nolādētie rāpuļi un parazīti tā, kā pie mums nemūžam lopus nesit. Gan ar dūrēm kaustīja, gan kājām spārdīja, gan dauzīja ar gumijas nūjām un visādiem dzelzs sitamiem, kādi tikai gadījās pie rokas, nerunājot nemaz par šauteņu laidēm un citiem koka gabaliem.

Sita par to, ka tu esi krievs, par to, ka vēl dzīvo šai saulē, par to, ka strādā viņiem, neliešiem. Sita arī par to, ka paskaties ne tā, kā vajag, pasper soli

vai pagriezies ne tā, kā vajag. Sita tāpat vien, lai kādreiz pavisam nosistu, lai tu aizrītos ar savām pēdējām asinīm un nobeigtos no sitieniem. Gāzes krāšņu Vācijā mums visiem droši vien nepietika.

Un baroja visur vienādi: pusotra simta gramu er- zacmaizes uz pusēm ar zāģu skaidām un plāns strē- biens ar kājiem. Vārītu ūdeni — dažā vietā deva, citā ne. Ko tur lai saka, spried pats: pirms kara es svēru astoņdesmit sešus kilogramus, bet uz rudens pusi jau ne vairāk par piecdesmit. Kauli un āda vien bija palikuši no manis, un arī savus kaulus nebija vairs spēka panest. Bet darbs jāpadara, nedomā runāt pretī, un vēl tāds darbs, ka vezuma zirgs netiktu galā.

Septembra sākumā no nometnes Kistrinas pilsētas tuvumā mūs, simt četrdesmit divus padomju kara gūstekņus, pārvietoja uz nometni B-14, netālu no Drēzdenes. Ap to laiku šai nometnē bija pāris tūkstošu mūsējo. Visi strādāja akmeņlauztuvēs, ar rokām kala, lauza, drupināja vācu akmeņus. Norma — četri kubikmetri dienā uz galviņas, ievēro, uz tādas galviņas, kas jau tā tik tikko turas uz pleciem. Te nu arī iesākās: pēc diviem mēnešiem no mūsu ešelona simt četrdesmit diviem vīriem bijām palikuši piecdesmit septiņi. Ko lai saka, brāļuk? Braši, ko? Nepagūstam vien savējos glabāt, bet pa nometni klīst baumas, ka vācieši jau ieņēmuši Staļingradu un speroties tālāk, uz Sibīriju. Vienas bēdas pēc otrām un tā spiež, ka ne aci no zemes pacelt, it kā arī tu lūgtos paliekamas vietas svešajā vācu zemē. Bet nometnes sardze ik dienas dzer, dziesmas rēc, priecājas, līksmo.

Tad kādu vakaru no darba atgriezāmies barakā. Cauru dienu bija lijis, mūsu skrandas varēja vai izgriezt; mēs visi aukstajā vējā bijām nosaluši kā suņi, zobi klabēja vienā klabēšanā. Bet nav ne kur apžāvēties, ne kur sasildīties, un arī izsalkuši esam ne tikai līdz nāvei, pat vēl ļaunāk. Vakaros jau mums ēst nedeva.

Novilku slapjās driskas, uzmetu uz lāviņas un saku: «Viņiem vajag pa četri kubikmetri izstrādes, bet kapa vietai mums katram pat kubikmetrs būs līdz acīm.» Tik vien pateicu, taču atradās starp savējiem kāds nelietis, nosūdzēja nometnes komandantam šos manus rūgtos vārdus.

Nometnes komandants jeb pa viņu vīzei lāger- līrers mums bija vācietis Millers. Neliela auguma, plecīgs un viscaur balts: mati uz galvas balti, arī uzacis, skropstas, pat acis bālganas, izvalbītas. Krieviski runāja kā mēs abi un vēl uzsvēra «o» kā īsts voldzinieks. Un rupji lamāties prata kā pats nelabais. Kur gan viņš, nolādētais, šo amatu bija iemācījies? Nostāda mūs lāgiem bloka priekšā — tā viņi sauca baraku, — iet gar ierindu ar savu esesiešu bandu, labo roku Izstiepis. Tajā uzvilkts ādas cimds, un cimdā svina starpodere, lai neiedragātu pirkstus. Iet un gāž katram otrajam pa degunu, nolaiž asinis. To viņš dēvēja par «gripas profilaksi». Un tā ik dienas. Nometnē bija pavisam četri bloki, un tā viņš šodien sarīko «profilaksi» pirmajam blokam, rīt otrajam un tā tālāk. Akurāts bija šis riebeklis, bez atpūtas dienām strādāja. Tikai vienu viņš, muļķis, nespēja aptvert: iekām ievingrina roku, šis, sevi iekarsēdams, kādu brīdi ierindas priekšā lamājas. Lamājas rupjiem vārdiem bez jēgas, bet mums no tā kļūst vieglāk: vārdi tā kā mūsējie, pierasti, it kā vēsmiņa no dzimtās puses pūš… Ja viņš zinātu, ka šīs lamas sagādā mums gaužu prieku, — tad nu gan lādētos nevis krieviski, bet tikai savā valodā. Viens mans draugs, maskavietis, gan bija uz viņu trakoti nikns. «Kad viņš lamājas,» šis saka, «es aizveru acis, un man ir tā, it kā sēdētu Maskavā, Zacepas alus avotā, un tā iegribas alus, ka pat galva sāk reibt.»

Tad nu šis pats komandants otrā dienā pēc tam, kad biju pateicis par kubikmetriem, izsauc mani pie sevis. Vakarā ierodas barakā tulks un līdz ar viņu divi sargi. «Kurš ir Andrejs Sokolovs?» Es atsaucos. «Marš, mums līdzi, tev jānāk pie paša herra lāger- fīrera.» Skaidrs, kāpēc. Lai mani nolaistu no kājas. Atvadījos no biedriem, viņi visi zināja, ka dodos nāvē, nopūtos un gāju. Eju pa nometnes pagalmu, lūkojos zvaigznēs, atvados no tām un domāju: «Nu tavas mokas, Andrej Sokolov, nometnes valodā runājot — numur trīssimt trīsdesmit pirmais, — būs galā.» Tā kā žēl kļuva Irinkas un bērniņu, bet tad žēlums aprima un es sāku saņemties, lai bez bailēm varētu raudzīties pistolei pretī, kā jau karavīram pienākas, lai ienaidnieki manā nāves stundā neredzētu, ka man tomēr grūti šķirties no dzīves…

Komandanta istabā uz logiem puķes, viss tīrs kā pie mums kārtīgā klubā. Pie galda visa nometnes priekšniecība. Visi sēž, iemet šnapstu un uzkož speķi. Uz galda iesākta pamatīga šnapsta pudele, maize, speķis, skābēti āboli, attaisītas bundžas ar dažādiem konserviem. Uzmetu acis visam tam rijamam, un — tu neticēsi — man kļuva tik nelabi, ka tikko neapvē- mos. Biju taču izsalcis kā vilks, atradis no cilvēku ēdiena, bet te tik daudz visa kā tev priekšā … Kaut cik pārvarēju nelabumu, bet acis no galda atrāvu tikai ar lielām pūlēm.

Tieši man pretim sēž iereibušais Millers, rotaļājas ar pistoli, svaida to no vienas rokas otrā un pats lūkojas manī stingām acīm kā čūska. Es, protams, rokas gar sāniem, sasitu nomīdītos papēžus, skaļā balsī ziņoju: «Herr komandant, kara gūsteknis Andrejs So- kolovs uz jūsu pavēli ieradies.» Viņš nu man vaicā: «Ak tad tā, russ Ivan, četri kubikmetri izstrādes ir daudz?» — «Tieši tā,» saku, «herr komandant,

daudz.» — «Bet ar vienu tev kapam pietiks?» — «Tieši tā, herr komandant, pilnīgi pietiks un paliks pat pāri.»

Viņš pieceļas un saka: «Es parādīšu tev lielu godu, tūlīt pats nošaušu tevi par šiem vārdiem. Te nav ērti, iesim pagalmā, tur tu arī izrakstīsies no šās nometnes.» — «Jūsu prāts lai notiek,» es viņam saku. Viņš pastāvēja, padomāja, bet tad uzsvieda pistoli uz galda un ielej pilnu glāzi šnapsta, paņem gabaliņu maizes, uzliek uz tā šķēlīti speķa, sniedz to visu man un saka: «Pirms nāves iedzer, russ Ivan, par vācu ieroču uzvaru.»

Biju jau paņēmis no viņa rokām uzkodu un glāzi, bet, tiklīdz izdzirdu šos vārdus, — mani kā uguns apsvilināja! Es domāju savā prātā: «Lai es, krievu karavīrs, sāktu dzert par vācu ieroču uzvaru?! Vai kaut ko citu tu negribi, herr komandant? Velns rāvis, man tik un tā jāmirst, tad arī vācies peklē ar savu šņabi!»

Es nolieku glāzi uz galda, nolieku arī uzkodu un saku: «Pateicos par cienastu, bet es esmu nedzērājs.» Viņš smīn: «Tu negribi dzert par mūsu uzvaru? Nu tad dzer par savu bojā eju.» Ko gan es varēju zaudēt? «Par savu bojā eju un atbrīvošanos no mokām izdzeršu,» es viņam saku. Pēc šiem vārdiem paņemu glāzi un divos guldzienos iesperu iekšā, bet uzkodu neaiztieku, pieklājīgi noslauku ar delnu muti un saku: «Pateicos par cienastu. Esmu gatavs, herr komandant, iesim, izrakstiet mani no dzīvajiem.»

Bet viņš tā vērīgi lūkojas manī un saka: «Vismaz uzkod pirms nāves.» Es viņam uz to atbildu: «Pēc pirmās glāzes neuzkožu.» Viņš ielej otru, pasniedz man. Es izdzeru otro un atkal neaiztieku uzkodu, lieku visu uz vienas kārts — uz drosmi, domāju: «Vismaz piedzeršos pirms tam, kad iešu pagalmā, šķiršos no dzīves.» Komandants saceļ augstu savas baltās uzacis, jautā: «Ko tad tu neuzkod, russ Ivan? Nekautrējies!» Bet es viņam atbildu tāpat: «Atvainojiet, herr komandant, arī pēc otrās glāzes neesmu radis uzkost.» Viņš piepūš vaigus, nosprauslājas, bet tad kā sāk smieties un caur smiekliem kaut ko ātri runā vāciski: acīm redzot, tulko manus vārdus draugiem. Tie arī smejas, sāk stumdīt krēslus, griež ģīrn-

53 4- 481 jus uz manu pusi un jau, pamanu, skatās mani kaut kā citādi, tā kā vēlīgāk.

Komandants ielej man trešo glāzi, bet pašam rokas tric aiz smiekliem. So glāzi es izdzēru pamazītēm, nokodu mazu kumosiņu maizes, pārējo noliku uz galda. Man gribējās viņiem, nolādētajiem, parādīt, ka es gan mirstu badā, tomēr netaisos aizrīties ar viņu žēlastības dāvanām, ka man ir savs krievu cildenums un lepnums un ka viņi mani nav pārvērtuši dzīvniekā, lai arī kā centušies.

Pēc tam komandants kļuva nopietns, sakārtoja sev pie krūtīm divus dzelzs krustus, piecēlās no galda bez ieroča un teica: «Redzi, Sokolov, tu esi īsts krievu karavīrs. Drošsirdīgs karavīrs. Es arī esmu karavīrs, un man patīk cienījami pretinieki. Es tevi nešaušu. Turklāt šodien mūsu varonīgie karapulki sasnieguši Volgu un ieņēmuši visu Staļingradu. Tas mums liels prieks, un tāpēc es tev augstsirdīgi dāvāju dzīvību. Ej uz savu bloku, bet tas tev par drošsirdību,» — un sniedz man no galda kukulīti maizes un speķa gabalu.

Ar visu spēku piespiežu sev klāt maizi, turu kreisajā rokā speķi, un mani tā pārsteidzis šis negaidītais pavērsiens, ka pat paldies nepasaku, griežos pa kreisi apkārt, eju uz durvīm un domāju: «Viņš man tūda) zēvelēs starp lāpstiņām, un es neaiznesīšu savējiem šo ēdamo.» Nē, palaimējās. Arī šoreiz nāve pagāja man garām, tikai apdvesa ar saltu elpu…

Izgāju no komandanta istabas stingriem soļiem, bet pagalmā atmiekšķēju. Iestreipuļoju barakā un nokritu uz cementa grīdas bez samaņas. Mūsējie at- žirbināja mani vēl pustumsā: «Stāsti!» Es atģidu, kas noticis komandanta istabā, izstāstīju viņiem. «Kā dalīsim ēdamo?» jautā mans lāvas kaimiņš, bet pašam balss trīc. «Visiem vienlīdzīgi,» es viņam saku. Nogaidījām rīta ausmu. Maizi un speķi griezām ar linu diegu. Maizes iznāca katram tāds gabaliņš kā sērkociņu kārbiņa, katru drupatiņu ņēmām vērā, bet speķa, pats saproti, — tikai ko lūpas apziest. Tomēr izdalījām, nenodarot pārestību nevienam.

Drīz vien pārsvieda mūs, ap trīssimt stiprākos, nosusināt purvus, pēc tam uz Rūras apgabala šahtām.

Tur es nodzīvoju līdz četrdesmit ceturtajam gadam. Ap to laiku mūsējie jau bija sasituši Vācijai žokļa kaulu pavisam greizu, un fašisti vairs neniecināja gūstekņus. Reiz sarindoja mūs, visu dienas maiņu, un kāds atbraucis oberleitnants liek tulkam mums pateikt: «Kas armijā vai līdz karam bijis par šoferi, —• soli uz priekšu!» Izgājām septiņi bijušie šoferīši. Mums izsniedza nonēsātu ietērpu, nosūtīja ar konvoju uz Potsdamas pilsētu. Aizbraucām turp, un mūs izsvaidīja kur kuro. Mani norīkoja strādāt «Todtā» — vāciešiem bija tāds bleķīgs uzņēmums ceļu un nocietinājumu celtniecībai.

Vizināju ar «Opeladmirāli» vācu inženieri armijas majora pakāpē. Ak tu žē, bija gan resns fašists! Mazs, lielu vēderu, cik plats, tik garš un ar tādu dibenu kā krietnai mātītei. Priekšā viņam virs formas tērpa apkakles karājās trīs zodi un aiz muguras pie kakla trīs resnas jo resnas krokas. Viņam, es tā spriedu, bija ne mazāk par trim pudiem tauku vien. Staigā, šņāc kā lokomotīve, un, kad nosēžas sukāt iekšā, — tad tik turies! Cauru dienu dažkārt ņemmā, tempdams no blašķes konjaku. Vienu otru reizi arī man šis tas atkrita: viņš apstājas ceļā, sagriež desu, sieru, uzkož un iedzer; kad labā prātā, — arī man pamet kumosu kā sunim. Rokā nekad nedeva, nē, ieskatīja to sev par pazemojumu. Bet, lai būtu kā būdams, ar nometni nav ko salīdzināt, un pamazām sāku izskatīties pēc cilvēka, soli pa solītim sāku atlabt.

Pāris nedēļu vizināju savu majoru no Potsdamas uz Berlīni un atpakaļ, bet pēc tam viņu aizsūtīja uz piefrontes joslu celt nocietinājumus pret mūsējiem. Un te nu es galīgi pazaudēju miegu: augām naktīm domāju, kā aizbēgt pie savējiem, uz dzimteni.

Atbraucām Polockas pilsētā. Rīta ausmā pirmoreiz pēdējo divu gadu laikā izdzirdu, kā dārd mūsu artilērija, — un vai zini, brāļuk, kā ietrīsējās sirds? Kad vēl neprecējies gāju uz satikšanos ar Irinu, sirds tā nedrebēja! Kaujas norisa jau kilometru astoņpadsmit uz austrumiem no Polockas. Vācieši pilsētā bija kļuvuši nikni, nervozi, un mans resnītis sāka arvien biežāk žūpot. Dienu braukājam aiz pilsētas, un viņš rīko, kā celt nocietinājumus, bet nakti viens pats dzer. Tūktin pietūcis, zem acīm karājas maisiņi…

«Nu,» domāju, «nav vairs ko gaidīt, mana stunda situsi! Un jābēg nevis vienam pašam, bet jāpievāc arī resnītis, viņš mūsējiem noderēs!»

Atradu drupās divu kilogramu svaru bumbiņu, aptinu ar slaukāmo lupatu, lai nebūtu asiņu, ja gadījumā vajadzēs gāzt pa galvu, uz ceļa pacēlu telefona vadu saišķi, rūpīgi sagatavoju visu, kas man vajadzīgs, paslēpu zem priekšējā sēdekļa. Divas dienas pirms tam, kad ardievojos no vāciešiem, vakarā, braukdams no degvielu iepildes, redzu, iet pagalam piedzēries vācu unters, turas ar rokām pie sienas. Es apstādināju mašīnu, ievedu viņu drupās un izkratīju ārā no formas tērpa, nocēlu no galvas laiviņu. Arī visu šo mantību pabāzu zem sēdekļa un drāzos projām.

Divdesmit devītā jūnija rītā mans majors pavēl vest viņu ārā no pilsētas Trosņicu virzienā. Tur viņš vadīja nocietinājumu darbus. Izbraucām. Majors mierīgi snauž pakaļējā sēdeklī, bet man sirds gandrīz lec no krūtīm ārā. Es braucu ar skubu, bet ārpus pilsētas samazināju ātrumu, tad apturēju mašīnu, izkāpu ārā, pavēros visapkārt: tālu aiz muguras

velkas divas smagās. Paņēmu svaru bumbiņu, atvēru platāk durtiņas. Resnītis atzvēlies sēdeklī un krāc kā sievai pie sāniem. Nu tad iebliezu šim ar bumbiņu pa kreisajiem deniņiem. Viņam tikai nokārās galva. Drošības pēc iezvēlu vēlreiz, bet galīgi nobeigt negribēju. Man vajadzēja viņu aizvest dzīvu, viņam daudz kas mūsējiem pastāstāms. Izvilku šim no maksts «parabellumu», iebāzu savā kabatā, iegrūdu montējamo atslēgu aiz pakaļējā sēdekļa atzveltnes, uzmetu telefona vadu majoram kaklā un sasēju ciešā mezglā pie montējamās atslēgas. Lai nenoveļas uz sāniem, nenokrīt, ātri braucot. 2igli uzvilku vācu formas tērpu, uzliku galvā laiviņu, nu, un drāzos ar mašīnu tieši turp, kur zeme dun, kur notiek kauja.

Vācu priekšējā līnija stiepās starp diviem dzotiem. No blindāžas izlēca automātisti, un es tīši samazināju ātrumu, lai viņi redzētu, ka brauc majors. Bet viņi sāka kliegt, māj ar rokām, ka tur nevar braukt, bet es izliekos nesaprotam, piedodu gāzi un stiepju visus astoņdesmit. Kamēr viņi atģidās un sāka apšaudīt

mašīnu ar ložmetējiem, es jau biju starp abām frontes līnijām un cilpoju gar šāviņu bedrēm kā zaķis.

Vācieši šauj no mugurpuses, un arī savējie kā velni bliež man virsū ar automātiem. Četrās vietās sašāva vēja aizsargu, ietrieca lodes radiatorā… Bet klāt jau arī mežiņš līdzās ezeram, mūsējie skrien pie mašīnas, un es iebrāžos šai mežiņā, atrauju vaļā durtiņas, nokrītu zemē un skūpstu to, un nevaru tikt pie elpas …

Jauns zēns, viņam uz blūzes aizsargkrāsas uzpleči, kādus vēl nekad neesmu redzējis, pirmais pieskrien man klāt, ņirdz zobus: «Ahā, esi apmaldījies, velna frici?» Es norāvu vācu formas tērpu, nometu laiviņu zem kājām un saku viņam: «Ak tu mīļais murmuli! Manu dārgo dēliņ! Kas tad es par frici, ja esmu dzimis Voroņežā? Es biju gūstā, saproti? Un tūdaļ raisiet vaļā šo vepri, kas sēž mašīnā, paņemiet viņa portfeli un vediet mani pie sava komandiera.» Es viņiem nodevu pistoli un gāju no vienām rokām otrās, bet uz vakara pusi jau nonācu pie pulkveža — divīzijas komandiera. Pa to laiku biju pabarots un pirtī novests, un nopratināts, un ietērpu saņēmis, tā ka ierados blindāžā pie pulkveža, kā nākas, tīrs garā un miesā un pilnā formā. Pulkvedis piecēlās 110 galda, nāca man pretī. Visiem virsniekiem redzot, apskāva mani un saka: «Pateicos tev, karavīr, par dārgo dāvanu, ko atvedi no vāciešiem. Tavs majors ar savu portfeli mums vairāk vērts nekā divdesmit «mēles». Iesniegšu lūgumu karaspēka vadībai, lai tev piešķir valdības apbalvojumu.» Bet mani šie viņa vārdi un vēlīgums stipri satrauc, man lūpas dreb, neklausa, varu tikai izdvest: «Lūdzu, biedri pulkvedi, ieskaitīt mani strēlnieku daļā.»

Bet pulkvedis iesmējās, uzsita man uz pleca: «Kas gan tu par karotāju, ja tikko turies kājās? Jau šodien nosūtīšu tevi uz hospitāli. Tur tevi paārstēs, uzbaros, pēc tam aizbrauksi uz mēnesi atvaļinājumā pie ģimenes, un, kad atgriezīsies pie mums, — palūkosim, kur tevi likt.»

Pulkvedis un visi virsnieki, kas bija pie viņa blindāžā, sirsnīgi atvadījās no manis, sniegdami roku, un es izgāju galīgi satraukts tāpēc, ka divos gados biju atradis no cilvēcīgas apiešanās. Un ievēro, brāļuk, ka es vēl ilgu laiku, tiklīdz bija jārunā ar priekšniecību, aiz paraduma neviļus ierāvu galvu plecos, it kā baiļodamies, ka man nesit. Re, kā mēs bijām izskoloti fašistu nometnēs …

No hospitāļa tūdaļ aizrakstīju Irinai vēstuli. īsos vārdos attēloju visu, kā biju gūstā, kā izbēgu kopā ar vācu majoru. Un, saki, lūdzams, — kur man tāda bērnišķīga dižošanās piesitās? Nenocietos taču, paziņoju, ka pulkvedis solījies mani likt priekšā apbalvojumam.

Divas nedēļas gulēju un ēdu. Man deva ēst nedaudz, bet bieži, citādi, ja būtu devuši, cik gribas, es varētu notirināt kājas, tā dakteris teica. Es pilnīgi atguvu spēkus. Bet pēc divām nedēļām vairs nevarēju ne kumosa dabūt mutē iekšā. No mājām atbildes nav, un es, jāatzīstas, sāku kļūt grūtsirdīgs. Ēšana vairs ne prātā, miegs nenāk, visādas nelabas domas lien galvā … Trešajā nedēļā saņēmu vēstuli no Voroņežas. Tikai raksta nevis Irina, bet mans kaimiņš, galdnieks Ivans Timofejevičs. Lai dievs nedod kādam saņemt tādu vēstuli!… Viņš man ziņo, ka jau četrdesmit otrā gada jūnijā vācieši bombardējuši lidmašīnu rūpnīcu un viena smagā bumba ķērusi tieši manu mājiņu. Irina un meitas tolaik bijušas mājā … Nu, viņš raksta, no tāin nekas nav palicis pāri, mājiņas vietā dziļa bedre… Neizlasīju toreiz vēstuli līdz galam. Acis satumsa, sirds sažņaudzās un vairs neatslābst. Atlikos gultā, mazliet atžirgu, izlasīju. Kaimiņš raksta, ka Anatols bombardēšanas laikā bijis pilsētā. Vakarā atgriezies ciematā, noskatījies bedrē un nakti atkal aizgājis uz pilsētu. Pirms aiziešanas sacījis kaimiņam, ka lūgšot, lai atļauj doties par brīvprātīgo uz fronti. Tas ir viss.

Kad sirds atslāba un ausīs iešalcās asinis, es atcerējos, cik smagi mana Irina šķīrās no manis stacijā. Tātad viņas sievietes sirds jau toreiz bija noģiduši, ka vairs neredzēsimies šai saulē. Un es viņu toreiz atgrūdu… Bija ģimene, sava māja, tas viss veidojās gadiem, bet sabruka vienā mirklī, es paliku viens pats. Ienāca prātā: «Vai tikai neesmu redzējis sapnī savu nelādzīgo dzīvi?» Un gūstā es taču vai ik nakti, savā nodabā, protams, runāju kā ar Irinu, tā ar bērniņiem, drošināju viņus, sak, atgriezīšos, mani mīļie, nesērojiet par mani, esmu stiprs, izcietīšu, un mēs atkal būsim visi kopā… Tātad divus gadus es ar mirušiem biju runājis?!

Stāstītājs kādu brīdi nebilda ne vārda, bet pēc tam sacīja jau citādā, aizlūstošā un klusā balsī:

—   Sapīpēsim, brāļuk, man tā kā trūkst elpas.

Mēs aizpīpējām. Palu ūdens pieplūdušajā mežā

spalgi kala dzenis. Siltais vējš arvien tikpat laiski skurināja sausās alkšņu spurdziņas; arvien tāpat, it kā cieši savilktām baltām burām, augstajā zilgmē īrās mākoņi, bet šais sērā klusuma brīžos jau citāda man šķita bezgalīgā pasaule, kas gatavojās lielajai pavasara pārvērtībai, mūžīgajam dzīvības apstiprinājumam dzīvē.

Grūti bija klusēt, un es jautāju:

—   Un tālāk?

—   Tālāk? — negribot atsaucās stāstītājs. — Tālāk es saņēmu no pulkveža atvaļinājumu uz vienu mēnesi un pēc nedēļas jau biju Voroņežā. Kājām nogāju līdz tai vietai, kur kādreiz dzīvoju ar ģimeni. Dziļa bedre ar rāvainu ūdeni, visapkārt nezāles līdz jostas vietai… Nomale, kapsētas klusums. Ak, smagi man bija, brāļuk! Pastāvēju, pasēroju sirdī un

devos atkal uz staciju. Pat stundu nevarēju tur palikt, tai pašā dienā aizbraucu atpakaļ uz divīziju.

Bet pēc kādiem trim mēnešiem arī man atmirdzēja prieks kā saulīte no mākoņiem: atradās Anatols. Atsūtīja man uz fronti vēstuli, kā redzams, no citas frontes. Adresi viņš bija dabūjis no kaimiņa Ivana Timofejeviča. Izrādās, sākumā nokļuvis artilērijas skolā; tur tad arī noderējis viņa talants uz matemātiku. Pēc gada ar uzslavu nobeidzis skolu, devies uz fronti un, palūk, jau raksta, ka ieguvis kapteiņa pakāpi, komandējot «četrdesmitpiecnieku» bateriju, apbalvots ar sešiem ordeņiem un medaļām. Vārdu sakot, izgriezis tēvam visas pogas. Un atkal es kļuvu nāvīgi lepns! Lai nu kā, bet mans dēls ir kapteinis un baterijas komandieris, tas nav nekāds joks! Un vēl ar tādiem ordeņiem. Lai jau viņa tēvs ved ar «studebekeru» šāviņus un visādas kara mantas. Tēvs savu laiku nodzīvojis, bet viņam, kapteinim, viss vēl priekšā.

Un sākās naktīs mani veca vīra sapņojumi: kā beigsies karš, kā apprecināšu dēlu un pats dzīvošu pie jaunā pāra, strādāšu par namdari un auklēšu

mazbērnus. Vardu sakot, visi tadi veca vira stiķi. Bet arī te man iznāca pilnīga kļūme. Ziemu mēs uz- brukām bez apstājas un sevišķi bieži nevarējām viens otram rakstīt, bet uz kara beigām, jau pie Berlīnes, kādu rītu nosūtīju Anatolam vēstulītl un otrā dienā saņēmu atbildi. Tagad es sapratu, ka abi ar dēlu esam pienākuši pie Vācijas galvaspilsētas pa dažādiem ceļiem, bet atrodamies viens otram tuvumā. Gaidu un nevaru sagaidīt, taisni bez jēgas ilgojos ar viņu tikties. Nu, un satikāmies… Taisni devītajā maijā, Uzvaras dienas rītā, manu Anatolu nošāva vācu snaiperis …

Dienas otrā pusē mani izsauc pie sevis rotas komandieris. Skatos, pie viņa sēž man nepazīstams artilērijas apakšpulkvedis. Ieeju istabā, un viņš pieceļas it kā augstākas pakāpes karavīra priekšā. Manas rotas komandieris saka: «Viņš pie tevis, So- kolov,» — un pats pagriežas uz loga pusi. Man izskrien cauri it kā elektriskā strāva, jo noģiedu kaut ko nelabu. Apakšpulkvedis pienāk man klāt un klusi saka: «Esi stiprs, tēv! Tavs dēls, kapteinis Sokolovs, šodien baterijā kritis. Nāc man līdz!»

Es sagrīļojos, tomēr kājās nostāvēju. Ari tagad vēl kā pa sapņiem atminos, kā braucu kopā ar apakšpulkvedi lielā mašīnā, kā tikām uz priekšu pa drupu aizbērtām ielām, miglaini atceros kareivju ierindu un šķirstu, kas bija apsists ar sarkanu samtu. Bet Anatolu redzu tikpat kā tevi, brāļuk. Es piegāju pie šķirsta. Tur guļ mans dēls, bet it kā nav mans. Mans ir vienmēr smaidošs puisēns šauriem pleciem, smailu gāmuru kalsnajā kaklā, bet te guļ jauns, plecīgs, skaists vīrs, acis pusaizvērtas, viņš it kā raugās kaut kur man garām, nezināmā tālumā. Tikai lūpu kaktiņos uz mūžu mūžiem palicis mana agrākā dēlēna Toļkas smaidiņš… tā Toļkas, kuru kādreiz pazinu … Es viņu noskūpstīju un atgāju sāņus. Apakšpulkvedis teica runu. Mana Anatola biedri un draugi slauka acis, bet manas neizraudātās asaras, kā redzams, iežuvušas sirdī. Varbūt tāpēc sirds ari tā sāp?…

Es apbedīju svešajā vācu zemē savu pēdējo prieku un cerību, nodārdēja mana dēla baterija, pavadīdama savu komandieri tālajā ceļā, un manī kaut kas it kā pārtrūka… Es atgriezos savā daļā kā no laivas izmests. Bet drīz vien mani demobilizēja. Kurp doties? Vai tiešām uz Voroņežu? Neparko! Es atcerējos, ka Urjupinskā dzīvo mans drauģelis, kuru demobilizēja jau ziemā ievainojuma dēļ, — viņš reiz aicināja mani pie sevis, atcerējos un braucu uz Urjupinsku.

Manam draugam un viņa sievai nebija bērnu, viņi dzīvoja paši savā mājiņā pilsētas nomalē. Viņš, kaut arī invalīds, strādāja autorotā par šoferi, es iekārtojos turpat. Apmetos pie drauga, viņš deva man pajumti. Dažādu kravu pārvadājām uz rajoniem, bet rudeni sākām vest labību. Tolaik arī iepazinos ar savu jauno dēlēnu, rau, ar to, kas spēlējas smiltīs.

Reizēm tu, cilvēks, no brauciena atgriezies pilsētā un, protams, vispirms dodies uz tējnīcu kaut ko iekost, nu, zināms, arī izdzert aiz noguruma simt gramu. Šai kaitīgajai parašai, jāsaka, biju jau dedzīgi pieķēries… Un, skat, redzu reiz pie tējnīcas šo zēniņu, otrā dienā atkal. Tāds mazs skrandainis: sejiņa apšķiesta ar arbūzu sulu, noputējusi, pats netīrs kā zeme, nesukātiem matiem, bet actiņas mirdz kā zvaigznītes naktī pēc lietus! Un viņš man tā iepatikās, ka es jau, zili brīnumi, sāku ilgoties viņa, steidzos pec brauciena zeniņu drīzāk satikt. Pie tējnīcas viņš arī pārtika, — ko kurš atmet.

Ceturtajā dienā tieši no padomju saimniecības piebraucu ar labības kravu pie tējnīcas. Mans zēniņš sēž tur uz lieveņa, mētā kājeles un, kā redzams, izsalcis. Es izliecos pa lodziņu, uzsaucu viņam: «Ei, Vaņuška! Kāp drīzāk mašīnā, es tevi izvizināšu uz elevatoru, un atgriezušies ēdīsim pusdienas.» Viņš nodreb no mana sauciena, nolec no lieveņa, uzrāpjas uz kāpšļa un tā paklusi saka: «Kā jūs zināt, tēvoc, ka mani sauc par Vaņu?» Un actiņas plaši ieplestas, viņš gaida, ko atbildēšu. Nu, es viņam saku, ka esmu pieredzējis cilvēks un visu zinu.

Viņš pienāk no labās puses, es atdaru durtiņas, nosēdinu viņu sev līdzās, mēs braucam. Tāds nadzīgs zēniņš, bet pēkšņi nezin kāpēc vairs nebilst ne vārda, iegrimst domās un brīžiem tikai paveras mani no savu garo, augšup uzriezto skropstu apakšas, nopūšas. Tāds mazs putnēns un jau prot nopūsties. Vai tā viņam vajadzētu? Es jautāju: «Kur tad tavs tēvs, Vaņa?» Viņš čukst: «Kritis frontē.» — «Un māmiņa?» — «Māmiņu nosita bumba vilcienā, kad braucām šurp.» — «No kurienes tad jOs braucāt?» — «Nezinu, neatceros….» — «Un te tev nav neviena tuvinieka?» — «Neviena.» — «Kur tad tu paliec pa nakti?» — «Kur pagadās.»

Man sakāpj kaklā karsta asara, un es tūdaļ izšķiros: «Tā nedrīkst notikt, ka mēs katrs par sevi ietu postā! Ņemšu viņu sev par dēlu.» Un uzreiz man ap sirdi kļūst viegli un gaiši. Noliecos pie viņa, klusi vaicāju: «Vaņuška, vai tu zini, kas es esmu?» Viņš vienā elpas vilcienā izdveš: «Kas?» Es viņam tikpat klusi atbildu: «Es esmu tavs tēvs.»

Ak dievs, kas tad notika! Viņš metas man ap kaklu, skūpsta man vaigus, lūpas, pieri un pats kā zīdastiņš tik spalgi un smalki spiedz, ka ne kabīnē izturēt: «Tētīt mīļais! Es zināju! Es zināju, ka tu mani atradīsi! Gan atradīsi! Es tik ilgi gaidīju, ka tu mani atradīsi!» Piespiežas man klāt un trīc kā zālīte vējā. Bet man migla acu priekšā, arī mani krata drebuļi, un rokas trīc… Taisni brīnums, kā toreiz nepalaidu vaļā stūri! Grāvī gan neviļus iebraucu, izslēdzu motoru. Baidījos braukt, kamēr acīs nav pa- gaisusi migla: ka neuzskrienu kādam virsū. Pastāvēju tā minūtes piecas, un mans dēlēns tikai kļaujas man cieši klāt, klusē, trīcin trīc. Es viņu apskāvu ar labo roku, lēnītēm piespiedu sev klāt, ar kreiso pagriezu mašīnu, braucu atpakaļ uz savu dzīvokli. Kas vairs par elevatoru, man elevators ne prātā.

Atstāju mašīnu pie vārtiem, paņēmu savu jauno dēlēnu rokās, nesu mājā iekšā. Un, kā viņš bija apņēmis roķelēm manu kaklu, tā arī palika visu laiku. Piekļāvies ar savu vaidziņu pie mana neskūtā vaiga, taisni kā pielipis. Tā arī ienesu viņu iekšā. Saimnieks un saimniece pašlaik bija mājās. Ieeju mirkšķinu viņiem abām acīm, droši saku: «Redziet, esmu atradis savu Vaņušku! Pieņemiet mūs, labie cilvēki!» Viņi abi, mani bezbērnu ļautiņi, tūdaļ noprata, kā tas ir, sāka rosīties, skraidīt apkārt. Bet es nekādi nevaru atraut dēlu no sevis. Kaut kā tomēr pierunāju. Nomazgāju viņam rokas ar ziepēm, nosēdināju pie galda. Saimniece ielēja viņam šķīvī kāpostus un, kā ieraudzīja, cik kāri viņš ēd, tā nevarēja valdīt asaras. Stāv pie plīts, slauka acis priekšautā. Mans Vaņuška pamana, ka viņa raud, pieskrien klāt, rausta aiz svārkiem un saka: «Krustmāmiņ, kāpēc jūs raudat? Tētis atrada mani pie tējnīcas, visiem vajag priecāties, bet jūs raudat.» Un šī — nedod dievs, vēl vairāk brēc, mirkst vienās asarās!

Pēc pusdienas aizvedu viņu uz frizētavu, liku ap- giezt matus, mājās pats viņu nomazgāju toverītī, ietinu tīrā palagā. Viņš mani apskāva un tā arī aizmiga manās rokās. Saudzīgi noliku viņu gultā, aizbraucu uz elevatoru, izkrāvu labību, novietoju mašīnu un — steigšus pa veikaliem. Nopirku viņam vadmalas biksītes, krekliņu, sandales un lūku cepurīti. Protams, izrādījās, ka tas viss nekam neder. Par biksītēm saimniece mani pat izbāra. «Tu esi prātā jucis,» viņa saka, «tādā karstumā ieģērbt bērnu vadmalas biksēs!» Un uz vietas — šujmašīnu galdā, parakņājās lādē, un pēc stundas manam Va- ņuškam jau sadiegtas satīna biksītes un balts krekliņš ar īsām piedurknēm. Es nolikos gulēt ar viņu kopā un pirmoreiz pēc ilga laika mierīgi iemigu. Tomēr naktī reizes četras cēlos augšā. Pamostos, viņš man ievilcies padusē kā zvirbulis paspārnē, klusi šņāc, un man kļūst tik līksmi ap sirdi, ka nav vārdiem izteicams! Cenšos nepakustēties, lai viņu nepamodi- nātu, tomēr nevaru nociesties, paklusām pieceļos, uzvelku sērkociņu un priecinu sirdi par viņu …

Pirms ausmas pamostos, nevaru saprast, kāpēc man tik grūti elpot. Bet, skat, mans dēlēns izlīdis no palaga apakšas un nogulies man šķērsām pāri, ieplēties un uzlicis man kājeli uz kakla. Ar viņu gan nemierīga gulēšana, bet es pieradu, un man skumīgi bez viņa. Nakti var noglāstīt viņu miegā, ieelpot viņa cirtaino matu smaržu, un sirds atlaižas, kļūst maigāka, bet man taču tā sarepējusi aiz bēdām…

Sākumā viņš man brauca līdzi mašīnā, pēc tam atskārtu, ka tā nevar. Kas man vienam vajadzīgs? Maizes rieciens un sīpols ar sāli, karavīrs visu dienu ar to paēdis. Ja zēns līdzi — gluži kas cits: gan pienu viņam vajag pagādāt, gan oliņu novārīt, arī bez silta ēdiena nevar iztikt. Bet darbs negaida. Saņēmu drosmi, atstāju viņu saimnieces ziņā, tad nu viņš līdz vakaram bija lējis asaras un vakarā aizšmaucis uz elevatoru man pretī. Līdz vēlai naktij gaidījis tur mani.

Grūti bija sākumā ar viņu. Reiz nolikāmies gulēt vēl gaismā, biju pa dienu stipri pieguris, un

viņš taču vienmēr čivina kā zvirbulēns, bet te uzreiz apklust. Es jautāju: «Ko tu domā, dēliņ?» Bet viņš vaicā man un skatās griestos: «Tētīt, kur tu liki savu ādas mēteli?» Man nekad mūžā nav bijis ādas mēteļa! Vajadzēja kaut kā izgrozīties. «Palika Voro- ņežā,» es viņam saku. «Bet kāpēc tu mani tik ilgi meklēji?» — «Es tevi, dēliņ, gan Vācijā meklēju, gan Polijā, visu Baltkrieviju izgāju un izbraukāju, bet izrādījās, ka tu esi Urjupinskā,» es viņam atbildu. «Urjupinskā — vai tā tuvāk Vācijai? Un vai no mūsu mājas tālu līdz Polijai?» Tā mēs runājamies pirms iemigšanas.

Un tu domā, brāļuk, ka viņš tāpat vien vaicāja par ādas mēteli? Nē, tas nebija bez pamata. Tātad viņa īstais tēvs kādreiz valkājis tādu mēteli, tas viņam arī palicis atmiņā. Bērna atmiņa taču ir tikpat kā rūsa vasaras naktī: uzpland, uz mirkli visu apgaismo un nodziest. Tāpat arī viņam atmiņa uz- dzirkst tikpat kā rūsa.

Varbūt mēs dzīvotu vēl kādu gadiņu Urjupinskā, bet novembrī man gadījās ķibele: braucu pa dubļiem, vienā ciematā mana mašīna sāka slīdēt, un ceļā patrāpījās govs, es notriecu to no kājām. Nu, zināms, sievas sāka brēkt, saskrēja kopā ļaudis, un autoinspektors klāt kā likts. Atņēma man šofera apliecību, lai kā lūdzu apžēloties. Govs uzlēca kājās, sacēla asti un prom pa šķērsceļiem, bet es paliku bez apliecības. Ziemu nostrādāju par namdari, bet tad sarakstījos ar kādu draugu, arī darba biedru, — viņš jūsu apgabalā, Kašaru rajonā, strādā par šoferi, — un tas uzaicināja mani pie sevis. Raksta, ka nostrādāsi, sak, pusgadu namdaros, un tad tev mūsu apgabalā izdos jaunu apliecību. Tā nu arī mēs ar dēlēnu komandējamies uz Kašariem karagājiena kārtībā.

Bet, tā teikt, ja ari nebūtu iekūlies šai ķibelē ar govi, es tik un tā dotos no Urjupinskas projām. Sēras neļauj man ilgi palikt vienā vietā. Re, kad mans Vaņuška paaugsies un viņu vajadzēs laist skolā, varbūt tad rimšos un nometīšos vienā vietā. Bet pagaidām kātojam ar viņu pa krievu zemi.

—   Viņam grūti iet, — es teicu.

—   Viņš jau maz iet pats savām kājām, vairāk sēž man mugurā. Es viņu uzceļu sev plecos un nesu, bet, ja viņš grib izlocīt kājas, — kāpj zemē un skrien pa cejmalu, spārdās kā kazlēns. Tas jau, brā- ļuk, nebūtu nekas, gan mēs ar viņu kaut kā iztiktu, bet sirds man sāk ļodzīties, jāmaina virzulis … Dažreiz tā spiež un žmiedz, ka gaisma dziest acīs. Man bail, ka reiz nomiršu miegā un nobiedēšu savu dēlēnu. Un vēl viena bēda: vai ik nakti redzu sapnī savus dārgos nelaiķus. Un visbiežāk tā, ka es atrodos aiz dzeloņstieplēm, bet viņi otrā pusē, brīvībā … Runājos par visu ko ar Irinu un bērniņiem, bet, tikko gribu pašķirt dzeloņstieples ar rokām, — viņi iet prom no manis, it kā izgaist acu priekšā.». Un tavu brīnumu: dienā es allaž stipri turos, no manis nevar izspiest ne «ai», ne «vai», bet nakti uzmostos, un viss spilvens slapjš no asarām …

Mežā atskanēja mana biedra balss, nožļakstēja airis uz ūdens.

Svešais cilvēks, kas man bija kļuvis tik tuvs, piecēlās, sniedza lielu roku, cietu kā koks:

—   Sveiks, brāļuk, laimīgu ceļu!

—   Arī tev laimīgi nonākt Kašaros.

—   Paldies. Ei, dēliņ, iesim uz laivu.

Zēns pieskrēja pie tēva un, turēdamies labaja pusē pie vatētā kamzoļa stērbeles, sāka tipināt līdzās vīram, kas spēra platus soļus.

Divi bāri cilvēki, divi smilšu graudiņi, kurus neredzēti spēcīgs kara viesulis aizsviedis svešā malā … Kas viņus gaida nākotnē? Gribētos domāt, ka izturēs šis krievu cilvēks, nesalaužamas gribas cilvēks, un līdzās tēva plecam izaugs tas, kas, liels kļuvis, varēs visu pārciest, visu pārvarēt savā ceļā, ja dzim- tene viņu sauks.

Dziļā smeldzē raudzījos viņiem pakaļ… Varbūt, mums atvadoties, arī viss būtu beidzies labi, bet Va- ņuška, dažus soļus atgājis, mazajām kājiņām pinoties, pagriezās ar seju pret mani, novēcināja sārto rociņu. Un pēkšņi it kā mīksta ķepa sažņaudza man sirdi, bet tik asiem nagiem, ka es spēji novērsos. Nē, ne tikai miegā raud paveci, kara gados nosirmojuši vīri. Viņi raud arī nomodā. Tikai galvenais — prast laikā novērsties. Pats galvenais — neievainot bērna sirdi, lai viņš neredz, kā pāri tavam vaigam norit kvēlā un skopā vīriešu asara …

Content

Šolohovs Mihails Cilvēka liktenis