Šolohovs Mihails

Klusā Dona I un II grāmata

Mihails Šolohovs

Klusā Dona I un II grāmata 4, izdevums

.

Pirmā grāmata

Ne ar arkliem arta mūsu žeme slavenā..,

Zirgu pakaviem mūsu zeme uzarta,

Kazakgalvām mūsu zeme apsēta,

Jaunām atraitnēm klusā Dona greznota,

Bāreņiem zied mūsu klusā Donas māmuļa,

Tēva, mātes asarām viļņu grīste klusā Donā piestrēgta.

Ai tu, klusā Donas māmuļa!

Ko gan tu, klusā Dona, plūsti neskaidra?

Ak, kā gan man, klusai Donai, skaidrai plūst

No lejas mani, klusā Donā, salti strauti virst,

Pašā vidū mani, kluso Donu, baltas zivis knieš.

(Senas kazaku dziesmas.)

Pirmā daļa

.

I

Meļehovu sēta ir pašā ciemata malā. Vārteļi no laidara iziet uz ziemeļiem, uz Donu. Stāva astoņasu krauja starp iezaļganiem, apsūnojušiem krīta bluķiem, un ūdens mala klāt: perlamutra gliemežvāku klāsts, pelēka, līkumaina, viļņu skūpstīta oļu vīle un tālāk — vējā virmojošā, tumši ņirbošā Donas straume. Uz rītiem, aiz rudkārklu zedeņiem, Hetmaņa ceļš, vērmeļu sirmums, zirga pakaviem nomīdītās, brūnās, sīkstās ceļmallapas, krustcelēs baznīciņa; aiz tās plūstošas dūmakas klāta stepe. Dienvidos — krīta pakalnu grēda. Rietumos — olnīca pāri laukumam uz liekņu.

Priekšpēdējā turku kara laikā ciematā atgriezās kazaks Meļehovu Prokofijs, No turku zemes viņš atveda līdzi sievu — sīku, šallē ievīstītu sievieti. Viņa slēpa seju, reti rādīja sērīgās, biklās acis. No zīda šalles plūda tālas, nepazīstamas smaržas, tās krāsainie raksti viesa sievās skaudību. Turku gūstekne nedraudzējās ar Prokofija radiem, un vecais Meļehovs drīz vien nošķīra dēlu. Un negāja viņa mājā līdz mūža galam, nespēdams aizmirst aizvainojumu.

Prokofijs apbūvējās ātri: remeši uzcēla māju, pats uztaisīja laidaru lopiem un rudenī aizveda uz jauno saimniecību saknupušo svešzemes sievu. Viņš gāja aiz mantu vezuma viņai līdzās pa ciematu, — visi, lieli un mazi, izskrēja laukā. Kazaki atturīgi smīnēja bārdā, sievas skaļi sasaucās, nosmulējušos kazacēnu pūlis nozviedzās Prokofijam pakal, bet viņš, svārkus vaļā atlaidis, gāia lēnām kā tīrumā pa vagu, spieda savā tumšajā plaukstā trauslos sievas pirkstus, spītīgi pacēlis savu bālgancekulaino galvu, — tikai zem žokļiem viņam pampa un kustējās pumpuļi un starp uzacīm, vienmēr stingām kā akmens, spiedās ārā sviedri.

Kopš tā laika viņu reti redzēja ciematā, viņš nerādījās arī koplaukumā. Dzīvoja vientulīgi savā sētā pie Donas. Ciematā par viņu melsa brīnuma lietas. Bērni, kas ganīja teļus aiz lopu ceļa, stāstīja redzējuši, ka viņš pa vakariem, kad rieti dziest, nesot sievu klēpī uz tā saucamo Tatāru kurgānu. Tur nosēdinot viņu pašā paugura galā ar muguru pret gadsimtiem grauzto šūnakmeni, pats nosēžoties viņai līdzās, un tad abi divi ilgi skatoties stepē. Skatoties, kamēr rieta blāzma pavisam izdziestot, un pēc tam Prokofijs ietinot sievu savos svārkos un klēpī nesot uz māju. Ciematā visādi minēja, kā izskaidrot šādu dīvainu rīcību, sievām tenku dēļ neatlika laika ieskāties. Daudz ko melsa arī par Prokofija sievu: daži teica, ka viņa esot neredzēti daiļa, citi apgalvoja pavisam pretējo. Viss noskaidrojās pēc tam, kad vispārdrošākais meitietis, zaldātene Mavra, aiztecēja pie Prokofija it kā pēc svaiga ierauga. Prokofijs nokāpa pagrabā pēc rauga, un pa to laiku Mavra paguva noskatīt, ka turciete Prokofijam gadījusies pavisam nejēdzīga …

Pa laiciņu sasarkusi Mavra, uz vienu pusi nošļukušu lakatu, šķērsielā bēra kā no maisa sievu pūlim:

—   Un ko viņš, mīlītes, tajā labu atradis? Kaut būtu kā sieva, bet tā… Ne dibena, ne vēdera, taisni kauns. Mums meičas izkopjas apaļākas par šo. Viducis kā lapsenei — var pārraut pušu; ačeles melnas, spulgas, ar tām cērp kā sātans, nedod dievs! Liekas, ka šī uz grūtām kājām, nudie!

—    Uz grūtām kājām? — brīnījās sievas.

—    It kā es būtu mazais bērns, pati esmu trīs izauklējusi.

—    Bet kāda šī sejā?

—   Vai sejā? Dzeltena. Acis iekritušas, — laikam nav vis viegli svešā zemītē. Un tad vēl, mīļās, viņa valkā.,, Prokofija bikses.

—    Nu-u-u?… — sievas izbīlī vienā balsī novaidējās.

—   Pati redzēju — valkā bikses, tikai bez sarkanās švīkas. Laikam nocēlusi viņa darbdienas bikses. Viņai garš krekls, bet zem krekla bikses, zeķēs sabāztas. Kā to ieraudzīju, tā man auksts pārskrēja pār kauliem…

Ciematā paklusām melsa, ka Prokofija sieva buroties. Astahovu vedekla (Astahovi dzīvoja ciematā vistuvāk Prokofijam) dievojās redzējusi, ka otrajos vasarsvētkos mirK-', ļMismiņas Prokofija sieva kailu galvu un basām kājām slaukusi viņu laidarā govi. No tā laika govij tesmenis sažuvis tik mazs kā bērna dūrite, govs vairs nedevusi piena un drīz vien nosprāgusi.

Tai gadā uznāca vēl nepiedzīvota lopu sērga. Dzirdināmajā vietā pie Donas katru dienu smilšaino sēkli raibināja nosprāgušas govis un teļi. Sērga pārgāja arī uz zirgiem. Arvien mazāki kļuva zirgu bari staņicas ganīklās. Un tad pa šķērsielām un ielām sāka ložņāt tumšas tenkas…

No ciemata sapulces kazaki ieradās pie Prokofija.

Saimnieks iznāca uz lieveņa sasveicināties,

—    Kālab apciemojat, kungi vecaini?

Pūlis, mēmi klusēdams, tuvojās lievenim.

Beidzot viens iedzēries vecis pirmais iesaucās:

—    Stiep šurp savu raganu! Spriedīsim tiesu!.,,

Prokofijs metās istabā, bet priekšnamā viņu panāca.

Spēcīgs lielgabalnieks, ar palamu Miets, dauzīja Prokofija galvu pret sienu, teikdams:

—         Neplosies, neplosies, nav vērts!,,, Tevi neaiztiksim, tikai tavu sievu iestampāsim zemē. Labāk viņu nobeigt, nekā visam ciematam iet bojā bez lopiem. Bet tu neplosies, citādi ar tavu galvu ielauzīšu sienu!

—    Velc to kuņu ārā!… — balsis ķērca pie lieveņa.

Prokofija karabiedrs, aptinis ap roku turcietes matus, ar otru roku aizspiedis viņai muti, kas bija atvērta kliedzienam, teciņus izrāva viņu cauri priekšnamam un nosvieda pūlim pie kājām. Sīks spiedziens izurbās ^cauri rēcošajām balsīm.

Prokofijs izsvaidīja sešus kazakus un, ielauzies istabā, norāva no sienas zobenu. Kazaki, grūstīdami cits citu, meimuroja ārā no priekšnama. Vicinādams pār galvu mirdzošo, šķindošo zobenu, Prokofijs noskrēja no lieveņa. Pūlis pakļāvās un izšķīda pa pagalmu.

Pie klēts Prokofijs panāca skrējienā neveiklo lielgabalnieku Mietu un no mugurpuses pāršķēla no kreisā pleca līdz jostasvietai. Kazaki, kas lauza no zedeņiem mietus, izklīda pāri kuļamklonam stepē.

Pēc pusstundas pūlis sadūšojies tuvojās pagalmam. Divi izlūki stomīdamies iegāja priekšnamā. Uz virtuves sliekšņa asiņu peļķē gulēja Prokofija sieva, neveikli atmetusi galvu atpakaļ; mocekles vaļējo zobu starpā viļājās sakodītā mēle. Prokofijs trīcošu galvu un stingu skatienu vīstīja aitādas kažokā pīkstošu kamoliņu — pāragri piedzimušu bērnu.

Prokofija sieva nomira tās pašas dienas vakarā. Par neiznēsāto bērnu apžēlojās un viņu pieņēma vecāmāte — Prokofija māte.

Viņu aplika ar sautētām klijām, dzirdīja ar ķēves pienu un pēc mēneša, kad bija pārliecinājušies, ka melnīgsnējais, turkam līdzīgais puika būs dzīvotājs, aiznesa uz baznīcu un nokristīja. Nosauca vectēva vārdā par Panteleju. Prokofijs no katorgas atgriezās pēc divpadsmit gadiem. Apcirptā rudā bārda, kas jau metās sirma, un krievu apģērbs padarīja viņu svešu, tas vairs nebija kazakam līdzīgs. Viņš paņēma dēlu pie sevis un sāka saimniekot.

Pantelejs auga gluži melnīgsnējs, resgalīgs. Mātei līdzīgs sejā un slaikajā augumā.

Prokofijs viņu apprecināja ar kazacieti — kaimiņa meitu.

Kopš tā laika turku asinis sāka jaukties ar kazaku asinīm. Ciematā radās līkdegunaini, mežonīgi skaisti kazaki Meļehovi, kurus mēdza saukāt par turkiem.

Apbedījis tēvu, Pantelejs pilnīgi nodevās saimniecībai: uzlika mājai jaunu jumtu, ieguva saviem laukiem klāt ap pusdesetīnas brīvzemes, uzcēla jaunus šķūņus un klēti ar skārda jumtu. Pēc saimnieka rīkojuma jumiķis izgrieza no atlikumiem divus skārda gaiļus un uzlika tos uz klēts jumta. Tie ar savu bezrūpību piešķīra Mejehova sēta? priecīgu izskatu, liecināja, ka te mīt pašapmierināti un turīgi ļaudis.

Gadiņiem slīdot uz leju, Pantelejs Prokofjevičs kļuva druknāks: pieņēmās resnumā, mazliet sakumpa, tomēr vēl arvien izskatījās stalts vecis. Viņš bija kaulos stiegrs, klibs (jaunībā ķeizara parādē pārlauzis jātnieku sacīkstē kreiso kāju), kreisajā ausī valkāja sudraba pusmēness ♦karekli, līdz pašam vecumam viņam nepārvērtās gluži melnā bārda un mati, dusmās viņš iesvila līdz neprātam, un, kā redzams, tāpēc nelaikā novecoja viņa kādreiz skaistā sieva, kas tagad bija vienās grumbās.

Viņa vecākais dēls Petro, kas jau bija apprecējies, atgādināja māti: neliela auguma, strupu degunu, nevaldāmiem, cirtainiem kviešu krāsas matiem, brūnām acīm; bet jaunākais dels Grigorijs bija atsities tēvā: pusgalvas tiesu garāks par Pelto, lai gan sešus gadus jaunāks, ar tādu pašu nokarenu vanaga degunu kā tēvam, mazliet slīpajās spraugās iezilganas spridzīgo acu zīles, asie vaigu kauli pārvilkti ar brūnsārtu ādu. Grigorijs kumpa tāpat kā tēvs, pat smaidā abiem bija kaut kas kopējs, zvērisks.

Duņaška — tēva mīlule, spulgacaina pusaudze ar garām rokām — un Petro sieva Darja ar mazu bērnu —* tā arī bija visa Meļehovu ģimene.

II

Pie pelnukrāsas debesīm rīta ausmā mirgoja retas zvaigznes. No mākoņu apakšas pūta vējš. Pār Donu cēlās migla un, stīdzot pa krīta nogāzi, līda lejā kā pelēka bezgalvaina odze. Donas kreisais krasts, smiltāji, lārnas, niedrāju džūkšļi, rasainais mežs — viss kvēloja nevaldāmā, saltā mirgā. Aiz apvāršņa, nenākdama augšā, nīka saule.

Meļehovu sētā pirmais miegu nokratīja Pantelejs Prokofjevičs. Pogādams ciet krustiņiem izrakstītā krekla apkakli, viņš iznāca uz lieveņa. Sazēlušais pagalms bija nokaisīts ar rasas sudrabu. Viņš izlaida sānceļā lopus. Darja apakšsvārkos aizskrēja slaukt govis. Uz baso, balto kāju ikriem tai kā jaunpiens šļācās rasa, pagalma zālē palika blāvs, piemīts taciņš.

Pantelejs Prokofjevičs noskatījās, kā slienas augšā Darjas kājām piemītā zāle, un devās uz istabu.

Uz vaļējā loga palodas nedzīvi sārtojās dārziņā noziedējušā ķirša ziedlapiņas. Grigorijs gulēja uz mutes, plaši atmetis roku.

—    Griška, vai brauksi uz zivīm?

—    Kas ir? — tas jautāja čukstēdams un nokāra kājas pār gultas malu.

—    Brauksim, pasēdēsim rītausmā.

Grigorijs šņaukādamies noņēma no pakaramā darbdienas bikses, sabāza tās baltajās vilnas zeķēs un ilgi mocījās, vilkdams kājā kurpi un izlīdzinādams sašķiebušos kapi.

—    Vai māte zivju ēsmu izvārījusi? — viņš vaicāja aizsmakušā balsī, sekodams tēvam uz priekšnamu.

—    Izvārījusi. Ej uz laivu, es tūlīt.

Vecais iebēra krūzē smaržīgus, sautētus rudzu graudus, taupīgi saslaucīja saujā nobiras un, pievilkdams kreiso kāju, kliboja uz nogāzi. Grigorijs sadudzis sēdēja laivā.

—    Uz kurieni irties?

—         Uz Melno krauju. Paraudzīsim pie tās siekstas, kur viendien sēdējām.

Laiva, ar paka]galu griezdamās iekšā zemē, iešļūca ūdenī un atrāvās no krasta. Straume nesa to gāzelēdama, grasīdamās pagriezt, sāņus. Grigorijs neirdamies vadīja laivu ar airi.

—    Nu airē jel!

—    Kad izkulsimies uz vidu.

Pāri straumei laiva virzījās uz kreiso krastu. Uz ūdens neskaidri bija dzirdama gaiļu sadziedāšanās ciematā. Berzēdamās ar malu gar melno, zvirgzdaino krauju, kas kā nocirsta karājās pāri ūdenim, laiva apstājās pie atvara. Asis piecas no krasta virs ūdens pacēlās izmiekšķēti nogrimušas gobas zari. Ap tiem ūdens virpuļi dzenāja brūnas putu pikas.

—        Tin vaļā, es pievilināšu, — tēvs čukstēja Grigorijam un bāza plaukstu siltajā krūzes kaklā.

Graudi sabira ūdenī ar švīkstoņu, it kā kāds pusbalsī būtu nočukstējis «kuš!». Grigorijs uzdūra piebriedušos graudus uz makšķeres āķa un pasmaidīja.

—    Ķeries, ķeries, zivtiņ, liela un maza!

Aukla, iekritusi ūdenī lokiem, tagad izstiepās kā stīga un no jauna tapa vaļīgāka, tikko svariņš sasniedza upes dibenu. Grigorijs, uzminis kāju uz makšķeres kāta un cenzdamies nekustēties, meklēja tabakmaku.

—    Nebūs, tēt, ne velna… Mēness dilst.

—    Vai sērkociņus paķēri?

—    Nu ka.

—    Dod uguni!

Vecais aizpīpēja, pavērās saulē, kas kavējās aiz siekstas.

—        Karpa, tā dažādi kožas. Dažreiz kampj arī dilstošā mēnesī.

—    Reti, sīkās notiesā ēsmu, — Grigorijs nopūtās.

Līdzās laivai šļakstēdams uzšļāca ūdens, un divas aršīnas gara karpa, kā no spoža vara izlieta, nostenēdamās palēcās gaisā, izplezdama ūdenī spuraino asti. Graudainas lāses apbēra laivu. ,

—        Tagad gaidi! — Pantelejs Prokofjevičs noslaucīja ar piedurkni slapjo bārdu.

Pie nogrimušās gobas, tās kailo zaru, it kā izplestu roku starpā reizē izlēca divas karpas; trešā, mazāka, uzšaudamās gaisā, neatlaidīgi reizi pa reizei sitās pret līmeni.

Grigorijs nepacietīgi zelēja izmirkušo paštītā smēķa galu. Nespodrā saule bija ne visai augstu. Pantelejs Pr'okofjevičs, iztērējis visu ēsmu, nepatikā savilcis lūpas, truli vērās nekustīgajā makšķeres kātā,

Grigorijs izspļāva smēķa paliekas un nikni noraudzījās, kā tās ātri aizlido. Savā sirdī viņš lādēja tēvu, ka tas viņu tik agri modinājis, nav ļāvis izgulēties. No tukšā dūšā izpīpētās tabakas mutē palika svilinātu cūkas saru smirde. Viņš jau noliecās, lai iesmeltu saujā ūdeni, — tai brīdī makšķeres kāta gais, kas karājās pusaršīnu no ūdens, viegli iešūpojās un sāka gausi slīgt lejup.

—    Piecērt! — vecais izdvesa.

Grigorijs salēcies vilka kātu, bet tā gals ātri ieurbās ūdenī, makšķeres kāts, no rokas sākot, saliecās stīpā. Milzīgs spēks kā ar grieztuvi rāva lejup stingro rudkārk!a kātu.

—   Turi! — nosēcās vecais, atstumdams laivu no krasta.

Grigorijs pūlējās pacelt makšķeres kātu, bet nevarēja.

Sausi iespindzēdamās, pārtrūka resnā makšķeres aukla. Grigorijs salīgojās, zaudēdams līdzsvaru.

—        Tad ta nezvērs! — čukstēja Pantelejs Prokofjevičs, nevarēdams uzdurt uz makšķeres āķa ēsmu.

Uztraukti iesmiedamies, Grigorijs' piesēja jaunu auklu un iemeta.

Tikko svariņš skāra dibenu, kāts saliecās.

—        Tad ta velns!… — iesaucās Grigorijs, ar mokām atvilkdams no upes dibena zivi, kas tiecās uz straumes pusi.

Aukla, skaļi spindzēdama, svītroja līmeni, tai pakaļ kā slīps, zaļgans audekls pacēlās ūdens. Pantelejs Prokofjevičs grozīja savos strupajos pirkstos zivju ķeseles rokturi.

—        Uzvelc viņu virspusē! Turi, citādi pārgriezīs kā ar zāģi!

—    Kā tad!

Liela, iedzelteni sarkana karpa pacēlās virspusē, sakūla putās ūdeni un, noliekusi platpieraino galvu, atkal brāzās dziļumā.

—    Žņaudz, roka gluži notirpusi… Nē, pagaidi!

—    Turi, Griška!

—    Turu-u-u!

—    Pielūko, nelaid zem laivas!.,, Pielūko!

Elpu atņemdams, Grigorijs pievilka pie laivas uz sāniem guļošo karpu. Vecais jau taisījās klāt ar ķeseli, bet karpa, saņēmusi pēdējos spēkus, no jauna iegrima dzelmē.

—         Cel viņai augšā galvu! Kad sarīsies vēja, kazi, būs rāmāka.

Atņemdamies Grigorijs atkal pievilka nomocīto karpu pie laivas. Plaši atvērto muti plātīdama, zivs atdūrās ar degunu pret grubuļaino laivas malu un apstājās, kustīgajām spurām laistoties oranžkrāsas zeltā.

—        Nokausēta! — nokrekšķināja Pantelejs Prokofjevičs, ieņemdams to ķeselē.

Viņi pasēdēja vēl kādu pusstundu. Karpu kauja bija aprimusi.

Tin kopā, Griška! Laikam būsim pēdējo izvilkuši, vairāk nesagaidīsim.

Viņi sarīkojās braukt. Grigorijs atgrūdās no krasta. Viņi nobrauca ap pusceļa. Grigorijs ho tēva sejas redzēja, ka tas grib kaut ko teikt, bet vecais klusēdams vērās piekalnē izkaisītajās ciemata sētās.

—        Klau, Grigorij, re, ko… — viņš nedroši iesāka, raustīdams pie kājām guļošā maisa saites, — es manu, ka tev tur kaut kas ar Aksiņju Astahovu…

Grigorijs kvēli nosarka un novērsās. Krekla apkakle, žņaugdama muskuļoto, saulē iedegušo kaklu, iespieda tanī baltu svītru.

—        Pielūko, zēn, — vecais turpināja jau asi un pikti, — man ar tevi būs cita valoda. Stepans ir mūsu kaimiņš, un ar viņa sievu pīties neļaušu. Var nonākt līdz grēkam, un jau iepriekš brīdinu: ja ko manīšu, — pēršu!

Pantelejs Prokofjevičs savilka pirkstus mezglainā dūrē un, izvelbtās acis piemiegdams, raudzījās, kā no dēla sejas aizplūst asinis.

—        Tenkas, — dobji, kā ar ūdeni mutē, atrūca Grigorijs un skatījās tēvam taisni zilganajā virsdegunē.

—    Labāk turi muti.

—    Cilvēki daudz ko melš…

—    Klusu, maita!

Grigorijs uzgūlās airim. Laiva sāka iet lēcieniem. Loku lokiem dejoja aiz laivas mutuļojošais ūdens.

Līdz piestātnei abi klusēja. Jau malā piebraucot, tēvs vēl atgādināja:

—        Pielūko, neaizmirsti, bet, ja ne, — no šās dienas visām līksmēm* gals. Ne soja ārā no mājas. Tā gan!

Grigorijs neteica ne vārda. Laivu piesiedams, jautāja:

—    Vai zivi atdot sievišķiem?

—        Aiznes un pārdod tirgoņiem, — vecais atmaiga, — būs tev tabakai.

Lūpas kodīdams, Grigorijs gāja tēvam nopakaļ. «Edtes, tēt, bet šodien, kaut sapītām kājām, tomēr tikšu līksmēs,» viņš domāja, ar acīm nikni durstīdams stāvo tēva pakausi.

Mājā Grigorijs rūpīgi nomazgāja karpas zvīņām pielipušās smiltis, izvilka žaunām cauri viciņu.

Pie vārtiem viņš sadūrās ar seno draugu, savu vienaudzi Mitjku Koršunovu. Mitjka iet, rotaļādamies ar sudrabā kaltās jostas galu. No šaurām spraudziņām ņirdzīgi spīd dzeltenīgas, apaļas, nekaunīgas acis. Redzokļi kā kaķim gareni, tāpēc Mitjkas skatiens ir plūstošs, nenotverams.

—    Uz kurieni ar zivi?

—    Sā rīta loms. Nesu tirgoņiem.

—    Vai Mohoviem?

—    Jā gan.

Mitjka ar acīm novērtē karpas svaru.

—    Mārciņu piecpadsmit?

—    Ar pusi. Mājā ar bezmēnu nosvēru.

—    Ņem mani līdz, kaulēšos.

—    Iesim.

—    Bet magaričas?

—    Gan nolīgsim, ko velti klabināt muti.

Nākdami no dievvārdiem, ielās saplūda ļaudis.

Pa ceļu rindā soļoja trīs brāļi, kurus dēvēja par Samiļiem.

Vecākais, vienrocis Aleksejs, gāja vidū. Stīvā formas tērpa apkakle slēja stāvus viņa cīpslaino kaklu, šķidrā, sprogainā āža bārdiņa spītīgi sliecās uz sāniem, kreisā acs nervozi raustījās. Reiz, jau sen, šaušanas sacīkstēs Aleksejam bija rokās sašķīdusi šautene, aizslēga šķemba sakropļojusi vaigu. Kopš tā laika acs vietā un nevietā mirkšķina; zila rēta stiepjas pāri vaigam un ienirst matu kodeļā. Kreisā roka norauta līdz elkonim, bet arī ar vienu roku Aleksejs it veikli un nevainojami satin smēķi: piespiež tabakas maku pie augstās krūtežas, ar zobiem noplēš vajadzīgo papīra gabaliņu, saloka to renītē, pagrāb]

* Līksmes — kazaku sanāksmes vakaros ar rotaļām un dejām. Tulk.

tabaku un nemanot ar pirkstiem saviļā. Cilvēks nepagūst ne apskatīties, — Aleksejs jau zelē gatavu smēķi un lūdz uguni.

Kaut gan vienrocis, tomēr pirmais kauslis ciematā. Un dūre nav nekāda sevišķā — savvaļas ķirbja lielumā;.bet reiz viņam gadījies arot saskaisties uz vērsi, pātaga pagaisusi, — spēris ar dūri — vērsis apvēlies uz vagas, no ausīm asinis, ar mokām atlabis. Pārējie brāļi — Martins un Prohors — uz mata līdzīgi Aleksejam. Tādi paši zema auguma, plati kā ozoli, tikai rokas katram divas.

Grigorijs apsveicinājās ar Samiļiem, Mitjka pagāja garām, galvu aizgriezis pavisam uz otru pusi. Meteņos dūru kautiņā Aļoša Samilis nebija saudzējis jaunos Mitjkas zobus, bet plati atvēzējies un devis tā, ka Mitjka izspļāvis uz nagloto papēžu izmīdītā ledus divus dzerokļus.

Ticis viņiem līdzās, Aleksejs reizes piecas pablisināja acis.

—    Pārdod to pagali!

—    Pērc nost.

—    Cik prasi?

—    Pāris vēršu un sievu piedevām.

Aleksejs, acis piemiedzis, kratīja rokas stumbeni:

—         Ērms, gatavais ērms!… O-ho-ho, sievu… Vai ģimenes pieaugumu ņemsi līdzi?

—        Paturi sev padēklim, citādi Samiļi izmirs, — Grigorijs ņirgājās.

Laukumā pie baznīcas žoga drūzmējās ļaudis. Pūlī baznīcas vecākais, pacēlis zosi galvai pāri, sauca: — Pusrubli! At-do-šu. Kas sola vairāk?

Zoss grozīja kaklu, nicīgi miegdama acs zīlīti.

Turpat līdzās plātīja rokas sirms večuks, kam krūtis bija nokārtas ar krustiem un medaļām.

—         Mūsu vectēvs Grišaka melš par turku karu, — Mitjka rādīja ar acīm. — Vai iesim paklausīties?

—    Kamēr klausīsimies, karpa sāks smirdēt, pietūks.

—    Pietūks — būs smagāka, mums peļņa.

Laukumā aiz ugunsdzēsēju noliktavas, kur kalst ugunsdzēsēju mucas ar nolūzušām ilksīm, vīd zaļais Mohovu mājas jumts. Soļodams gar noliktavu, Grigorijs nospļāvās un aizspieda ciet degunu. Aiz mucas, bikses pogādams, — sprādze zobos, — izlīda vecs vīrs.

—    Vai tāda steiga? — Mitjka ņirgājās.

Vecais, ticis galā ar pēdējo pogu, izņēma no mutes sprādzi.

—    Kāda tev da|a?

—         Ar degunu vajadzētu izbakstīt! Ar bārdu! Ar bārda noslaucīt! Lai vecene visu nedēļu nevarētu pirtī nošķīstit.

—    Es tev, maitasgabals, izbakstīšu! — vecais sirdījās,

Mitjka apstājās, vairīdams savas kaķa acis it kā no saules.

—         Paskat, kas par smalku kundziņu! Kaut tu sapūtu, suns! Ko piesienies? Vari dabūt ar siksnu!

Grigorijs smiedamies piegāja pie Mohovu mājas lieveņa. Margas no vienas vietas apaugušas vīnstīgām. Uz lieveņa plankumaina, laiska ēna.

—    Vei, Mitrij, kā dzīvo cilvēki…

—         Rokturis, — ir tas apzeltīts. — Mitjka atvēra durvis uz terasi un nosprauslājās. — To vecīti vajadzēja sūtīt šurp…

—    Kas tur? — kāds viņiem uzsauca no terases.

Grigorijs bikli gāja pirmais. Karpas aste slaucīja krāsotos grīdas dēļus.

—    Ko jums?

Pītā šūpuļkrēslā — meiča. Rokā trauciņš ar zemenēm. Grigorijs klusēdams vērās sārtajā sirsniņā, kuru izveidoja pilnīgās lūpas, aptverdamas ogu. Noliekusi galvu, meiča lūkojās ienācējos.

Grigorijam nāca talkā Mitjka. Viņš nokāsējās.

—    Vai nepirksiet zivtiņu?

—    Zivi? Tūliņ pateikšu.

Viņa celdamās pagāza krēslu un sāka šļūkt basās kājās uzautajām, izrakstītajām čībiņām. Saule spīdēja cauri baltajam tērpam, un Mitjka saskatīja neskaidrās pilnīgo kāju kontūras un platās, plīvojošās apakšsvārku mežģīnes. Viņš pabrīnījās par viņas kailo ikru atlasa baltumu, tikai uz apaļajiem papēžiem āda bija iedzeltena kā piens.

Mitjka piegrūda Grigorijam.

—         Vei, Griška, kas par svārkiem.,. Kā stikls, viss redzams cauri.

Meiča ienāca pa gaiteņa durvīm, mīksti atsēdās krēslā.

—    Ejiet uz virtuvi.

Uz pirkstgaliem iedams, Grigorijs virzījās iekšā. Izlicis kāju sānis, piemiedzis acis, Mitjka skatījās uz balto galvas celiņa pavedienu, kas šķīra viņas matus divos zeltainos puslokos. Meiča uzmeta viņam draisku, nemierīgu skatienu.

—    Vai jūs šejienietis?

—    Tepatās.

—    Kā dēls?

—    Koršunova.

—    Un kā jūs saukt?

—    Par Mitriju.

Viņa uzmanīgi apskatīja sārto nagu zvīņas un ātrā kustībā pievilka klāt kājas.

—    Kurš no jums ķer zivis?

—    Grigorijs, mans drauģelis.

—    Bet jūs neķerat?

—    Ķeru arī es, kad iegribas.

—    Ar makšķerēm?

—    Arī ar makšķerēm, mūsu mēlē — bada pātagām. —Man arī gribētos pamakšķerēt, — viņa teica, brītiņu

klusējusi.

—    Kas ir, brauksim, ja jums tīk.

—    Kā to varētu ierīkot? Nē, vai nopietni?

—    Jāceļas traki agri.

—    Es piecelšos, tikai mani vajag pamodināt.

—    Var jau pamodināt… Bet tēvs?

—    Ko tēvs? Mitjka iesmējās.

—    Ka nenotur par zagli… Vēl aizrīdīs ar suņiem.

—         Muļķības! Es guļu viena pati stūra istabā. Lūk, tas logs, — viņa parādīja ar pirkstu. — Ja atnāksiet man pakaļ, — piedauziet pie lodziņa, tad es piecelšos.

. Virtuvē skanēja balsis: biklā — Grigorija, bet dobjā, skarbā — virējas. Mitjka klusēja, taustīdams blāvo kazaka jostas sudrabu.

—         Vai esat precējies? — vaicāja meiča, slēpdama tikko jaušamu smīnu.

—    Kas tad būtu?

—         Tāpat, interesanti zināt. . — Nē, vēl puisī.

Mitjka pēkšņi nosarka, bet viņa, smaidīdama un rotaļādamās ar norautu siltumnīcas zemeņu zariņu, vaicāja:

—    Kā ir, Mitja, vai meičas jūs mīļo?

—    Dažas mīļo, dažas ne.

—    Ko jūs neteiksiet… Bet kāpēc jums acis kā runcim?

—    Kā… runcim? — Mitjka pagalam samulsa.

—    Nu jā, kā kaķim.

—    Tas laikam no mātes… nav mana vaina.

—    Bet kāpēc, Mitja, jūs neapprecina?

Mitjka atguvās no acumi.rk|a mulsas un, nojauzdams viņas vārdos nenotveramu piezobojumu, sāka blisināt acis.

—    Precele nav vēl izaugusi.

Viņa brīnīdamās sarāva uzacis, pietvīka un piecēlās.

No ielas puses lievenī dzirdami soļi.

Viņas aprautais smīns, kas slēpa sevī smieklu, sadzilināja Mitjku kā ar nātrēm. Pats saimnieks, Sergejs Platonovičs Mohovs, mīksti šļūkdams ar ērtajiem smalkas ādas puszābakiem, cienīgi nesa savu pilnīgo augumu garām Mitjkam, kas pavirzījās sāņus.

—        Vai pie manis? — viņš iedams vaicāja, nepagriezdams galvu.

—    Viņi atnesuši zivi, tēt.

Grigorijs iznāca tukšām rokām.

III

Grigorijs pārnāca no līksmēm pēc pirmajiem gaiļiem. No priekšnama plūda pretī satvīkušu apīņu un sīva žāvētu cebriņu smarža.

Viņš uz' pirkstgaliem iegāja dižajā istabā, noģērbās, rūpīgi pakāra svētdienas bikses ar sarkanajām svītrām, pārmeta krustu un ielikās gultā. Uz grīdas zeltaina mēnesnīcas zaiga, ko šķeļ loga krusta ēna. Kaktā zem izrakstītiem dvieļiem blāva sudraboto svētbilžu mirdza, pāri gultai uz aizkariem vienmuļi sīc iztraucētās mušas.

Viņš laidās jau miegā, bet virtuvē sāka raudāt brāļabērns.

Kā neieziesti rati iečīkstējās šūpulis. Darja miegainā balsī murmināja:

— Klusi, tu negantais bērns! Nav tev ne miega, ne miera, — Sāka klusītiņām dziedāt:

—   Svilplt, sprunguli,

Ko tu darīji?

•— Zirgus ganīju.

—   Ko tu dabūji?

—   Zirgu seglotu

Ar zelta apsegu…

Vienmērīgajā aiju čīkstoņā, laizdamies miegā, Grigorijs atcerējās: «Rīt taču Petro jādodas uz nometni. Paliks Daška ar bērnu… Pļaut laikam vajadzēs bez viņa.»

Viņš iegremdēja galvu karstajā spilvenā, ausīs uzmācīgi deldz:

—    Kur tad ir tavs zirgs?

—   Stāv aiz vārtiem spirgts.

—    Un kur vārti šie?

<— Ūdens dzelmē tie.

Grigoriju iztraucēja no miega spalgs zirga zviedziens. Viņš pēc balss pazina, ka tas ir Petro kara zirgs.

Miegā notirpušiem pirkstiem Grigorijs ilgi pogāja kreklu un atkal gandrīz iemiga vienmuļīgajā dziesmas plūdumā:

—    Un tās zosis kur?

—    Tās jau niedrēs tur.

—    Kam nav niedrāja?

—   Meičas nopļāva.

—    Kur tad meičiņas?

—Wsas līgavas.

—    Un kur kazaki?

—    Karā gājuši…

Pavisam samiegojies, Grigorijs aizvilkās līdz kūtij un izveda zirgu uz sānceļa. Sejai pieskārās uzpūsts zirnekļa tīkls, un miegs uzreiz bija projām.

Donai šķērsām pāri — neviena nebraukts, viļņojošs mēnesnīcas ceļš. Virs Donas migla, augšā zvaigžņu birums. Zirgs aiz muguras modri cilā kājas. Uz ūdeni lejup nelāgi jāt. Viņā pusē pēkšķ pīles, pie krasta dūņās uzgriežas un viļājas pa ūdeni sams, medīdams sīkās zivtiņas.

Grigorijs ilgi stāvēja pie ūdens. Valgu un saldenu trūdu dvaku dveš krasts. No zirga lūpām krīt rupjas lāses. Grigorijam sirdī salds tukšums. Labi, un nav jādomā. Uz māju jādams, viņš paskatījās saullēktā, — tur jau plētās zils mijkrēslis.

Pie zirgu staļļa sadūrās ar māti.

—    Vai tu tas, Griška?

—    Kas tad cits.

—    Vai zirgu dzirdīji?

—    Dzirdīju, — Grigorijs negribīgi atbild.

Māte atgāzusies nes priekšautā kizjakus [1] , stibo basām, aiz vecuma gurdām kājām.

—        Butu gājis pamodināt Astahovus. Stepans taisījās ceļā reizē ar mūsu Petro.

Vēsums iedzen Grigorijā spraigu, trisošu atsperi. It kā skudras dzeļ augumu. Trīs lēcienos viņš uzskrej skanīgajā Astahovu lievenī. Durvis nav aizslēgtas. Virtuvē uz grīdas cisās guļ Stepans, viņam uz pleca sievas galva.

Gaistošajā tumsā Grigorijs redz pāri ceļiem uzrauto Aksiņjas kreklu, nekaunīgi izplestās kājas, kas ir baltas kā bērza tāss. Viņš brītiņu skatās, juzdams, kā mute kalst un galvā dun čuguna zvani.

Zaglīgi ļauj acīm vaļu. Tad svešādā, aizsmakušā balsī;

—    Ei, kas ir? Celieties!

Aksiņja miegaini iespiedzas.

—        Ai, kas tur? Kas tu tāds? — Viņa skubā sāk rosīties, kaila roka darbojas ap kājām, kārtojot kreklu. Uz spilvena palicis miegā izplūdušu siekalu traips; sievietēm ciets miegs ap gaismiņu.

—   Te es. Māte sūtīja jūs modināt.,.

—        Mēs tūliņ… Te iekšā nevar ienākt… Blusu dēļ guļam uz grīdas. Stepan, celies, vai dzirdi?

Grigorijs nomana no balss, ka viņai neveikli, un steigšus aiziet.

*

No ciemata uz maija nometni pošas ap trīsdesmit kazaku. Jāsapulcējas laukumā. Ap pulksten septiņiem uz laukumu dodas rati ar brezenta būdām, kazaki kājām un jāšus vasarīgos audekla kreklos, apbruņojumā.

Petro uz lieveņa steigšus sašuj pārtrūkušu pavadu. Pantelejs Prokofjevičs staigā ap Petro zirgu un, bērdams tam silē auzas, paretam uzsauc:

—    Duņaška, vai sausiņus ieliki? Speķi apkaisīji ar sāli?

Sārtā Duņaška kā bezdelīga šaudās pa pagalmu no virtuves namiņa uz istabu un smiedamās atkratās no tēva:

—        Jūs, tēt, dariet savu darāmo, es brālītim visu salikšu tā, ka līdz Cerkaskai nekas nesavandīsies.

—        Vai vēl nav paēdis? — apjautājās Petro, siekalodams iepiķotu diegu un pamādams uz zirga pusi.

—        Vēl ēd, — nosvērti atbildēja tēvs, ar sastrādāto roku pārbaudīdams sviedru segu. Nav nekāds joks — drumsla vai siena zāle pielīp pie segas, un vienā jājienā zirgam mugura caura līdz asinīm.

—    Kad Bēris būs paēdis, padzirdiniet vigu, tēt.

—    Griška aizjās uz Donu. Ei, Grigorij, jāj zirgu!

Augstais, kalsnējais Donas zirgs ar baltu zvaigznīti

pierē gāja rotaļīgi. Grigorijs izveda to cauri vārtiņiem, ar kreiso roku viegli pieskārās skaustam, uzlēca mugurā un tūliņ — brašos rikšos. Pie nogāzes gribēja saturēt, bet zirgam sametās solis, viņš paātrināja gaitu un drāzās lejup aulekšiem. Atpakaļ atzvēlies, gandrīz guļus zirga mugurā, Grigorijs ieraudzīja sievieti ejam ar spaiņiem. Viņš nogriezās no takas un, izsteidzies cauri saceltajiem putekļiem, drāzās taisni ūdenī iekšā.

No kalna līganā solī nāca Aksiņja, jau pa gabalu skaļi saukdama:

—        Trakais velns! Tikko ar zirgu nesamīdīji! Nu pagaidi tik, pateikšu tēvam, kā tu jāj.

—        Nu, nu, kaimiņien, nelamājies. Aizvadīsi vīru uz nometni, varbūt arī es noderēšu saimniecībā.

—    Kāda. velna pēc tu man vajadzīgs!

—         Sāksies siena pļauja — gan lūgsies, — Grigorijs smējās.

Aksiņja no laipas veikli piesmēla nēšos uzkārto spaini un, iespiezdama ceļu starpā vēja saceltos brunčus, pavērās Grigorij ā.

—    Vai tavs Stepans jau saposies? — Grigorijs jautāja.

—    Kas tev par daļu?

—    Kāda tu esi… Vai tad ir vaicāt nedrīkst?

—    Saposies. Nu, un tad?

—    Tad tu būsi zaldātene?

—    Tā gan.

Zirgs pacēla lūpas no ūdens, šmakstinādams rija notekošo ūdeni un, skatīdamies uz Donas otru krastu, spēra ar priekškāju pa ūdeni. Aksiņja piesmēla otru spaini; uzcēlusi nēšus uz pleca, viegli šūpodamās, kāpa kalnā. Grigorijs jāja viņai pakaļ. Vējš plandīja Aksiņjas brunčus, plivināja uz brūnā kakla sīkās, smalkās sprodziņas. Virs smagā matu mezgla liesmoja ar krāsainu zīdu izrakstīta cepurīte, sārtais, brunčos sabāztais krekls nekrokodamies aptvēra taisno muguru un vingros plecus. Kalnā kāpdama, Aksiņja liecās uz priekšu, un zem krekla skaidri iezīmējās muguras rieva. Grigorijs redzēja krekla padusēs brūnus sviedru plankumus, pavadīja skatieniem katru viņas kustību. Viņam gribējās atkal runāt ar viņu.

—    Sērosies gan pēc vīra? Ko?

Aksiņja iedama pagrieza galvu un pasmīnēja.

—» Kā nu ne. Apprecies vien pats, — atņemdama elpu, viņa aizelsusies runāja, — apprecies, gan tad redzēsi, sēro pēc draudziņa vai ne.

Paskubinājis zirgu, Grigorijs tika viņai līdzās un ieskatījās acīs.

—        Bet dažas sievas liekas priecīgas, ka vīrs ir aizvadīts. Mūsu Darja bez Petro sāk piebriest.

Aksiņja ieplestām nāsīm strauji elpoja; matus saglauždama, viņa teica:

—        Vīrs — tas nav zalktis tīrs, bet asinis sūc. Un kā tad ar tevi — vai drīz apprecināsim?

—    Nezinu, ko tēvs. Varbūt pēc dienesta.

—    Jauns vēl esi, neprecies vis.

—    Kā tā?

—        Tikai izdēdē. — Viņa skatījās caur pieri un, lūpas nepavērusi, mazliet pasmaidīja. Un Grigorijs pirmoreiz pamanīja, ka lūpas viņai nekaunīgi kāras un pilnīgas.

Laizdams caur pirkstiem zirga krēpes, viņš teica:

—    Netīk precēties. Varbūt kāda tāpat iemīļos.

—    Vai esi noskatījis?

—    Ko tur noskatīt… Tu tūlīt aizvadīsi Stepanu…

—    Ar mani neiesāc!

—    Vai sitīsi nost?

—    Pateikšu kādu vārdu Stepanam4l .

—    Es tavu Stepanu.

—    Pielūko, dūšīgais, asaras apbirs.

—    Nebaidi, Aksiņja!

—        Es nebaidu. Tev jāturas pie meičām. Lai izraksta tev mutautiņus, bet uz mani neskaties.

—    Tīšām skatīšos.

—    Nu pamēģini tik!

Aksiņja miermīlīgi pasmaidīja, un nogāja no taciņas, gribēdama paiet garām zirgam. Grigorijs sagrieza zirgu šķērsām un aizsprostoja ceļu.

—    Laid, Griška!

—    Nelaidīšu.

—        Nemuļķojies, man jāpalīdz vīram sakravāties. Grigorijs smīnēdams paskubināja zirgu; tas, uz priekšu iedams, spieda Aksiņju pie kraujas.

—        Laid, velns, re, kur ļaudis! Ieraudzīs, ko gan nodomās?

Viņa pameta baiļu pilnu skatienu uz visām pusēm un aizgāja sadrūmusi, atpakaļ neskatīdamās.

Uz lieveņa Petro vadījās no savējiem. Grigorijs apsegloja zirgu. Zobenu pieturēdams, Petro steigšus noskrēja no lieveņa un izņēma Grigorijam no rokām pavadu.

Juzdams, ka būs jādodas ceļā, zirgs nemierīgi cilāja kājas un, košļājot iemauktus, šķieda putas. Ielicis kāju kāpslī, turēdamies pie seglu loka, Petro teica tēvam:

—    Lauķus nenodzen, tēt! Pienāks rudens — pārdosim. Grigorijam taču jāgādā zirgs. Un stepes zāli, pielūko, nepārdod: pats zini, kāds mums šogad siens būs pļavā.

—    Nu, ar dieva palīgu. Laimīgu ceļu! — teica vecais, krustu mezdams.

Petro ierastā kustībā iemetās ar savu drukno augumu seglos un sakārtoja uz muguras ar jostu savilktās krekla krokas. Zirgs gāja uz vārtiem. Saulē blāvi vizēja zobena virsnīte, līgodamās līdzi soļiem.

Darja ar bērnu klēpī gāja nopakaļ. Māte, slaucīdama ar piedurkni acis un ar priekšauta stūri sasarkušo degunu, stāvēja pagalma vidū.

—    Brāļuk, rauši! Raušus aizmirsi!.,. Rauši ar kartupeļiem! …

Duņaška kā kaziņa pielēca pie vārtiem.

—    Ko bļauj, muļķe! — Grigorijs īgni uzsauca viņai.

—    Palika rauši-i! — pie vārtiņiem piespiedusies, vaimanāja Duņaška, un asaras bira uz nosmulētajiem, sakarsušajiem vaigiem un no vaigiem uz darbdienas blūzītes.

Darja, pacēlusi plaukstu virs acīm, noskatījās paka] baltajam vīra kreklam, kuru jau aizsedza putekļi. Pantelejs Prokofjevičs, kustinādams nopuvušo vārtu stabu, paskatījās uz Grigoriju.

—    Ņem izlabo vārtus un ieroc stūrī stabu! — Padomājis piebilda, it kā vēstīdams jaunu ziņu: — Petro aizjāja.

Pāri zedeņiem Grigorijs redzēja, kā vīkšas ceļā Stepans. Zaļos vilnas brunčos uzcirtusies, Aksiņja viņam pieveda zirgu. Stepans smaidīdams viņai kaut ko teica. Nesteigdamies, kā jau saimnieks, nomutēja sievu un ilgi nenoņēma roku viņai no pleca. Saulē un darbā nomelnējusī roka kā ogle melnēja uz Aksiņjas baltās blūzes. Stepans stāvēja ar muguru pret Grigoriju; pāri zedeņiem varēja redzēt viņa stingro, glīti noskūto kaklu, platos, mazliet nolaidenos plecus un, kad noliecās pie sievas, — sagrieztos rudo ūsu galus.

Aksiņja par kaut ko smējās un noliegdama kratīja galvu. Lielais melnis salīgojās, celdams kāpšļos jājēju. Stepans jāja uz vārtiem brašiem soļiem, sēdēdams seglos kā iekalts, un Aksiņja gāja līdzās, turēdamās pie kāpšļa, skatīdamas viņam acīs mīļi un alkani kā sunītis.

Tā viņi pagāja garām kaimiņu sētai un nozuda aiz likuma.

Grigorijs pavadīja viņus ar ilgu, stingu skatienu. IV

Uz vakaru savilkās negaiss. Pāri ciematam noslīga rūsgans mākonis. Vēja kultā Dona svieda malā biežus, augstus viļņus. Aiz birztalām debesīs kvēloja skaudri zibeņi, paretam pār zemi vēlās pērkona dārdi. Zem mākoņa, spārnus izplētis, līkumoja vanags, viņu ķērkdamas vajāja vārnas. Mākonis, pūzdams aukstu elpu, vilkās gar Donu no rietumiem. Aiz liekņas draudīgi pacēlās melna debess, stepe gaidās klusēja. Ciematā klaudzēja logu aizvērtņi, ko taisīja ciet; no vakara dievvārdiem, krustus mezdamas, steidzās mājās vecenes, laukumā plīvoja pelēks putekļu stabs, un pavasara karstumā sacietējušo zemi jau apsēja pirmie lietus graudi.

Duņaška, bizītēm lēkājot, diedza pāri pagalmam, aiztaisīja vistu kūts durtiņas un tad nostājās pagalma vidū, izpletuši nāsis kā zirgs šķēršļa priekšā. Uz ielas lēkāja bērni. Astoņus gadus vecais kaimiņu Miška griezās, notupies uz vienas kājas, — aizsegdama acis, galvā viņam līgojās tēva nesamērīgi lielā naģene, — griezīgi spiegdams:

Lietiņ, lietiņ, sāc nu gāzt, Mēs uz krūmiem gribam brāzt, Pielūgt dieviņu, Debess tētiņu…

Duņaška ar skaudību noskatījās basajās Miškas kājās, kas bija no vietas izraibotas zilumiem un kas tik sparīgi mīdīja zemi. Arī viņai gribējās padejoties lietū un ļaut samirkt galvai, lai mati augtu biezi un sprogaini; gribējās, tāpat kā Miškas biedram, uzslieties ceļmalas putekļos kājām gaisā, kaut arī riskētu iegāzties dadžos, — bet pa logu skatījās māte, pikti čāpstinādama lūpas. Nopūzdamās Duņaška skrēja uz istabu. Lietus gāza lielam un biežām lāsēm. Tepat virs jumta plīsa pērkons, skambas aizripoja pāri Donai.

Priekšnamā tēvs un nosvīdušais Griška vilka no sānistabas satītu tīklu — brideni.

—         Rupjos diegus un lielo adatu, aši! — Grigorijs uzsauca Duņaškai.

Virtuvē aizdedzināja uguni. Darja apsēdās lāpīt tīklu. Vecā, šūpodama bērnu, rūca:

—        Tu, vecais, arvien uz iedomām. Būtu gājuši gulēt, petroleja top arvien dārgāka, bet tu dedzini. Kas tagadiņ par zveju? Kurp jūs nelabais trenc? Noslīksiet vēl, pavei, kādi laukā dieva darbi. Re, re, kā liesmo! Ak kungs Jēzus Kristus, debesu valdniece…

Virtuvē uz mirkli viss kļuva spilgti zils un kluss: varēja dzirdēt, kā lietus bungo pa aizvērtņiem, —tad nogranda pērkons. Duņaška iepīkstējās un uz mutes iekrita tīklā. Darja aši meta krustus uz logiem un durvīm.

Vecā izbiedētām acīm raudzījās uz kaķi, kas glaudās viņai pie kājām.

—        Duņka! Dzen prom to sasod … debesu valdniec, piedod man, grēciniecei! Duņka, met kaķi laukā. Skic, tu nešķīstēn! Kaut tu …

Grigorijs, izlaidis no rokām tīklu, kratījās klusos smieklos.

—        Nu ko jūs kladzināt? Kļūsiet! — Pantelejs Prokofjevičs uzkliedza. — Sievas, lāpiet ātrāki Viendien jau sacīju: apskatiet tīklu.

—    Kādas tagad var būt zivis? — vecā atkal atsāka.

—         Ja nekā nejēdz, — turi muti! Pie sēres vislielāko sjerleti dabūsim. Tagad zivis nāk malā, vētras baidās. IJdens jau būs saduļķojies. Nu, iztec, Duņaška, laukā, paklausies — vai strauts mutuļo?

Duņaška negribot virzījās sāniski uz durvīm.

—         Kas tad ies brist? Darja nevar, sasaldēs krūtis, — vecā nerimās.

—        Mēs ar Grišku, bet pie otra tīkla pasauksim Aksiņju un vēl kādu no sievām.

Aizelsusies ieskrēja Duņaška. Skropstās karājās trīsošas lietus pilītes. No viņas plūda valgas melnzemes smarža.

—    Strauts gaudo, taisni bail klausīties!

—    Vai nāksi mums līdzi brist?

—    Kas tad vēl ies?

—    Pasauksim sievas.

—    Iešu!

—        Tad uzmet' vamzi un aizteci pie Aksiņjas. Ja ir nācēja, lai pasauc arī Malašku Frolovu!

—        Tā gan nenosals, — Grigorijs smīnēja, — tai tauku Lī labam suķim.

—        Tev vajadzētu paņemt sausu sienu, Grišuņka, — Ieteica māte, — un uzlikt uz sirds, citādi pārsald'ēsi iekšas.

—    Grigorij, diedz pēc siena! Vecā teica pareizu vārda.

Drīz vien Duņaška atveda sievas. Aksiņja noplīsušu,

ar valgu sajoztu jaciņu mugurā un zilos apakšsvārkos izskatījās augumā mazāka, sīkāka. Viņa, sasmiedamās ar Darju, noņēma no galvas lakatu, ciešāk savija matu mezgluun, atkal apsējusi lakatu, atmeta galvu un salti pavērās Grigorijā. Resnā Malaška, pie sliekšņa stāvēdama, sēja zeķesun aizsmakušā balsī teica:

—        Vai maisus paņēmāt? Dievam tiesa, mēs šodien grābsim zivis.

Viņi izgāja ārā. Pār izmiekšķēto zemi gāzās biezs lietus, peļķes putoja, straumes plūda uz Donu.

Grigorijs gāja pa priekšu. Viņā viļņoja beziemesla līksme.

—    Sargies, tēt, te grāvis.

—    Ek, kāda tumsa!

—        Aksjuš, turi mani ciet, būsim ellē vienuviet, — aizsmakusi smej Malaška.

—    Skat, Grigorij, vai tur nav Maidaņņikovu piestātne?

—    Tā pati.

—        No šejienes … iesākt… — pārkliegdams brāzmaino vēju, sauc Pantelejs Prokofjevičs.

—    Nevar dzirdēt, krusttētiņ! — Malaška sēc.

—         Brien iekšā ar dieva palīgu … Es no dzelmes puses. No dzelmes, es saku… Malaška, kurlā velnamāt, kur tu velc? Es iešu no dzelmes!… Grigorij, Griška! Aksiņja lai no krasta!

Pie Donas gaudo un kauc. Vējš plosa skrandās slīpo lietus audeklu.

Taustīdams kājām upes dibenu, Grigorijs likās līdz jostasvietai ūdenī. Lipīgais saltums uzlīda līdz krūtīm un kā ar stīpu apņēma sirdi. Sejā, cieši aizmiegtajās acīs kā ar pātagu zveļ vilnis. Tīkls piepūšas kā bumba un velk dzelmē. Grigorijā vilnas zeķēs ieautās kājas slīd pa smilšaino dibenu. Valgs raujas ārā no rokām… dziļāk, arvien dziļāk. Slīpums. Kājām vairs nav pamata. Straume ātri velk uz vidu, it kā sūkšus iesūc sevī. Grigorijs ar mokām ar labo roku airējas uz krasta pusi. Melnā, virpuļojošā dzelme biedē viņu kā vēl nekad. Laimīgā kārtā kāja atsperas uz nedrošā pamata. Pie ceļgala piesitas zivs.

—         Apej dziļāk! — nez kur no dziļās tumsas skan tēva balss.

Tīkls sašķiebdamies atkal iet uz dzelmi, atkal straume atrauj no kāju apakšas zemi, un Grigorijs izslējis galvu no ūdens, peld spļaudīdamies.

—    Aksiņja, vai dzīva?

—    Vēl dzīva gan.

—     Liekas, lietiņš pāri?

—    Mazais pāri, lielais tūliņ būs klāt.

—    Klusāk. Tēvs dzirdēs — bārsies.

—    Tēva nobijies, esi gan tu …

Kādu brīdi viņi velk klusēdami. Odens kā lipīga mīkla saista katru kustību.

—    Griša, liekas, te malā ir sieksta. Vajag vilkt apkārt.

Briesmīgs grūdiens tālu aizsviež Grigoriju. Dārdošs

Šļaksts, it kā no kraujas ūdenī iegāztos ieža radze.

—    A-a-a-a! — kaut kur pie krasta gaudo Aksiņja.

Grigorijs pārbijies peld uz kliedziena pusi.

—    Aksiņja!

Vējš un plūstoša ūdens šalkoņa.

—    Aksiņja! — stingdams no bailēm, kliedz Grigorijs.

—         E-ei!! Gri-go-rij! — no tālienes atskan apslāpēta tēva balss.

Grigorijs šķeļ ūdeni. Kaut kas tinas gar kājām, viņš saķer ar roku: tīkls.

—    Griša, kur tu esi?… — raudulīga Aksiņjas balss.

—         Kāpēc tad neatsaucies?… — sirdīgi kliedz Grigorijs, rāpus rausdamies malā.

Pietupušies viņi trīcēdami šķetina vaļā sapiņķēto tīklu. Pa saraustītā mākoņa plaisu izšķiļas mēness. Aiz liekņas atturīgi ducina pērkons. Zeme laistās neuzsūktā valgmē. Lietus nomazgātā debess ir dzidra un skaidra.

Tīklu raisīdams, Grigorijs vēro Aksiņju. Viņas seja ir bāla kā krīts, bet sārtās, pilnīgās lūpas jau smej.

—         Kā mani spēra uz krastu, — viņa stāsta atelsdamās, — bez jēgas paliku. Nobijos līdz nāvei! Domāju — tu esi noslīcis.

Viņu rokas saskaras. Aksiņja rauga iebāzt savu roku viņa krekla piedurknē.

—         Cik tev silti piedurknē, — viņa žēli teic, — bet es esmu pavisam nosalusi. Trīcu pie visām miesām.

—    Re, ko nolādētais sams sagandējis!

Grigorijs izpleš tikla vidū ap pusotras aršīnas platu

caurumu.

No sēres puses kāds skrien. Grigorijs noģied, ka Duņaška. Jau iztālēm uzkliedz viņai:

—    Vai diegi ir?

—    Drusku ir.

Duņaška pieskrien aizelsusies.

—         Ko jūs te sēžat? Tētiņš atsūtīja, lai ātrāk ejot uz sēri. Mēs tur pieķērām pilnu maisu sterlešu! — Duņaškas balsī skan nenoslēpjamas gaviles.

Aksiņja, zobus klabinādama, aizšuj caurumu tīklā. Uz sēri viņi dodas skriešus, lai sasiltu.

Pantelejs Prokofjevičs tin smēķi ar pirkstiem, kas no ūdens grumbaini un sapampuši kā slīkonim; cilādams kājas kā dejā, viņš lielās:

—         Iebrienam pirmoreiz — astoņas gabalas, bet otrreiz … — Viņš pārtrauc runu, aizpīpē un klusēdams ar kāju rāda maisu.

Aksiņja ziņkāri ieskatās. Maisā čirkstoša čaboņa: trinas vēl dzīvās sterletes.

—    Bet kur jūs noklīdāt?

—    Sams saplēsa tīklu.

—    Vai salāpījāt?

—    Kaut kā jau sadiedzām …

—Nu, aiziesim līdz līkumam un tad uz māju. Brien iekšā, Griška, ko tiepies.

Grigorijs cilā sastingušās kājas. Aksiņja trīc tā, ka Grigorijs caur tīklu sajūt viņas trīsas.

—    Beidz drebināties!

—    Labprāt, bet netieku pie elpas.

—         Zini ko.,. Kāpsim ārā, lai paliek tās nolādētās zivis!

Liela karpa zveļas tīklam pāri. Ātrāk mezdams soli, Grigorijs velk ārā tīklu. Aksiņja salikusi izskrej malā. Pa smilti, tecēdams atpakaļ, čalo ūdens, sitas zivis.

—    Vai iesim pa liekņu?

—    Pa mežu tuvāk. Ei, jūs tur, vai drīz?

—    Ejiet vien, panāksim. Vēl izskalosim tīklu.

Aksiņja viebdamās izgrieza svārkus, uzmeta plecos

maisu ar lomu un gandrīz skriešus devās pa sēri uz priekšu. Grigorijs nesa tīklu. Viņi bija nogājuši ap simt asu, kad Aksiņja sāka vaidēti

—    Spēka vairs nemazi Kājas kā atsistas.

—    Tur ir pērnā siena guba, varbūt iesi sasildīties?

—        I<ā ne, Kamēr aizvilksies līdz mājai, — var galu dabūt.

Grigorijs paņēma nost siena virskārtu un izraka bedri. Sagulējies siens sita nāsīs karstu trunējurna smaku.

—    Lien iekšā! Tur ir kā uz krāsns.

Aksiņja, maisu nometusi, līdz kaklam ierakās sienā.

—    Cik te labi!

No aukstuma trīcēdams, Grigorijs nolikās līdzās. No mitrajiem Aksiņjas matiem plūda maiga, kaira smarža. Viņa gulēja, atmetusi galvu, vienmērīgi elpodama pusatvērtu rnuti.

—        Tev mati smaržo kā driģenes. Zini, tādi balti ziedi… — Grigorijs čukstēja pieliekdamies.

Viņa neteica nekā. Miglains un tāls bija viņas uz dilstošo mēnesi vērstais skatiens.

Grigorijs, izurdījis no kabatas roku, pēkšņi pievilka sev klāt viņas galvu. Viņa strauji atrāvās un saslējās.

—    Laid!

—    Ciet klusu!

—    Laid, citādi kliegšu!

—    Pagaidi, Aksiņja …

—    Krusttēv Pantelej!..,

—        Vai apmaldījies? — pavisam tuvu no vilkābeļu krūmiem atsaucās Pantelejs Prokofjevičs.

Grigorijs, zobus sakodis, nolēca no gubas.

—         Ko tu klaigā? Vai apmaldījies? — pienākdams pārjautāja vecais.

Aksiņja stāvēja pie gubas, kārtodama pakausī nošļukušo lakatu, no viņas kūpēja tvaiki.

—    Neapmaldījos vis, bei tikko nenosalu.

—    Ptu, muļķe, re, kur siena guba. Sasildies!

Aksiņja pasmīnēja, noliekdamās pēc maisa.

V

Līdz Setrakovas ciematam — nometnes vietai — bija sešdesmit verstu. Petro Meļehovs un Astahovu Stepans brauca vienos ratos. Kopā ar viņiem vēl trīs viņu ļaužu kazaki: Fedots Bodovskovs — jauns, kalmikam līdzīgs un bakurētains kazaks, leibgvardes Atamana pulka otrā iesaukuma Hrisanfs Tokins, ar palamu Hristoņa, un lielgabalnieks Tomiļinu Ivans, kas devās uz Persianovku. Pēc pirmās pabarošanas ratos iejūdza Hristoņas divu veršoku zirgu* un Stepana melni. Pārējie trīs zirgi gāja apsegloti iinpakaj. Brauca spēcīgais Hristoņa, pamuļķis kā jau lielākā daļa atamaniešu. Muguru ragā saliecis, viņš sēdēja priekšā, aizsegdams gaismu būdā sēdētājiem, un baidīja zirgus ar savu dobjo basu. Ar jaunu brezentu pārvilktajā luidā pīpēdami gulēja Petro Meļehovs, Stepans un lielgabalnieks Tomiļins. Fedots Boclovskovs gāja kājām nopakaļ; redzams, viņam nebija grūti brist ar savām līkajam kalmika kājām pa ceļa putekļiem.

Hristoņas rati brauca citiem pa priekšu. Tiem paka] vilkās vēl septiņi vai astoņi pajūgi ar piesietiem seglotiem un neseglotiem zirgiem.

Pāri ceļam virpuļoja smiekli, klaigas, gari stieptas dziesmas, zirgu sprauslāšana, tukšo kāpšļu dzinkstoņa.

Petro zem galvas sausiņu maiss. Petro guļ un virpina gargarās, dzeltenās ūsas.

—    Stepan!

—    Ko?

—    Uzrausim kara dziesmu?

—    Pārāk karsts. Rīkle sausa.

—    Krogu tuvējos ciematos nav, negaidi!

—         Nu, laid vaļā! Bet tu jau neesi meistars. Ek, kā jūsu Griška diškantē! Sāk vilkt, tīrais sudraba pavediens, ne balss. Mēs abi ar viņu līksmēs rāvām.

Stepans atmet galvu un nokāsējies iesāk skanīgā, zemā balsī:

Ak, kā ausma, aus miņa, Rītā agri atplauka ..,

Tomiļins kā sieviete pieliek plaukstu pie vaiga, sīki, vārgi piebalso. Smīnēdams, ūsu mutē ieņēmis, Petro skatās, kā platkrūtainajam lielgabalniekam no piepūles deniņos zilst dzīslu mezgli.

Ņipra, jauna meitiņa Vēlu nēšus paņēma …

Stepans guļ ar galvu uz Hristoņas pusi, viņš pagriežas, atspiezdamies uz rokas; stingrais, skaistais kakls kļūst sārtāks.

Hristoņa, piepalīdzi!

Brašais puisis atķērās, Zirgu seglot ātri steidz…

Stepans pagriež uz Petro smaidošu izvelbto acu skatienu, un Petro, izņēmis no mutes ūsu, ari velk līdzi.

Hristoņa, atplētis nesamērīgi lielo, ar bārdu apaugušo muti, rēc, drebinādams brezenta būdas jumtu:

Seglot savu bēri steidzas — Drīz līdz meičai ceļu veic…

Hristoņa uzliek uz malas baso, aršīnu garo pēdu un gaida, lai Stepans uzsāk no jauna. Tas, acis aizvēris, — sviedrainā seja ēnā, — mīlīgi velk dziesmu, brīžam nolaizdams balsi līdz čukstam, brīžam paceldams līdz metāla skaņai:

Ļauj jel, ļauj jel, skaistulit, Zirgu upē padzirdīt…

Un atkal balsis nomāc Hristoņa ar trauksmes zvana dārdoņu. Dziesmā ieplūst arī citos ratos sēdošo balsis. Klaudz riteņu dzelzs asis, putekļos sprauslā zirgi, pa ceļu kā pali plūst vilkana un spēcīga dziesma. No žūstošas stepes līžņas, no nokaltušā, brūnā niedola izspurdz baltspārnainā ķīvīte. Tā brēkdama lido uz ieplaku; galvu grozīdama, pamet smaragdzaļo aci uz pajūgiem, kas segti ar baltu drēbi, uz zirgiem, kas jauc kājām biezos putekļus, uz cilvēkiem, kas baltos, noputējušos kreklos iet gar ceļa malu. Ķīvīte iekrīt ieplakā, atsitas ar melno krūti pret nokaltušo, zvēru piemīto zāli — un neredz, kas notiek uz ceļa. Bet uz ceļa tāpat grab rati, tāpat negribot soļo zem segliem nosvīdušie zirgi; tikai kazaki pelēkos kreklos steigšus skrien no saviem ratiem uz priekšējiem, drūzmējas ap tiem un plīst no smiekliem.

Stepans stāv ratos visā augumā, ar vienu roku turas pie brezenta jumta, ar otru met īsus vēzienus, ātri bērdams vārdus:

Līdzās man tu nenosēdies,

Līdzās man tu nenosēdies,

Ļaudis teiks, ka mani mīli,

Mani mīli,

Māc pie manis,

Mani mīli,

Nāc pie manis,

Bet es ne no zemas kārtas..

Desmitiem rupju balsu uztver dziesmu un jūsmīgi raida to ceļmalas putekļos:

Bet es ne no zemas kārtas,

Ne no zemas,

Zagļu kārtas,

Zagļu kārtas, —

Ne no zemas,

Mīlu pašu kņaza dēlu..,

Fedots Bodovskovs svilpj; saļimdami raujas no dzeņaukstēm zirgi; Petro, izliekdamies no būdas, smej un vicina cepuri; Stepans, žilbā smīnā ņirgdams, draiski rausta plecus; bet uz ceļa aumaļām mutuļo putekļi; Hristoņa atjoztā, gargarā kreklā, izspūris, slapjš no sviedriem, pietupies griežas kā ritenis, viebdamies un stenēdams dejo «kazačoku»L un pelēkajā putekļu zīdautā paliek ērmīgas viņa baso lāča ķepu pēdas.

VI

Uz naktsguļu viņi apmetās pie platpieraina paugura ar dzeltenu smilšu pauri.

No rietumiem vilkās mākonis. No tā melnās malas smidzināja lietus. Zirgus viņi padzirdīja dīķī, Uzbērumam pāri karājās vēja liekti, sēri vītoli. Zaļajā, aizaugušajā ūdenī, sīko vilnīšu ņirboņā atspīdēja zibeņi. Vējš sīki rasināja lietus lāses, it kā birdinādams ubagu dāvanas melnajās zemes plaukstās.

Sapītos zirgus palaida ganībās, pieliekot par sargiem trīs vīrus. Citi kūra uguni un kāra katlus uz ratu ilksīm.

Hristoņa vārīja putru. Maisīdams ar pavārnīcu katlā, viņš stāstīja ap viņu sasēdušajiem kazakiem:

—               Paugurs, tā sacīt, augsts, līdzīgs šitajam. Es gan saku nelaiķa tētēm: «Kā būs, vai atarnans* mūs nepīckās par to, ka mēs, tā sacīt, bez kādas atvēlēs sāksim šķērst kalnu?»

—         Ko viņš tur melš? — jautāja Stepans, tikko atnācis no zirgiem,

* Par atamanu cara Krievijā sauca kazaku vēlētu priekšnieku. Donas karaspēka priekšgalā atradās karaspēka atarnans, staņicu priekšgalā — staņicu atamani, kazakiem dodoties karagaita, ievēlēja sevišķu karagaitas atamanu. Vēlāk, kazakiem galīgi zaudējot patstāvību, kazaku karaspēka atamana tituls pārgāja uz troņmantnieku, bet faktiski kazaku karaspēku pārvaldīja ieceltie atamani,

—    Stāstu, kā mēs ar nelaiķa tēti — lai viņam vieglas smiltis! — meklējām apslēptu mantu.

—    Kur tad jūs to meklējāt?

—    Tas, brālīt, vēl aiz Fetisa gravas. Tu jau zini Merkula kurgānu …

—    Nu-nu… — Stepans aptupās un paņēma saujā oglīti. Lūpām čāpstinādams, ilgi kulcināja to uz delnas, lai aizpīpētu.

—    Nu tā, tēte, tā sacīt, teic: «Iesim, Hristan, raksim Merkula kurgānā.» Viņš no vectēva esot dzirdējis, ka tur aprakta nauda. Bet nauda, tā sacīt, ne katram dodas rokā. Tēte sola dievam: ja atdosi man naudu, — uzcelšu jauku baznīcu. Tā nu mēs nolēmām un braucām turp. Staņicas zeme — iebildumi var nākt tikai no atamana. Piebraucām nakti. Nogaidījām, kamēr satumst, ķēvīti, tā sacīt, sapinām un paši ar lāpstām uzrāpāmies augšā. Sākām urbināt taisni pašā virsotnē. Izrakām dobi pāris aršīnu dziļumā, zeme tīri kā akmens, ilgus laikus cietējusi. Es viscaur slapjš. Tēte tikai lūdz dievu, bet man, brālīši, ticat vai ne, tā burkšķ vēderā… Vasaras laikā, tā sacīt, ēdiens jums zināms: skābs piens un kvass… Žņaudz vēderu, nāve zobu galā — un beigas! Nelaiķa tēte — lai viņam vieglas smiltis! — teic: «Vē,» teic, «Hristan, kāds tu cūka! Es lūdzu dievu, bet tu nevari saturēt barību, te jau, tā sacīt, vairs nav kur elpu pavilkt. Ej,» viņš teic, «kāp zemē no kurgāna, velna bērns, citādi nocirtīšu tev galvu ar lāpstu. Tevis, tāda cūkas dēļ vēl nauda var iegrimt zemē.» Es nogulstos kurgāna pakājē un mokos ar vēderu, dur kā ar nazi, bet nelaiķe tēte — dūšīgs bija kā velns! — rok viens pats. Un aizraka līdz akmens vākam. Sauc mani. Es, tā sacīt, klāt ar lauzni, pacēlu šo vāku… Ticat, brālīši, vai ne, mēnesnīca bija spoža, zem vāka tā vien zaigo…

—    Nu gan tu muldi, Hristoņa! — nenocietās Petro, smīnēdams un skurinādams ūsas.

—    Kā — muldu? Ej tu pupās! — Hristoņa saraustīja pārāk platās bikses un vērās visapkārt klausītājos. — Nē, tā sacīt, nemuldu vis! Dievs sodi — taisnība!

—    Iries nu uz krastu!

—    Jā, brālīši, zaigo gan. Skatos — tur taču, tā sacīt, izdegušas ogles. Bija tā ap mēru četrdesmit. Tēte nu saka: «Kāp, Hristan, izgrāb tās!» Iekāpu. Sviedu, sviedu šo nejaucību, darba līdz pašai gaismai. Rītā, tā sacīt, skatieŠ, — viņš jau klāt.

— Kas tad? — uz zirga segas guļošais Tomiļins paInltTesējās.

-Nu, atarnans, kas gan cits. Piebrauca vieglos rate!<• «Kas atļāva, blēži tādi?» Ciešam klusu. Viņš, tā sacīt, pievāca mūs — un uz staņicu. Aizpērn aicināja uz Kafliensku pie tiesas, bet tēte apķērās — pasteidzās nomirt. Aizrakstījām papīru, ka viņa vairs nav dzīvajos.

Hristoņa nocēla katlu ar kūpošo putru un aizgāja uz ratiem pēc karotēm.

—    Nu kā tad tēvs tā? Apsolījās uzcelt baznīcu un tā ir nomira neuzcēlis? — vaicāja Stepans, nogaidījis, kamēr Hristoņa atnāk ar karotēm.

—   Tu, Stepan, esi gatavais muļķis: vai lai viņš, tā sacīt, par oglēm ceļ baznīcu?

—   Ja solījis, — jāceļ.

—Par oglēm nebija nekāda solījuma, bet par naudu…

No smiekliem nodrebēja uguns. Hristoņa pacēla no katla pamujķo galvu un, neizprazdams, kas notiek, apslāpēja visu citu balsis ar saviem dobjajiem rēcieniem.

VII

Aksiņja bija atdota Stepanam par sievu septiņpadsmit gadu veca. Viņu atveda no Dubrovkas ciemata, kas viņpus Donas, smiltājā.

Gadu pirms tam viņa rudenī bija aruši stepē verstis astoņas no ciemata. Nakti tēvs, piecdesmit gadus vecs virs, sasēja viņai rokas ar pinekli un viņu izvaroja.

— Nositīšu, ja pīkstēsi kādu vārdu, bet, ja turēsi muti, — nopirkšu plīša jaku un getras ar galošām. Atceries: nositīšu, ja ko… — viņš tai solījās.

Aksiņja atskrēja ciematā nakti saplēstos apakšbrunčos. Nokritusi mātei pie kājām, nevarēdama aiz raudām parunāt, visu izstāstīja… Māte un vecākais brālis, nupat no karaklausības pārnākušais atamanietis, iejūdza zirgus ratos, iesēdināja Aksiņju, un visi brauca turp, pie tēva. Astoņās verstīs brālis tikko nenobeidza zirgus. Tēvu tie atrada pie apmetnes. Viņš piedzēris gulēja uz paklāta vamža, līdzās tukša degvīna pudele. Aksiņjai redzot, brālis atkabināja ratu zveņģeli, pacēla aiz kājām guļošo tēvu, strupi tam kaut ko pavaicāja un zvēla ar apkalto ratu /.veņģeli vecim pa degunu. Abi ar māti sita viņu stundas pusotras. Arvien klusā, vecīgā māte trakās dusmās plūca

matus nemaņā esošajam vīram, brālis rīkojās ar kājām. Aksiņja gulēja zem ratiem, satinusi galvu, trīcēdama klusēja… Priekš gaismiņas veco pārveda mājā. Viņš žēli īdēja, blenza ar acīm apkārt pa istabu, meklēdams Aksiņju, kas bija noslēpusies. No atplēstās auss uz spilvena ritēja asins. Uz vakara pusi viņš nomira. Citiem viņi stāstīja, ka tēvs dzērumā izkritis no ratiem un nosities.

Pēc gada greznos ratos Aksiņjai sabrauca precinieki. Garais, brašais Stepans ar taisno kaklu līgavai patika, uz rudens priekšgavēni nolika kāzas. Pienāca tāda agrīna ziemas diena ar salu un jautru ledus dzinkstoņu, jaunos sasaistīja kopā; tai dienā Aksiņja kļuva par Astahovu mājas jauno saimnieci. Vīramāte, gara, kādas smagas sieviešu kaites dēļ sakumpusi vecene, jau otrā dienā pēc dzīrēm agri pamodināja Aksiņju, ieveda virtuvē un, bez vajadzības cilādama urķus, sacīja:

— Lūk, ko, mīļā vedekliņ, mēs tevi nevedām izlakstoties un izgulēties. Ej un izslauc govis un tad stājies ^pie plīts ēdienu vārīt. Es esmu veca, nespēks visos kaulos, ņem saimniecību savās rokās, tā balstīsies uz tevis.

Tai pašā dienā Stepans klētī ar apdomu šausmīgi sita savu jauno sievu. Sita pa vēderu, pa krūtīm, pa muguru; sita ar tādu ziņu, ka citi nevarētu nekā redzēt. Kopš tā laika viņš sāka blandīties apkārt, pinās ar paklīdušām zaldātenēm, gāja no mājas projām gandrīz it nakti, ieslēdzis Aksiņju klētī vai istabā.

Ap pusotra gada neaizmirsa apkaunojumu: kamēr piedzima bērns. Pēc tam kļuva rāmāks, bet ar glāstiem nebija dāsns un, tāpat kā agrāk, retu nakti pavadīja mājās.

Lielā, lopiem bagātā saimniecība sagādāja Aksiņjai daudz darba. Stepans bija darbā palaisks: cekulu sasukājis, gāja pie draugiem izpīpēties, paspēlēties kārtis un papļāpāties par to, kas ciematā jauns, bet lopus vajadzēja kopt Aksiņjai, saimniecību vadīt — viņai. No vīramātes nekāda palīga nebija. Parosījusies tā atkrita gultā un, sakniebusi bāldzeltenās lūpas, raudzījās griestos sāpēs pārgrieztām acīm, stenēja, vilkās čokurā. Tādos brīžos viņai sejā, kas bija izraibināta melnām, neglīti lielām kārpām, lāsēm izspiedās smirdoši sviedri, acīs sakrājās un bieži cita pēc citas ritēja asaras. Aksiņja, darbu pametusi, ielīda kaut kur kaktā un bailīgi un žēli vērās vīramātei vaigā.

Pēc pusotra gada vecā nomira. No rīta Aksiņjai bija sākušās dzemdību sāpes, un ap pusdienu, stundu pirms bērna dzimšanas, vīramāte nomira pie vecā zirgu staļļa durvīm. Vecmāte, izskrējusi no istabas, lai pieteiktu piedzērušajam Stepanam nenākt pie dzemdētājas, ieraudzīja, ka Aksiņjas vīramāte guļ klāt pievilktām kājām.

Pēc bērna piedzimšanas Aksiņja pieķērās vīram, bet ne aiz mīlas, tikai aiz rūgta sievišķīga žēluma un paraduma. Bērns nomira, gadu nenodzīvojis. Sākās vecā dzīve. Un, kad Meļehovu Griška lakstodamies stājās Aksiņjai ceļā, viņa ar šausmām manīja, ka viņu velk pie mīlīgā, melnīgsnējā puiša. Tas lenca viņu ietiepīgi, stūrgalvīgi kā vērsis. Un Aksiņjai bija drausmi taisni no šās neatlaidības. Viņa redzēja, ka tas nebīstas Stepana, ka tas neatlaidīsies no viņas, un, kaut gan ar prātu nemaz negribēdama, visiem spēkiem pretodamās, tomēr pati sevī atģidās, ka sak rūpīgāk greznoties svētdienās un darbdienās, krāpdama sevi, cenšas biežāk nākt viņam acīs. Viņai bija silti un tīksmi, kad Griškas melnās acis viņu smagi un kaisli glāstīja. Gaismiņā, celdamās govis slaukt, viņa smaidīja un, vēl nenojauzdama, kāpēc, iedomāja: «Šodien būs kaut kas jauks. Kaš tad? Grigorijs… Griša…» Viņu biedēja šīs jaunās jūtas, kas pārņēma viņu visu, un, domās nogrimusi, viņa staigāja taustīdamās, uzmanīgi kā pa Donu martā, kad ledus izburbējis.

Aizvadījusi Stepanu uz nometni, viņa nolēma ar Grišku tikties tik reti, cik vien iespējams. Pēc zvejas ar tīklu šis lēmums viņā vēl vairāk nostiprinājās.

VIII

Divas dienas pirms vasarsvētkiem ciematā dalīja pļavas. Dalīt gāja Pantelejs Prokofjevičs. Mājās pārnāca pusdienas laikā, stenēdams novilka zābakus un, tīksmi kasīdams ej(?t piepūlētās kājas, sacīja:

—    Mums tika gabals pie Sarkanās kraujas. Nevar teikt, ka zāle būtu sevišķi laba. Augšgabals aiziet līdz mežam, vietvietām kūla. Vārpotnes ceri.

—    Kad pļausim? — Grigorijs jautāja.

—    Tūliņ pēc svētkiem.

—    Vai Darju arī ņemsiet? — vecene sadrūma.

Pantelejs Prokofjevičs atmeta ar roku — sak, liec mierā.

—    Ja vajadzēs, — ņemsim. Dod ēst, ko stāvi ieplētusies!

Vecā sāka grabināt_ priekšplātņi, ievilka no krāsns pasildītus kāpostus. Ēdot Pantelejs Prokofjevičs ilgi

stāstīja, kā dalījuši un kā blēdīgais atarnans gandrīz visus apkrāpis.

—        Viņš jau arī viņgad krāpās, — iejaucās Darja, — kad dalīja gabalus, viņš pierunāja Malašku Frolovu vilkt lozes.

—        Maita kopš sendienām, — Pantelejs Prokofjevičs Čāpstināja muti.

—        Tētuk, kas tad gubos un grābs? — Duņaška bikli ievaicājās.

—    Un ko tad tu darīsi?

—    Viena, tētuk, netikšu galā.

—        Pasauksim Aksjutku Astahovu. Stepans viendien lūdza, lai nopļaujot viņam. Vajadzēs izlīdzēt.

Otras dienas rītā Meļehovu sētā ar apseglotu, baltkājainu ērzeli iestāja Mitjka Koršunovs. Smidzināja lietus. Bieza migla sedza ciematu. Seglos pieliecies, Mitjka atvēra vārtiņus un iejāja pagalmā. No lieveņa viņam uzsauca vecā.

—         Ko tu, lielības gaili, esi atsteidzies? — viņa jautāja neslēptā īgnumā. Vecā nevarēja ciest trakulīgo un kauslīgo Mitjku.

—         Un ko tad tev, Iļjiņična, vajag? — brīnījās Mitjka, siedams ērzeli pie lieveņa staba. — Es atjāju pie Griškas. Kur viņš ir?

—         Šķūnī guļ. Vai tad tevi trieka ķērusi? Kājām, tā sacīt, nevari iet?

—        Tu, krustmāmiņ, esi nagla, kas der katrā caurumā! — Mitjka apvainojās. Līgodamies, savu grezno pātagu vicinādams un pa lakādas zābaku stulmiem plīkšķinādams, viņš gāja uz šķūni.

Grigorijs gulēja no priekšas noceltos ratos. Mitjka, piemiedzis kreiso aci it kā tēmēdams, vilka Grigorijam ar pātagu.

—    Celies, zemniek!

«Zemnieks» Mitjkam bija visnejaukākais lamu vārds. Grigorijs uzlēca kā atspere.

—    Kas ir?

. •— Diezgan susts!

—    Nemuļķojies, Mitrij, ņemšu un saskaitīšos..,

—    Celies, ir vajadzība.

—    Nu?

Mitjka atsēdās uz ratu malas un, nodauzīdams ar pātagu zābakam piekaltušos dubļus, teicas

—    Mani, Griška tas aizskar…

—    Nu?

—        Ka nu ne, — Mitjka gari nolamajas, — viņš nejūtas vis kaut kāds, bet sotņiks [2] , tāpēc tik lielīgs.

Sirdīdamies, zobus sakodis, viņš ātri bēra vārdus un spārdīja kājas. Grigorijs uzcēlās.

—    Kas par sotņiku?

Saķēris viņu aiz krekla piedurknes, Mitjka sacīja jau klusāk:

—         Tūliņ seglo zirgu, un jāsim uz liekņu. Es viņam parādīšu! Taisni tā viņam pateicu: «Labi, jūsu labdzimtība, izmēģināsim.» — «Ved šurp,» viņš saka, «visus savus draugus un biedrus, es jūs visus pārspēšu, tāpēc ka manas ķēves māte Pēterburgā virsnieku sacīkstēs ņēmusi godalgas.» Bet pēc mana prāta — velns lai rauj viņa ķēvi ar tās māti! — es nu gan nejaušu pārspēt savu ērzeli.

Grigorijs steigšus ģērbās. Mitjka sekoja viņam ik uz so|a un, no dusmām rīstīdamies, stāstīja:

—        Pie tirgoņa Mohova ieradies ciemā šis pats sotņiks. Pag, kā viņu sauc? Laikam Ļistņickis. Tāds drukns, nopietns. Valkā acenes. Nu, lai! Var valkāt acenes, bet ērzeli pārspēt neļaušu!

Grigorijs smīnēdams apsegloja vecu, vaislai atstātu ķēvi un — lai neredzētu tēvs — pa klona vārtiem izjāja stepē. Viņi jāja uz liekņu piekalnē. Zirgu pakavi šļakstinādami mina dubļus. Liekņā pie nokaltušās papeles viņus gaidīja jātnieki: sotņiks Ļistņickis ar skaistu, kalsenu ķēvi un kādi septiņi ciemata puiši zirgos.

—        No kurienes sāksim? — sotņiks jautāja Mitjkam, kārtodams pensneju un tīksminādamies par Mitjkas ērzeļa varenajiem krūšu muskuļiem.

—    No papeles līdz Ķeizara dīķim.

—        Kur ir tas Ķeizara dīķis? — sotņiks īsredzīgi samiedza acis.

—    Lūk, tur, jūsu labdzimtība, pie meža.

Viņi sakārtoja zirgus. Sotņiks pacēla pātagu pāri galvai. Uzšuve uz pleca tam uzpūtās kumpa.

—    Kad teikšu «trīs», — laist vaļa! Nu? Viens, divi.,, trīs!

Pirmais izrāvās sotņiks, noliecies pie seglu loka un ar roku pieturēdams cepuri. Acumirklī viņš bija citiem priekšā. Mitjka, bāls aiz apjukuma, pacēlās kāpšļos un, kā Grigorijam likās, smeldzoši ilgi lika krist uz ērzeļa krustiem pāri galvai paceltajai pātagai.

No papeles līdz Ķeizara dīķim ir verstis trīs. Pusceļā Mitjkas ērzelis, izstiepies kā šautra, panāpa sotņika ķēvi. Grigorijs aulēkšoja negribēdams. No sākta gala iepakaļ palicis, viņš jāja īsos lēkšos, ziņkāri noskatīdamies citos auļotājos, kas virknē attālinājās no viņa.

Pie Ķeizara dīķa ir pavasara ūdeņu sanests smilšu valnis. Tā dzeltenais kamieļu kupris nīkulīgi apaudzis smaillapainām sārmenēm. Grigorijs redzēja, kā valnī reizē uzbrāzās un uz viņu pusi nošļuka sotņiks un Mitjka, viņiem pakaļ pa vienam slīdēja citi. Kad viņš piejāja pie dīķa, sviedrainie zirgi jau stāvēja barā, nolēkušie puiši bija apstājuši sotņiku. Mitjka laistījās apvaldītā līksmē. Uzvaras prieku pauda ikkatra viņa kustība. Sotņiks, kā par brīnumu, Grigorijam nemaz nelikās nošļucis: pie koka atslējies, viņš pīpēja papirosu un runāja, ar mazo pirkstiņu rādīdams uz savu it kā izpeldināto ķēvi.

—    Es ar viņu nojāju vienā laidā pusotra simta verstu. Tikai vakar atjāju no stacijas. Ja viņa būtu spirgtāka, — tu, Koršunov, nebūtu ticis man garām.

—    yar jau būt, — Mitjka augstsirdīgi pievienojās.

—    Ātrāka par šo ērzeli nav neviena zirga visā apvidū, — skaudīgi teica vasarraibumains puisis, kas bija piejājis beidzamais.

—    Krietns zirgs! — no pārdzīvotā uztraukuma rokai drebot, Mitjka uzsita ērzelim pa kaklu un, kokaini smīnēdams, pavērās Grigorijā.

Viņi abi nošķīrās no citiem un jāja gar kalna malu, nevis pa olnīcu. Sotņiks atvadījās no viņiem pavēsi, pielika divus pirkstus pie cepures naga un novērsās.

Jau tuvojoties pa sānceļu mājai, Grigorijs pamanīja, ka viņiem pretī nāk Aksiņja. Viņa gāja, darinādama rīksti! ieraudzīja Grišku un zemāk nolieca galvu.

—    Ko kaunies, vai tad jājam kā neveikuļi? — Mitjka uzsauca un pamirkšķināja. — Ak, bruklenīte mana rūgtiņā!

Grigorijs, uz priekšu skatīdamies, gandrīz pajāja viņai garām un pēkšņi gāza ar pātagu ķēvei, kas gāja mierīgos zaļos. Tā atzvēlās uz pakaļkājām un sperdamās apšļakun Aksiņju dubļiem.

I-I-ī, gatavais velns! Strauji pagriezis iekarsēto zirgu, Grigorijs jāja Aksiņjai lllhli un jautāja: I — Kam nesveicini? Tu neesi tā vērts!

Lūk, par to tevi apšļakstīju — necel degunu gaisāl •••Laid! — Aksiņja kliedza, vicinādama rokas zirgam gar purnu. — Kam mīdi mani ar zirgu? \ — Tā ir ķēve, nevis zirgs. 1 Viss viens, laid!

— Par ko sirdies, Aksjutka? Vai tiešām par toreizējo, tur lickņā? ..,

Grigorijs ieskatījās viņai acīs. Aksiņja gribēja kaut ko teikt, bet viņas melnās acs kaktiņā pēkšņi izrita asaru piliens, žēli notrīsēja lūpas. Viņa, drudžaini norīstīdamās, nočukstēja:

—        Liec mierā, Grigorij!… Es nesirdos… Es… — Un «Izgāja.

Grigorijs izbrīnījies panāca Mitjku pie vārtiem.

—    Vai šodien uz līksmēm nāksi? — tas jautāja.

—    Nē.

—    Kāpēc tā? Vai varbūt aicināja uz nakti? Grigorijs berzēja pieri ar plaukstu un neatbildēja.

IX

No vasarsvētkiem ciemata sētās tik vien bija palicis kā uz grīdām izkaisītie jau sakaltušie ziedi, samīdītu lapu putekļi un sačunčurojušās, novītušas lapiņas pie ozolu un ošu zariem, kas sasprausti līdzās vārtiem un lieveņiem.

Pēc vasarsvētkiem sākās siena pļauja. No agra rīta llckņa uzziedēja sieviešu svētdienas brunčiem, spilgti izrakstītiem priekšautiem, krāsainiem lakatiem. Pļaut izgāja viss ciemats reizē. Pļāvēji un grābējas ģērbās kā uz p;ada svētkiem. Tā parasts kopš sendienām. No Donas līdz lidinājām alkšņu ataugām ņirbēja un elsa izkapšu postītā pļava.

Meļehovi bija nosebojušies. Izbrauca pļaut tikai tad, kad pļavā bija jau gandrīz, puse ciemata.

Ilgi guli, Pantelej Prokofič! — klaigāja nosvīdušie pļāvēji.

—    Nav mana, bet sieviešu vaina! — smējās vecai skubinādams vēršus ar lūka pātagu.

—    Labu rītu, kara biedri! Esi nosebojies, brālīt, nosebojies.». — garš kazaks, salmu cepuri pakausī, ceļmalā izkapti kapinādams, kratīja galvu.

—    Vai tad zāle pārkaltīs?

—    Ja rikšiem brauksi, — nonāksi laikā, citādi pārkaltīs. Kur tad tava daļa?

—    Pie Sarkanās kraujas.

—    Nu, dzen raibos, dzen, citādi netiksi šodien līdz pļavai.

Ratu pakaļpusē sēdēja Aksiņja, aizsegusi ar lakatu no saules visu seju. Pa acīm atstāto šauro spraugu viņa vienaldzīgi un bargi skatījās uz Grigoriju, kas sēdēja viņai pretī. Darja, arī savīstījusies un uzcirtusies, bija izkārusi kājas pa ratu redeļu starpām un ar garo, dzīsliņām klāto krūti zīdīja bērnu, kas viņai klēpī laidās miegā. Duņaška kratījās uz sānkoka, laimīgām acīm skatīdamās pļavā un ceļā satiktajos cilvēkos. Viņas līksmā, saulē iedegusī, pie deguna vasaras raibumiem apklātā seja gavilēt gavilēja: «Man jautri un jauki tāpēc, ka zilgmē vizošā debess arī ir jautra un jauka; tāpēc, ka sirdī tāds pats zilgnējs miers un skaidrība. Man ir līksmi, un vairāk nekā negribu.» Pantelejs Prokofjevičs, sagrābis delnā kokvilnas krekla piedurkni, slaucīja zem cepures naga sakrājušos sviedrus. Viņa sakumpusī, cieši kreklā iežņaugtā mugura bija tumšos, mitros plankumos. Saule spiedās cauri sirmajām mākoņu pūkām, ietīdama savā dūmakainajā lauzto staru vēdeklī tālos, sudrabotos Donas kalnus, stepi, liekņu un ciematu.

Diena versmoja kā krāsnī. Vēja saplosītie mākonīši līda gausi, netikdami priekšā Panteleja Prokofjeviča vēršiem, kas vilkās pa ceļu. Viņš pats smagi cilāja pātagu, vicināja to it kā neizpratnē: sist vēršiem pa smailajiem krustiem vai ne. Vērši likās to noģiedam, nepasteidzināja soli, bet tikpat gausi cilāja kājas ar šķeltajiem nagiem, taustīdami ceļu un vicinādami astes. Viņiem pāri lidinājās iedzelteni vizošs, it kā zelta putekļiem apbērts aklais dundurs.

Ap ciemata kuļamkloniem nopļautā pļava mirdzēja bālzaļos plankumos; kur zāle vēl bija kājās, tur vējiņš skurināja zaļo, melnspīdīgo zāles zīdu.

—    Te nu mūsu daļa, — Pantelejs Prokofjevičs novēcināja pātagu.

Vai sāksim no meža? — Grigorijs jautāja.

-       Var ari no šās malas. Te ar lāpstu iecirtu burtu. Grigorijs atjūdza nomocītos vēršus. Vecais, mirdzinādams ausī karekli, gāja meklēt zīmi — malā iecirsto burtu,

—    Ņem izkapti — viņš drīz vien sauca, mādams ar roku .

Grigorijs gāja, nomīdīdams zāli. No ratiem viņam pani pa zāli stiepās viļņojoša taciņa. Pantelejs Prokofjevičs, pagriezies pret tālīno balto torņa irbuli, pārmeta krustu un satvēra izkapti. Viņa kumpais deguns spīdēja kā nolakots, iekritušo vaigu dobumos lāsoja sviedri. Viņš smaidīja, pie tam atņirgdams melnajā bārdā neskaitāmi daudzus baltus, cieši kopā saaugušus zobus, un laida darbā Izkapti, pagriezdams grumbaino kaklu uz labo pusi. Asi plats nopļautās zāles pusloks slīga viņam pie kājām.

Grigorijs gāja viņam uz pēdām pakaļ, pusaizvērtām acīm guldīdams zemē zāles vālu. Priekšā kā izklaidu varavīksne ziedēja sieviešu priekšauti, bet viņš meklēja acīm līkai vienu, baltu, ar izrakstītu malu; atskatījās uz Aksiņju nu, no jauna pielāgodamies tēva solim, cilāja izkapti.

Viņam neatlaidīgi bija prātā Aksiņja; pievēris acis, Grigorijs domās skūpstīja viņu, teica viņai nez kā uz mēles radušos kvēlus un maigus vārdus, tad atmeta to visu, soļodams pēc skaita — viens, divi, trīs; prātā nāca atmiņu drumslas: «Sēdējām slapja siena gubā… līcītī (•irkstināja vaguļi… mēnesnīca liekņā… un no krūma peļķē gluži tāpat pil retas lāses — viens, divi, trīs… Labi, ak, cik labi!…»

Pie apmetnes atskanēja smiekli. Grigorijs atskatījās: Aksiņja noliekusies kaut ko stāsta zem ratiem guļošajai Darjai, tā vairās rokām, un abas atkal sāk smieties. Duņaška sēž uz ilkss, sīciņā balsī dzied.

«Nonākšu tur, līdz tam krūmiņam, izkāpināšu izkapti,» Grigorijs domāja un sajuta, ka izkapts iet caur kaut ko glumu. Noliecās paskatīties: no kāju apakšas pīkstēdams iemeimuroja zālē mazs meža pīlēns. Pie dobītes, kur bijusi ligzda,vāļājās otrs, ar izkapti pārgriezts pušu, citi pīkstēdami izklīda zālē. Grigorijs paņēma pārpļauto pīlēnu plaukstā. Dzeltenbrūngans, nesen izšķīlies no olas, dūnu lērpā tam vēl silta miesa. Uz plakanā, atvērtā knābīša sārts asins pūslītis, acu pērlīte viltīgi piemiegta, sīki drebuļi vēl karstajās ķepiņās.

Ar pēkšņu skaudru žēluma sajūtu Grigorijs noraudzījās uz nedzīvo piciņu, kas bija viņam uz plaukstas.

—    Ko atradi, Grišuņka?. ,,.

Palēkdamās pa nopļauto vālu skrēja šurp Duņaška. Uz krūtīm tai svaidījās sīki sapītās bizītes. Grigorijs viebdamies nometa zemē pīlēnu, īgni atvēza izkapti.

Viņi paēda ar skubu. Cūkas gaļas speķis un kazaku piedevas — kūpināts, no mājas kulītē atvests rūgušpiens, — tik vien pusdienās.

—        Uz māju braukt nav vērts, — ēdot teica Pantelejs Prokofjevičs. — Lai vērši paganās mežā, un rīt, kamēr saule aprīs rasu, beigsim pļaut.

Pēc pusdienām sievietes sāka grābt. Nopļautā zāle vīta un žuva, iztvaikodama smagu, reibu smaržu.

Jau tumsa, kad viņi meta mieru. Aksiņja sagrāba atlikušos vālus un aizgāja uz apmetni vārīt putru. Visu dienu viņa bija ļauni zobojusies par Grigoriju, raudzījušies naida pilnām acīm, it kā gribēdama atriebties par lielu, neaizmirstamu pārestību. Grigorijs īgns un nošļucis dzina uz Donu dzirdīt vēršus. Tēvs visu laiku vēroja viņu un Aksiņju. Naidīgi vērdamies Grigorijā, teica:

—        Pēc vakariņām gani vēršus. Sargies laist zālē. Paņem manu vamzi.

Darja apguldīja bērnu zem ratiem un aizgāja ar Duņašku'uz mežu žagaros.

Pāri liekņai pa melno, nesasniedzamo debesi, uz sāniem pagāzies, slīdēja dilstošais mēness. Virs uguns virpuļoja tauriņi. Pie sārta uz izklāta maisa viņi salika vakariņas. Nokvēpušā cilājamā katlā pārvārījās putra. Darja slaucīja karotes apakšsvārka malā un sauca Grigoriju:

—    Nāc vakariņās!

Grigorijs izlīda no tumsas plecos uzmestā vamzī un pienāca pie uguns.

—    Ko tu tāds saīdzis? — Darja smīnēja.

—        Jostasvietā lauza, laikam uz lietu, — raudzīja atjokoties Grigorijs.

—        Viņam negribas vēršus ganīt, jā, nudien, — Duņaška smējās, un, apsēdusies brālim līdzās, sāka ar viņu runāties, bet valodas kaut kā neveicās.

Pantelejs Prokofjevičš sirsnīgi strēba putru, zobiem čirkstot, košļādams neizvārītos prosas graudus. Aksiņja ēda, nepaceldama uz augšu acis, un negribīgi pasmaidīja par Darjas jokiem. Nemierīgs sārtums dega viņai vaigos.

Grigorijs piecēlās pirmais un aizgāja pie vēršiem.

—         Pielūko, ka vērši nenoēd svešu zāli! — tēvs nosauca viņam pakaļ un, aizrijies ar putru, ilgi skaudri kāsēja.

Duņaška aizturētos smieklos piepūta vaigus. Uguns dzisa. Kvēlojošie zari ietina sēdētājus medainā apsvilinātu lapu smaržā.

*

Ap pusnakti Grigorijs zagšus tuvojās apmetnei un apstajas soļu desmit atstatu. Pantelejs Prokofjevičs ratos skaļi krāca. No pelniem kā zeltota pāva actiņa raudzījās vakarā neaplietā guntiņa.

No ratiem atraisījās pelēks satinies stāvs un līču loču gausi tuvojās Grigorijam. Divus soļus atstatu apstājās. Aksiņja. Viņa. Skaļi un nevienādi plosījās Grigorijam sirds; viņš sakumpis virzījās uz priekšu, atsitis vamža stūri, piespieda sev klāt pakļāvīgo, degsmē kvēlojošo. Viņai ceļos ļima kājas, klabēja zobi, viņa visa trīcēja. Vienā rāvienā Grigorijs pacēla viņu rokās, — tā vilks uzmet sev uz skausta nokostu aitu, — klupdams vaļējā vamža stērbelēs, elsdams devās uz priekšu.

—    Ai, Gri-i-ša… Gri-šeņ-ka!… Tēvs…

—    Ciet klusu!…

Raudamās laukā, vamža skābeno aitas vilnas smaku Ieelpodama, rūgtu sirdsapziņas pārmetumu žņaugta, Aksiņja gandrīz iekliedzās zemā, vaidu pilnā balsī:

—   Laid vaļā, ko nu vairs… Pati iešu līdz!…

X

Vēla sievietes mīla nav mēļa stepes tulpe, tā zied suņuburkšķu, ceļmalas driģeņu ziediem.

Pēc siena pļaujas Aksiņja bija pilnīgi pārvērtusies. It ka kāds būtu ievilcis sejā zīmi, iededzinājis zīmogu. Sievas, viņu sastopot, nikni grieza zobus, kratīja galvu tai nopakaļ, meičas viņu apskauda, bet viņa pati gāja lepni un augsti pacēlusi savu laimīgo, bet negoda klāto galvu.

Drīz vien visi dabūja zināt Griškas sakaru. Sākumā par (o runāja čukstēdami, — ticēja un neticēja, — bet pēc larn, kad ciemata gans Kuzjka Strupdegunis bija redzējis viņus guļam rīta ausmā blāvajos rietošā mēness staros pie vējenēm šķidrajos rudzos, tenkas sāka velties kā duļķaini viļņi pret krastu.

'tas nonāca ausīs arī Pantelejam Prokofjevičam. Kadu svetdienu viņš bija iegājis Mohova veikalā. Ļaužu — ka biezs. Iegāja — visi it kā pašķīrās, sāka smīnēt. Viņš aizspiedās līdz letei, kur pārdeva manufaktūru. Preci viņam ņēmās piedāvāt pats īpašnieks Sergejs Platonovičs.

—    Kā tu tik sen neesi redzēts, Prokofič?

—    Darba daudz. Neveicas saimniecībā.

Kā tad tā? Dēli tik lieli — un neveicas.

—         Ko nu par dēliem: Petro aizvadīju uz nometni, raujamies ar Grišku divi vien.

Sergejs Platonovičs pāršķīra uz pusēm savu stāvo, brūngano bārdiņu un zīmīgi pagrieza acis uz kazaku drūzmu.

—    Jā, draudziņ, kur tu tik noslēpumains?

—    Kā tā?

—         Ka ne? Sadomajis apprecināt dēlu un nesaka ne pušplēsta vārda.

—    Kuru dēlu?

—    Tev jau tikai Grigorijs neprecējies.

—    Līdz šim vēl neesmu taisījies precināt.

—         Bet esmu dzirdējis, ka tu par vedeklu ņemšot,., Stepana Astahova Aksiņju.

—         Es? Dzīva vira sievu… Vai tu, Platonič, gribi mani izsmiet? Ko?

—    Kas tur ko izsmiet! Dzirdēju ļaudis runājam.

Pantelejs Prokofjevičs noglauda uz galda izklāto drēbes gabalu un, strauji apcirties, sāka klibot uz izeju. Viņš devās taisni uz māju. Gāja, galvu noliecis uz priekšu kā vērsis, cīpslainos pirkstus sažņaudzis dūrē un stiprāk pievilka klibo kāju. Iedams garām Astahova sētai, paskatījās pāri zedeņiem: Aksiņja uzcirtusies, jaunāka kļuvusi, gūžās šūpodamās, ar tukšu spaini rokā gāja uz istabu.

—    Ei, pagaidi drusciņ!…

Pantelejs Prokofjevičs kā nelabais drāzās cauri vārtiņiem. Aksiņja apstājās, viņu gaidīdama. Abi iegāja istabā. Glīti noslaucītais māla klons apkaisīts iesarkanām smiltīm, kaktā uz sola no krāsns izvilkti rauši. No dižās istabas nāk sagulētu drēbju dvinga un nez kāpēc anīsa ābolu smarža.

Pantelejam Prokofjevičam pie kājām pienāca, laikam pieglausties, raibs runcis ar lielu galvu. Uzmeta kupri un draudzīgi piekļāvās zābakam. Pantelejs Prokofjevičs aizspēra viņu pret solu un, caur pieri vērdamies Aksiņjā, kliedza:

—         Kā tu tā?… Ko? Vēl nav pagaisušas vīra pēdas, bet tev jau aste gaisā! Nolaidīšu Griškam par to pašu

asinis un aizrakstīšu tavam Stepanam!.,, Lai zinai.., Al< tu, maita tāda, maz esi pērta… Tā ka no šās dienas nesper soli manā sētāl Sākusi tīties ar zēnu, bet, kad atnāks Stepans, tad man būs…

Aksiņja klausījās, acis pievērusi. Tad pēkšņi nekaunīgi pavicināja brunču malu, apvējodama Panteleju Prokofjeviču ar sieviešu svārku smaku, un gāja viņam virsū izceltu krūti, pārvērstu seju un atņirgtiem zobiem.

—   Vai tu man esi vīratēvs? Ko? Vīratēvs?… Ko tu mani māci? Ej pamāci savu, to, ar resno dibenu! Rīkojies pāls savā sētā!… Es tevi, klibais, kroplais velns, ne acīs nevaru ieredzēt!… Vācies projām no šejienes, neiebiedēsi!

—    Pagaidi, muļķe!

—   Nav ko gaidīt, tev nav ko pasaulē raidīt!… Ej no kurienes esi nācis! Bet tavu Grišku — ja gribēšu, — aplīšu ar visiem kauliņiem, un nevienam tur nav daļas!… Ive, tā! Še tev! Nu, Griška man ir mīļš. Nu? Vai. sitīsi, ko?… Vīram rakstīsi?… Raksti kaut vai pašam atamanam, bet Griška ir mans! Mans! Mans! Viņš man pieder un piederēs!..

Aksiņja spiedās virsū izbiedētajam Pantelejam Prokofjevičam ar krūtīm (tās plosījās zem šaurās blūzes kā sīga cilpā), svilināja viņu ar melno acu kvēli, apbēra vārdiem — citu par citiem šausmīgākiem un bezkaunīgākiem. Pantelejs Prokofjevičs, uzacis raustīdams, virzījās uz izeju, sataustīja kaktā ieslieto ķeģi un, roku vicinādams, ar dibenu atspieda vaļā durvis. Aksiņja izgrūda viņu no priekšnama un aizelsdamās kliedza un ārdījās:

—   Visai rūgtajai dzīvei par atmaksu izmīlēšu!. Bet pēc tam, ja gribat, sitiet mani nost! Griška ir mans! Mans!

Pantelejs Prokofjevičs, kaut ko bārdā pukstēdams, lipināja uz māju.

Viņš atrada Grišku dižajā istabā. Ne vārda neteikdams, /.vēla viņam ar ķeģi pa muguru. Grigorijs saliekdamies satvēra tēva roku.

—    Par ko, tēt?

—    Par nedarbiem, pagāns!.,,

—    Par ko?

—    Nerieb kaimiņam! Negrūd negodā tēvu! Neblandies apkārt kā suns! — gārdza Pantelejs Prokofjevičs, vilkdams Grigoriju pa istabu un pūlēdamies viņam izraut ķeģi.

—    Kauties neļaušu! — dobji dvesa Grigorijs un, sakodis zobus, parāva ķeģi. To uz ceļgala un — krāks!…

Pantelejs Prokofjevičs — dēlam pa kaklu ar cieto dūri.

—    Ciemata sapulcē nopēršu! … Ak tu, velna izdzimums, nolā-ā-ā-dētais dēls! — Kājām mīņādamies, viņš grasījās vēlreiz iesist. — Ar muļķa Trīnīti apprecināšu!… Es tevi izrāmīšu! … Ak tu!…

Troksni izdzirdusi, atskrēja māte.

—    Prokofič, Prokofič!… Atjēdzies jele!.,. Pagaidi!…

Bet vecais bija iekaisis ne pa jokam: gāza reizi sievai,

apsvieda galdiņu ar šujmašīnu un iztrakojies izbrāzās pagalmā. Nepaguva Grigorijs novilkt kreklu ar saplēsto piedurkni, kad durvis stipri noklaudzēja un uz sliekšņa atkal kā aukas negaiss sagumza Pantelejs Prokofjevičs.

—    Apprecināt maitasgabalu! … — viņš kā zirgs spēra kāju, urbdams skatienu muskuļotajā Grigorijā mugurā. — Apprecināšu! … Rīt pat braukšu precībās! Esmu piedzīvojis, ka dēla dēļ smejas acīs!

—    Ļauj uzvilkt kreklu, tad varēsi apprecināt.

—    Apprecināšu!… Ar muļķīti apprecināšu! … — Durvis aizcirtās, pa lieveni nogranda soļi un apklusa.

XI

Aiz Setrakovas ciemata verdzēm stiepās rati ar brezenta būdām. Neredzēti ātri bija izaugusi kārtīga pilsētiņa ar baltiem jumtiem, taisnām ieliņām un nelielu laukumiņu centrā, kur staigāja sargkareivis.

Nometnē sākās vienmuļā, katra gada maija mēnesī ierastā dzīve. Rītos kazaku komanda, kas nakti bijusi pieguļā pie zirgiem, atdzina tos uz nometni. Visi sāka tīrīt, seglot zirgus, tad kazaki tika izsaukti pa vārdiem un tiem lika sakārtoties. Skaudri klaigāja nometnes pārzinātājs, štāba virsnieks, brēkulīgais karaspēka vecākais Popovs, jaunos kazakus dīdīdami, auroja apakšvirsnieki, kas viņus mācīja. Aiz pakalna notika «uzbrukumi», tika viltīgi ielenkti un apieti «pretinieki». Šāva mērķī ar skrotenēm. Jaunākie labprāt vingrinājās zobenu cīņā, vecākie vairījās no mācībām.

Cilvēki aizsmaka no karstuma un degvīna, bet pār garajām segto ratu rindām plūda smaržīgs, viļņojošs vējš, iztālēm pīkstēja susliki, stepe vilināja projām no dzīvojamām mītnēm un balsināto māju dūmiem.

Nedēļu priekš nometnes dzīves beigām pie Andreja Tomiļina, lielgabalnieka Ivana brāļa, atbrauca sieva. Atveda

gurdus mājas raušus, dažādus ciemkukuļus un daudz jaunu ziņu par ciematu.

Otrā rītā agri viņa aizbrauca. Aizveda mājiniekiem un tuviniekiem sveicienus un norādījumus no kazakiem. Tikai Stepans Astahovs nekā nesūtīja ar viņu. Iepriekšējā dienā viņš bija sasirdzis, tagad dziedinājās ar degvīnu un neredzēja ne Tomiļina sievu, ne arī citu ko visā plašajā pasaulē. Uz mācībām nejāja; paklausot viņa lūgumam, feldšeris viņam nolaida asinis, uzlika uz krūtīm duci dēļu. Vienā apakškreklā Stepans sēdēja zem saviem ratiem, — cepuri ar balto pārvalku bija notriepusi ratu zieža — lūpu atmetis, viņš skatījās, kā dēles, iezīzdamās viņa krūts pusloka izciļņos, bliezdamas piesūcās melnu asiņu.

Līdzās stāvēja pulka feldšeris un pīpēja, laizdams cauri retajiem zobiem tabakas dūmus.

—    Vai vieglāk?

—    No krūtīm atvelk. Sirdij tā kā brīvāk.,»

—    Dēles ir pirmās zāles!

Pie viņiem pienāca Tomiļins un pamirkšķināja ar acīm.

—    Stepan, gribēju tev kaut ko pateikt.

—    Saki.

—    Panāc līdz.

Stepans nokrekškinājās, piecēlās un gāja Tomiļinam līdz.

—    Nu, sper vaļā.

—    Man bija atbraukusi sieva … Šodien aizbrauca.

—    TOC \o "1-3" \h \z Ā…

—    Par tavu sieveli ciemata melšot.. *

—    Ko?

—    Muldot nelaga lietas.

—    Nu?

—    Ar*Grišku Meļehovu sapinusies … Gluži atklāti.

Stepans nobālis rāva nost no krūtīm dēles, mina tās

kājām. Pēdējo saminis, aizpogāja krekla apkakli un, it kā no kaut kā izbijies, atkal atpogāja… Lūpas — baltas kā krīts — nestāvēja mierā: trīcēdamas savilkās nejaukā smīnā, šķobījās, saraudamās iezilganā piciņā … Tomiļinam likās, ka Stepans kremt kaut ko, kas nepakļaujas zobiem. Pamazām sejā atgriezās sārtums, zobos no iekšpuses iekniebtās lūpas sastinga kā akmens. Stepans noņēma cepuri, izsmērēja ar piedurkni ratu ziežas traipu pa balto pārvalku un noteica:

—    Paldies par ziņām.

— Gribēju brīdināt.., Atvaino .,, Sak, mājā tā un tā …

Tomiļins nožēlā uzsita sev pa biksēm un aizgāja pie zirga, kam vēl bija mugurā segli. Nometnē balsu jūklis. Kazaki pārjājuši no cīņām. Stepans brīdi pastāvēja, vērīgi un bargi apskatīdams melno traipu uz cepures. Viņam uz zābaka rāpās pussamīta, mirstoša dēle.

XII

Vēl pusotras nedēļas līdz tam laikam, kad kazaki nāks mājā no nometnes.

Aksiņja brāzmoja savā vēlajā, rūgtajā mīlā. Par spīti tēva draudiem Grigorijs slepus nāca pie viņas, tumsai metoties, un aizgāja gaismiņā.

Divās nedēļās viņš bija nonīcis kā zirgs pēc pārmērīgi gara ceļa.

No bezmiega naktīm brūnā āda viņa kaulainajā sejā bija pieņēmusi zilganu vizmu, no iekritušajiem dobumiem gurdi raudzījās melnas, sausas acis.

Aksiņja staigāja, neaizklādama seju ar lakatu, kā sērās ēnojās dziļas bedres zem acīm; viņas pietūkušās, mazliet izrieztās alkainās lūpas smējās nemierīgi un nekautrīgi.

Tik neparasts un atklāts bija viņu trakais sakars, tik neatlaidīgi viņi dega kopīgā bezkaunīgā kvēlē, nekautrēdamies un neslēpdamies no citiem, visu kaimiņu acu priekšā, novājēdami un tapdami melni, ka tagad, viņus satiekot, cilvēki nez kāpēc kaunējās viņiem skatīties acīs.

Grigorijā biedri, kas agrāk mēdza viņu piezobot par sakaru ar Aksiņju, tagad tikdamies klusēja un jutās kopā ar Grigoriju neveikli, saistīti. Sievas, savā sirdī āpskauzdamas Aksiņju, tiesāja viņu, ļauni priecājās, gaidot pārnākam Stepanu, un tvīka ziņkārē. Ap atrisinājumu vijās visi viņu minējumi.

Ja Grigorijs būtu gājis pie zaldātenes Aksiņjas, izlikdamies, ka slēpjas no citiem, ja zaldātene Aksiņja būtu dzīvojusi ar Grigoriju, turēdama visu zināmā noslēptībā, un tai pašā laikā nenoraidītu arī citus, tad nebūtu nekā neparasta, nekas nedurtos acīs. Ciematā parunātu un apklustu. Bet viņi dzīvoja gandrīz neslēpdamies, viņus saistīja kaut kas liels, kas nelīdzinās īsam sakaram, un tāpēc ciematā nolēma, ka tas ir noziedzīgi, netikumīgi, un domāts savilga neķītrās gaidās: atnāks Stepans — atraisīs mezglu.

Dižajā istabā pāri gultai pārvilkta aukliņa. Aukliņā mivērtas baltas un melnas diegu spolītes, tukšas, bez diegiem. Karājas greznuma labad. Uz tām pārlaiž nakti mušas, no tām uz griestiem stiepjas zirnekļa tīkls. Grigorijs guļ uz Aksiņjas kailas, vēsās rokas un skatās griestos iuz spolīšu virteni. Aksiņjas otra roka — darbā sarepējušiem pirkstiem — šķirsta uz atmestās Grigorijā galvas cirtas, kas asas kā zirga astri. Aksiņjas pirkstiem svaiga govs piena smarža; kad Grigorijs pagriež galvu, iebāzdams degunu Aksiņjas padusē, — kā neizrūgusi brāga viņam sitas nāsīs asā, saldenā sievietes sviedru smaka.

Dižajā istabā bez krāsotās koka gultas ar apaļiem bumbuļiem galos pie durvīm stāv vēl prāva, apkalta lāde ar Aksiņjas pūru un rotām. Svētbilžu kaktā galds, vaskadrāna ar ģenerāli Skobeļevu, kas auļo uz viņa priekšā noliektiem, bārkstainiem karogiem; divi krēsli, augšā svētbildes ar nabadzīgi spilgtu papīra staru vainagu. Pie sānu sienām — mušu notraipītas ģīmetnes. Kazaku bars — cekulainas galvas, uz izrieztajām krūtīm pulksteņa va/.iņas, no makstīm izvilkti zobenu asmeņi: Stepans ar biedriem vēl aktīvajā karaklausībā. Uz pakarināmā karājas nenovāktais Stepana formas tērps. Mēness bolās pa loga spraugu, neuzticīgi tausta divas baltas apakšvirsnieka uzšuves uz svārku uzplečiem.

Aksiņja nopūzdamās skūpsta Grigoriju virs deguna, uzacu starpā.

—    Griša, zelta gabaliņ .,.

—    Kas ir?

—    Vairs tikai deviņas dienas .

—    Nav vēl tik drīz.

— Ko es, Griša, iesākšu?

—    Kā man to zināti

Aksiņja attur nopūtu un atkal šķirsta un glauda izspūrušo Griškas cekulu.

—    Stepans mani nositīs… — viņa pa pusei jautā, pa pusei apgalvo.

Grigorijs cieš klusu. Viņam nāk miegs. Viņš ar pūlēm atpleš plakstus, kas līp ciet, taisni virs viņa zilgst Aksiņjas melno acu dzīles.

—    Pārnāks vīrs — droši vien atstāsi mani? Nobīsies?

—    Kam man viņa bīties, tu esi sieva, tev jābīstas.

—     Tagad pie tevis es nebīstos, bet pa dienu sadomā* jos — un uznāk drebuli…

Grigorijs žāvājas un, galvu grozīdams, saka:

—     Pārnāks Stepans — nebūs joki. Tēvs, rau, grib mani apprecināt.

Grigorijs smaida, grib vēl kaut ko teikt, bet jūt — Aksiņjas roka zem viņa g_alvas pēkšņi nespēkā atslābst spilvena un notrīcējusi pēc brītiņa atkal saspringst, ieņem iepriekšējo stāvokli.

—    Ko tad prēcina? — nomāktā balsī jautā Aksiņja.

—    Vēl tikai grasās braukt. Māte teica, varbūt pie Koršunoviem, bildināt viņu Natāliju.

—    Natālija … Natālija ir skaista meiča … ļoti skaista … Nu, precies vien … Viendien redzēju viņu baznīcā. Bija uzcirtusies …

Aksiņja runā ātri, bet vārdi izčākst, nenokļūdami līdz ausīm, nedzīvi un blāvi vārdi.

—    Viņas skaistumu aiz stulma aizbāzt nevarēšu. Man gribētos precēt tevi.

Aksiņja strauji izrauj roku Grigorijam no pagalves un sausām acīm veras logā. Arā dzeltens nakts stingums. Šķūnis met smagu ēnu. Čirkst sienāži. Pie Donas klaigā dumpji, dobjās basa skaņas lien pa šauro logu istabā.

—    Griša!

—    Vai esi ko izdomājusi?

Aksiņja saķer raupjās Griškas rokas, kas netiecas uz glāstu, spiež tās pie krūtīm, pie sastingušajiem, aukstajiem vaigiem un vaimanādama kliedz:

—     Kam tu, nolādētais, man piesējies? Ko lai es daru? .. Gri-i-iška! … Tu man esi sirdi izrāvis! … Es esmu pazudusi … Pārnāks Stepans — kā es viņam atbildēšu? .,. Kas mani aizstāvēs? …

Grigorijs klusē. Aksiņja skumji vēro viņa glīto, kumpo degunu, ēnas segtās acis, mēmās lūpas … Un pēkšņi jūtu straume pārrauj savaldības aizsprostu: Aksiņja kā ārprātā skūpsta viņa vaigus, kaklu, rokas, asās, melnās sprogas uz krūtīm. Pa starpām, elpai aizraujoties, čukst, un Grigorijs jūt viņas trīsas:

—     Griša, manu draudziņ .,. mīļais … bēgsim projām. Sirdsmīļākais! Atstāsim visu, aiziesim. Es atstāšu vīru un visu, lai tikai būtu pie tevis … Iesim uz raktuvēm, tālu projām. Es mīlēšu tevi, kopšu … Paramonovu raktuvēs mans krusttēvs par sargu, tas mums izlīdzēs… Griša! Saki kaut vārdiņu.

Grigorijam kreisā uzacs saliecas kāsī, viņš domā un nogaidot atver savas kvēlās nekrieva acis. Tās smej. Apžilbina ar izsmieklu.

— Muļķe, esi gan tu muļķe, Aksiņja! Muldi tā, ka nelik klausīties. Nu, kurp lai eju no saimniecības? Šogad pat jāiet dienestā. Tas neder… No zemes projām nekustošu. Te ir stepe, var brīvi elpot, bet kas tur? Pagājušo ziemu abi ar tēvu aizbraucām uz staciju, tur tikko nedabūju galu. Lokomotīves kauc, gaiss smags no degošajām oglēm. Kā tur cilvēki var dzīvot — nezinu, varbūt viņi pieraduši pie tādas dvingas… — Grigorijs nospļaujas un vēlreiz saka: — No ciemata projām neiešu.

Aiz loga satumst, mēnesim aizgājis priekšā mākonītis. Dzeltenais stingums, kas izpleties pa visu pagalmu, izdziest, gludās ēnas nozūd, un vairs nevar izšķirt, kas tur tads melns aiz zedeņiem: vai pērn sacirstie žagari, vai arī pie zedeņiem pieslējušās vecās nezāles.

Tumsa sabiezē arī istabā, nobāl Stepana apakšvirsnieka uzšuves uz kazaka svārkiem, kas karājas pie loga, un pelēkajā, stingajā krēslā Grigorijs neredz, kā Aksiņjai pleci dreb sīkās trīsās un kā uz spilvena klusi raustās plaukstās saspiestā galva.

XIII

Kopš tās dienas, kad bija atbraukusi Tomiļina sieva, Stepans sāka pārvērsties sejā. Uzacis slīga virs acīm, dziļa un asa grumba šķērsoja pieri. Ar biedriem viņš runāja maz, par niekiem skaitās un uzsāka ķildas, tīri par tukšu salamājās ar vahmistru Pļešakovu, Petro Meļehovam gandrīz nemaz virsū neskatījās. Bija pārtrūkusi draudzības saite, kas agrāk viņus vienoja. Smagā, verdošā naidā viņš trauca no kalna kā zirgs, kas nosviedis jātnieku. Uz māju viņi brauca kā ienaidnieki.

Vajadzēja arī nākt gadījumam, kas palīdzēja atrist tam nenoteikto un naidīgo attieksmju mezglam, kas bija pēdējā laikā sameties starp viņiem. No nometnes viņi izbrauca visi pieci kopā, kā atbraukuši. Ratos iejūdza Petro un Stepana zirgu. Hristoņa jāja ar savu. Andreju Tomiļinu kratīja drudzis, viņš gulēja būdā zem šineļa. Fedots Bodovskovs aiz slinkuma negribēja turēt grožos, tāpēc tos saņēma Petro. Stepans soļoja blakus ratiem, apdauzīdams ar pātagu ceļmalā augošo dadžu sārtās galviņas. Lija lietus. Leknā melnzeme kā darva ķērās pie riteņiem. Rudenīgi zilgmoja mākoņu ieskautā debess. Nāca nakts. Ciemata ugunis — varēja skatīties, kā grib, — nebija saredzamas. Petro netaupīja zirgiem pātagu. Un tad tumsā Stepans iesaucās:

—         Ko tu… Savu zirgu žēlo, bet manējam pātaga lēkā pa muguru?

—    Skaties ciešāk! Kas nevelk, to skubinu.

—    Ka tevi pašu nepiejūdzu. Turki ir lieli vilcēji…

Petro izlaida no rokām grožus.

—    Ko tev īsti vajag?

—    Sēdi vien, necelies kājās,

—    Tā gan, labāk būtu turējis muti.

—         Ko tu viņam bāzies virsū? noducināja Hristoņa, piejādams klāt Stepanam.

Tas neatbildēja. Tumsā nevarēja saskatīt viņa seju. Ap pusstundu viņi brauca klusēdami. Zem riteņiem šļakstēja dubļi. Snaudulīgi pa brezenta jumtu sijājās lietus. Nolicis grožus, Petro pīpēja, pārcilāja prātā visus ļaunos vārdus, ko nākamajā sadursmē teiks Stepanam. Viņu kremta niknums. Gribējās krietni izlamāt, izzobot šo nelieti Stepanu.

—        Paveicies sāņus! Laid ielīst pajumtē! — Stepans viegliņām pagrūda Petro un uzlēca uz kāpšļa.

Tad negaidot rati sagrīļojās un apstājas. Dubļos kājām slīdot, mīdījās zirgi, pakavi šķila dzirkstis. Saspringtā zveņģele krakšķēja.

—    Tprū!… — kliedza Petro, izlēkdams no ratiem.

—    Kas tur ir? — Stepans uztraucās.

Hristoņa pieauļoja klāt.

—    Kaut ko salauzuši, velni? .,,

—    Iededz uguni!

—    Kam ir sērkociņi?

—Stepan, pasvied sērkociņus!

Priekšā krākdams raustījās zirgs. Kāds uzrāva sērkociņu. Iedzeltens gaismas aplītis — un atkal tumsa. Trīcošām rokām Petro taustīja pakritušā zirga muguru. Vilka aiz apaušiem.

—    Nu!

Zirgs stenēdams apvēlās uz sāniem, nokrakšķēja ilkss. Pieskrēja klāt Stepans un aizdedzināja šķipsnu sērkociņu. Viņa zirgs gulēja zemē, atmetis galvu. Priekškāja bija līdz celim iestigusi aizsērējušā murkšķa ala.

Hristoņa steigšus raisīja vaļā atsaites.

—    Velc viņam kāju ārā!

—    Jūdz nost Petro zirgu, nu, aši!

—    Stāvi, no-lā-dē-tais! Tprrr!,,,

—    Tas sper, velns. Ātrāk!

Ar lielām pūlēm Stepana zirgu uzcēla kājās. Petro notašķījies turēja viņu aiz apaušiem. Hristoņa rāpoja pa dubļiem, aptaustīdams nedzīvi pacelto kāju.

—    Laikam pārlauzis … — viņš nobasēja.

Fedots Bodovskovs uzsita ar plaukstu zirgam pa trīcošo muguru.

—    Ved uz priekšu. Varbūt ies?

Petro pavilka aiz pavadas. Zirgs palēcās, nelikdams uz zemes kreiso priekškāju, un iezviedzās. Tomiļins, bāzdams rokas šineļa piedurknēs, nošņurcis mīdījās ap zirgu.

—    Tad ta ķeza! … Nobeiguši zirgu, ek!

Stepans bija visu laiku klusējis, it kā to vien gaidīdams: atgrūdis Hristoņu, viņš gāzās virsū Petro. Tēmēja galvā, bet kļūdījās — ķēra pa plecu. Abi saķērās. Nokrita dubļos. Vienam plīsa krekls. Stepans pieveica Petro un, piespiezdams tam ar celi galvu, apstrādāja viņu ar dūrēm. Hristoņa viņus izšķīra, nešpetni lamādamies.

—    Par ko? … — asinis kraukādams, kliedza Petro.

—    Turi grožus, nešķīstais! Nebrauc bez ceļa!.,,

Petro rāvās ārā no Hristoņas rokām.

—        Nu,.nu, nu! Neplosies! — tas rūca, piespiezdams viņu ar vienu roku pie ratiem.

Petro zirgam piejūdza Fedota Bodovskova mazo zirģeli, labu vilcēju.

—        Kāp manējam mugurā! — Hristoņa pavēlēja Stepanam.

Pats ielīda būdā pie Petro.

Ap pusnakti viņi piebrauca pie Gņilovas ciemata. Apstājās pie pirmās mājiņas. Hristoņa gāja lūgt naktsmītni. Neveltīdams nekādu vērību sunim, kas viņam ķērās šineļa stērbelēs, viņš piečāpoja pie loga, attaisīja aizvērtni, paskrāpēja ar nagu stiklu.

—    Saimniek!

Dzirdama tikai lietus šalkoņa un suņa nemitīgā riešana.

—        Saimniek! Ei, labie ļautiņi! Dodiet, dieva dēļ, naktsmāju. Ko? Karavīri no nometnes. Cik? Pieci. Ahā, nu, paldies dievam. Brauc iekšā! — viņš uzsauca, pagriezdamies uz vārtu pusi.

Fedots ieveda zirgus pagalmā. Paklupis uz cūkas siles, kas bija atstāta sētas vidū, viņš nolamājās. Zirgus viņi novietoja šķūņa nojumē. Tomiļins, zobus klabinādams, gaja uz istabu. Ratos palika Petro un Hristoņa.

Gaismiņā viņi taisījās braukt projām. No istabas iznāca Stepans, viņam pakaļ tipināja veca, sakumpusi vecenīte. Hristoņam, kas jūdza zirgus, metās viņas žēl:

—         Ak, māmuļ, kā tu saliekta! Droši vien baznīcā tev ērti klanīties, mazliet paliecies — un grīda klāt.

—         Man, atamaniet, manu vanadziņ, ērti klanīties, pie tevis var suņus pakārt… Katram sava tiesa, — vecā bargi pasmīnēja, un Hristoņam bija jābrīnās par viņas ciešajiem, nenolietotajiem, sīkajiem zobiem.

—         Vai tu re, kas par zobiem, tīri kā līdakai. Būtu jel man, nabagam, uzdāvinājusi kādu desmitu! Jauns vēl, bet nav ar ko krimst.

—    Bet kas tad man pašai paliks, mīlulīt?

—         Tev, vecmāmiņ, ieliksim zirga zobus. Tev tik un tā jāmirst, un viņā saulē zobos neskatās: svētie jau nav čigāni.

—        Muldi gan, muldoņa, — smējās Tomiļins, kāpdams ratos.

Vecā ar Stepanu iegāja nojumē.

—    Kurš no tiem?

—    Melnais, — Stepans nopūtās.

Vecene nolika zemē savu ķeģi un ar drošu, spēcīgu, tīri kā vīra roku pacēla zirgam sabojāto kāju. Sarauktiem, sīkiem pirkstiem ilgi taustīja ceļa skriemelīti. Zirgs pieglauda ausis, atņirdza brūnos zobus un no sāpēm attupās uz pakaļkājām.

—         Lūzuma nav, kazaciņ, nav vis. Atstāj te, izdziedināšu.

—    Vai būs kāda jēga, vecmāmuļ?

—            Jēga? Kas to lai zina, mans mīļais.,, Varbūt būs , jēga.

Stepans atmeta ar roku un gāja uz ratiem.

—         Atstāsi vai ne? — vecā piemiegtām acīm vērās viņam pakaļ.

—    Lai tad notiek.

—        Viņa to izdziedinās; atstāji ar trim kājām — dabūsi atpakaļ 'pavisam bez kājām. Atradis vetināru ar kupri mugurā, — skaļi smējās Hristoņa.

XIV

•» …Tvīkstu pēc viņa, mīļā vecmāmuliņ. Acīm redzot, izdēdu. Nepagūstu brunčus pielāgot — katru dienu tie par par platiem… Šis iet gar pagalmu, man sirdī sāk jau degt… esmu gatava krist zemē, skūpstīt viņa pēdas.., varbūt ar kaut ko ieēdinājis? Palīdzi, vecmāmuliņ! Viņu taisas apprecināt.., Palīdzi, mīļā! Cik prasīsi — došu. pat pēdējā krekla nežēlošu, tikai palīdzi! Vecās Drozdenes gaišās, grumbu ietvertās acis raugās aksiņjā, viņa krata galvu, klausīdamās rūgtajos vārdos,

—    Kā zēns tad viņš ir? — Panteleja Meļehova.

—   Turka, vai?

—    Tā paša.

Vecā čāpstina iekritušo muti, vilcinās ar atbildi.

—        Nāc, sievelīt, rīt labi agri. Nāc, tikko sāk svīst gaismiņa, Aiziesim pie Donas, pie ūdens. Aizskalosim skumjas. Kripatiņu sāls paķer no mājas līdz… Tā ja.

Aksiņja aizvelk dzelteno lakatu sejai priekšā un sakumpusi iziet pa vārtiem.

Viņas tumšais stāvs izplēn naktī. Sausi čirkst kurpju zoles. Apklust arī soļi. Kaut kur ciemata malā ļaudis kaujas un auro dziesmas.

Gaismiņā Aksiņja, visu nakti negulējuši, jau pie Drozdenes loga.

—         Vecmāmiņ!

—    Ķas tur ir?

—    Es, vecmāmiņ. Celies!

—   Tūlīt apģērbšos.

Pa sānceļu tās kāpj lejā uz Donu. Piestātnē pie laipām ūdenī mirkst pamesta ratu priekša. Ūdens malā smilts ledaini durstīga. No Donas plūst valga, salta migla.

Drozdene satver savā kaulainajā rokā Aksiņjas roku, velk viņu pie ūdens.

—    Vai sāli paņēmi? Dod šur. Pārmet krustu pret rītiem! Aksiņja met krustu. Nikni raugās laimīgajā, sārtajā ausmā.

—    Iesmel saujā ūdeni! Dzer! — Drozdene komandē. Aksiņja, samērcēdama jakas piedurkni, padzērās. Vecā ka melns zirneklis izplētās pār gauso vilni, notupās un sāka čukstēt:

—    Aukstie strauti, kas plūst no apakšas,,, Karstā miesa… Kā nezvērs sirdī.., Ļaunā tvīkšana … Ar svēt krusta zīmi.,, šķīstā dievmāte.., dieva kalpu Grigo riju… — varēja sadzirdēt Aksiņja.

Drozdene uzkaisīja sāli mitrajām smiltīm zem kājām, iebēra šķipsniņu ūdeni, un pārējo — Aksiņjai azotē.

—    Pāršļāc plecam pāri ūdentiņu. Ašāk!

Aksiņja izdarīja tā. Skumji un naidīgi viņa vērās brūnajos Drozdenes vaigos.

—    Vai tas ir viss?

—    Ej, mīļā, atmiegā. Tas ir viss.

Aksiņja aizelsusies atskrēja mājā. Laidarā māva govis. Meļehovu Darja samiegojusies un sārta, cilādama glītos uzacu lokus, dzina savas govis ganos. Smaidīdama viņa vērās garām skrejošajā Aksiņjā.

—    Labrīt, kaimiņieni

—    Labrīt.

—    Kur tad tik agri klaiņoji?

—    Tepat, vienā vietā, vajadzēja pieiet.

Sāka zvanīt uz rīta dievkalpojumu. Vara zvana skaņas kā lūzdamas bārstījās visapkārt. Sānceļā plīkšķināja pātagu ganu zēns.

Aksiņja steigšus izdzina govis un nesa kāst pienu uz priekšnamu. Viņa noslaucīja priekšautā līdz elkoņiem kailās rokas un, savas domas domādama, lēja pienu putu pilnajā kāstuvē.

Uz ielas griezīgi nodārdēja rati. Iezviedzās zirgi. Aksiņja nolika slauktuvi un piegāja pie loga skatīties.

Uz vārtiņiem, pieturēdams zobenu, nāca Stepans. Cits citu apdzīdami, uz laukumu auļoja kazaki. Aksiņja saņurcīja pirkstos priekšautu un apsēdās uz sola. Lievenī skan soļi… Soļi priekšnamā… Soļi jau pie durvīm…

Stepans apstājās uz sliekšņa izdēdējis un svešs.

—    Nu …

Aksiņja gaja pretī, līgodamās visā savā lielaja, druknajā augumā.

—    Sit! •— viņa lēnām teica un pagriezās sāņus.

—    Nu, Aksiņja …

—    Neliedzos, — esmu grēkojusi. Sit, Stepan!

Viņa stāvēja ar vaigu pret vīru, ievilkusi galvu plecos, sarāvusies čokurā, sargādama rokām tikai vēderu. No bailēs pārvērstās sejas nemirkšķinādamas raudzījās melnos lokos iegrimušās acis. Stepans sagrīļojās un pagāja garām. No nemazgātā krekla nāca vīrieša sviedru un rūgto ceļa vērmeļu smaka. Nenoņēmis cepuri, viņš atgāzie gultā, pagulēja, paraustīja plecu, nokratīdams portupeju. Viņa arvien lepni sagrieztās rudās ūsas gurdi sliecas lejup. Nepagriezdama galvu, Aksiņja skatījās viņā no sāniem, paretam notrīsēdama. Stepans uzlika kājas uz gultas gala. No zābakiem vilkani stiepās sastingušie dubļi. Viņš skatījās griestos, viļādams pirkstos zobena ādas pušķi.

Brokastis vēl neesi taisījusi?

. Nē.

—    Pagada kaut ko ieest.

Viņš strēba pienu no tases, aplaizīdams ūsas. Maizi košļāja ilgi, un viņam vaigos cilājās ādā iežņaugtie purnpuļi. Aksiņja stāvēja pie krāsns un kvēlās bailēs skatījās uz, mazajām, skrumslainajām ausīm, kas, vīram ēdot, cēlās uz augšu un slīga lejup.

Stepans piecēlās no galda un pārmeta krustu.

—    Stāsti, mīļā, — viņš strupi lūdza.

Aksiņja, galvu nodūrusi, klusuciezdama nokopa galdu.

—    Stāsti: kā gaidīji vīru, kā sargāji vīra godu? Nu?

Šausmīgs sitiens pa galvu izrāva zemi no kāju apakšas un atsvieda Aksiņju pret slieksni. Viņa atsitās ar muguru pret durvju palodu un dobji ievaidējās.

Ne tikai vāju, mīkstčaulīgu sievieti, arī īstus, zaļoksnējus atamaniešus Stepans prata ar veiklu sitienu pa galvu notriekt zemē. Aksiņjai palīdzēja vai nu bailes, vai arī sīkstā sievietes daba, bet viņa pavāļājās, atžilba un pieceļas rāpus.

Istabas vidū pīpēdams, Stepans palaida garām to mirkli, kad Aksiņja tika kājās. Viņš nosvieda tabakas maku uz galda, bet Aksiņja jau aizcirta durvis. Viņš dzinās pakaļ.

Asinīm nošķiestā Aksiņja kā auka brāzās uz zedeņiem, kas šķīra viņu un Meļehovu pagalmu. Pie zedeņiem Stepans viņu panāca. Viņa melnā roka kā vanags uzkrita lai uz galvas. Sažņaugto pirkstu starpas bija pilnas māliem. Viņš rāva un nogāza Aksiņju zemē, pelnos — tais pelnos, kurus viņa, krāsni izkurinājusi, diendienā bēra pie zedeņiem.

Kas tur nu liels, kad vīrs, rokas aiz muguras salicis, apstrādā pat.s savu sievu ar zābakiem?… Garām gāja vienrocis Aļoška Šamilis, paskatījās, pablisināja acis un smīnā pašķīra savu ceraino bārdeli: var jau saprast, par ko Stepans godā savu lauleni,

Samilis būtu palicis noskatīties (lai kā, tomēr redzēt gribas) — vai pavisam nositis vai ne, — bet tā kā kauns. Nav jau nekāds sievišķis.

Iztālēm Stepanā noskatoties, varētu domāt, ka cilvēks dejc «kazačoku». Tā likās arī Griškam, pa logu raugoties, kā Stepans lēkā. Bet tad viņš izprata — un izdrāzās no istabas. Skrēja pie zedeņiem uz pirkstgaliem, savilktās dūres cieši piespiedis pie krūtīm; viņam pakaļ smagi zābakos stampāja Petro.

Kā putns Grigorijs pārlaidās pāri augstajiem zedeņiem. Skrējienā krāva no mugurpuses Stepanam pa galvu. Tas sagrīļojās un atgriezies kā lācis gāzās Griškam virsū.

Brāļi Meļehovi kāvās sirdīgi. Knābāja Stepanu kā ērgļi maitu. Vairākkārt vēlās zemē Griška, Stepana svina dūres ķerts. Viņš bija vēl pamīksts, salīdzinot ar nobriedušo Stepanu. Bet augumā pamazais, kustīgais Petro, sitienu ķerts, locījās kā niedre vējā, taču palika stingri uz pekām.

Stepans, vienu aci zibsnīdams (otra bija aizlipuši z§m negatavas plūmes krāsā uztūkuša pampuma), atkāpās uz lieveņa pusi.

Viņus izšķīra Hristoņa, nākdams pie Petro pēc iemauktiem.

—         Izklīst! — viņš novēcināja spīlēm līdzīgās rokas. — Izklīst, citādi visi pie atamana!

Petro, piesardzīgi izspļāvis saujā asinis un puszoba, sacīja aizsmakušā balsī:

—    Iesim, Griška. Gan mēs viņu kādreiz dabūsim…

—        Arī tu man pagadīsies! — draudēja no lieveņa Stepans, daudzās vietās sazilināts.

—    Labi, labi!

—Bez labinājuma izraušu dvēseli ar visām zarnām!;

—    Vai tu nopietni runā vai pa jokam?

Stepans aši ņokāpa no lieveņa. Griška metās tam pretī, bet Hristoņa viņu izgrūda pa vārtiņiem, solīdamies:

—    Iesāc tikai — izārdīšu kā salmu kūli!

Kopš tas dienas sametās nikns naida mezgls starp Meļehoviem un Stepanu Astahovu.

So mezglu atraisīt bija lemts Grigorijam Meļehovam divus gadus vēlāk Austrumprūsijā, pie Stolipinas pilsētas.

XV

—    Saki Petro, lai iejūdz ķēvi un savu zirgu.

Grigorijs izgāja ārā. Petro vilka ratus no nojumes pagalmā.

—    Tēvs liek iejūgt ķēvi un tavējo.

—        Zinām bez viņa. Lai neburkšķ! — dīseli iekabinādams, atteica Petro.

Pantelejs Prokofjevičs, svinīgs kā baznīcas vecākais dievvārdos, beidza strēbt kāpostus un mirka karstos sviedros.

Duņaška pārlaida žiglu skatienu Grigorijam, aizturēdama kaut kur ēnainajā izliekto skropstu dzestrumā savu meitenes smiekliņu. Iļjiņična, zema un cienīga ar gaišdzelteno svētdienas šalli, slēpdama lūpu kaktiņos mātes bažas, apskatīja Grigoriju un teica vecajam:

—        Vai nu, Prokofič, nebūsi piestrēbies? Tīri kā izbadējies!

—    Ir paēst neļaus. Tad ta brīnumi!

Petro pabāza durvīs savas garās kviešu dzeltenās ūsas.

—    Lūdzu, kariete piebraukta.

Duņaška nosprauslājās smieklos un aizsedza seju ar piedurkni.

Virtuvei cauri izgāja Darja un paraustīja melnos uzacu lokus, aplūkodama līgavaini.

Par precinieci brauca līdz Iļjiņičnas māsīca, sparīga atraitne, krustmāte Vasiļisa. Viņa pirmā ieperinājās ratos, grozīdama galvu, tik apaļu kā upes olis, smiedamās un rādīdama aiz lūpu sprosta savus līkos, melnos zobus.

—        Tu, Vasenka, tur tā neņirdz, — Pantelejs Prokofjevičs viņu brīdināja, — ka ar savām žaunām nesagāni visu lietu… Tev zobi mutē kā piedzēruši: viens turp, otrs pavisam uz citu pusi.. .

—        Ak, radiņ, ne jau man jāprecas. Ne jau es līgavainis.

—        Tā nu gan, tomēr labāk nesmejies. Zobi tev pavisam tādi… Tik melni, ka dūša apšķebinās.

Vasiļisa apskaitās, bet Petro pa tam atdarīja vārtus. Grigorijs atrotīja dvingainus ādas grožus un uzlēca kučiera sēdvietā. Pantelejs Prokofjevičs ar Iļjiņičnu'nosēdās līdzās pakaļējā sēdeklī gluži kā jaunais pāris.

—        Uzšauj viņam ar pātagu! — uzsauca Petro, izlaizdams no rokām pavadu.

—    Skrej, velns! — Griška koda lūpā un — ar pātagu zirgam, kas cilāja ausis.

Zirgi savilka atsaites un strauji metās skriet.

—    Sargies! Aizķersies!… — iesmilkstējās Darja, bet rati ātri pagriezās un, pa ceļmalas kulksnām lēkādami, aizdārdēja pa ielu.

Uz sāniem sazvēlies, Grigorijs ar pātagu svilināja Petro kara zirgu, kas tītījās iejūgā. Pantelejs Prokofjevičs turēja saujā bārdu, it kā baidīdamies, ka to nesatver vējš un neaiznes.

—    Uzdod ķēvei! — viņš rūca, skatīdamies apkārt, pieliecies Grigorijam pie muguras.

iļjiņična noslaucīja ar jakas mežģīņu piedurkni asaru lāsi, kas bija izritusi vējā, un, blisinādama acis, vērās, kā Grigorijam uz muguras trīc zilais satīna krekls, vēja uzpūsts pūslī. Satiktie kazaki grieza ceļu un ilgi noskatījās pakaļ. Suņi metās laukā no sētām, virpuļoja zirgiem zem kājām. Viņu rējienus nevarēja dzirdēt, par daudz stipri rībēja jaunapkaltie riteņi.

Grigorijs nežēloja ne pātagas, ne zirgu, un pēc desmit minūtēm ciemats jau bija aiz muguras, gar ceļu zaļi vizēja pēdējo māju dārzi. Plašā Koršunovu sēta. Dēļu žogs. Grigorijs sarāva grožus, rati pārtrauca pusvārdā dzelzasu stāstu un apstājās pie smalkiem griezumiem izrotātiem, krāsotiem vārtiem.

Grigorijs palika pie zirgiem, bet Pantelejs Prokofjevičs kliboja uz lieveni. Viņam pakaļ, svārkiem čaukstot, sārta kā magone līgoja Iļjiņična un nāca Vasiļisa, nepielūdzami cieši sakniebusi lūpas. Vecais steidzās, bīdamies, ka neizčākst ceļā uzkrātā drosme. Viņš paklupa pie augstā pakāpiena, sadauzīja klibo kāju un, no sāpēm viebdamies, steigšus steberēja augšup pa nomazgātajiem pakāpieniem.

Istabā viņš ienāca gandrīz reizē ar Iļjiņičnu. Viņam nebija izdevīgi stāvēt līdzās sievai, jo tā bija veselu galvas tiesu par viņu garāka, tāpēc viņš pagājās no sliekšņa soli uz priekšu, pievilka kāju kā gailis un, noņēmis cepuri, pārmeta krustu pret melno, blāvi gleznoto svētbildi.

—    Būsiet veselj!

—    Paldies dievam, — celdamies no sola, atbildēja saimnieks — neliels, stipri vecs kazaks vasaras raibumiem klātu seju.

—    Saņem viesus, Miron Grigorjevič!

—    Viesus arvien mīļi uzņemam. Marij, dod cilvēkiem kur atsēsties.

Vecīga, plakana saimniece izskata pēc apslaucīja ķeblīšus un piebīdīja tos viesiem. Pantelejs Prokofjevičs apMctlās uz maliņas, berzēdams ar mutautiņu savu tumšo, nvicdros mirkstošo pieri.

—    Mēs pie jums darīšanā, — viņš iesāka bez aplinkiem.

Sai runas vietā apsēdās arī Iļjiņična ar Vasiļisu, paceldamas svārkus.

—        Apžēlojies: kas tad par darīšanu? — nosmīnēja saimnieks.

Ienāca Grigorijs. Meta acis visapkārt.

—    Sveiki jūsmājāsl

—    Paldies, paldies, — stiepti atbildēja saimniece.

—        Paldies, paldies, — piebalsoja arī saimnieks, un viņa sejas vasaras raibumiem sāka spiesties cauri brūna krāsa: tikai tagad viņš atģidās, kālab sabraukuši viesi. — Saki, lai viņu zirgus ieved sētā! Tiem vajadzētu padot sienu, — viņš teica sievai.

Tā izgāja.

—        Mums tāda maza ķibelīte ar jums… — turpināja Pantelejs Prokofjevičs. Viņš ņurcīja savu cirtaino, melno bārdu un uztraukumā drebināja ausī karekli. — Jums ir meita līgavas gados, mums līgavainis… Vai mēs kaut kā nevarētu saostīties? Gribētos zināt — vai jūs viņu pašlaik izdosiet vai ne? Varbūt varam tikt vel rados?

—        Kas viņu zina… — saimnieks kasīja papīiko galvu. — Jāteic, nedomājām gan vēl šai priekšgavēnī izdot. Tagad milzums darba, un arī gadiņi viņai vēl necik. Tikai astoņpadsmitais ziedonis pagājis. Vai tā būs, Marij?

—' Tā ir.

—         Tagad viskrāšņākais laiks, ko vēl ilgāk turēt, — vai tad maz pārstāvas un kvern vecmeitās? — iesāka Vasiļisa, gorīdamās uz ķeblīša (viņai dūrās sānos priekšnamā nozagtā un zem jakas pabāztā slotai pēc sena ticējuma, tie precinieki, kas līgavai nozog slotu, nedabū atraidījuma).

—        Mūsējai precinieki brauca jau priekš pavasara. Viņa sēžot nepaliks. Meiča — ko tur kaitināt žēlīgo dievu —• visur raita: kā laukā, tā mājā …

—        Kad gadās labs cilvēks, var arī izdot, — Pantelejs Prokofjevičs iespraucās spraigajās sievu valodās,

—        Par to nav ko runāt, — saimnieks knosījās, — var Izdot kaut kurā laikā.

Pantelejs Prokofjevičs iekaisa, domādams, ka viņiem atsaka.

—    Protama lieta —jums pašiem jāizlemj… Te ir līga. vainis, ka nu, var bildināt uz vietas. Bet, ja jūs, par piemēru, varbūt tīkojat tirgoņu kārtas līgavaini vai ko, tad jau pavisam citādi, atvainojiet.

Viss draudēja izčibēt: Pantelejs Prokofjevičs šņāca, pietvīkdams brūns kā biešu sula, līgavas māte kladzināja kā cāļu rnāte, vanagu ieraudzījusi, bet vajadzīgajā brīdi iejaucās Vasiļisa. Sāka bērt ātrus, klusus vārdus kā sāli uz apdedzinātas brūces un izlīdzināja plaisu.

—    Ko nu tur, mīlīši! Kad tāda lieta lemjama, tad jāapdomā kārtīgi un par laimi savam bērnam… Ņemsim kaut Natāliju — tādas meitas jāmeklē pa visu plašo pasauli! Darbs rokās verd; kas par rokdarbnieci! Kas par saimnieci! Un izskats, jūs, mīļie cilvēki, paši redzat, — viņa izplēta rokas tīkamā apaļumā, pievērsdamās Pantelejarn Prokofjevičam un saīgušajai Iļjiņičnai. — Bet arī līgavainis nav zemē metams. Paraugos viņā, — sirds kāpj pa muti laukā, cik viņš līdzīgs manam nelaiķa Doņuškam… un viņa dzimta traki strādīga. Prokofičs pats —• vaicā visā apkaimē — visiem pazīstams vīrs un labdaris… Prātīgi runājot, vai mēs saviem bērniem varam būt pretinieki un nelabvēļi?

Pantelejarn Prokofjevičam kā sīrups plūda ausīs burbuļojošā precinieces balstiņa. Vecais Meļehovs klausījās un līksmoja savā prātā: «Ek, kāš gan, velnamāte, tavu valodu! Runā, kā zeķi ada. Met cilpas — nevar ne atģisties, kā un kam. Tāds sievišķis uzveic pat kazaku ar daždažādiem vārdiem… Re, kāda kode brunčos!» viņš tīksminājās par precinieci, kas izplūda slavas dziesmās līgavai un līgavas radiem, sākot ar piekto paaudzi.

—    Ko tur runāt, ļauna mēs savam bērnam nevēlam.

—    Runa tik tāda, ka varbūt vēl par agru viņu izdot, — centās samierināt saimnieks, laistīdamies smaidā…

—    Nav par agru! Dievam tiesa, nav par agru! — Pantelejs Prokofjevičs centās viņam iegalvot.

. — Agri vai vēlu, reiz tomēr būs jāšķiras… — iepinkšķējās saimniece pa pusei liekulīgi, pa pusei nopietni.

—    Pasauc meitu, Miron Grigorjevič, paraudzīsim.

—    Natālij!

Durvīs nedroši parādījās līgava, apmulsumā vīstīdama tumšā jo? pirķstos priekšauta malu.

Nāq, nāc! Re, ķā nokaunējusies, — mudināja māte, smaidīdama asaru miglas pilnām acīm.

Grigorijs, sēdēdams pie smagas lādes, kurai bija nolupusi zilā krāsa, paskatījās viņā.

Zem putekšņmākonim līdzīgā melnā, adītā lakata drošas, pelēkas acis. Uz stingrā vaiga no mulsas un atturēta smaida drebēja nedziļa, sārta bedrīte. Grigorijs nolaida skatienu uz rokām: lielas, sastrādātas. Zem zaļās blūzes, kas aptvēra raženo augumu, augšup un'lejup šūpodamās, Izspīlējās nelielas, meitenīgi cietas krūtis, kā podziņas Izspiedās smailie krūšu gali.

Grigorijā acis vienā mirklī pārskrēja viņai visai — no galvas līdz garajām, glītajām kājām. Viņš apskatīja, kā zirgu mītnieks aplūko vaislas ķēvi, ko taisās pirkt, un nodomāja: «Laba,» — un sastapās ar viņas acīm, kas bija vērstas tasni uz viņu. Viņas mazliet mulsais, patiesais skatiens it kā pauda bez kāda viltus: «Re, te nu es esmu. Kā gribi, tā spried par mani.» — «Jauka,» atbildēja Grigorijs ar acīm un smaidu.

—    Vari iet, — saimnieks māja ar roku.

Natālija, durvis aiz sevis aizvērdama, paskatījās uz Grigoriju, neslēpdama ne smaida, ne ziņkāres.

—    Re, ko, Pantelej Prokofjevič, — iesāka saimnieks, saskatījies ar sievu, — aprunājieties jūs, un mēs aprunāsimies savā starpā, ģimenē. Un pēc tam izlemsim, vai tiksim rados vai ne.

Kāpdams no lieveņa zemē, Pantelejs Prokofjevičs solījās:

—    Pēcnākamā svētdienā atšausim.

Saimnieks, pavadīdams viņus līdz vārtiem, ar gudru ziņu klusēja, it kā nebūtu nekā dzirdējis.

XVI

Tikai pēc tam, kad bija dabūjis no Tomiļina zināt par Aksiņju, Stepans ar skumjām un naidu sirdī atģida, ka par spīti nesaticīgajai dzīvei un senajam apkaunojumam viņš tomēr Aksiņju mīl ar smagu, naidpilnu mīlu.

Naktīs viņš bija gulējis ratos, ar šineli apsedzies, rokas atmetis aiz galvas, domādams par to, kā atgriezīsies mājā, kā sieva viņu saņems, un juta, it kā sirds vietā krūtīs urbtos nikns, spurains zirneklis… Gulēja, apsvērdams tūkstoš sīkumu, kā ar viņu izdarīsies, turklāt viņam bija tāda sajūta, it kā zobos būtu graudalrtā, rupja smilts. Niknumu viņš izšļāca, kaudamies ar Petro. Mājā atbrauca noguris, tāpēc Aksiņja tik viegli tika cauri.

Kopš tās dienas Astahovu sētā iemitinājās neredzams mironis. Aksiņja staigāja uz pirkstgaliem, runāja čukstēdama, bet acīs tikko manāmi gailēja baiļu pelniem apbērta oglīte, kas bija palikusi no Grišķas aizdedzinātā ugunsgrēka.

Viņā nolūkodamies, Stepans vairāk to juta nekā redzēja. Mocījās. Pa naktīm, kad virtuvē uz sijas gala aizmiga mušu bars un Aksiņja, lūpām drebot* klāja gultu, Stepans viņu sita, aizturēdams viņai muti ar melno, raupjo roku. Izjautāja visnekaunīgākos sīkumus par sakaru ar Grišku. Aksiņja svaidījās cietajā, aitādas smakas pilnajā gultā un grūti elsa. Stepans, apnicis spīdzināt mīksto, uzrūgušai mīklai līdzīgo miesu, taustīja ar roku viņas seju, meklēja asaras. Bet Aksiņjai vaigi kvēloja sausi, un zem Stepana pirkstiem saspiezdamies un atlaizdamies kustējās žokļi.

—    Vai stāstīsi?

—    Nē!

—    Nositīšu!

—    Sit! Sit nost, dieva dēļ.., Būs mokām gals… Tā nav dzīve…

Zobus sakodis, Stepans knaibīja plāno, no sviedriem vēso ādu uz sievas krūtīm.

Aksiņja trīcēja iļn vaidēja.

—    Vai sāp? — Stepans līksmoja.

—    Sāp.

—    Un man, domā, nesāpēja?

Viņš aizmiga vēlu. Miegā, čokurā sarāvies, kustināja melnos pirkstus ar pampumiem locītavās. Aksiņja, pacēlusies uz elkoņa, ilgi nolūkojās glītajā, miega pārvērstajā vīra sejā. Ļaudama slīgt galvai uz spilvena, kaut ko čukstēja.

Grišku viņa gandrīz nemaz nedabūja redzēt. Reiz nejauši satika viņu pie Donas. Grigorijs bija atdzinis dzirdīt vēršus un kāpa pa nogāzi augšā, vicinādams rudu rīksti un skatīdamies uz kājām. Aksiņja gāja viņam pretī. Ieraudzīja un sajuta, ka rokās sastingst nēši un asins svelme plūst deniņos.

Atceroties vēlāk šo brīdi, viņai nācās diezgan grūti sevi pārliecināt, ka tas noticis īstenībā. Grigorijs viņu ieraudzīja tikai tad, kad viņa jau bija gandrīz tam blakus. Spaiņiem skaudri iegraboties, viņš pacēla galvu, sarāva uzacis un muļķīgi pasmaidīja. Aksiņja soļoja, skatīdamās pāri viņa galvai uz zaļo, viļņu elpā nemierīgo Donu, vēl tālāk — uz smilšainās sēres svītru.

Nosarkums viņai izspieda no acīm asaras.

Ksjuša!

Aksiņja pagāja dažus soļus un apstājās, nodūrusi galvu kA sitienu gaidīdama. Grigorijs pikti iedrāza ar rīksti raibajam vērsim, kas bija palicis iepakaļ, un, galvu nepagriezis, vaicāja:

—    Kad Stepans brauks rudzus pļaut?

-     Tūliņ … jau jūdz.

Kad aizvadīsi, atnāc uz mūsu saulenēm liekņā, es ar i aiziešu.

Spaiņus grabinādama, Aksiņja nokāpa pie Donas. Gar Krastu kā dzeltenas, krāšņas mežģīnes pie zaļajiem viļņu svarkiem locījās putas. Baltās zivju kaijas klaigādamas Aaudījās pāri Donai.

Kā sudraba lietus lāses virs ūdens mirgoja sīkās zivtiņas. Viņā pusē, aiz baltās, smilšainās sēres, vecās papeles cildeni un bargi cēla vēja locītās, sirmās galvas. Aksiņjai, ūdeni smeļot, izkrita spainis. Ar kreiso_roku brunčus pacēlusi, viņa iebrida līdz ceļiem ūdenī. Ūdens saka kutināt prievīšu noberztos ikrus, un Aksiņja klusi un nedroši iesmējās — pirmoreiz pēc tam, kopš bija pārbraucis Stepans.

Viņa atskatījās uz Grišku: tas, tāpat rīksti vicinādams, il kā no dunduriem gaiņādamies, gausi kāpa augšup.

Asaru aizmiglotu skatienu Aksiņja tīksminājās par viņa spēcīgajām kājām, kas droši spēra soļus. Griškam baltās vilnas zeķēs samauktajās, platajās biksēs vizēja sarkanās svītras. Viņam uz muguras pie pašas lāpstiņas plivinājās tikko atrauts netīra krekla gabaliņš, atsegdams melnīgsnēju kailas miesas trīsstūri. Aksiņja ar acīm skūpstīja šo sīciņo mīļās miesas plankumiņu, kas viņai kādreiz piederējis; asaras ritēja uz smaidošajām, nobālušajām lūpām.

Viņa nolika spaiņus smiltīs un, klabinādama stīpu nēšu kāsī, ieraudzīja smiltīs pēdu, kas palikusi no Griškas kurpes ar smailo purnu. Zaglīgi pavērās apkārt — nav neviena, tikai tālajā piestātnē plunčojas bērni. Aptupās un uzlika plaukstu uz pēdas, tad uzmeta plecos nēšus un, sevī smaidīdama, steidzās uz māju.

Pāri ciematam, dūmakas šķidrauta aizsegta, slīdēja saule. Kaut kur zem baltajām, krūzainajām mākonīšu aitiņām vizēja dziļa, vēsa ganīklu zilgme, bet pār ciematu virs pārkarsētajiem skārda jumtiem, pār tukšajām, putekļainajām olnīcām, pār pagalmiem ar dzeltenu, izdegušu mauru slīga nāvējoša svelme.

Aksiņja, šļakstīdama no spaiņiem ūdeni uz saplaisājušo zemi, līganā gaitā pienāca pie lieveņa. Stepans ar platu salmeni galvā jūdza zirgus pļaujmašīnā. Sakārtodams vērzeles sakās snaudošajai ķēvei, viņš paskatījās uz Aksiņju.

—    Ielej mučelē ūdeni!

Aksiņja izlēja spaini mučelē, apdedzinādama rokas pie dzelzs stīpām.

—         Vajadzētu ledu. Ūdens sasils, —viņa sacīja, vērdamās uz vīra muguru, kas bija slapja no sviedriem.

—        Ej paņem no Meļehoviem… Neej!.., — Stepans atģidies uzkliedza.

Aksiņja gāja aizvērt līdz galam vaļā atstātos vārtiņus, Stepans, acis nolaidis, satvēra pātagu.

—    Kur tu iesi? …

—    Vārtiņus aizvērt.

—    Atpakaļ, neliete… es teicu — neej!

Viņa steigšus aizgāja uz lieveni, gribēja pakārt nēšus, bet trīcošās rokas vairs neklausīja — nēši vēlās pa kāpnītēm lejā.

Stepans uzsvieda uz priekšējā sēdekļa brezenta apmetni un sēzdamies sakārtoja grožus.

—    Atver vārtus.

Attaisījusi vārtus, Aksiņja iedrošinājās jautāt:

—    Kad būsi mājās?

—         Uz vakaru. Sarunājām pļaut kopā ar Anikušku. Ēdienu aiznes viņam. Atnāks no kalves — brauks uz lauku.

Mazie pļaujmašīnas riteņi kaukdami griezās pelēkajā putekļu plīšā un izripoja cauri vārtiem. Aksiņja iegāja istabā un pastāvēja, plaukstas pie sirds piespiedusi, tad apmeta ap galvu lakatiņu un skrēja uz Donu.

«Bet ja nu atgriežas? Kas tad?» viņu sadzeldināja doma. Viņa apstājās, it kā ieraudzījusi pie kājām dziļu krauju, paskatījās atpakaļ un — gandrīz skriešus devās gar Donu uz liekņu.

Zedeņi. Sakņu dārzi. Dzeltens klajš ar saulenēm, kas skatās saulei acīs. Zaļie kartupeļi bālos ziedos. Re, kur Samiļu sievas nosebojušās beidz ravēt savu kartupeļu lauciņu: saliektas muguras, sārti krekli, īsie kapļu vēzieni krīt pelēkajā arumā. Aksiņja, elpu neatņemdama, piesteidzās pie Meļehovu sakņu dārza. Apskatījās apkārt un, norāvusi no stabiņa rīkšu gredzenu, atvēra vārtiņus. Pa iemītu stidziņu aizgāja līdz zaļajam sauleņu kātu žogam. Pieliekusies ielīda pašā biezoknī, notraipīdama seju ni zeltainajiem ziedu putekšņiem; paceldama svārkus, vīna apsēdās uz tīteņiem apaugušās zemes.

Viņa klausījās: klusums zvanīja ausīs. Kaut kur augšā vientuļi sīc kamene. Šikām spalviņām apklātie, vidū caurie sauleņu kāti klusēdami zīž zemi.

Viņa nosēdēja ap pusstundu, mocīdamās šaubās — nāks vai ne, gribēja jau iet projām, piecēlās, sakārtodama malu; zem lakatiņa, un tai brīdī smagi nočīkstēja vārtiņi. Soļi.

—    Aksjutka!

—    Nāc šurp…

—    Aha, atnākusi gan.

Lapas čabinādams, pienāca Grigorijs un nosēdās līdzās. Brītiņu abi klusēja,

—    Kas tev tur uz valga?

Aksiņja ar piedurkni noslaucīja smaržīgos, dzeltenos putekšņus.

—    Laikam 119 saulenēm.

—    Vēl tur, pie acs.

Viņa noslaucīja. Abu skatieni sastapās. Un, atbildot uz mēmo Griškas jautājumu, Aksiņja sāka raudāt.

—    Nejaudāju vairs… Man gals klāt, Griša.

—    Ķo tad viņš?

Aksiņja nikni atrāva vaļā blūzi. Izvēlās sārtas, jaunavīgi stingras krūtis, uz tām daudz plankumu — zili kā ķirši.

— Vai nezini, ko?… Sit katru dienul… Izsūc asinis!… Un arī tu esi labs… Novazāji kā suns un projām… Jūs visi… — Viņa trīcošiem pirkstiem aizpogāja blūzi un bailīgi — vai nav apvainojies — paskatījās uz Grigoriju, kas bija novērsies.

—        Tu meklē vainīgo? — košļādams zāles stiebru, tas stiepa vārdus.

Viņa mierīgā balss apšļāca AJķsiņju ka ar verdošu ūdeni.

—    Vai tad tu neesi vainīgs? — viņa iebrēcās dusmās.

—    Ja kuņa negribēs, suns nekā neiespēs.

Aksiņja aizsedza seju rokām. Apvainojums ķēra kā spēcīgs, labi tēmēts sitiens.

Grigorijs, pieri saraucis, paskatījās uz viņu no sāniem. Iedobumā starp radītāju un vidējo pirkstu viņai sūcās asara.

Greizs, sauleņu ataugā apputējis stars apmirdzēja dzidro pilīti un susināja tās atstāto mitro sliedi uz ādas.

Grigorijs nevarēja ciest asaras. Viņš sāka nemierīgi trīties pa zemi, sirdīgi nokratīja no bikšu staras brūnu skudru un atkal uzmeta īsu skatienu Aksiņjai. Viņa sēdēja kā iepriekš, tikai rokas virspusē ritēja tagad ne viena vien, bet jau trīs asaru lāsītes, steigdamās cita citai priekšā.

—    Ko brēc? Vai apvainoju? Ksjuša! Nu pagaidi… Pag, gribu tev kaut ko pateikt.

Aksiņja atrāva rokas no slapjās sejas.

—    Es atnācu pēc padoma … Bet kam tu tā? … Jau tā grūti… un tu …

«Zemē guļošam iesitu…» Grigorijs nosarka.

—    Ksjuša… paspruka vārds, nu, nedusmo.,.

—    Neesmu nākusi uzmākties… Nebīsties!

Šai brīdī viņa pati ticēja, ka nav nākusi Grigorijam uzmākties; bet, gar Donu uz liekņu skriedama, domāja gan, pati skaidri neatjauzdama: «Atrunāšu! Varbūt neprecēsies. Ko lai iesāku ar savu dzīvi!?» Aksiņjai ienāca gan tobrīd prātā arī Stepans, bet viņa ietiepīgi atmeta galvu, aiztrenkdama nelaikā pavīdēj-ušo domu.

—    Tātad mūsu mīlai beigas? — Grigorijs jautāja un atgūlās uz vēdera, atspiezdamies uz elkoņiem un izspļaudams pa sarunas laiku sazelētās sārtās tīteņa ziedlapiņas.

—    Kā — beigas? — Aksiņja satrūkās. — Kā tad tā? — viņa pārjautāja, pūlēdamās ieskatīties viņam acīs.

Grigorijs grozīja zilganos, izvelbtos acu ābolus, vērsdams skatienu sāņus.

No izvējotās, izsūktās zemes nāca putekļi un saules smarža, Vējš zuzēja, šķirstīdams zaļās sauleņu lapas. Uz brīdi apmācās saule, aizsegta ar robainu mākoņa muguru, un dūmakaina, skrejoša ēna viļņodama noslīga uz stepes, uz ciemata, uz Aksiņjas nodurtās galvas, uz tīteņa sārtā ziedu kausiņa.

Grigorijs nopūtās — nopūta izdvesās ar piekrācienu — un apgriezās uz muguras, piespiezdams lāpstiņas pie karstās zemes.

—    Re, ko, Aksiņja, — viņš sāka runāt gausi, ik pēc vārda apstādamies, — nejauki, tā vien grauž kaut kur krūtīs … Esmu nodomājis …

Pēkšņi čīkstoši iekaucās rati, un šī skaņa aizplūda pār sakņu dārzu.

—    Cob, lauki! Cobē! Cobē!…

uzkliedziens izlikās Aksiņjai tik stiprs, ka viņa nokrita zeme uz mutes. Grigorijs, pacēlis galvu, čukstēja:

—    Noņem lakatiņu. Spīd balts. Ka neierauga.

Aksiņja noraisīja lakatiņu. Pa sauleņu starpu plūstošais, svelmainais vējš plandīja zeltainās matu pūkas uz Kakla.. Noklusdami aizčlkstēja tālāk rati.

—        Re, ko esmu izdomājis, — uzsāka Grigorijs un kļuva žirgtāks, — kas noticis, tas noticis, kam gan meklēt vainīgo? Kaut kā jādzīvo tālāk…

Aksiņja spraigi klausījās un gaidīja, lauzīdama skudrai atņemtu zāles stiebriņu.

Viņa pavērās Grigorijam sejā un uztvēra sausu un nemierīgu mirdzu viņa acīs.

—    …Un tad izdomāju, ka mums abiem jānobeidz…

Aksiņja sagrīļojās. Saliektiem pirkstiem ieķērās sīkstajā

tītenī. Nāsis izpletuši, gaidīja teikuma beigas. Baiļu un nepacietības liesma kāri laizīja viņai vaigus, padarīja muti sausu. Viņa domāja, ka Grigorijs teiks: «…jānobeidz Stepans,» — bet viņš īgni nolaizīja apkaltušās lūpas (tās viņam kustējās smagi) un sacīja:

—    …jānobeidz šī dēka. Ko?

Aksiņja piecēlās un, ar krūtīm uzdurdamās dzeltenajām, kustīgajām sauleņu galvām, devās uz vārtiņiem.

—    Aksiņja! — Grigorijs izdvesa.

Tikai smagi nočīkstēja vārtiņi.

XVII

Pēc rudziem — nepaguva tos ne atvākt uz klonu — nāca jau kvieši. Smilšmāla vietās, piekalnēs dzeltēja un griezās čokurā saules dedzinātās lapas, nokalta savu laiku pārdzīvojušie stiebri.

Raža ļaudīm par prieku bija padevusies laba. Vārpas nobriedušas, graudi smagi, apaļi.

Pantelejs Prokofjevičs, aprunājies ar Iljiņičnu, nolēma, — ja pie Koršunoviem kas iznāks, atlikt kāzas uz augusta vidu.

Pēc atbildes viņi vēl netika: te pienāca pļauja, te jāgaida svētku diena.

Pļaut Izbrauca piektdien. Mašīnā gāja trīs zirgi. Pantelejs Prokofjevičs tēsa ratiem sānbalstus un gatavoja pajūgus, lai varētu vest labību. Pļaut izbrauca Petro un Grigorijs.

Grigorijs sadrūmis gāja, pieturēdamies priekšā pie sēdekļa, kurā sēdēja Petro. No apakšējā žokļa šķērsām uz vaigu kauliem drebēdami kustējās pumpuļi. Petro zināja: tā ir droša pazīme, ka Grigorijam iekšā verd un ka viņš gatavs ikkatram neprātīgam izlēcienam, tomēr nerima kaitināt brāli, smiedams savās kviešu krāsas ūsās:

—    Nudie, stāstīja!

—         Lai stāsta, — rūca Grigorijs, košļādams mīkstu ūsu matiņu.

—        «Es nāku,» viņa saka, «no sakņu dārza, dzirdu Meļehovu saulenēs tā kā cilvēku balsis.»

—    Petro, beidz!

—        Jā-ā-ā… balsis. «Es, tā teikt, pavēros pa zedeņu starpu…»

Grigorijs sāka ātri mirkšķināt acis.

—    Vai beigsi? Ne?

—    Re, kāds ērms, ļauj izstāstīt!

—        Sargies, Petro, sāksim kauties, — Grigorijs draudēja, palikdams iepakaļ.

Petro paraustīja uzacis un apsēdās ar muguru pret zirgiem, ar seju pret Grigoriju, kas soļoja aiz mašīnas.

—        «Pavēros, tā teikt, pa zedeņu starpu, bet viņi, mīlīši, guļ saķērušies.» — «Kas tad?» es jautāju, un viņa: «Nu, Aksjutka Astahova ar tavu brāli.» Es saku…

Grigorijs saķēra aiz kāta īsās dakšas, kas bija mašīnas pakaļgalā, un metās Petro virsū. Sis, nosviedis grožus, nolēca no mašīnas un aizspruka zirgiem priekšā.

—        Tpi, nolādētais!… Traks kas traks!… Tpi! Tpi! Nu paskaties viņā …

Atņirdzis zobus kā vilks, Grigorijs svieda dakšas. Petro nokrita uz rokām zemē, dakšas pārskrēja viņam pāri — veselu veršoku ieurbās cietajā, sausajā zemē un trīsēdamas nodzinkstēja.

Petro, melns satumsis, lādēdamies turēja aiz apaušiem zirgus, kas bija satrūkušies no kliedziena.

—    Nodurt varēji, nelieti!

—    Būtu arī nodūris!

—         Tu esi muļķis! Traks velns! Tēvā atsities, īsts čerkeselis.

Grigorijs izrāva no zemes dakšas un devās pakaļ braucošajai mašīnai.

Petro pieaicināja viņu ar pirkstu.

—    Panāc šurp! Padod dakšas!

Viņš pārlika grožus kreisajā rokā un saķēra spīdīgo cakšui zaru.

Negaidot vilka ar kātu Grigorijam pa muguru.

—        Vajadzētu ar siksnul — viņš sūrojās, skatīdamies Grigorijā, kas bija atlēcis sāņus.

Pec brītiņa tie sapīpēdami ieskatījās viens otram acīs un skaļi iesmējās.

Hristoņas sieva, braukdama ar vezumu pa otru ceļu, bija redzējusi, kā Griška sviež brālim ar dakšām. Viņa paceļas uz vezuma kājās, bet nevarēja saredzēt, kas pie Meļchoviem notiek, — skatu aizsedza pļaujmašīna un zirgi. Nepaguvusi iebraukt sānceļā, jau sauca kaimiņieni:

—        Kļimovna! Aiztec pasaki turkam Pantelejam, ka viņa zēni pie Tatāru paugura duras ar dakšām. Sāka kauties, un Griška — tas jau traki negantsl — kā grūž Petro dakšas sānos, bet šis uz pēdām tam… Cik tur asiņu saskrēja — briesmas!

Petro jau bija aizsmacis, kliegdams uz piepūlētajiem zirgiem, un tikai skaļi svilpa, Grigorijs, atspēris melno, noputējušo kāju pret šķērskoku, grūda zemē no mašīnas vaļus, ko uzmeta spārni. Zirgi, asiņodami no mušu kodieniem, svaidīja astes un nevienādi vilka atsaites.

Stepē ņudzēja cilvēki pat līdz zilganajai apvāršņa vīlei. Švīkstēja, čirkstēja pļaujmašīnu zobi, stepi raibināja uopļautās labības vāli. Pļāvējus ērcinādami, rakumos svilna murkšķi.

—        Vēl divreiz apkārt — tad sapīpēsiml — Petro, atgriezies atpakaļ, pārkliedza mašīnas spārnu svilpienus un zobu skandienus.

Grigorijs tikai pamāja ar galvu. Bija grūti atvērt vēja appūstās, sasprēgājušās lūpas. Viņš saņēma īsāk dakšas, lai būtu vieglāk noraust smagos labības vālus, un smagi elsoja. Sviedros mirkstošā mugura niezēja. No platmales apakšas plūda rūgti sviedri; ietecēja acīs, koda kā ziepes. Viņi apturēja zirgus, padzērās un aizpīpēja.

—        Pa ceļu kāds ātri jāj, — teica Petro, pacēlis plaukstu virs acīm.

Grigorijs pavērās un izbrīnā pacēla uzacis.

—    Tēvs, kā liekas.

—    Vai tu muļķa prātā! Ar ko lai viņš auļo, zirgi visi

mašīnā.

—    Tēvs gan.

—    Tu esi pārskatījies, Griška!

—    Nudien, viņšl

—        Pēc brītiņa jau bija skaidri saredzams zirgs, kas joņoja brašos auļos, un arī jātnieks.

—    Tēvs… — Petro bailīgā izbrīnā sāka mīņāties.

—         Laikam mājā kas nelāgs… — Grigorijs izteica kopējo domu.

Pantelejs Prokofjevičs apmēram simt asu atstatumā pievaldīja zirgu un pārgāja rikšos.

—         Si-tī-šu-u-u… nelieši tādi!… — viņš auroja jau iztālēm un vicināja pāri galvai ādas pātagu.

—         Ko viņš tā? — galīgi izbrīnījās Petro, iekampdams līdz pusei mutē savu kviešu krāsas ūsu.

—         Paslēpies aiz mašīnas! Dievam tiesa, gāzīs ar pātagu. Kamēr noskaidrosim, būsim jau nopērti… — smiedamies iesaucās Grigorijs un drošības pēc pagājās aiz mašīnas.

Putās sajātais zirgs kratīdamies rikšoja pa rugājiem. Pantelejs Prokofjevičs, kājas mētādams (viņš jāja bez segliem, uz plikas muguras), cilāja pātagu.

—    Ko jūs te esat izdarījuši, velna pesteļi?!

—         Pļaujam… — Petro noplātīja rokas un bailīgi pavērās uz pātagu.

—    Kurš kuram dūra ar dakšām? Par ko kāvāties?…

Pagriezis tēvam muguru, Grigorijs čukstēdams skaitīja

vēja trenkātos padebešus.

—         Ko tu runā? Ar kādām dakšām? Kas tad kāvies?… — Petro, acis blisinādams, skatījās uz tēvu no lejas augšup, mīdīdamies no vienas kājas uz otru.

—        Nu kā tad šī, kad tevi deviņi, atskrien un bļauj: «Jūsu zēni duras ar dakšām!» Ko? Kā viņa tā?… — Pantelejs Prokofjevičs trakās dusmās kratīja galvu un, nosviedis pavadu, nolēca no elsojošā zirga. — Es paķēru zirgu no Semiškinu Fedjkas un auļos. Ko?..,

—    Kas tad to stāstīja?

—    Bāba!…

—         Viņa melš niekus, tēt! Būs gulējusi, nolādētā, uz vezuma un to visu sasapņojusi.

—         Bāba! — pīkstoši kliedza Pantelejs Prokofjevičs, it kā pašam nebūtu bārdas. — Kļimovna, maita tāda!… Ak tu debesu tēvs! … Ko? Pēršu to kuņu!… — viņš sāka spārdīties, pievilkdams klibo kreiso kāju.

Raustīdamies mēmos smieklos, Grigorijs skatījās sev zem kājām. Petro nenolaida acu no tēva, glaudīdams sasvīdušo galvu.

Pantelejs Prokofjevičs izlēkājās un aprima. Sēdās uz fluišinas, nobrauca divus apļus un tad, piesaukdams neļltbo, kāpa zirgam mugurā. Ticis uz ceļa, pajāja garām diviem labības vezumiem, un, putekļu mākoņa pavadīts, leJaja ciematā. Vagā palika aizmirstā sīki vītā pātaga ar greznu pušķi. Petro pagrozīja to rokā, pakratīja galvu un lini teica Griškam:

• Dabūtu gan mēs abi, puišelīt. Re, vai tad tā ir palaga? Tā, brāl, ir šaustuve, — var nocirst galvul

XVIII

Koršunovus uzskatīja par pirmajiem bagātniekiem Talaru ciematā. Četrpadsmit pāru vēršu, zirgu bars ar Provaļska ķēvnīcas vaislas mātēm, pusotra desmita govju, bezgala daudz jaunlopu, vairāku simtu liels aitu pulks. Un ir ko paskatīties: māja nepaliek pakaļ Mohova mājai — sešas istabas, skārda jumts, sienas klātas ar plāksnēm. Saimes mājai glīti, jauni kārniņi; dārzs — pusotras desetīnas līdz ar birztalu. Ko cilvēkam vēl vairāk vajagP

Tāpēc arī Pantelejs Prokofjevičs bija pirmoreiz precībās braucis ar biklumu un apslēptu nepatiku. Koršunovi savai meitai varēja izmeklēties ne tādu vien līgavaini kā Grigoriju. Pantelejs Prokofjevičs saprata to, baidījās noraidījuma un negribēja zemoties stūrgalvīgā Koršunova priekšā; bet Iļjiņična viņu grauza kā rūsa dzelzi un beigu beigās salauza vecā ietiepību. Pantelejs Prokofjevičs padevās un brauca, sevī lādēdamies par Grišku, par Iļjiņičnu, par visu pasauli.

Tagad bija jābrauc otrreiz pēc atbildes: viņi gaidīja svētdienu, bet pa to laiku zem krāsotā Koršunovu mājas jumta plosījās kluss ģimenes karš. Kad precinieki bija aizbraukuši, līgava uz mātes jautājumu atbildēja:

—    Griška man patīk, es pie cita neiešu!

—    Tad ta atradusi līgavaini, niekkalbe, — tēvs viņu apvaldīja, — tik vien ir, ka melns kā čigāns. Vai es tev. manu puķīt, t44u līgavaini vien sameklēšu?

—    Man, tētiņ, cits nav vajadzīgs… — Natālija sarka un birdināja asaras. — Neiešu, lai nemaz neprecina. Vediet kaut vai uz Ustjmedvedicas klosteri..,

—    Delveris, brunču mednieks, pie galtfātenēm vazājas, — tēvs svieda galda pēdējo trumpi, — visā ciematā iet slava par viņu.

—• Kaut arī tā!

—    Ja tev kaut arī tā, kas tad man! Lai dieva rokā, kāp tik kokā, ja tā būšana tāda.

Vecākā meita Natālija bija tēva mīlule, tāpēc viņš tai neuzspieda līgavaini. Vēl nupat pēdējā priekšgavēnī bija braukuši precinieki no tālienes, no Cuckanas upītes, bagāti vecticības kazaki; nāca precinieki ir no Hopjoras, ir no Ciras [3] , bet līgavaiņi Natālijai nepatika, un precību ciemkukuļi bija veltīgi nesti.

Mironam Grigorjevičam sirds dziļumos Griška patika kazaka izveicības dēļ, par to, ka tas pieķērās saimniecībai un prata strādāt. Vecais bija sācis viņu ieskatīt par krietnāko ciemata puisi jau tad, kad Griška ieguva pirmo godalgu jājēju sacīkstē; bet viņam bija kauns izprecināt meitu tādam, kas nav bagāts un nācis ļaunā slavā.

—    Strādīgs zēns un vaigā glīts… — naktīs neatlaidīgi čukstēja sieva, glaudīdama viņa vasaras raibumiem nobārstīto un sarkaniem sariem apaugušo roku, — un Natālija, Grigorič, pēc viņa vai ģībst… Dziļi sirdī ieņēmusi.

Mirons Grigorjevičs grieza muguru pret sievas kaulainajām, aukstajām krūtīm un īgni atrūca:

—    Ko iīpi klāt kā dadzis! Atdod kaut muļķa Jēpītim, kas man daļas? Ir gan dievs devis prātiņui «Vaigā glīts»… — viņš mēdīja sievu. — Vai tu pļausi labību no viņa ģīmja, ko? …

—    Ko nu par pļaušanu…

—    Nu protams, kas tev no viņa vaiga? Ja tikai būtu kā cilvēks. Bet man, jāsaka, mazliet kauns atdot savu meitu Turkiem. Ja vēl būtu cilvēki kā cilvēki,., — dižojās Mirons Grigorjevičs, svaidīdamies gultā.

—    Strādīgi ļaudis un turīgi,,, — čukstēja sieva un, piespiezdamās pie viņa platās muguras, labinādama glaudīja viņam roku.

—    Ei, velns, pavirzies tālāk! It kā tev nebūtu citur vietas.. Ko tu mani glaudi kā grūsnēju govi? Dari ar Natāliju kā zinādama. Kaut vai gāz pavisam negodā!..,

—    Savs bērns jāžēlo. Nieks vien visa tā bagātība… — Lukiņična sīca spalvām aizaugušajā Miroņa Grigorjeviča ausī.

Sis savilka kājas, piespiedās pie sienas un sāka krākt it kā iemigdams.

Precinieki viņus pārsteidza negaidot. Pēc dievkalpojuma Īle piebrauca atsperu ratos pie vārtiem. Iļjiņična, likdama kāju uz kāpšļa, tikko neapgāza ratus, bet Pantelejs Prokofjevičs nolēca no sēdekļa kā gailēns; lai gan kājas bija notirpušas, viņš tomēr to neizrādīja un braši stebel'eja uz istabu.

Tie jau klāt! Pats velns tos dīda! — vaimanāja Mirons Grigorjevičs, skatīdamies pa logu.

—        Ļautiņi mīļie, es kā no pavarda, neesmu vēl nometusi darbdienas brunčus! — sāka kladzināt saimniece.

—        Būs labi ir tā! Ne jau tevi prec, kam tu vajadzīga, vecā piepe!…

—        Balinutis no bērna kājas, uz vecumu pavisam prātu izdzivoj is.

—   Nu, nu, tu man turi muti!

—        Būtu jel tīru kreklu apvilcis, uz muguras vienos traipos, vai .kauna nav? Re, kāds nešķīstēns! — gānījās sieva, apskatīdama Miroņu Grigorjeviču, kamēr precinieki nāca pa pagalmu.

—        Nav ko bīties, pazīs arī šai kreklā. Varu uzvilkt pēdējo kankaru, arī tad neatteiksies.

—        Labu veselību! — pār slieksni klupdams, Pantelejs Prokofjevičs izkliedza savu kikerikī un, pats sakaunējies no savas skaļās balss, lieku reizi pārmeta krustu pret svētbildi.

—        Sveiki! — apsveicinājās saimnieks, ellīgām acīm skatīdams preciniekus.

—    Dievs dod labu laiciņu!

—    Paldies dievam pieturas.

—    Cilvēki kaut drusciņ tiks uz priekšu.

—    Droši vien.

—    Jā-ā-ā.

—    Mlim.

—        Mēs nu, tā sacīt, Miron Grigorič, esam klāt, lai dabūtu zināt, ko jūs savā starpā nolēmuši un vai tiksim rados vai netiksim …

—    Nāciet dziļāk, lūdzu. Sēdieties, lūdzu, — aicināja saimniece, locīdamās un plivinādama savu garo, kuplo brunču malu pa ķieģeļiem noberzto grīdu.

—    Lūdzu, neliecieties traucēties.

Iļjiņična apsēdās, čaukstinādama pacelto zīda tērpu. Mirons Grigorjevičs, atspiedies ar elkoņiem uz galda, kas bija izrotāts ar jaunu vaskadrānu, cieta klusu. No vaskadrānas nāca nelāga slapjas gumijas un vēl kāda cita smaka; no stūra apmalēm svarīgi noskatījās nelaiķa ķeizari un ķeizarienes, bet pašā vidū greznojās ķeizara meitas ar baltām cepurēm galvā un mušu aptraipītais valdnieks Nikolajs Aleksandrovičs.

Mirons Grigorjevičs pātrauca klusumu:

—    Nu ko tur… Mēs nolēmām meiču izdot. Rados tiksim, ja sarunāsim.

Šai runas vietā Iļjiņična nez no kādām nezināmām savas kuplām piedurknēm pušķotās zīda blūzes dzīlēm, it kā no aizmugures izvilka lielu baltmaizes kukuli un uzmeta to galdā, ka noskanēja vien.

Pantelejs Prokofjevičs nez kāpēc grasījās mest krustu, bet sarepējušie, knaiblīgie, krusta zīmes pārmešanai savilktie un jau līdz pusceļam paceltie pirksti mainīja veidu: lielais, melnais garnaga īkšķis pret īpašnieka gribu nejauši iespraucās starp rādītāju un garo pirkstu, un šī bezkaunīgā piga zaglīgi ielavījās aiz atsistā zilo svārku stūra un izvilka no turienes aiz kakla sarkangalvainu pudeli.

—    Tagad, mani mīļie radiņi, pielūgsim dievu, iedzersim un patrieksimies par mūsu bērniņiem un par norunu…

Pantelejs Prokofjevičs, aizkustinājumā mirkšķinādams acis, raudzījās saimniekam sejā, kas bija kā nosēta sīkiem vasaras raibumiem, un mīlīgi sita pa pudeles dibenu ar savu plato, zirga nagam līdzīgo plaukstu.

Pēc stundas jaunie radi sēdēja tik cieši kopā, ka Meļehova bārdas darvainās sprogas sataustījās ar taisnajām, sarkanajām Koršunova bārdas šķipsnām. Pantelejs Prokofjevičs saldi smaržoja pēc sālīta gurķa un centās pierunāt.

—    Dārgais radiniek, — viņš iesāka dūcošā čukstā, — manu dārgo radiņi — uzreiz pacēla balsi līdz kliedzienam. — Radinieki — viņš rēca, atņirgdams melnos, trulos priekšzobus. — Jūsu prasība man pārāk nepildāma! Apdomā pats, dārgo radiniek, apdomā, kā tu gribi mani nomākt: getras ar galošām — viens, Donas kažoks — divi, pāris vilnas tērpu — trīs, zīda lakats — četri. Tad taču gals klā-ā-āt!…

Pantelejs Prokofjevičs plaši plātīja rokas, viņa leibkazaka tērpa plecos sprakstēja šuves, un grīstēm cēlās putekļi. Mirons Grigorjevičs, galvu noliecis, skatījās uz degvīna un gurķu sālījuma nolieto vaskadrānu. Izlasīja augšā ar mākslīgu vinjeti izgreznoto uzrakstu: «Viskrievijas patvaldnieki.» Vērsa acis uz leju: «Viņa ķeizariskā majestāte Nikolajs…» Tālāk bija pielipusi kartupeļu miza.

Viņš ieskatījās zīmējumāi ķeizara seju nevar redzēt, tai virsu iztukšotā degvīna pudele. Mirons Grigorjevičs, svētsvinīgi blisinādams acis, pūlējās saskatīt lepno tērpu un balto jostu, bet tērps bija no vienas vietas apspļaudīts lipīgām gurķu sēkliņām. Gluži vienādo, nenozīmīgo meitu vidū pašapmierināta raudzījās ķeizariene platu cepuri galvā. Mironam Grigorjevičam aiz skumjām gribētas vai raudāt. Ienāca prātā: «Tagad gan tu skaties lepni lai no groza izņemta zosumāte, bet, kad vajadzēs meitas izprecināt, — tad es gribu redzēt… kā tad tu sāksi šķeterēt!»

Viņam pie auss kā liela, melna kamene dūca Pantelejs Prokofjevičs.

Koršunovs pacēla uz viņu duļķaini valgās acis un ieklausījās.

—        Lai sagādātu tavai un tagad arī manai meitai… manai un tavai meitai tādu pūru… getras ar galošām un Donas kažoku… mums jāved lopi ārā no laidara un jāpārdod.

—        Vai žēl?… — Mirons Grigorjevičs trieca dūri uz galda.

—    Ne jau nu žēl..,

—    Zēl?

—    Pagaidi, radiniek…

—    Ja žēl, tad tā!…

Mirons Grigorjevičs vilka izstiepto, sviedraino roku pār galdu un notrausa zemē glāzītes.

—    Tavai meitai taču pašai būs jādzīvo un jāiedzīvojas!

—    Lai arī! Bet pūru dod, citādi radi nebūsim!…

—         Lopus vest ārā no laidara… — Pantelejs Prokofjevičs grozīja galvu. Kareklis ausī trīcēja, viegli vizēdams.

—        Pūrs vajadzīgs!… Viņai savu tērpu pilnas lādes, bet tu man viņu pagodē, ja viņa jums pa prātam!… Tāds mums, kazakiem, tikums. Vecos laikos tā bija, un mums jāturas pie vecajiem laikiem.,,

—    PagodēŠll!,,,

—    Pagodē.

—    Pagodēšu!..,

—        Un iedzīvoties — lai jaunie iedzīvojas. Mēs esam iedzīvojušies un dzīvojam ne ļaunāk par citiem, velns lai parauj, arī viņi iedzīvosies!…

Radinieki savija bārdas dažādas krāsas kodeļā. Pantelejs Prokofjevičs pēc bučas uzkoda sausu, savītušu gurķi un apraudājās aiz daudzajām kopā saplūdušajām jūtām.

Radinieces sēdēja apkampušās uz lādes, apdullinādamas viena otru ar balsu tarkšķēšanu. Iļjiņična kvēloja ķiršu sārtumā, viņas jaunā radiniece no degvīna kļuva zaļa kā sala kosts meža bumbieris.

—        …Bērns, kāda nav vairs visā pasaulē! Kaut nu būtu tev paklausīga un pakļāvīga, tā nekad pretī neturēsies. Ne vārda, mīļā radniecīt, pretī runāt neiedrošinās.

—         T-ī-ī, mana mīļā, — Iļjiņična viņu pātrauca, atbalstīdama kreisajā rokā vaigu un ar labo pieturēdama kreiso pie elkoņa, — cik reižu neesmu sacījusi viņam, maitasgabalam! Viņsvētdien ap vakara laiku taisās iet, ber tabaku makā, bet es saku: «Kad reiz no viņas atstāsies, nolādētais nešķīstēn? Cik ilgi man vecumā tādu kaunu ciest? Gan viņš, Stepans, tev drīz ielauzīs ribas!…»

No virtuves pa augšējo durvju šķirbu istabā skatījās Mitjka, pie apakšējās čaukstinājās divas jaunākās Natālijas māšeles.

Natālija sēdēja tālu stūra istabā uz mūrīša un susināja acis šaurajā blūzes piedurknē. Viņu biedēja jaunā dzīve, uz kuras sliekšņa viņa stāvēja, mocīja nezināmā nākotne.

Dižajā istabā pabeidza trešo degvīna pudeli; līgavaini ar līgavu norunāja savest kopā augusta pirmajā dienā..

XIX

Koršunovu sētā priekškāzu steigā. Līgavai uz ātru roku vēl šuva kaut ko no veļas. Natālija nosēdēja vakarus, adīdama līgavainim tradicionālo blāvas kazas vilnas šalli un pūkainus cimdus.

Viņas māte Lukiņična kverneja līdz tumsai pie šujmašīnas — palīdzēja no staņicas ataicinātajai šuvējai.

Mitjka, pārbraucis no lauka kopā ar tēvu un strādniekiem, nemazgājies un nenovilcis no varžacainajām kājām smagās darba kurpes, gāja istabā pie Natālijas un sēdās viņai līdzās. Mocīt māsu viņam bija vislielākā bauda.

—        Tu adi? — viņš strupi jautāja un pameta ar aci uz pūkainajiem šalles pubuļiem.

—    Adu, un kas tev daļas?

Adi, adi, muļķe, bet viņš pateicības vietā tev dos pa

ģīmi.

—    Par ko?

—         Ne par ko, — es Grišku pazīstu, mēs esam drauģeli. Tas ir tāds suns — iekodīs un neteiks, par ko.

—    Nemuldi nu! Laikam es viņu nepazīstu.

—    Es gan labāk pazīstu. Esam kopā skolā gājuši.

Mitjka smagi un liekulīgi nopūtās, apskatīdams savas

no dakšām čūlainās plaukstasun zemu lieca garo muguru.

—    Dabūsi galu pie viņa, Nataška! Paliec labāk meitās! Ko labu tu viņā atrodi? Nu? Drausmīgs, — ar zirgu viņam netiek klāt, tāds kā pamuļķis.,. Ievēro: nejauks zeņķis!…

Natālija dusmojās, rija asaras un lieca skumjo seju "pār šalli.

—    Un galvenais — viņš skumst pēc citas … — nežēlīgi spīdzināja Mitjka. — Ko tu brēc? Esi gan tu muļķe, Nataška. Atsaki! Es tūliņ seglošu zirgu, jāšu un pateikšu: sak, nav vairs ko pūlēties …

Natāliju paglāba vectēvs GriŠaka: viņš ienāca istabā, ar zarainu ķeģi taustīdams, vai grīda stipra, Un glaudīdams savu dzelteno, saviļāto, kaņepājiem līdzīgo bārdu; ķeģi uz Mitjkas pusi grūzdams, jautāja:

—    Ko tu, nekrietneli, te meklē, ko?

—    Ienācu apraudzīt, vectētul, — Mitjka taisnojās.

—    Apraudzīt? Ko? Es tevi, nekrietneli, tūliņ dabūšu ārā. Soļos — arš!

Vectēvs pacēla ķeģi un virzījās uz Mitjkas pusi, nedroši cilādams izdēdējušās kājas.

Vectēvs Grišaka mīdīja zemi jau sešdesmit deviņus gadus. Bija piedalījies 1877. gada turku karā, bijis ģenerāla Gurko raitnieks, tad kritis nežēlastībā un aizsūtīts uz pulku. Par nopelniem Pļevnas un Rošičas kaujās saņēmis divus Jura krustus un Jura medaļu un tagad dzīvoja pie dēla, baudīdams ciematā vispārēju cieņu par savu skaidro prātu arī vecumā, par nepiekukuļojamo godīgumu un viesmīlību, īso mūža vakaru veltīdams atmiņām.

Vasaru no saules lēkta līdz rietam viņš sēdēja uz pavaļas, skrīpāja ar ķeģi zemi, nodūris galvu, domādams neskaidros tēlos, domu skrandās, kas plūda pa aizmāršības miglu kā blāvi atmiņu atspulgi…

Sasprēgājušais nags pie nobālējušās kazaku cepures meta melnu ēnu uz melnajiem aizvērto acu plakstiem; ēnā vaigu grumbas izskatījās dziļākas, sirmā bārda atplaiksnījās zilgana. Pa pirkstiem, kas bija sakrustoti virs ķeģa, pa roku delnām, pa uztūkušajām melnajām vēnām gausi ritēja asins, tik melna kā melnzeme atmatā.

Gadu pēc gada asins tapa vēsāka. Vectēvs Grišaka sūdzējās Natālijai — mīļajai mazmeitai:

—    Vilnas zeķes, bet man kājiņas nesilda. Noadi man, bērniņ, cilpainas!

—    Ko tu runā, vectētiņ, tagad taču vasara! — smējās Natālija un, atsēzdamās viņam līdzās Uz pavaļas, skatījās uz vectēva lielo, grumbaino un dzelteno ausi.

—    Kas par to, bērniņ; lai gan vasara, bet asins ir vēsa kā zeme dziļumā.

Natālija vērās dzīslu tīklā uz vectēva rokas un atcerējās: pagalmā raka aku, un viņa — toreiz vēl skuķēns — ņēma no spaiņa slapjus mālus, veidoja smagas lelles un govis ar drupaniem ragiem. Viņa spilgti atsauca atmiņā to sajūtu, kas radās, rokām pieskaroties pie nedzīvās, ledainās zemes, kura nāca no piecu asu dziļuma, un tagad tai metās bail, skatoties uz vectēva rokām, ko klāja brūni māla krāsas vecuma raibumi.

Viņai šķita, ka pa vectēva rokām plūst nevis līksma, sārta asins, bet brūnzila, mālaina zeme.

—    Vai baidies mirt, vectētul? — viņa jautāja.

Vectēvs Grišaka grozīja tievo, grumbaino un cīpslaino

kaklu, it kā gribēdams to izraut no nonēsātā formas tērpa stāvapkakles, un purināja zaļsirmās ūsas.

—    Gaidu nāvīti kā mīļu viesi. Laiks jau,., esmu izdzīvojies, ķeizariem izkalpojies, arī diezgan šņabja savā mūžā izdzēries, — viņš piebilda, smaidīdams ar savu baltzobu muti un drebinādams acu grumbiņas.

Natālija noglaudīja vectēvam rokas un aizgāja, bet viņš palika tāpat sakucis uz pavaļas savā pelēkajā, daudzās vietās salāpītajā formas tērpā un skrīpāja zemi ar ķeģi, kam jau bija noberzts rokturis, bet jautrās, sarkanās uzšuves uz stingrās stāvapkakles jauneklīgi un bezbēdīgi smējās.

Ziņu, ka Natālija precēsies, viņš uzņēma ārēji mierīgi, bet sirdī skuma un pukojās; pie galda Natālija viņam piebīdīja labāko kumosu. Natālija mazgāja viņam veļu, lāpīja, adīja zeķes un lāpīja kreklus un bikses, — tāpēc, dabūjis to zināt, vectēvs Grišaka pāris dienu raudzījās viņā bargā stingrībā.

—    Meļehovi ir krietni kazaki. Nelaiķis Prokofijs bija brašs kazaciņš. Bet kādi ir mazdēli? Ko?

—    Arī mazdēli nekas, — izvairīgi atbildēja Mirons Grigorjevičs.

—        Griška gan neprot goda, nelietis. Viendien nāku no In/iiīcas, satieku šo, viņš nesveicina. Veči jau tagad nav cieņā …

—        Viņš ir mīlīgs zēns, —• Lukiņična aizstāvēja nākamo znotu.

—        Ko? Mīlīgs, tu saki? Nu, lai dievs dod! Ka tikai luitu Nataškai pa prātam…

Norunu apspriežot, vectēvs Grišaka gandrīz nemaz nebija klāt, uz brītiņu viņš izlīda no savas istabas, pasēdēja pie galda, ar pūlēm izkāsa cauri izžuvušajai rīklei glāzīti degvīna un sasilis, juzdams, ka reibst, aizgāja.

Divas dienas viņš klusēdams nolūkojās satraukti laimīgajā Natālijā, čāpstināja muti, skurināja iezaļgani baltos ūsu kušķus; pēc tam redzami atmaiga.

—    Nataškai — viņš reiz sauca.

Natālija pienāca klāt.

—    Tu, mazmeitiņ, laikam gan priecīga? Ko?

—    Pati lāgā nezinu, vectētul, — Natālija atzinās.

—        Nu, nu… nu, nu… Re, kā… Nu, gan tas kungs palīdzēs. Lai dievs dod, — un pa pusei īgni, pa pusei rūgti pārmeta: — Nenogaidīji, blēde, kamēr nomiršu, tad varētu precēties… Bez tevis man būs grūta dzīve.

Mitjka, noklausījies virtuvē šo sarunu, sacīja:

—        Tu, vectēv, vari nodzīvot vēl simt gadu, vai lai viņa visu laiku gaida? Esi gan tu jokdaris.

Vectēvs Griška pietvīka pavisam melns, elpa aizrāvās. Viņš sita ķeģi uz grīdas, piespēra kājui

—        Klusu, nelieti, maitasgabals! Ārāi… Ārā!… Ak tu nešķīstēns!… Noklausījies, nekrietnelis!…

Mitjka smiedamies izskrēja ārā, bet vectēvs Grišaka vēl ilgi pukojās, lādēja Mitjku, un viņam ceļgalos trīcēja īsās vilnas zeķēs ieautās kājas.

Abas Natālijas jaunākās māšeles: Mariška, gadu divpadsmit veca skuķe, un Gripka, astoņgadu resgale un lutekle, ar nepacietību gaidīja kāzu dienu.

Apvaldītu prieku izrādīja arī saimes ļaudis, kas pastāvīgi dzīvoja pie Koršunoviem. Viņi gaidīja no saimnieka krietnu mielastu un priecājās par pāris vaļas dienām kāzu laikā. Viens no viņiem, Bogučaras mazkrievs, garš kā akas stabs, ar dīvainu uzvārdu Hetjbāba, ik pa pusgadu reizi žūpoja. Nodzēra savu peļņu un visu, kas mugurā. Jau sen viņu krimta pazīstamā, alkainā tvīksme, bet viņš valdījās, atlikdams dzēruma sākumu uz kāzām.

Otrs, vārgais un melnais Miguļinskas staņicas kazaciņš, vārdā Mihejs, pie Koršunoviem bija neilgi; kad viņam nodega māja ar visu nabadzību, viņš sāka iet par kalpu un, sadraudzējies ar Hetjku (kā mēdza saīsināt Hetjbābas vārdu), arī laiku pa laikam palaidās dzeršanā. Viņš kaisli mīlēja zirgus; iedzēries raudāja, notriepa ar asarām visu smailo ģīmi, kurā nebija uzacu, un mācās virsū Mironam Grigorjevičam:

—    Saimniek! Mīļais, labais! Kad laidīsi meitu tautās, — ļauj Miheikam braukt par kučieri. Aizvedīšu tā, ka būs ko paskatīties! Ugunij cauri izauļošu, un zirgiem neapsvils ne spalviņa. Man pašam bija Zirgi… Ak vai!…

Arvien drūmais un atturīgais Hetjka nez kāpēc bija sadraudzējies ar Miheju un mocīja viņu vienā laidā ar vienu un to pašu joku.

—    Mihej, dzi? Kādu ļaužu tu esi? — viņš jautāja, berzēdams savas garās rokas, kas sniedzās līdz ceļiem, un pats atbildēja citādā balsī: — «No Miguļinskas.» — «Kāpēc tu esi tik draņķīgs?» — «Tāda visa mūsu suga.»

Viņš aizsmakušā balsī neatlaidīgi smējās par šo mūžīgo joku, sita plaukstas, ka skanēja vien, pa saviem garajiem, sausajiem stilbiem, bet Mihejs naidīgi skatījās skūtajā Hetjkas sejā, trīcošajā gāmurā un lamāja viņu par «pūci» un «kašķi».

Kāzas bija noliktas pirmajā priekšgavēnī. Vēl palikušas trīs nedēļas. Marijas debesbraukšanas dienā Grigorijs atjāja apciemot līgavu. Pasēdēja istabā pie apaļā galda, pakošļāja sēkliņas un riekstus kopā ar meičām — līgavas draudzenēm — un aizjāja. Natālija gāja izvadīt. Nojumē, kur pie siles ēda jauniem, grezniem segliem apseglotais Griškas zirgs, viņa iegrūda roku azotē, nosarka, paskatījās Grigorijā mīlā spulgojošām acīm un iebāza viņam rokā mīkstu zīda vīstoklīti, kas vēl glabāja sevī viņas jaunavīgo krūšu siltumu. Dāvanu saņemdams, Grigorijs, apžilbinot viņu ar savu vilka zobu baltumu, jautāja:

—    Kas tas ir?

—    Gan redzēsi… tabakas maku pašuvu.

Grigorijs nedroši pievilka viņu sev klāt, gribēja noskūpstīt, bet viņa spēcīgi spieda rokas viņam krūtīs, veikli atliecās atpakaļ un bailīgi paskatījās uz logiem.

—    Redzēs!

—    Nu lai!

—    Kauns …

—    Mēs to drīkstam, — Grigorijs paskaidroja.

Viņa turēja pavadu. Grigorijs, acis piemiegdams, ar Kaju taustīja roboto kāpsli. Iesēdās jo ērti seglu spilvenā un jāja ārā no pagalma. Natālija atvēra vārtus, un, roku virs acīm pacēlusi, skatījās nopakaļ: Grigorijs sēdēja pa kalmiku paražai, viegli noliecies uz kreiso pusi, braši vicinādams pātagu.

— «Vēl vienpadsmit dienu,» galvā saskaitīja Natālija un nopūtās, un iesmējās.

XX

No zemes lien smaili, zaļi kviešu asni, aug; pēc pusotra mēneša tur var paslēpties krauķis ar visu galvu, nav redzams; kvieši sūc sulas no zemes, sarieš vārpas; tad sāk ziedēt, zeltaini putekšņi pārklāj vārpu; graudi pildās ar smaržīgu un saldu pienu. Saimnieks iziet stepē, skatās, — sirds nebeidz līksmot. Kur cēlies, kur ne, labībā ieklūp lopu bars: nomīda, sadzen smagās vārpas arumos. Tur, kur vāļājušies, — nogulētas labības laukumi… sūri un grūti redzēt.

Tā arī Aksiņjai: zelta ziedos saplaukušajām jūtām Griška uzmina savu smago, raupjo zābaku. Izārdīja, apgānīja — un beigas.

Tukša un sēra bija Aksiņjas sirds kā pamests, balandām un nezālēm aizaudzis klons, kad viņa pārnāca mājās no Meļehovu sāulenērn.

Nāca, lakata stūri zelēdama, rīklē bija iestrēdzis kliedziens. Iegāja priekšnamā, nokrita uz grīdas, elsoja asarās, mokās, melnā tukšumā, kas bija pārņēmis galvu… Pēc tam tas pārgāja. Kaut kur sirds dziļumos kremta un smeldza kaut kas ass.

Ceļas jau arī lopu nomīdītā labība. No rasas, no saules slienas augšā zemē ietriektais stiebrs; sākumā tas ir salīcis kā cilvēks zem pārāk smagas nastas, tad top arvien taisnāks, ceļ galvu augšā, un tāpat tam zaigo diena, un tāpat to šūpo vējš …

Naktīs, neprātīgā kaislē skaudama vīru, Aksiņja domās kavējās pie otra, un sirdī viņai vijās naids ar lielu mīlu. Domās viņa gatavojās uz jaunu negodu, uz iepriekšējo kaunu: nolēma atņemt Grišku laimīgajai Natālijai Koršunovai, kas nepazīst ne mīlas sāpju, ne mīlas līksmes. Naktīs izdomāja milzīgi daudz domu, mirkšķinādama tumsā sausās acis. Labo roku spieda no miega smagā Stepana galva, glīta, ar garu, cirtainu cekulu vienā pusē, Viņš elpoja pusatvērtu muti, uz sievas krūts aizmirstā, melnā roka kustināja darbā norepējušos dzelžainos pirkstus. Aksiņja domāja. Salīdzināja. No jauna apsvēra. Tikai viens lēmums palika negrozāms: atņemt Grišku visiem, apreibināt mīlā, paturēt sev kā agrāk.

Un sirds dzīlēs kaut kas ass, līdzīgs palikušam bites dzelonim, urba asiņainu brūci.

Tā bija naktīs, bet dienu Aksiņja slīcināja domas saimniecības rūpēs, darba skubā. Ja kaut kur satika Grišku, nobālēdama nesa tam garām savu daiļo augumu, kas tvīka pēc viņa, nekautrīgās alkās vērās viņa melnajās acu dzīlēs.

Saticies ar viņu, Griška juta dziļu smeldzi. Bez iemesla saīga, izgāza niknumu pār Duņašku, pār māti, bet visbiežāk paņēma zobenu, aizgāja uz pagalma stūri un, sviedriem plūstot, vaigu pumpuļiem cilājoties, kapāja tur augošās resnās atvases. Nedēļas laikā sacirta veselu kaudzi. Pantelejs Prokofjevičs gānījās, mirdzinādams karekli un dzeltenos acu baltumus:

—         Sacirtis, gatavais velns, iznāktu diviem zedeņiem! Re, kas par džigitu, kad tevi jupis! Brauc žagaros un tur zirgojies… Pagaidi vien, puis, tiksi dienestā, gan tur atcirtīsies!… Tur tādus drīz vien padara mīkstus.,,

XXI

Braucienam pēc līgavas rīkoja četrus divjūgus. Svētku drēbēs ģērbušies cilvēki drūzmējās Meļehovu pagalmā pie ratiem.

Vedējtēvs ir Petro — tam mugurā melni svārki un zilas bikses ar sarkanām svītrām, ap kreiso piedurkni apsieti divi balti lakatiņi, zem kviešu krāsas ūsām nemainīgs, stingrs smīns. Viņš — līgavainim līdzās.

—         Tu, Griška, nebaidies! Turi galvu kā gailis! Ko tu tāds sapīcis?

Ap ratiem jūklis, troksnis.

—    Kur tad dieveris palicis? Laiks braukt.

—    Krusttēv!

—    Ko?

—         Krusttēv, tu brauksi otrajos ratos. Vai dzirdi, krusttēv?

—    Vai sēdekļi ratos salikti?

—    Nesalūzīsi arī bez tiem. Tu esi mīksta!

Darja, aveņkrāsas vilnas svārkos tērpusies, lokana un tieva kā rudkārkla vica, raustīdama krāsoto uzacu lokus, piegrūda Petro.

—    Laiks braukt, saki tēvam. Tur jau būs nogaidījušies.

Sačukstējies ar tēvu, kas nez no kurienes piekliboja

klāt, Petro sāka rīkot:

—         Sēdieties! Manos ratos pieci, līgavaini ieskaitot, Anikej, tu par kučieri.

Viņi sasēdās. Sārtā un svinīgā Iļjiņična atvēra vārtus. Cetrēji rati devās pa ielu braukties.

Petro sēdēja Grigorijam līdzās. Viņiem pretī Darja vicināja mežģīņu mutautiņu. Kulksnu un grambu dēļ trīcēja balsis, kas uzņēma dziesmu. Sarkanas kazaku cepuru apmales, zili un melni formas tērpi un svārki, piedurknes ar baltiem apsējiem, klaida sieviešu lakatu varavīksne, krāsaini svārki. Liega putekļu lenta aiz katriem ratiem. Kāzu brauciens.

Groži rokās Anikejam, Meļehovu kaimiņam, kas Grigorijam bija otrās pakāpes brālēns. Saliecies, gandrīz zveldamies zemē no sēdekļa, viņš plīkšķināja pātagu, uzsvilpa, un nosvīdušie zirgi saspringdami rāva atsaites.

—    Uzdod viņiem! Uzdod!… — rēca Petro.

Bezūsainais, einuham līdzīgais Anikejs pamirkšķināja

Grigorijam, savilkdams savu pliko sievietes ģīmi smīnā, iesvilpās un pēra zirgus ar pātagu.

—        Dod ceļu!… — norēca, garām traukdams, Iļja Ožogins, līgavaiņa krusttēvs no mātes puses. Viņam aiz muguras Grigorijs redzēja laimīgo Duņaškas seju ar brūniem, lēkājošiem vaigiem.

•— Nē, pagaidi!… — kliedza Anikejs, uztrūcies kājās, un griezīgi iesvilpās.

Zirgi brāzās trakos auļos.

—        No-kri-kri-kri-tīsi! — spiedza Darja palēkdamās, saķerdama ar rokām Anikeja lakādas zābakus.

—        Turies!… — sauca kaut kur attālāk krusttēvs Iļja. Viņa balss pagaisa ratu dārdos.

Abi pārējie rati, līdz augšai piebāzti ar krāsainām aurojošu cilvēku gūzmām, brāzās pa ceļu līdzās. Sarkanām, gaišzilām, baltsārtām segām apklātie zirgi, kam krēpēs un pieres astros bija iepītas papīra puķes un lentes, zvārguļiem šķindot, trauca pa kulksnaino ceļu, šķiezdami putu šļakatas, un segas viņu slapjajās mugurās plandīja un ņirbēja vēja skavās.

Pie Koršunovu vārtiem kāzu braucienu gaidīja bērnu bars. Ieraudzīja uz ceļa putekļus un sabira pagalma.

—    Brauc!

—    Auļo!

—    Saskatījām!

Viņi apstāja pretimnākošo Hetjku,

—         Ko drūzmējaties? Kā zvirbuļu bars! Spiedz — vai kāds kurls?

—        Mazkriev netīrais, kaut tevi nelabais! Mazkriev!… Mazkriev!… Darviniek!.,. — tarkšķēja bērnu bars, lēkājot ap Hetjkas platajām maisveidīgajām biksēm.

Šis, galvu noliecis, it kā skatītos akā, vērās trakojošajos bērnos un, iecietīgi smīnēdams, kasīja savu garo, stingro vēderu.

Rati ar troksni ieripoja pagalmā. Petro pieveda Grigoriju pie lieveņa, viņam pakaļ plūda citi kāzu brauciena dalībnieki.

No priekšnama uz virtuvi durvis noslēgtas. Petro pieklauvēja.

—    Kungs Jēzus Kristus, apžēlojies par mums!

—    Āmen! — atsaucās aiz durvīm.

Petro klauvēja un atkārtoja šos vārdus trīs reizes, viņam dobji atbildēja.

—    Vai atļaujat ieiet?

—    Lūdzam.

Durvis atdarījās. Preciniece — Natālijas krustmāte, glīta atraitne, klanīdamās nāca Petro pretī, aveņkrāsas smīnu uz lūpām.

—    Ņem, vedējtēv, uz labu veselību!

Viņa sniedza Petro glāzi ar duļķainu, nenorūgušu dziru. Viņš saglauda ūsas, izdzēra un nokrekšķinājās, visiem citiem atturīgi smejoties.

—        Nu, preciniecīt, pacienāji gan!… Pagaidi vien, kāzenīt, gan es tevi pacienāšu, apraudāsies vēl!…

—         Atvainojiet lūdzu, — klanījās preciniece, apveltīdama Petro ar vēsu, viltīgu smaidu.

Kamēr vedējtēvs ar precinieci sacentās asprātībās, līgavaiņa radiem pēc norunas pasniedza pa trim glāzītēm degvīna.

Natāliju, jau laulību rotā un šķidrautā ietērptu, sargāja aiz galda. Mariška turēja izstieptā "Tokā vangali, Gripka sprigani kratīja sētuvi.

Nosvīdušais, no degvīna apreibušais Petro palocīdamies pasniedza tām glāzītē ikkatrai pa pusrublim. Preciniece pamirkšķināja Mariškai, šī — ar vangali pa galdu:

—    Par maz! Nepārdosim līgavu,,.

Vēlreiz Petro sniedza glāzītē skanošus sudraba sīknaudas gabalus.

—   Neatdosim! — stīvējās māsas, piegrūzdamas ar elkoņiem Natālijai, kas bija nodūrusi galvu.

—    Ko tur vairāk! Jau tā maksāts, pārmaksāts.

—   Atlaidiet, meičas! — pavēlēja Mirons Grigorjevičs nn smaidīdams aizspraucās līdz galdam. No viņa sarkanās, ar kausētu sviestu ieziestās galvas plūda sviedru un trūdošu mēslu smaka.

Aiz galda sēdošie līgavas radi un tuvinieki piecēlās un deva vietu.

Petro iegrūda Grigorijam rokā lakata galu, uzlēca uz sola, aizvadīja viņu gar otru galda malu līdz līgavai, kas sēdēja zem svētbildēm. Otru galu satvēra Natālija ar mulsā nosvīdušu roku.

Pie galda viesi šmakstināja mutes, ar rokām plosīdami vārītu vistas gaļu, slaucīdami rokas matos. Anikejs grauza lielu vistas spārnu, dzeltenie tauki ritēja pakaiīo zodu uz apkakles.

Grigorijs ar slēptu nožēlu skatījās uz savu un Natālijas karoti, kas bija sasietas ar lakatiņu, un uz pilno, kūpošo nūdeļu bļodu. Viņam gribējās ēst, nepatīkami un dobji rūca vēders.

Darja mielojās, sēdēdama līdzās krusttēvam Iļjam. Tas, stipriem zobiem skrubinādams auna ribu, laikam čukstēja viņai ausī kaut ko nepieklājīgu, tāpēc ka tā, acis piemiegdama, uzacīm drebot, sarka un smējās.

Viņi ēda pamatīgi un ilgi. Darvainā vīriešu sviedru sinaka jaucās ar kodīgo un aso sieviešu smaku. No lādēs nogulējušiem brunčiem, svārkiem un lakatiem plūda naftalīna un vēl kāda cita saldi smaga dvinga, — tāda smaka ir novalkātām vecu sievu svētdienas drēbēm.

Grigorijs iesāņus skatījās uz Natāliju. Un pirmoreiz pamanīja, ka viņai kupla virslūpa, kas nokarājās pāri apakšējai kā cepures nags. Redzēja arī, ka uz labā vaiga brūna kārpiņa un uz tās divas zeltainas spalviņas, bet no tā viņam nez kāpēc apšķebinājās dūša. Ienāca prātā slaidais Aksiņjas kakls ar sprogainajām matu cirtām un radās sajūta, it kā viņam aiz krekla apkakles uz nosvīdušās muguras būtu aizbērti asi siena gruži. Viņš pagorījās, apslēptā īgnumā pavērās cilvēkos, kas šmaukstināja, strēba, rija.

Kad viesi cēlās no galda, kāds pienāca pie viņa un, dvesdams alus dvingu un skābas kviešu maizes atraugas, noliecās, iebēra viņam aiz zābaka stulma sauju prosas graudu: lai līgavaini nevarētu noriebt ar ļaunu aci. Visu atceļu prosa grauza Grigorijam kāju, šaurā krekla apkakle žņaudza rīkli, un viņš, kāzu paražu nomākts, saltā, ļaunā izmisumā lādējās sevī.

XXII

Zirgi, pie Koršunoviem atpūtušies, trauca līdz Meļehovu sētai, cik vien jaudas. Uz ādas vērzelēm krājās putas un šķiedās lejup.

icsilušie braucēji trieca zirgus bez žēlastības.

Kāzu braucienu saņēma vecie. Pantelejs Prokofjevičs, izslējis savu melno, sudraba pavedieniem svītroto bārdu, turēja svētbildi. Iļjiņična stāvēja līdzās; viņas plānās lūpas bija stingas kā akmens.

Grigorijs ar Natāliju piegāja pēc svētības, apiņiem un kviešu graudiem apbārstīti. Pantelejam Prokofjevičam svētījot nobira asara, viņš sāka rosīties un vaibstīties, nožēlodams, ka citi bijuši par lieciniekiem tādai vājībai.

Jaunais pāris iegāja iekšā. No degvīna, braukšanas un saules svelmes sakarsusī Darja uzskrēja uz lieveņa un metās virsū Duņaškai, kas izsteidzās no virtuves:

—    Kur Petro? …

—    Neesmu redzējusi.

—    Jāsteidzas pie mācītāja, bet viņš, sasodītais, pagaisis.

Petro, pavairāk sīvā ietempis, gulēja no priekšas noceltos ratos un vaidēja. Darja metās viņam virsū kā

vanags.

—    Piesūcies, negantnieksl Jāskrej pie mācītāja!… Celies!

—    Vācies projām! Es neklausos! Vai tu kāda priekšniecība? — tas dibināti iebilda, ķerstīdamies pa zemi ar rokām, rausdams kaudzītē vistu mēslus un salmu pabiras.

Darja raudādama iebāza viņam mutē divus pirkstus, piespieda mēli, kas muldēja tukšu, un palīdzēja viņam atviegloties. Uzgāza no pārsteiguma apstulbušajam Petro uz galvas spaini akas ūdens, nosusināja ar zirga segu, kas gadījas pie rokas, un aizvadīja viņu uz mācītāju.

Pēc stundas Grigorijs stāvēja baznīcā līdzās Natālijai, kas sveču gaismā izskatījās daiļāka, un spieda rokā vaska svecīti: viņa acis, neko neredzēdamas, slīdēja gar biezo, čukstošo cilvēku sienu, ausīs skanēja tikai viens uzmācīgs vārds: «Beigas… beigas.» Aiz muguras šad ikI ieklepojās pietūkušais Petro, pūlī kaut kur paņirbēja Pltņaškas acis, kaut kādas it kā pazīstamas, it kā nepazīstamas sejas; atplūda izklaidas kora balsis un stieptie diakorfa saucieni. Grigorijs bija sastindzis vienaldzībā. Viņš gāja apkārt analojam*, mīdams dīcošajam Visariona tēvam uz nošķiebto zābaku papēžiem, un apstājās, kad Petro nemanot parāva aiz svārku stūra; skatījās uz plandošajām uguņu mēlītēm un kāvās ar miegaino reibumu, kas viņam mācās virsū.

— Mijiet gredzenus, — teica Visariona tēvs, silti paskatījies Grigorijam acīs.

Viņi pārmija. «Vai drīz būs beigas?» Grigorijs jautāja ar acīm, uztvēris no sāniem Petro skatienu. Un Petro pakustināja lūpu kaktiņus, apslēpdams smīnu: «Drīz.» Pēc tam Grigorijs trīsreiz nomutēja sievas mitrās, negardās lūpas, baznīcā izplatījās izdzēsto sveču dvinga, un kāzinieki spraucās uz durvīm.

Turēdams savā rokā cieto, lielo Natālijas roku, Grigorijs iznāca baznīcas priekšā. Kāds uzlika viņam galvā cepuri. No dienvidiem uzplūda silts vējiņš ar vērmeļu smaržu. No stepes dvesa nakts vēsums. Kaut kur aiz Donas zilgani šaudījās zibens, nāca lietus, un aiz baltā žoga, zirgiem mīņājoties no vienas kājas uz otru, aicinoši un maigi šķindēja zvārguļi, saplūstot ar cilvēku balsu jūkli.

XXIII

Koršunovi atbrauca tikai pēc tam, kad līgavainis ar līgavu jau bija aizvesti uz baznīcu. Pantelejs Prokofjevičs jau iepriekš gāja ārā pa vārtiem un pārskatīja ielu, bet pelēkais, vietvietām asas zāles kušķiem izraibotais ceļš bija tukšs kā noslaucīts. Viņš vērsa skatienu pāri Donai. fur redzami dzeltēja mežs, pārbriedušas, skarainas niedres gurdeni liecās pār Aizdonas ezeriņu, pār grīsli.

Skumja, zilga priekšrudens snauda, saplūzdama kopā ar krēslu, ietina ciematu, Donu, krīta kraujas, mēļā dūmakā grimstošos Aizdonas mežus, stepi. Aiz līkuma pie ceļa krustojuma asi rēgojās smailais baznīciņas tornītis.

Panteleja Prokofjeviča dzirde noģida tikko sadzirdamu, drebelīgu ratu rīboņu un suņu rejas. No laukuma ielā

* Analoļs — lasāmais galdiņš pareizticīgo baznīcā. Tulk.

iebrāžas divēji rati. Priekšējos, sēdeklī gāzelēdamies, sēdēja Mirons Grigorjevičs ar Lukiņičnu, viņiem pretī — vectēvs Grišaka jaunā formas tērpā ar Jura krustiem un medaļām. Brauca Mitjka, nevērīgi sēdēdams ratu priekšā, nerādīdams zem sēdekļa pabāzto pātagu labi uzbarotajiem meļņiem, kas bija satracināti auļojot. Otros ratos Mihejs atgāzies raustīja grožus, pūlēdamies auļojošos zirgus dabūt rikšos. Bezuzacainais, smailais Miheja ģīmis bija mēļi sarkans, no pārplīsušā cepures naga apakšas aumaļām ritēja sviedri.

Pantelejs Prokofjevičs atvēra vārtus līdz galam, un rati vieni pēc otriem iebrauca pagalmā.

No lieveņa kā zosumātīte peldēja pretī Iļjiņična, ar svārku malu slaucīdama uz kāpnītēm sanestās mēslu kripatas.

—    Lūdzam, dārgie radiņi! Pagodiniet mūsu nabadzīgo sētu! — un viņa lieca savu pilnīgo augumu.

Pantelejs Prokofjevičs, sagriezis galvu šķībi, plaši izplēta rokas:

—    Padevīgi lūdzam, radiņi! Nāciet! — Viņš uzkliedza,

lai nojūdz zirgus, un piegāja pie radinieka.

Mirons Grigorjevičs berzēja ar roku bikses, notīrīdams putekļus. Sasveicinājušies viņi gāja uz lieveni. Vectēvs Grišaka, neparastajā braucienā sapurināts, palika iepakaļ.

—    Nāciet, radiņi, nāciet! — Iļjiņična lūdza.

—    Nekas, pateicamies… gan jau ieiesim.

—    Gaidījām jūs, gaidījām, nāciet nu! Tūliņ padošu slotu, radiņam ko drēbes notīrīt. Putekļi tagad tādi, ka ne paelpot.

—    Jā, bula laiks… Tāpēc arī putekļi. Neraizējieties jel, radiniec, man tikai mazliet… — Vectēvs Ģrišaka palocījās pret neattapīgo radinieci un atmuguriski virzījās uz šķūni, un nozuda aiz krāsotā vētīklas sāna.

—    Ko piesienies vecim, muļķe! — uzbrēca Pantelejs Prokofjevičs, satikdams Iļjiņičnu pie lieveņa. — Viņam jāiet savā veča vajadzībā, bet šī… ak tu kungs, ir gan muļķe!…

—    Kā tad es varēju zināt? — Iļjiņična mulsa.

—    Vajag saprast. Nu, tur nekā nevar darīt. Ej ved iekšā precinieci!

Pie klātiem galdiem murdēja neskaidras iesilušu viesu čalas. Jatiļios radus nosēdināja dižajā istabā pie galda.

Drīz vien no baznīcas atbrauca jaunais pāris. Pantelejs Prokofjevičs, liedams no lielās pudeles, apraudājās.

—        Nu, radiņi, par mūsu bērniem. Lai viss būtu uz labu, kā mēs esam sapratušies… un lai viņi nodzīvotu savu mūžu laimē un veselībā …

Vectēvam Grišakam pielēja pamatīgu glāzi un pusi iegāza mutē, kuru aizkrūmoja iezaļgana bārda, bet otru pusi aiz tērpa stāvapkakles. Viesi dzēra saskandinādami. Dzēra arī tāpat vienkārši. Tirgus kņada. Tālīnais Koršunovu radinieks, vecs atamanietis Nikifors Koloveidins, pašā galda galā sēdēdams, pacēlis sagandēto roku, ierēcās:

—    Rūgts!

—    Rū-u-ugts!… — piebalsoja pie galda.

—        Ak, cik rūgts!… — atsaucās stāvgrūdām pilnā virtuve.

Grigorijs, pieri saraucis, skūpstīja sievas sājās lūpas un kā trenkāts zvērs skatījās uz visām pusēm.

Sarkanas sejas. Reibumā duļķaini, nešpetni skatieni un smīni. Mutes gremo šmakstinādamas, laiž uz izrakstītajiem galdautiem dzēruma siekalas. īsi sakot — dzīres.

Ņikifors Koloveidins atplēta plato rīkli un pacēla roku.

—        Rūgts!… — Uz viņa gaišzilā atamanieša tērpa piedurknes grumbojās trīs zelta svītriņas — uzšuves par virsdienestu.

—    Rū-ū-ūgts!…

Grigorijs naidīgi skatījās platajā Koloveidina mutē. Tam pa tukšo zobstarpu, vārdu «rūgts» izrunājot, līda ārā apaļa, gļotaina, tumšsarkana mēle.

—         Bučojieties, kad tevi deviņi… — šņāca Petro, kratīdams degvīnā samērcēto ūsu spuras.

Virtuvē Darja, iedzērusies un sārta, uzvilka dziesmu. Citi pievienojās. Dziesma ieskanēja arī istabā.

Te ir strautiņš, te ir tilts, Otrā pusē ved bez vilts…

Balsis vijās, un, pārkliegdams citus tā, ka logos drebēja stikli, dārdināja Hristoņa:

Bet, ja kāds mums dotu, Mēs vēl iedzertu.

Un guļamistabā vienā laidā spiedz sievietes?

Pazuda, aizsmaka Mana balstiņa.

Un tām palīgā — nez kāda veca vīra balss, kas grab

kā stīpa uz mucas:

Pazuda, ai, aizsmaka, ai, Mana balstiņa, Svešos dārzos ložņājot, Rūgtas, sārtas ogas knābājot.

—    Līksmojam, labie ļautiņi!.,,

—    Palūko jēra gaļu!

—    Atvelc ķepu… re, kur vīrs skatās!

—    Rū-ūgts!…

—    Re, kā ņiprais vedējtēvs ņemas ar precinieci.

—        Nu nē-ē, jēra gaļu mums nepiedāvā.,, Es varbūt ēdīšu sterleti… Edīšu gan: tā ir tre-ek-na.

—    Svaini Proška, uzrausim seglu dziesmu!

—    Tīri kā uguns zem mēles …

—    Semjon Gordejevič!

—    Ko?

—    Semjon Gordejevič!

—    Ko?

—    Ej pie velna!…

Virtuvē drebēja, liecās grīda, dimdēja papēži, nokrita glāze; tās šķindiens izplēnēja vispārējā kņadā. Pāri tiem, kas sēdēja pie galda, Grigorijs paskatījās uz virtuves pusi: ūjinādamas un spiegdamas tur mīdījās un griezās sievas. Tricināja resnos dibenus (vāju nebija, jo katrai mugurā pieci seši brunči), vicināja mežģīņu mutautiņus un svaidīja dejā elkoņus.

Uzstājīgi iedārdējās trejrinde. Ermoņiku vīrs sāka spēlēt kazaČoku ar basa piebalsojumiem.

—    Vietu dodiet! Vietu 1

—        Paspiedieties, viešiņas! — lūdza Petro, grūstīdams dejā sasvīdušo sieviešu vēderus.

Grigorijs, kļuvis možāks, pamirkšķināja Natālijai.

—    Petro tūliņ raus vaļā «kazačoku», skaties!

—    Ar ko viņš dejos?

—    Vai neredzi? Ar tavu māti.

Lukiņična iesprieda rokas sānos, kreisajā — mutautiņš.

—    Sāc nu, tad arī es!…

Petro, sīki dirbinādamas kājas, aiztecēja līdz viņai, brīnišķīgi salieca ceļus un atgriezās savā vietā. Lukiņična saņēma svārku malu, it kā taisīdamās brist pāri peļķei, — ar purngaliem izsita takti un, mājai dimdot no sajūsmas, laida vaļā, cilādama kājas kā vīrietis.

Ermoņiku spēlētājs sīki drebināja zemos vilcienus, šīs Ikaņas aizrāva Petro no viņa vietas, un viņš ūjinādams Mirlās tupus, piesizdams plaukstas pie zābaku stulmiem, ii kodis ūsas galu mutes kaktiņā. Viņam tirinājās kājas, llsitot nepārredzami daudzās taktis; uz pieres svaidījās hviedrainslapjais cekuls, netikdams kājām līdzi.

Grigorijam neļāva Petro saskatīt pie durvīm sablīvušo cilvēku muguras. Viņš tikai dzirdēja apkalto papēžu piesitienu plūsmu, it kā ugunī sprakstētu priežu malka, un piedzērušo viesu pamudinājuma iekliedzienus.

Beigās dejoja Mirons Grigorjevičs ar Iļjiņičnu, dejoja prātīgi un nopietni, kā paradis darīt it visu.

Pantelejs Prokofjevičs stāvēja uz ķeblīša, kratīja klibo kāju un klakšķināja meli. Kāju vietā viņam dejoja lūpas, kas nevarēja rimties, un arī kareklis ausī.

Dejā sacentās gan rūdīti dejotāji, gan arī tādi, kas neprata locīt kājas, kā pienākas.

Visiem sauca no dažādām pusēnu

—    Nesabojāl

—    Tirini sīkāki Ak tul…

—    Kājas vieglas, bet dibens traucē.

—    Drebini, drebini!

—    Mūsu novads veic.

—    Dod dziru, citādi es!…

—    Aizdusis, maita! Dejo, citādi ar pudeli!

Piedzērušais vectēvs Grišaka bija apņēmis plato galda

kaimiņa muguru un kā ods sīca tam ausīs

—    Kura zvēresta gada?

Viņa kaimiņš, aprepējis vecis, it kā pārāk vecs ozols, dūca, atvairīdamies ar roku:

—    Trīsdesmit devītā, dēliņ.

—      Kura? Ko? — Vectēvs Grišaka atvāza grumboto auss skrimsli.

—    Trīsdesmit devītā, es jau teicu.

—    Kur kalpojāt? Kur piederīgs?

—        Baklanova pulka virsseržants Maksims Bogatirjovs. Pats Sarkanās kraujas ciemata dzimtīgais.

—    Vai Meļehoviem rada?

—    Ko?

—    Vai rada, saku?

—    Aha, iznāk veckrusttēvs.

—    Tad Baklanova pulka?

Vecais raudzījās nedzīvām acīm vectēvā Grišaka, valstīdams pa plikajām smaganām nesakostu kumosu, un palocīja galvu.

—    Tātad bijāt Kaukāza karā?

—     Pie paša nelaiķīša Baklanova kalpoju, lai viņam vieglas smiltis, Kaukāzu iekarojām… Mūsu pulkā tikai reti kāds kazaks… Ņēma tikai gvardu auguma, vienādus… garām rokām un tik plecīgus — šolaiku kazaks var šķērsām izstiepties… Re, dēliņ, kādi vīri bija… Viņa ekselencei, nelaiķim ģenerālim, Celendžijas aulā labpatika vienreiz mani ar pātagu…

—    Bet es biju turku karā … Ko? Biju, jā. — Vectēvs Grišaka izrieza izdēdējušo krūti, šķindinādams Jura krustus.

—    Mēs ieņēmām to aulu gaismiņā, bet pusdienā taurētājs pūš trauksmi…

—    Iznāca arī mums kalpot baltajam caram. Kauja bija pie Rošičas, un mūsu pulks, Divpadsmitais Donas kazaku pulks, cīkstējās ar viņu janičieriem…

—    Taurētājs pūš trauksmi… — turpina baklanovietis, neklausīdamies vectēvā Grišakā.

—    Viņu janičieri ir tādi kā atamanieši. Jā gan. — Vectēvs Grišaka iekaist, dusmās paceļ roku. — Kalpo savam caram, un galvā viņiem balti maisi. Ko? Balti maisi galvā.

—    Tad es saku savam kara biedram: «Nu, Timoša, būs jāatkāpjas, stiep nost paklāju no sienas, siesim to siksnās …»

—    Man divi Juri! Apbalvots par varonību kaujās!… Turku majoru dzīvu gūstā saņēmu…

Vectēvs Grišaka raud un dauza ar lieso dūrīti pa skanīgo, lācīgo baklanoviešu vectēva muguru; bet šis, cāļa gaļas gabalu mērcēdams nevis mārrutkos, bet ķiršu ķīselī, nedzīvi raugās galdautā, kas notriepts nūdelēm, un čāpstina ar iekritušo muti:

—    Re, dēliņ, kādā grēkā nelabais ievilka.,. — Vectēva acis nāves stingumā līp pie baltajām galdauta krokām, it kā skatītu nevis ar degvīnu un nūdelēm notrieptu galdautu, bet žilbās Kaukāza kalnu sniega grēdas. — Līdz tam no bērna kājas nebiju ņēmis, kas citam pieder… Gadījās ielauzties čerkesu aulā, būdās viss kas, bet es neskaužu … Sveša manta svētības nenes … bet nu diez kas lēcies… Acīs duras paklājs… ar bārkstīm… Domāju, būs laba sega zirgam,,.

—    Esam arī mēs redzējuši visu ko. Arī mēs esam bijuši «Izjūras zemēs. — Vectēvs Grišaka pūlas ieskatīties kaimiņam acīs, bet dziļās bedres aizaugušas ar sirmām uzacu un bārdas pinkām kā aizas ar nezālēm; vectēvs Grišaka nevar piekļūt acīm, visapkārt tikai sarainu matu biezoknis.

Viņš izmanto viltību — grib iegūt kaimiņa uzmanību ar sava stāsta visspilgtāko vietu un tāpēc iesāk bez iepriekšēja sagatavojuma no paša vidus:

—    Tad jesauls Tersincevs komandē: «Vada kolonnas auļos — arš-arš!»

Baklanoviešu vectēvs uzrauj galvu kā kara zirgs, tauri dzirdot; laizdams uz galda mezglaino dūri, čukst:

—    Pīķis cīņai, zobens ārā, baklanovieši!… — Balss viņam pēkšņi pieņemas spēkā, izdzisušie redzokļi iemirdzas un iedegas senākajā gunī, kuru apslāpējis vecums. — Brašie baklanovieši!… — viņš rēc, atplezdams muti ar tukšajām dzeltenajām smaganām. — Uzbrukumā… marš-marš!…

Un ar saprātīgu un jauneklīgu skatienu veras vectēvā Grišakā un neslauka netīrajā svārku piedurknē asaras, kas kutina zodu.

Arī vectēvs Grišaka top možāks.

—     Viņš deva mums tādu komandu un pacēla zobenu. Mēs auļojām, bet janičieri sakārtojās, lūk, tā, — viņš zīmē ar pirkstu uz galdauta nevienādu četrstūri, — un šauj uz mums. Divreiz brāzāmies viņiem virsū, — atsit un atsit. Kur cēlušies, kur ne, no mežiņa mums sānos viņu jātnieki. Mūsu sotņas komandieris dod komandu. Mēs pagriezāmies ar labo spārnu, sakārtojāmies — un viņiem virsū. Sasitām. Saminām. Kuri jātnieki jaudās turēties pretī kazakiem? Tā gan. Viņi auļo atpakaļ uz mežu, kauc… Es redzu, man priekšā aulekšo viņu virsnieks dūkanbērā zirgā. Tāds brašs virsnieks, melnās ūsas nokārušās, visu laiku šis skatās manī un velk pistoli ārā no maksts. Un maksts piestiprināta pie segliem … Izšāva, bet neķēra. Tad piespiedu zirgam piešus, panācu viņu. Grasījos cirst, bet apdomājos. Cilvēks vien ir… Ar labo roku aptvēru viņu šķērsām, un viņš, vai redzat, kā lidot izlidoja no segliem. Sakoda man roku, un tomēr saņēmu viņu ciet…

Vectēvs Grišaka gavilēdams paskatījās uz kaimiņu: tas, noliecis uz krūtīm savu milzīgo, stūraino galvu, bija troksnī iemidzis un tīksmi krāca.

Otrā daļa

I

Sergejs Platonovičs Mohovs cēlies no senas cilis. Pētera I valdīšanas laikā uz Azovu pa Donu reiz devās cara liellaiva ar sausiņiem un šaujamo pulveri. Kazaki no zagļu pilsētiņas Cigonakas, kas biia ieperinājusies Donas augšgalā netālu no Hopjoras ietekas, nakti uzbruka šai liellaivai, apkāva miegaino sardzi, nolaupīja sausiņus un pulveri, bet liellaivu nogremdēja.

Ar cara pavēli no Voroņežas ieradās karaspēks, zagļu pilsētiņu Cigonaku nodedzināja, kazakus, kas bija piedalījušies laupītāju uzbrukumā liellaivai, nesaudzīgi satrieca kaujā, bet sagūstīto jesaulu Jakirku līdz ar četrdesmit kazakiem pakāra pie peldošām karātavām un, lai iebaidītu nemierīgās lejgala staņicas, palaida šīs šūpoles lejup pa Donu.

Pēc gadiem desmit tai vietā, kur agrāk kūpēja Cigonakas dūmeņi, apmetās uz dzīvi ienācēji kazaki un tie, kas bija paglābušies no grautiņa. Atkal izauga un apjozās ar kaujas vaļņiem staņica. Sai laikā tad arī no Voroņežas apgabala tur ieradās cara izlūks un acs — zemnieks Nikiška Mohovs. Viņš tirgojās ar dažādiem kazaku ikdienas dzīvē nepieciešamiem piederumiem: nažu spaliem, tabaku, kramiem; uzpirka un pārdeva zagtas , mantas un pāris reižu gadā brauca uz Voroņežu — it kā pēc precēm, bet patiesībā ziņoja, ka staņicā pagaidām mierīgi un kazaki par jaunām ļaunprātībām nedomā.

No šā Nikiškas Mohova tad arī cēlusies tirgotāju Mohovu cilts. Viņš stingri iesakņojās kazaku zemē. Vairojās un ieauga staņicā kā piparnāju nezāle — raudams neizrauj; svēti glabāja pussatrunējušo dokumentu, ar kuru Voroņežas vojevoda bija apveltījis vecvectēvu, sūtīdams uz nemierīgo staņicu. Varbūt tas būtu uzglabājies arī līdz mūsu dienām, bet lielajā ugunsgrēkā, vēl Sergeja

IMatonoviča vectēva laikā, tas sadega kopā ar svētbilžu skapī glabāto koka šķirstiņu. Vectēvs bija izputējis, nolrircis kāršu spēlē visu mantu; bezmaz tika no jauna uz pekām, bet ugunsgrēks aprija visu, un Sergejam Plalonovičam vajadzēja sākt no gala. Apbedījis triekas ķerto Ievu, viņš dzinās uz augšu no mazuma. Sāka uzpirkt ciematos sarus un dūnas. Gadus piecus nīkuļoja, blēdījās un katras kapeikas dēļ spaidīja apkaimes ciematu kazakus, bet tad nez kā uzreiz pārvērtās no Serjožkas ierāvēja par Sergeju Platonoviču, atvēra staņicā galantērijas preču veikaliņu, apprecēja pustraka popa meitu, dabūja līdzi krietnu pūru un atvēra manufaktūras tirgotavu. Sergejs Platonovičs sāka tirgoties ar manufaktūru īstā laikā. No kreisā krasta staņicām, kur smilšainā un akmeņainā māla zeme ir neauglīga un cieta, ar militārās pārvaldes rīkojumu veseli kazaku ciemati sāka pārcelties uz dzīvi Donas labajā pusē. Izauga un apauga ar ēkām jaunā Krasnokutskas staņica; pie bijušās muižnieku zemes robežas, gar Ciru, Melno upi un Frolovku, virs stepju gravām un ieplakām, blakus mazkrievu sādžām radās jauni ciemati. Pēc precēm agrāk brauca piecdesmit un vairāk verstu, bet te, rau, — veikals ar jauniem priežu plauktiem, kas cieši pieblīvēti smaržīgiem drēbju baķiem. Plaši kā trīsrindu ermoņiku izvērsa savu pasākumu Sergejs Platonovičs, viņš tirgojās bez manufaktūras ar visu, kas nepieciešams vienkāršā lauku saimniecībā: ar ādas precēm, sāli, petroleju, galantēriju. Beidzamajā laikā piegādāja pat lauksaimniecības mašīnas. Aksajas rūpnīcas arkli, pļaujamās, rindu sējamās, vētījamās un šķirojamās mašīnas bija kārtīgi novietotas pie platajām, zaļajām veikala durvīm, aiz kurām vasaras laikā iekšā bija patīkami, dzestrs. Svešā makā naudu grūti saskaitīt, bet, acīm redzot, tirdzniecība ienesa apķērīgajam Sergejam Platonovičam krietnu peļņu. Pēc trim gadiem viņš atvēra labības noliktavu un otrajā gadā pēc pirmās sievas nāves sāka celt tvaika dzirnavas.

Viņš cieši iežmaudza Tatāru un apkaimes ciematus savā melnīgsnējā dūrītē, kas bija pārklāta retām, spīdīgi melnām spalviņām. Ik sētai bija vekselis pie Sergeja Platonoviča: zaļš papīrītis ar oranžkrāsas apviju — par pļaujmašīnu, par meitas godībām (pienāk laiks izprecināt meitu, bet Paramonova noliktava nositusi kviešiem cenu, — «Dod uz parāda, Platonovičl») vai mazums vēl par ko.,. Dzirnavās deviņi strādnieki, veikalā septiņi un  mājās četri saimes ļaudis — divdesmit mutes, kas ēd tirgotāja žēlastības maizi. No pirmās sievas viņam palikuši divi bērni: meitene Ļiza un zēns — divus gadus jaunāks par viņu, nīkulīgais, skrofulozais Vladimirs. Otrā sieva — kalsnā Anna Ivanovna ar šauro degunu — izrādījās neauglīga. Visa aizkavētā, aizturētā mātes mīlestība un uzkrājusies žults (viņa apprecējās ar Sergeju Platonoviču pilnus trīsdesmit četrus gadus veca) kā no spaiņa gāzās uz pirmās sievas bērniem. Pamātes nervozais raksturs nelādzīgi ietekmēja bērnu audzināšanu, bet tēvs nepievērsa tiem vairāk uzmanības kā zirgu puisim Ņikitam vai virējai. Darījumi un braucieni aprija visu laiku: gan uz Maskavu, gan uz Ņižņiju, gan uz Urjupinsku, gan pa staņicu gada tirgiem. Bērni auga bez uzraudzības. Nevērīgā Anna Ivanovna necentās iedziļināties bērnu dvēseles slepenākajos stūrīšos, nebija vaļas par to domāt, jo saimniecība bija liela, tāpēc arī brālis un māsa izauga sveši viens otram, dažādi raksturā, it kā nemaz nebūtu radi. Vladimirs auga sevī noslēdzies, gļēvs, skatījās caur pieri un bija par daudz nopietns bērns. Ļiza arvien bija. kopā ar istabeni un virēju, izvirtušu, daudz piedzīvojušu sievu, dabūja agri ieskatīties dzīves aizkulisēs. Sievietes pamodināja viņā neveselīgu ziņkāri, un viņa — toreiz vēl stūraina un kautrīga pusaudze, viena pamesta, auga kā savvaļas čūskogu krūms mežā.

Gadi ritēja uz priekšu bez steigas.

Kas vecs, tas, protams, novecojās; jaunais zēla un zaļoja.

Un, lūk, reiz dzerot vakarā tēju, Sergejs Platonovičs neizsakāmi izbrīnījās, paskatījies uz meitu (Jeļizaveta ap to laiku, nobeigusi ģimnāziju, bija paguvusi izveidoties par izskatīgu, glītu jaunavu; paskatījās, un tasīte ar dzintarkrāsas tēju sāka lēkāt viņam rokās: «Taisni kā nelaiķa māte. Ak kungs, kāda līdzība!» — Ļizka, pagriezies nu! — Nebija pamanījis, ka meita jau agrā bērnībā izskatījās neparasti līdzīga mātei.

… Vladimirs Mohovs, piektās klases ģimnāzists, kalsens, neveselīgi dzeltens puišelis, gāja pa dzirnavu pagalmu. Viņš ar māsu nesen bija atbraucis vasaras brīvdienās, un Vladimirs, kā vienmēr, tūdaļ devās uz dzirnavām apskatīties, pamīņāties miltu putekļiem apbērto cilvēku barā, paklausīties vienmērīgajā veltņu un zobratu dūkoņā, slīdošo siksnu švīkoņā. Viņam glaimoja godbijīgie dzirnavās sabraukušo kazaku čuksti*

—    Saimnieka mantinieks…

Uzmanīgi mezdams līkumu ap vērša mēslu čupām un pajūgiem, kas bija izkaisīti pagalmā, Vladimirs nonāca līdz vārtiņiem un atcerējās, ka vēl nav bijis mašīnu nodaļā. Griezās atpakaļ.

Pie sarkanās naftas cisternas, kas atradās pie ieejas mašīnu nodaļā, dzirnavpuisis Timofejs, svērājs ar palamu Kāravkalpiņš un dzirnavpuiša palīgs, jauns, baltzobains zēns Davidka, uzlocījuši līdz ceļiem bikses, mīdīja lielu māla apli.

—        A-a-a, saimnieks!… — ar zobgalīgu sveicienu viņu uzrunāja Kāravkalpiņš.

—    Sveiki.

—    Sveiks, Vladimir Sergejevič!

—    Ko jūs te darāt?

—        Lūk, mālus minam, — ar pūlēm atbrīvodams kājas no lipīgā, pēc mēsliem smirdošā biezeņa, nikni ņirdza Davidka. — Tavs tētiņš taupa rubli, par ko varētu pieņemt sievas, jāj mūs. Tavs tēvs ir žmiedzējs! — viņš piebilda, ar šmīkstoņu nostādamies uz otras kājas.

Vladimirs nosarka. Viņš juta nepārvaramu naidu pret mūžīgi smīnošo Davidku, viņa nevērīgo runas veidu, pat pret baltajiem zobiem.

—    Kā — žmiedzējs?

—        Tā. Drausmīgi skops. Pats savus mēslus ēd, — vienkārši paskaidroja Davidka un pasmīnēja.

Kāravkalpiņš un Timofejs piekrītoši ņirdza. Vladimirs sajuta dzēlīgu aizvainojumu. Viņš vēsi pavērās Davidkā.

—    Tu tātad… neesi apmierināts?

—         Iebrien te iekšā, pamin, tad redzēsi. Kurš muļķis gan būs apmierināts? Tavu tētuli vajadzētu te nolikt, tūliņ vēders saplaktu!

Gorīdamies, augstu cilādams kājas, Davidka smagi soļoja pa apli un tagad jau bez naida un jautri smaidīja. Jau iepriekš izbaudīdams tīkamu gandarījumu, Vladimirs kārtoja domas. Vajadzīgā atbilde atradās.

—         Labi, — viņš sacīja lēni, atdalīdams vārdus, — pateikšu tētim, ķa tu neesi apmierināts ar darbu.

Viņš greizi pavērās Davidkam sejā un bija pārsteigts par savu vārdu ietekmi: Davidkam lūpas sāka žēli un piespiesti smaidīt, citiem sadrūma sejas. Brīdi visi trīs klusēdami mina sabiezējušos mālus. Davidka beidzot atrāva acis no savām netīrajām kājām un iztapīgi nikni sacīja:

—    Es taču pajokoju, Volodja.., Nu, pa jokam izteicu …

—    Pateikšu tētim, ko tu sacīji.

Juzdams acīs apvainojuma asaras ir sevis, ir tēva, ir Davidkas žēlā smaida dēļ, Vladimirs devās garām cisternai.

— Volodja!… Vladimir Sergejevič!… — nobijies iesaucās Davidka un izrāpās no māliem, nolaizdams bikses tieši uz netīrajām kājām, kas bija notraipītas līdz ceļiem.

Vladimirs apstājās. Davidka, smagi elpodams, pieskrēja viņam klāt.

—    Nestāstiet tētiņam! Tas bija netīšām pateikts… Piedodiet man, muļķim… Dieva vārds, bez ļauna nodoma! … Netīšām…

—    Labi, neteikšu!… — pieri saraucis, izgrūda Vladimirs un steidzās uz vārtiņiem.

Zēlums pret Davidku ņēma virsroku. Ar atvieglojuma sajūtu viņš soļoja gar balto mietu žogu. No kalves, kas bija novietojusies dzirnavu pagalma stūrī, skanēja rotaļīgi vesera klaudzieni: vienreiz pa dzelzi — dobjš un mīksts, divreiz — ar palēcienu — pa skanīgo laktu.

—    Kādēļ aiztiki? — aizejošais Vladimirs izdzirda klusināto Kāravkalpiņa basu. — Ja neaiztiksi, tad nesmirdēs.

«Maitas tādi,» iedegdamies naidā, domāja Vladimirs, «kā runā … Teikt vai neteikt?»

Atskatījies ieraudzīja pirmītējo baltzobaino Davidkas smīnu un cieši nolēma: «Teikšu!»

Laukumā pie veikala stāvēja pie staba piesiets, ratos iejūgts zirgs. No ugunsdzēsēju noliktavas jumta bērni trenkāja pelēku, čivinošu zvirbuļu mākoni. Terasē dārdēja studenta Bojariškina skaņais baritons un vēl kāda balss — aizlauzta, mazliet aizsmakusi.

Vladimirs uzkāpa uz lieveņa, virs viņa sašūpojās vīn' stīgu lapotne, kas bija cieši apvijusi lieveni un terasi, nokarādamās no zilās, izgrieztās dzegas kā zaļas putu pītes.

Bojariškins, kratīdams skūto, iesarkano galvu, runāja, pievērsdamies līdzās sēdošajam jaunajam, bet bārdainajam skolotājam Balandam:

—    Lasu to, un, kaut gan esmu zemes kopēja kazaka dēls un jūtu pret visām privileģētām šķirām gluži dabisku naidu, iedomājieties, man kļūst pagalam žēl šās izmirstošās kārtas, Pats bezmaz topu par dižciltīgu muižnieku, r.ajūsmā veros viņu sievietes ideālā, trīcu viņu interešu dēļ, — vārdu sakot, velns zina kas! Lūk, mīļais, ko nozīmē ģēnijs! Var pat ticību sagrozīt.

Balanda burzīja zīda jostas pušķi un, ironiski smīnēdams, vēroja sava krekla apmalē sarkaniem dzīpariem izšūto rakstu. Ļiza zvilnēja atzveltnī. Saruna viņu, acīm redzot, nemaz neinteresēja. Viņa parastām, kaut ko pazaudējušām un kaut ko meklējošām acīm garlaicīgi skatījās uz mēļo, saskrāpēto Bojariškina galvu.

Pasveicinājis Vladimirs pagāja garām un pieklauvēja pie tēva kabineta durvīm. Sergejs Platonovičs uz vēsās adas kušetes šķirstīja «Russkoje bogatstvo» jūnija burtnīcu. Uz grīdas bija nomests apdzeltējis kaula nazis.

—    Ko tu?

Vladimirs ierāva galvu plecos un nervozi sakārtoja kreklu.

—    Nācu no dzirnavām… — viņš nedroši iesāka, bet atcerējās žilbo Davidkas smīfiu un, raudzīdamies apaļajā tēva vēderā, kas bija iežmaugts čičunčas vestē, jau drošāk turpināja: …un dzirdēju, ka Davidka saka…

Sergejs Platonovičs uzmanīgi noklausījās, noteica:

—    Atlaidīsim. Ej! — Un stenēdams noliecās pēc naža.

Vakaros pie Sergeja Platonoviča salasījās ciemata inteliģence: Bojariškins — Maskavas politehnikas students; izdēdējušais, milzīgas patmīlības un tuberkulozes saēstais skolotājs Balanda; skolotāja Marfa Gerasimova, ar kuru viņš dzīvoja kopā, — nenovecojoša, apaļa meita, kurai vienmēr nepieklājīgi līda laukā apakšsvārki; pastmeistars — ērmīgs, sapelējis vecpuisis, ap kuru vienmēr bija zīmoglakas un lētu smaržu smaka. Paretam atbrauca no savas muižas jaunais sotņiks Jevgeņijs Ļistņickis, kas viesojās pie sava tēva — dižciltīga muižnieka. Vakaros viņi uz terases dzēra tēju, stiepa garumā nenozīmīgas sarunas, un, kad pārtrūka šļauganie sarunu pavedieni, kāds no viesiem uzgrieza dārgo, iņkrustācijām izrotāto namatēva gramofonu.

Paretam, lielos svētkos, Sergejam Platonovičam patika palaist visiem miglu acīs: viņš saaicināja viesus un cienāja tos ar dārgiem vīniem, tieši šim gadījumam Bataiskā pasūtītu, svaigu sterletes kaviāru, vislabākajām uzkodām. Citā laikā dzīvoja šauri. Vienīgais, ko sev neliedza, bija grāmatas. Sergejam Platonovičam patika lasīt un visur urbties ar paša prātu, kas bija ķerstīgs kā tītenis.

Viņa kompanjons, gaišmatainais Jcmejjans Konstantinovičs Atepins, ar smailu bārdiņu un vaigos iegrimušām acīm, še iegriezās reti. Viņš bija apprecējis bijušo Ustjmedvedicas mūķeni, piecpadsmit gadu laulības dzīvē sadzīvojis ar viņu astoņus bērnus un lielāko tiesu laika nodzīvoja mājās. Jemeļjans Konstantinovičs bija izrāpies ļaudīs no pulka rakstvežiem, no turienes arī ienesis ģimenē sasmakušo līdēja un ļišķa garu. Bērni, viņam klātesot, staigāja uz pirkstgaliem un runāja čukstus. Ik rītus nomazgājušies sastājās ēdamistabā rindā zem milzīga sienas pulksteņa, kas izskatījās kā melns, pakārts miroņšķirsts, māte stāvēja aiz viņiem, un, līdzko no guļamistabas atskanēja sausais tēva kāss, tie dažādās balsīs un nepareizi uzsāka «Sargi, kungs, savus ļaudis», pēc tam «Mūsu tēvu».

jemeļjans Konstantinovičs paguva apģērbties līdz lūgsnas beigām, nāca ārā, mirkšķinādams zaļgano acu šķirbas un kā bīskaps stiepa gaļīgo, kailo roku. Bērni pēc kārtas devās klāt un skūpstīja. Jemeļjans Konstantinovičs nomutēja sievu uz vaiga, sacīja, nemīkstinot izrunādams burtu «č»:

—    Policka, vai tējiņu uzvārīji?

—    Uzvārīju, Jemeļjan Konstantinovič.

—    Iecurini stiprāku!

Veikala grāmatvedību pārzināja viņš. Raibināja lappuses zem treknajiem virsrakstiem «debets», «kredīts» ar savu krikumaino rakstveža rokrakstu. Lasīja «Birževije vedomostji», bez vajadzības iekniebdams ciekurveidīgo degunu zelta pensnejā. Pret darbiniekiem izturējās laipni.

—    Ivan Petrovic, dodiet cilvēkam cicuncu!

Sieva sauca viņu par Jemeļjanu Konstantinoviču, bērni par papacku un veikala pārdevēji par — Cacu.

Divi garīdznieki — Visariona tēvs un prāvests Pankratija tēvs — nedraudzējās ar Sergeju Platonoviču, viņiem bija vecs naids. Arī savā starpā nesatika. Spītīgais intrigants Pankratija tēvs veikli rieba saviem tuvākiem, bet atraitnis Visariona tēvs, kas dzīvoja ar mazkrievieti, savu saimniecības vadītāju, no sifilisa svepšķis, pēc dabas laipns, vairījās un necieta prāvestu pārmērīgās lepnības un intriganta dabas dēļ.

Visiem, izņemot skolotāju Balandu, bija ciematā pašiem savas mājas. Laukumā lepni pacēlās lielā, plāksnēm apsistā, zili krāsotā Mohovu dzīvojamā māja. Tai pretim pašā laukuma vidū ieķeburojies veikals ar stikla durvīm un nobālējušu izkārtni:

S. P. Mohova un J. K. Atepina tirdzniecības nams.»

Veikalam piekļāvās zema, gara noliktava ar pagrabu, fisu divdesmit no tās — baznīcas sētas ķieģeļu gredzens int baznīca ar kupolu, kas izskatījās kā nobriedis, zaļš sīpols. Viņpus baznīcas — nobalsinātas, oficiāli bargas skolas sienas un divas greznas mājas: zila, ar tādu pašu žogu — Pankratija tēva un brūna (lai nebūtu līdzīga), ar grieztu žogu un platu balkonu — Visariona tēva. No stūra līdz stūrim — Atepina nesamērīgi šaurā divstāvu mājele, aiz tās pasts, kazaku namiņu salmu un skārda jumti, slīpā dzirnavu mugura ar sarūsējušiem skārda gaiļiem uz jumta.

Viņi dzīvoja noslēgušies no visas plašās pasaules aiz nobultējamiem āra un iekšpuses aizvērtņiem. Vakaros, ja negāja viesos, nostiprināja bultas, palaida vaļā ķēdes suņus, un mēmajā ciematā ar savu koka mēli tarkšķēja likai naktssarga klauģis.

II

Augusta beigās Mitjka Koršunovs nejauši satikās pie Donas ar Sergeja Platonoviča meitu Jeļizavetu. Viņš tikko bija ieradies no Donas otras puses un, novietodams laivu pie siekstas, ieraudzīja krāsotu, vieglu laiviņu, kas liegi šķēla straumi. Tā īrās šurp no kalna puses, virzīdamās uz piestātni, pie airiem sēdēja Bojariškins. Viņa kailā galva spīdēja vienos sviedros, uz pieres un pie deniņiem bija pietūkuši dzīslu zariņi.

Mitjka uzreiz nepazina Jeļizavetu. No salmu cepures viņai uz acīm krita zilgana ēna. Iedegušām rokām viņa spieda pie krūtīm dzeltenu ūdensrožu čemuru.

— KoršunovI — viņa māja ar galvu, ieraudzījusi Mitjku. — Tu mani piekrāpi!

—    Kā tad piekrāpu?

—    Vai atceries, ka apsolīji braukt ar mani zivis ķert?

Bojariškins nometa airus un atstiepa muguru. Laiva

skrējienā uzbrāzās ar priekšgalu uz zemes, čirkstoši šķaidīdama piekrastes krītu.

'— Vai atceries? — smējās Ļiza, izlēkdama no laivas.

—    Nebija vaļas. Darbs, — Mitjka taisnojās un aizturētu elpu vēroja meiteni, kas nāca viņam klāt.

—        Nē! Tas nav iespējams!.,. Es, Jeļizaveta Sergejevna, atsakos. Te jums sakas un loks, es vairs nebūšu spoks! Padomājiet, kādu gabalu esam noklaiņojuši pa šo nolādēto ūdeni. Man no airiem asiņainas tulznas. Cietzeme ir cita lieta!

Bojariškins droši uzkāpa ar garo, kailo pēdu uz asajām krita drumslām un noslaucīja ar samurdzītās studenta cepures virspusi no pieres sviedrus. Ļiza, neatbildot viņam, piegāja pie Mitjkas. Tas nemākulīgi paspieda viņam sniegto roku.

—        Kad tad brauksim makšķerēt? — viņa jautāja, galvu atmezdama, acis piemiegdama.

—    Kaut rīt. Izkūluši esam, tagad var,

—    Piekrāpsi?

—    Nu ne!

-— Vai agri pienāksi?

—    Priekš gaismiņas.

—    Es gaidīšu.

—    Būšu, dieva vārds, būšu!

—    Vai neesi aizmirsis, pie kura loga jāklauvē?

—    Atradīšu, — Mitjka pasmaidīja.

—    Es droši vien drīz aizbraukšu. Gribētos pamakšķerēt.

Mitjka klusēdams grozīja rokā sarūsējušo laivas slēdzeni un skatījās uz viņas lūpām.

—        Vai drīz? — iejautājās Bojariškins, pētīdams saujā raibu gliemežnīcu.

—    Tūliņ brauksim.

Viņa brītiņu klusēja un tad, par kaut ko smaidīdama, jautāja:

—    Jums taču bija kādas kāzas?

—    Māsu izprecinājām.

—         Kam tad? — un, nenogaidījusi atbildi, mīklaini un ātri pasmīnēja. — Nu tad atnāc! — Un atkal, kā toreiz uz Mohovu mājas terases, smīns sadzilināja Mitjku kā ar nātrēm.

Viņš pavadīja ar acīm meiču līdz laivai. Bojariškins, kājas izplētis, stūma laivu ūdenī; Ļiza smaidīdama raudzījas pāri viņa galvai uz Mitjku, kas rotaļājās ar slēdzeni, un māja viņam ar galvu.

Asis piecas aizīries, Bojariškins klusi iejautājās:

—    Kas tas par puisi?

—    Paziņa.

—    Sirdsdraugs?

Mitjka, klausīdamies viņu sarunā, dujļu čīkstoņā nesadzirdēja atbildi. Viņš redzēja, kā Bojariškins, spēji mezdamies airos, atpakaļ atgāzies, iesmējās, bet viņas seju neredzēja: viņa sēdēja ar muguru pret Mitjku. Ceriņkrāsas lente slīga no cepures uz kailās pleca slīpnes, trīcēja nevarīgajā vējā, gaisa, kaitināja apmigloto Mitjkas skatienu.

Mitjka, kas reti gāja makšķerēt, nekad nebija posies ar tādu dedzību kā tovakar. Viņš sadrupināja kizjakus un izvārīja sakņu dārzā prosas biezputru, uz ātru roku pārsēja atirušās āķu saites.

Mihejs, vērodams viņa priekšdarbus, lūdza:

—    Ņem mani līdzi, Mitrij! Vienam nav parocīgi.

—    Iztikšu arī viens.

Mihejs nopūtās.

—         Sen neesam kopā braukuši. Tagad labprāt paturētu rokā kādu puspudu smagu karpu.

Mitjka, viebdamies no garaiņiem, kas kā svelmains stabs sitās laukā no katla ar biezputru, nekā neatbildēja. Pabeidzis rīkoties, iegāja istabiņā.

Vectēvs Grišaka sēdēja pie loga; apjozis degunu ar apaļām acenēm vara apkalumā, lasīja Jauno derību.

—         Vectētiņi — uzsauca Mitjka, ar plecu balstīdams pa•lodu.

Vectēvs Grišaka pazibsnīja pāri acenēm.

—    Nu?

—    Pamodini mani pēc pirmajiem gaiļiem.

—    Kur tik agri?

—    Zivis ķert.

Vectēvs, kam garšoja zivis, izlikās pretojamies:

—        Tēvs teica — rīt jākuļot kaņepāji. Nav ko slaistīties. Vai tu re, kas par zivju ķērāju!

Mitjka atgrūdās no palodas un viltīgi atbildēja:-

—        Man vienalga. Gribēju pabarot vectēvu ar zivīm, bet, ja nu kaņepāji, — neiešu ar.

—         Pag, kur tad tu? — nobijās vectēvs Grišaka, raudams nost acenes. — Es parunāšu ar Miroņu, varētu jau gan. Nebūtu par ļaunu nogaršot zivtiņas; rīt taisni trešdiena. Pamodināšu, ej, ej, muļķīt! Ko ņirdz zobus?

Pusnaktī vectēvs Grišaka, ar vienu roku pieturēdams nātnās apakšbikses, ar otru, kurā atradās ķeģis, taustīdams ceļu, norāpās pa kāpnītēm. Kā balta, drebelīga ēna viņš aizšļūca pa pagalmu līdz klētij un ar ķeģa galu piegrūda uz ratu segas krācošajam Mitjkam. Klēti bija tikko izkultas labības, peļu mēslu un skāba, nostāvējusies zirnekļu tīklu smaka, kāda parasti ir neapdzīvotās telpās.

Mitjka gulēja pie apcirkņa uz ratu segas. Uzpurinājās ne tik drīz. Vectēvs Grišaka sākumā viegli bikstīja viņu ar ķeģi, čukstēja:

—    Mitjuša! Mitjka!… Ei, pagāns, Mitjka!

Mitjka dobji krāca, pierāva kājas. Vectēvs saskaities iespieda trulo ķeģa galu Mitjkam vedērā, sāka urbt kā ar svārpstu. Mitjka nostenējās, saķēra ķeģi un pamodās.

—        Muļķa miegs! Tīrās nedienas, kā tu guli! — vectēvs bārās.

—        Klusu, klusu, netaurē, — čukstēja miegainais Mitjka, meklēdams pa grīdu kurpes.

Viņš aizgāja lidz laukumam. Ciematā sāka dziedāt otrie gaiļi. Mitjka devās pa olnīcu garām mācītāja Visariona mājai, dzirdēja, kā vistu kūtī, spārnus sizdams, cienīgtēva basā iedziedējās gailis un izbiedētiem čukstiem ieklukstējās vistas.

Uz veikala zemākā pakāpiena snauda naktssargs, iebāzis degunu apkakles aitādas siltumā. Mitjka piegāja pie Mohovu žoga, nolika makšķeres un vāceli ar ēsmu un, sperdams vieglus soļus, lai nedzirdētu suņi, uzkāpa uz lieveņa. Paspieda auksto durvju rokturi — aizslēgts. Pārkāpis pāri margām, piegāja pie loga. Logs pusviru. No melnās spraugas saldi dveš guļošas meičas siltās miesas smarža un nepazīstami, saldi parfīmi.

—    Ļizaveta Sergejevna!

Mitjkam likās, ka viņš teicis to ļoti skaļi. Nogaidīja. Klusums. «Bet ja nu esmu sajaucis logus? Ja te pats guļ? Tad gan iegāzīšos! Nokniebs ar šauteni,» domāja Mitjka, žņaugdams saujā loga rokturi.

—    Ļizaveta Sergejevna, celies zivis ķert!

«Ja esmu samainījis logus, — tad tik būs zivju ķer. šana!…»

—    Celies nu! — viņš īgni teica un iebāza galvu istabā.

—         Ko? Kas tur ir? — bailīgi un klusi atsaucās no tumsas.

—    Vai zivis ķert nenāksi? Es tas esmu, Koršunovs.

—    A-a-a, tūliņ.

Istabā sāka čaukstēt drēbes. Viņas miegainā, siltā balss, likās, smaržoja kā piparmētras. Mitjka redzēja kaut ko baltu, kas čaukstēdams kustējās pa istabu.

«Ak, jauki būtu tagad pagulēt ar viņu… Bet jāiet makšķerēt… Sēdi un salsti tur…» viņš neskaidri domaja, ieelpodams guļamistabas smaržu.

Logā parādījās viņas smejošā seja ar baltu lakatiņu ap galvu.

—    Es pa logu. Dod man roku!

—    Kāp, — Mitjka palīdzēja.

Atbalstīdamās uz viņa rokas, viņa tuvu ieskatījās tam acīs.

—    Vai es biju ātri?

—    Diezgan ātri. Paspēsim.

Viņi devās uz Donu. Viņa ar sārtu plaukstu berzēja mazliet pietūkušās acis un teica:

—         Saldi gulēju. Vēl vajadzēja pagulēt. Pārāk agri ejam.

—Būsim īstā laikā.

Viņi nogāja pie Donas pa pirmo šķērsceliņu, kas nogriezās no laukuma. Pa nakti nez no kurienes bija pieplūdis ūdens, un vakar pie sausas siekstas piesietā laiva tagad šūpojās ūdenī.

—        Jānoaun kājas, — nopūtās Ļiza, acīm mērīdama attālumu līdz laivai.

—    Es pārnesīšu, — Mitjka ieteica.

—    Neērti… labāk noaušu kājas.

—    Būs ērtāk.

—    Nevajag, — viņa apmulsusi stostījās.

Mitjka ar kreiso roku apķēra viņas kājas virspus ceļgaliem un, viegli pacēlis viņu, sāka brist pa ūdeni uz laivu. Viņa nevilšus apķērās ap viņa melnīgsnējo kaklu, kas bija stingrs kā stabs, un, klusi dūdodama, iesmējās.

Ja Mitjka nepakluptu pie akmens, uz kura ciema sievas velējās ar vālēm, nebūtu arī nejaušā, īsā skūpsta. Klusi iekliegdamās, viņa pieplaka pie Mitjkas sasprēgājušajām lūpām, un Mitjka apstājās divus soļus no pelēkās laivas malas. Ūdens bija ieplūdis viņam kurpēs, saldēja kājas.

Atraisījis laivu, viņš ar spēku atgrūda to no siekstas, un, laivai kustoties uz priekšu, ielēca tajā. īrās ar īsu airi, kājās stāvēdams. Aiz laivas pakaļgala burbuļoja un šļakstēja ūdens. Laiva ar saceltu priekšgalu liegi šķēla straumi, virzīdamās uz pretējo krastu. Palēkdamies grabēja makšķerkāti.

—    Kurp tu iries? — viņa jautāja, skatīdamās atpakaļ.

—    Uz viņu malu.

Pie smilšainās krants laiva piestāja. Ne vārda neteicis, Mitjka pacēla viņu uz rokām un nesa piekrastes vilkābeļu krūmos. Viņa koda tam sejā, plēsa ar nagiem, pāris reižu aizžņaugti iekliedzās un, juzdama, ka zūd spēki, sāka raudāt nikni, bez asarām…

*

Viņi atgriezās ap pulksten deviņiem. Debesis sedza dzeltenruda migla. Pa Donu dejoja vējš, kūla viļņus. Dejoja laiva, raustīdamās pāri šķērsām plūstošiem viļņiem, un putainās, saltās no dzelmes uzvandīto ūdeņu šļakatas sitās bālajā, samocītajā Jeļizavetas sejā, tecēja lejup un palika karājoties skropstās un no lakatiņa apakšas izlīdušo matu cirtās.

Viņa gurdi miedza tukšās acis, lauzīja pirkstos laivā iesviesta ziediņa stiebru. Mitjka airēja, neskatīdamies uz viņu, pie kājām bija nomesta neliela karpa un plaudis ar nāves agonijā sastingušu muti un izvalbītu aci oranžkrāsas apmalē. Mitjkas sejā bija jaušama vainas apziņa, apmierinātība jaucās ar bažām…

—    Es tevi aizvedīšu līdz Semjona piestātnei. No turienes tev tuvāk, — viņš sacīja, pagriezdams laivu pa straumei.

—    Labi, — viņa čukstus piekrita.

Krastā neviena cilvēka, krīta putekļiem apbārstītie sakņu dārzu zedeņi pie Donas bija iztvīkusi, karstā vēja apsvilināti, gaiss bija pilns ar apdegušu žagaru smaku. Zvirbuļu apknābātās, smagās sauleņu cepures, galīgi pārbriedušas, plaka pie zemes un kaisīja birstošās sēkliņas. Liekņu klāja jaunā, sazēlušā atāla smaragds. Tālumā kūvēja kumeļi, un karstais dienvidu vējš nesa uz Donu nemitīgos viņiem piesieto zvārgulīšu smieklus.

Mitjka pacēla zivis un sniedza tās Jeļizavetai, kas kāpa ārā no laivas.

—    Ņem lomu. Se!

Viņa bailīgi pamirkšķināja skropstas un paņēma.

—    Nu es iešu.

—    Ej ar…

Viņa sāka iet, turēdama atstieptajā roka uz kārkla klūdziņas uzvērtās zivis, nožēlojama, pazaudējusi vilkābeļu krūmos neseno pašapziņu un jautrību.

—    Ļizavet!

Viņa pagriezās, slēpdama lauztajā uzacu lokā īgnumu nu izbrīnu.

—    Panāc mazliet atpakaļ!

Un, kad viņa pienāca tuvāk, viņš sacīja, pukodamies par savu mulsumu:

—        Neesam abi pamanījuši.,. Ek, uz svārkiem mugurpusē … mazs traipiņš…

Viņa pietvīka un nosarka līdz ausīm.

Mitjka, brīdi klusējis, deva padomu:

—    Ej gar žogmalām.

—        Tik un tā jāiet pāri laukumam. Gribēju jau vilkt melnos svārkus, — viņa nočukstēja, ar skumjām un pēkšņu naidu vērdamās Mitjkam sejā.

—         Dod šurp, notriepšu ar zaļu lapiņu, — vienkārši piedāvājās Mitjka, brīnīdamies par asarām, kas saskrējušas viņai acīs.

…Kā vēja zuzoņas čuksti pa ciematu sāka klīst jaunā vēsts: «Mitjka Koršunovs pavedis Sergeja Platonoviča meitiņu!» Tērgāja sievas rīta agrumā ganu ceļā, dzīdamas govis uz ganībām, izlaistīdamas šaurajā, pelēkos putekļos slīkstošajā akas vindas ēnā no spaiņiem ūdeni, uz plienakmeņiem pie Donas vēlēdamas izmazgātās lupatas.

—    Tā iet, kad nav savas mātes.

—         Pašam nav vaļas elpu atvilkt, bet pamāte skatās caur pirkstiem.

—         Nesen naktssargs, Davidka Bezpirkstis, stāstīja: «Pusnaktī skatos, — viņgala logā rāpjas cilvēks. Nu, domāju, pie Platonoviča zaglis. Skrēju turp, tā sacīt. — Kas tur? Ei, policist! — bet tas, tā sacīt, viņš pats, Mitjka.»

—    Kas tagad par meitām, kad tevi deviņi…

—    Mitjka manam Mikiškam lielījies* «Sak, bildināšu.»

—    Lai labāk puņķi noslauka!

—    Piespiedis viņu, nesen stāstīja, ar varu..,

—    ī-ī-ī, māsiņ!…

Plūda no olnīcām un šķērsceļiem baumas, notašķīja līdz šim tīro meitenes vārdu, kā ar biezu darvu noziež jaunceltus vārtus …

Krita tenkas uz pusplikās Sergeja Platonoviča galvas un piespieda viņu pie zemes. Divas dienas viņš negāja ne veikalā, ne dzirnavās. Kalpotāji, kas dzīvoja apakšā, parādījās tikai pirms pusdienām.

Trešajā dienā Sergejam Platonovičam iejūdza vieglajos ratos sirmu, ābolainu ērzeli un viņš aizlaida uz staņicu, svinīgi un nepieejami mādams ar galvu kazakiem, kas gadījās pa ceļam. Bet aiz viņa no pagalma izčaukstēja spoži nolakots Vīnes pajūgs. Kučieris Jemeļjans, siekalodams pie sirmojošās bārdeles piesutušo, līko pīpīti, atšķetināja zilo grožu zīdu, un meļņu pāris līksmi aizmidzināja pa olnīcu. Aiz platās Jeineļjana muguras bija redzama bālā Jeļizaveta. Viņa turēja rokās vieglu ceļa somiņu un skumji smaidīja, mādama ar cimdu Vladimiram un pamātei, kas abi stāvēja pie vārtiem. No veikala ārā klibojošais Pantelejs Prokofjevičs painteresējās, pievērsdamies sētas puisim Ņikitam:

—    Uz kurieni tad mantiniece devās?

Un tas, būdams iecietīgs pret cilvēku vājību, atbildēja:

—    Uz Maskavu, mācīties kursos.

Otrā dienā norisinājās notikums, kuru ilgi atgremoja ir pie Donas, ir aku vindu ēnā, ir uz ganu ceļa… Priekš krēslas (no stepes, putekļu mākonī ietīts, jau bija atgriezies lopu bars) pie Sergeja Platonoviča ieradās Mitjka (tīšām novēlojies, lai ļaudis neredzētu). Bija nācis ne gluži vienkārši, bet bildināt viņa meitu Jeļizavetu.

Līdz tam viņš bija ar viņu ticies reizes četras, ne vairāk. Beidzamo reizi tiekoties, starp viņiem norisinājās šāda saruna:

—    Nāc pie manis par sievu, Ļizavet, ko?

—    Muļķības!

—         Saudzēšu, mīlēšu… Darbaļaudis mums ir, sēdēsi pie loga, lasīsi grāmatiņas.

—    Tu esi muļķis.

Mitjka apvainojās un neteica nekā. Aizgāja tovakar mājās agri un otrā rītā paziņoja pārsteigtajam Mironarn Grigorjevičam:

—    Tēt, apprecini mani.

—    Pārmet krustu!

—    Nopietni, ne pa jokam runāju.

—    Vai tik liela vajadzība?

—    Ko nu tur…

—    Kura tad sacilpoja, vai ne muļķa Trīnīte?

—    Sūti preciniekus pie Sergeja Platonoviča.

Mirons Grigorjevičs kārtīgi salika uz sola lāpāmos piederumus (viņš laboja vērzeles) un skaļi iesmējās:

—    Tu, dēliņ, šodien jautrā omā, es redzu.

Mitjka iecirtās kā vērsis; tēvs iekaisa.

—         Muļķi! Sergejam Platonovičam kapitāla vairāk nekā simt tūkstošu; viņš ir tirgotājs, bet tu?… Ej projām, nemuļķojies, ka nenoslānu līgavaini ar šīm pašām vērzelēm!

—        Mums ir četrpadsmit pāru vēršu, kas par mājām, bez tam viņš ir zemnieks, bet mēs — kazaki.

—        Vācies! — strupi pavēlēja Mirons Grigorjevičs, kas necieta garas runas.

Mitjkam juta līdz tikai vectēvs Grišaka. Tas piečāpoja pie dēla, klaudzinādams ķeģi pa grīdu.

—    Miron!

—    Nu?

—    Kāpēc pretojies? Ja jau puisim iepatikusies…

—        Tēt, jūs esat tīrais bērns, dieva vārds! Jau Mitrijs muļķis, bet jūs pavisam…

—         Klusu! — vectēvs Grišaka uzsita ķeģi. — Vai mēs zemāki par viņu? Viņam jābūt pagodinātam, ka kazaka dēls bildina viņa meitu. Atdos ar visām lanckām un panckām. Mūs pazīst visā apkaimē. Nevis plikadīdas, bet saimnieki! … Jā!… Brauc, Miroška, netielējies! Varbūt dos pūrā dzirnavas. Lūdz!

Mirons Grigorjevičs iesēcās un izgāja ārā, bet Mitjka nolēma nogaidīt vakaru un iet pats — zināja, ka tēva stūrgalvība ir tikpat kā augoša vīksna: liekties liecas, bet nav ko mēģināt to lauzt.

Viņš aizgāja līdz parādes durvīm svilpodams, bet tad zaudēja dūšu. Pamīņājās un gāja no sētas puses. Uz lieveņa pajautāja kalponei, kurai rībēja sastīvinātais priekšauts:

—    Vai pats mājās?

—    Tēju dzer. Pagaidi.

Viņš apsēdās, gaidīja, izpīpēja paštīto smēķi un, apsiekalojis pirkstus, nodzēsa, bet galu biezi iztriepa pa grīdu. Sergejs Platonovičs iznāca, purinādams no vestes sausiņa drupatas; ieraudzīja — un sarauca uzacis.

—    Nāciet iekšā!

Mitjka pirmais iegāja vēsajā kabinetā, kur bija grāmatu un tabakas smaka, sajuta, ka tās drosmes, ar ko bija bruņojies, iznākot no mājas, pieticis taisni līdz kabineta slieksnim.

Sergejs Platonovičs, piegājis pie galda, pagriezās uz čīkstošiem papēžiem.

—        Nu? — Viņa pirksti aiz muguras bungāja rakstāmgalda dēli.

—    Nācu noskaidrot,., — Mitjka ienira viņa ieurbto acu aukstajās gļotās un it kā saldams paraustīja plecus, — varbūt atdosiet Ļizavetu?

Pārdrošība, niknums, bailes izspieda apmulsušajam Mitjkam sejā retas sviedru lāses kā rases mitrumu bula laikā.

Sergejam Platonovičam trīcēja kreisā uzacs un virsējā lūpa liecās uz āru, atklādama tumšsarkano iekšpusi. Kaklu izstiepdams, viņš ar visu stāvu saliecās uz priekšu.

—    Ko? … Ko-o-o? … Nelieti!… Arā! … Tevi vajadzētu nodot atamanam! Ak tu maitasgabals! Nekrietnelis tāds!…

Mitjka, pēc svešā kliedziena kļuvis drošāks, vēroja zilgano asiņu pieplūdumu, kas brieda Sergejam Platonovičam vaigos.

—    Neņemiet ļaunā … Gribēju izpirkt savu vainu.

Sergejs Platonovičs izvalbīja asinīm un asarām pieplūdušās acis un notrieca Mitjkam pie kājām masīvu čuguna pelnu trauku. Atlēkdams no grīdas, tas ķēra Mitjkam kreisās kājas potīti, bet viņš braši pacieta sāpes un, atrāvis durvis, izkliedza, ņirgdams zobus, kļūdams apvainojumā un sāpēs arvien bezkaunīgāks:

—    Kā vēlaties, Sergej Platonovič, kā gribat, bet es no visas sirds… Kas viņu tādu ņems? Tādēļ nolēmu apsegt negodu… Kam tad vajadzīgs iekosts kumoss? Pat suns neēd.

Sergejs Platonovičs, spiezdams pie lūpām saburzīto mutautiņu, uz pēdām sekoja Mitjkam. Viņš aizsprostoja ceļu uz galveno izeju, un Mitjka noskrēja sētā. Te Sergejs Platonovičs tikai pamirkšķināja aci kučierim Jemeļjanam, kas kvernēja pagalmā. Kamēr Mitjka knibinājās pie vārtiņiem ar stingro aizbīdni, gar noliktavas stūri skrēja četri vaļā palaisti suņi un, ieraudzījuši svešu cilvēku, izklaidus brāzās pa tīri izslaucīto pagalmu.

1910. gadā Sergejs Platonovičs bija pārvedis no Ņižņi» jas gada tirgus kucēnu pāri — kuci un suni. Tie bija melni, sprogaini, platām mutēm. Pēc gada izauga gadu veca teļa lielumā, sākumā plēsa brunčus sievām, kas gāja garām Mohovu sētai, pēc tam iemācījās gāzt sievas zemē un kost viņām ciskās, un tikai tad, kad bija nokoduši Pankratija tēvam teļu un Atepinam pāri ziemas barokļu, Sergejs Platonovičs pavēlēja tos piesiet. Suņus laida vaļā pa naktīm un reizi gadā, pavasarī, riesta laikā.

Mitjka nepaguva apgriezties, kad priekšējais, vārdā Bajāns, uzmeta viņam ķetnas uz pleciem un, iecirtis zobus

vīdētajos svārkos, sacirta žokļus. Suņi plēsa, rāva, kūleņoja kā melns kamols. Mitjka atgaiņājās ar rokām, cenzdamies nepakrist. Kā pa miglu redzēja, kā Jemeļjans, Kaisīdams no pīpes vējā dzirkstis, aizšļūca līdz virtuvei un aizcirta krāsotās durvis.

Lieveņa stūrī, atspiedies pret ūdens notekas cauruli, stāvēja Sergejs Platonovičs, vīstīdams spīdīgām, cietām .spalviņām apaugušās, baltās dūrītes. Mitjka grīļodamies izrāva aizbīdni un asiņainām kājām aizvilka sev līdzi rēcošu kamolu, kas izgaroja smirdošu suņu smaku. Bajānam viņš pārlauza sprandu — nožņaudza to, bet no pārējiem viņu paglāba garāmejoši kazaki.

III

Natālija labi iedzīvojās Meļehovu mājās. Mirons Grigorjevičs bija turējis bērnus stingri; kaut bija bagāts un kaut arī bez viņiem bija strādnieki, lika tiem strādāt, pieradināja darbam. Strādīgā Natālija iepatikās vīra vecākiem. iļjiņična, kas klusībā neieredzēja vecāko vedeklu — greznīgo Darju, no pirmajām dienām pieķērās Natālijai.

—    Pagūli, pagūli, manu bērniņi Kam tik agri lec kājās? — viņa laipni bubināja, čāpodama ar savām resnajām kājām pa virtuvi. — Ej atmiegā, tiksim galā bez tevis.

Natālija, kas bija uzcēlusies, gaismiņai svīstot, lai palīdzētu virtuvē, devās dižajā istabā izgulēties.

Pat mājā stingrais Pantelejs Prokofjevičs allaž sacīja sievai:

—    Paklau, sieva, Natašku nemodini! Viņa jau tā dienā nostrādājas. Dziras kopā ar Grišku art. Darjai, Darjai uzšauj. Tā ir slinka, samaitāta mātīte.,. Krāsojas, taisa uzacis melnas, kad tevi jupis!

—    Lai kaut pirmo gadiņu palutinās! — nopūtās Iļjiņična, atcerēdamās savu darbā saliekto mūžu.

Grigorijs mazliet aprada ar savu jauno vīra stāvokli, kļuva nolaidīgāks apģērbā un pēc nedēļām trim ar bailēm un niknumu pats sev atzinās, ka ar Aksiņju nav vēl viss beidzies, ka kaut kas palicis kā skabarga sirdī. Un no šīm sāpēm viņam tik drīz netikt vaļā. Cieši bija iegulies sirdī tas, kam viņš līgavaiņa pārgalvībā rotaļādamies atmeta ar roku, — sak, sadzīs, aizmirsīsies… Bet, lūk,

nav aizmirsies un atceroties smeldz. Vēl priekš kāzām, reiz klonā kuļot, Petro bija iejautājies:

—    Griška, bet kā tad ar Aksjutku?

—    Kas tad?

—    Droši vien žēl pamest?

—        Es pametīšu — gan jau kāds pacels, — Griška toreiz smējās.

—        Nu, pielūko, — Petro zelēja ūsas, — neapprecies nelaikā…

—    Kas beigts, tas pagalam, — Griška atjokojās.

Bet izrādījās citādi, un naktīs, pienākuma pēc glāstīdams sievu, karsēdams viņu ar savu jauneklīgo mīlas kvēli, Griška saņēma no viņas pretim dzestrumu un mulsu padevību. Natālija bija vēsa pret vīra iegribām, dzimstot bija mantojusi no mātes vienaldzīgas, rāmas asinis, un Grigorijs, atcerēdamies mīlā nevaldāmi kaislo Aksiņju, nopūtās:

—        Tevi, Natālij, tēvs laikam uz ledus gabala radījis… Tu esi pārāk ledaina.

Bet Aksiņja satiekoties noslēpumaini smaidīja, viņai satumsa redzokļi, un viņa meta lipīgas vārdu dūņas:

—        Sveiks, Grišeņka! Kā klājas, kā mīlinies ar jauno sieviņu?

—        Dzīvojam… — Grigorijs izlīdzējās ar nenoteiktu atbildi un centās ātrāk tikt projām no mīļā Aksiņjas skatiena.

Stepans, kā redzams, bija izlīdzis ar sievu. Retāk sēdēja krogā un kādu vakaru klonā, vētīdams labību, pirmoreiz visā nesaskaņu laikā ierosināja:

—    Nu, Ksjuša, uzdziedāsim?

Viņi apsēdās, atspiedušies pret izkulto, putekļaino kviešu grēdu. Stepans uzsāka kareivju dziesmu, Aksiņja skanīgā krūšu balsī vilka līdz. Viņi jauki dziedāja kā pirmajos laulības gados. Toreiz bieži gadījās, ka šie brauc mājā no lauka tumšsārto rietu ielokā un Stepans, uz vezuma šūpodamies, velk senu dziesmu, kas ir smagnēji skumja kā vientulībā pamests, ceļmallapām aizaudzis stepes ceļš. Aksiņja piebalso, noliekusi galvu pie vīra krūtīm. Zirgi velk čīkstošus ratus, cilā dīseli. Ciemata vecaini iztālēm klausās dziesmā:

—    Skanīga sieva gadījusies Stepanam.

—    Re, kā sadziedājušies… Jauki!

—    Nu, Stjopkam arī balss kā zvans!

Un vectēvi, kas, uz pavaļām sēdēdami, vēroja putekļaino rieta kvēli, sarunājās pāri ielai:

—    Lejgaliešu dziesmu dzied.

—    Sī dziesma, draugs, Gruzijā sacerēta.

—    Tāpēc ari nelaiķim Kirjuškam tik ļoti patika!

Grigorijs vakaros dzirdēja, kā Astahovi dzied. Kuļamajā laikā (viņu klons atradās līdzās Stepana klonam) redzēja Aksiņju tikpat pašapzinīgu kā agrāk, it kā laimīgu, Tā vismaz viņam šķita.

Stepans ar Meļehoviem nesveicinājās. Staigāja pa klonu ar dakšām rokās, strādādams kustināja platos, slīpos plecus, paretam pajokoja ar sievu, un Aksiņja smējās, zibsnīdama no lakatiņa apakšas melnās acis. Viņas zaļie brunči mirgoja Grigorijā aizvērto acu priekšā. Viņam žņaudza kaklu nezināms spēks, griezdams galvu uz Stepana klona pusi. Viņš neievēroja, ka Natālija, palīdzēdama Pantelejam Prokofjevičam taisīt klājienu, uztvēra ar savām skumjajām, greizsirdīgajām acīm ikvienu nejaušo vīra skatienu; neredzēja to, ka Petro, kas dzina pa apli zirgus, vērdamies viņā, šķobīja seju nemanāmā, klusā smīnā.

Dobjajā dūkoņā — zemes vaidos zem akmens veltņiem — Griška domāja neskaidras domu pabiras, centās un nevarēja saķert no apziņas bēgošos, slidenos domu pavedienus.

No tuvākajiem un tālākajiem kloniem liekņā plūda un gaisa kulšanas trokšņi, dzinēju kliedzieni, pātagu šmīkstoņa, vētīklu klaboņa. Ciemats bija pictūcis no ražas, tas zvilnēja dzestrajā septembra saulē, izstiepies gar Donu kā zvīņaina čūska šķērsām pāri ceļam. Katrā ar žogu apjoztajā sētā, zem katras mājas jumta virmoja patstāvīga, no citām nošķirta, pilnasinīga, rūgti salda dzīve: vectēvs Grišaka bija saaukstējies, un viņam sāpēja zobi; Sergejs Platonovičs, burzīdams plaukstās šķelto bārdu, negoda nomākts, vienatnē elsoja un grieza zobus; Stepans auklēja sirdī naidu pret Grišku un naktīs pa miegam ar dzelžainiem pirkstiem plosīja lupatu segu; Natālija nobēga šķūnī, nokrita uz kizjaku kaudzes un drebēja, saraudamās čokurā, apraudādama savu apspļaudīto laimi; Hristoņu, kas gadatirgū bija nodzēris teli, mocīja sirdsapziņa; negausīgu nojautu un atjaunotu sāpju tirdītais Griška smagi pūta; Aksiņja, vīru glāstīdama, slacīja asarām savu negaistošo naidu pret viņu.

No dzirnavām atlaistais dzirnavpuisis Davidka caurām naktīm sēdēja pie Kāravkalpiņa labības vedēju telpās, un tas, zibsnīdams niknās acis, runāja:

—         Nē-ē-ē, nekā nebūs! Viņiem drīz vien dzīslas pārgriezīs! Viņiem vienas revolūcijas par maz. Pienāks vēlreiz tūkstoš deviņi simti piektais gads, un tad norēķināsimies! No-rē-ķi-nā-si-mies!… — Viņš draudēja ar rievainu pirkstu un, plecus pagrozīdams, sakārtoja sev uzmestos svārkus.

Bet pāri ciematam gāja dienas, saskardamās ar naktīm, ritēja nedēļas, vilkās mēneši, pūta vējš, negaisam tuvojo-> ties, dūca kalns, un dzidri zaļās rudens zilgmes apstildotā Dona vienaldzīgi plūda uz jūru.

IV

Oktobra beigās kādā svētdienā Fedots Bodovskovs brauca uz staņicu.

Grozā aizveda uz tirgu un pārdeva četrus pārus nobarotu pīļu; veikalā nopirka sievai puķainu katūnu un taisījās braukt mājās (atspēries ar kāju pret loku, vilka ciet saku savelkamo). Sai brīdī viņam pienāca klāt svešs cilvēks, ne no staņicas.

—         Sveiki! — viņš sveicināja Fedotu, pieskardamies ar tumšiem pirkstiem pie melnās platmales.

—         Sveiks! — nogaidīdams nosēcās Fedots, piemiedzis savas kalmika acis.

—    No kurienes jūs?

—    No ciemata, neesmu šejienietis.

—    Bet no kura ciemata?

—    No Tātāru ciemata.

Svešinieks izņēma no sānkabatas sudraba etviju ar laiviņu uz vāka; piedāvādams Fedotam papirosu, turpināja iztaujāt:

—    Vai jūsu ciemats liels?

—        Paldies, nupat jau pīpēju. Vai mūsu ciemats? Pamatīgs ciemats. Būs ap trīssimt sētu.

—    Vai baznīca ir?

—    Kā ne, ir.

—    Vai kalēji ir?

—    Kalvji? Ir arī kalvji.

—    Bet vai pie dzirnavām ir atslēdznieku darbnīca?

Fedots iegrožoja nostāvējušos zirgu, īgni apskatīja

melno platmali un krunkas, kas pa lielo, bālo seju bija izstiepušās īsajā, melnajā bārdā.

—    Kas jums īsti vajadzīgs?

-Es pārceļos uz dzīvi jūsu ciematā. Nupat biju pie ala rūcas atamana. Vai jūs tukšā braucat?

—    Tukšā.

—        Vai paņemsiet mani ar? Es gan neesmu viens, man līdzi sieva un divi čemodāni, apmēram astoņi pudi svarā.

—    Var paņemt.

Salīdzis par diviem rubļiem, Fedots piebrauca pie kriņpeļnieces Froskas, pie kuras bija apmeties svešais, iesēdināja ratos mīkstu, gaišmatainu sievieti un novietoja ratu pakaļā apkaltos čemodānus.

Viņi izbrauca no staņicas, Fedots, šmaukstinādams un ar astru grožiem skubinādams savu mazo, ņipro zirģeli, grozīja stūraino galvu ar plakano pakausi: viņu urdīja ziņkāre. Viņa pasažieri rāmi sēdēja aizmugurē un klusēja. Fedots vispirms palūdza iepīpēt un pēc tam jautāja:

—    No kurienes tad ierodaties mūsu ciematā?

—    No Rostovas.

—    Vai turienes dzimtīgais?

—    Kā jūs teicāt?

—    Es jautāju: kur esat dzimis?

—Ak, jā, jā, turienietis, no Rostovas.

Fedots, kustinādams brūnos žokļus, skatījās tālajā stepes čūkslājā: Hetmaņa ceļš vijās augšup pakalnā, un paugura virsotnē, brūnā, izkaltušā zālē, pusversti no lielceļa, Fedota vērīgā, skaudrā kalmika acs saskatīja sīgu galviņas, kas tikko manāmi kustējās.

—        Nav šaujamā, citādi mēs laistu uz sīgainēm. Re, kur tās staigā.,. — viņš nopūtās, rādīdams ar pirkstu.

—        Neredzu, — atzinās pasažieris, stulbi mirkšķinādams acis.

Fedots noskatījās uz sīgām, kas sagāja gravā, un pagriezās ar seju pret sēdētājiem. Pasažieris bija vidēja auguma, kalsnējs, gaļīgajai virsdegunei cieši pieguļošajās acīs dzirkstīja viltībiņa. Sarunādamies viņš bieži smīnēja. Viņa sieva, ietinusies adītā lakatā, snauda. Viņas seju Fedots nevarēja saredzēt.

—    Kādēļ tad pārceļaties uz dzīvi mūsu ciematā?

—        Esmu atslēdznieks, gribu atvērt darbnīcu. Strādāju ari galdnieka darbus.

Fedots neuzticīgi apskatīja viņa lielās rokas, un pasažieris, uztvēris šo skatienu, piebilda:

Bez tam esmu Zingera sabiedrības aģents un pārdodu šujmašīnas.

—    Kā tad jūs saukt? — Fedots painteresējās.

—    Mans uzvārds ir Stokmanis.

—    Tātad ne krievs?

—    Nē, krievs. Vectēvs cēlies no latviešiem.

īsā laikā Fedots dabūja zināt, ka atslēdznieks Josifs Davidovičs Stokmanis agrāk strādājis Aksajas rūpnīcā, tad kaut kur pie Kubaņas, pēc tam Dienvidaustrumu dzelzceļu darbnīcās. Bez visa tā ziņkārais Fedots izvilināja vēl veselu kaudzi sīkumu par svešinieka dzīvi.

Kamēr viņi aizbrauca līdz kroņa mežam, saruna apsīka. Lielceļa malā pie avota akas Fedots padzirdīja sasvīdušo zirgu un, pieguris no kratīšanās un brauciena, sāka snaust. Līdz ciematam bija vēl verstis piecas.

Fedots saritināja grožus un, nokāris kājas, atlaidās ērtāk.

Nosnausties tomēr neizdevās.

—        Kāda jums tur dzīve? — iejautājās Stokmanis, kratīdamies un uz sava sēdekļa ļodzīdamies.

—    Dzīvojam, maizīti graužam.

—        Un ko tad kazaki — vispār apmierināti ar savu dzīvi?

—    Dažs apmierināts, dažs ne. Visiem nevar iztapt.

—        Tā, tā… — piekrita atslēdznieks. Un, brīdi klusējis, aplinkus turpināja savus jautājumus, aiz kuriem kaut kas slēpās: — Tu saki, ka pārtikuši?

—    Dzīvo kārtīgi.

—    Dienests droši vien nepatīkams? Ko?

—         Dienests? … Esam pieraduši, tik vien var izdzīvoties kā aktīvajā karadienestā.

—    Nav labi, ka kazakiem pašiem viss jāsagādā.

—         Kā tad, lai velns viņus rauj! — atplauka Fedots un bažīgi paskatījās uz sievieti, kas bija pagriezusies sāņus. — Ar to priekšniecību tīrās nedienas… Aizejot dienestā, pārdevu vēršus — nopirku zirgu, bet to ņēma un atzina par nederīgu.

—        Atzina par nederīgu? — atslēdznieks izlikās brīnāmies.

—         Bet nu galīgi. Kājas bojātas, viņi saka. Es šā un tā: «Ņemiet taču vērā,» saku, «ka kājas viņam kā godalgotam ērzelim, viņš tikai rikšo kā gailis… viņam tāda gaiļa gaita.» Nē, neatzina. Putina laukā!…

Saruna kļuva spraigāka. Fedots aizrāvies izlēca no ratiem, labprāt sāka stāstīt par ciemata ļaudīm, lamāt ciemata atamanu par nepareizu pļavas sadalījumu, slavedams apstākļus Polijā, kur viņa pulks atradies karaklausības laikā. Atslēdznieks skaudriem šauro acu skatieniem pētīja līdzās ratiem soļojošo Fedotu, pīpēja vieglu tabaku no gredzenota kaula iemutņa un bieži smaidīja; bet šķībā šķērskrunka, kas vagoja viņa balto, slīpo pieri, kustējās lēni un smagi, it kā apslēptas iekšējas domu gaitas urdīta.

Ciematā viņi iebrauca pievakarē.

Stokmanis, paklausīdams Fedota padomam, nogāja pie atraitnes Lukeškas Popovas un noīrēja pie viņas divas istabas.

—        Ko tu atvedi no staņicas? — Fedotam jautāja kaimiņienes, sagaidījušas viņu pie vārtiem.

—    Aģentu.

—    Kas tas par aņģistu?

—        Muļķes, vai, kādas muļķes! Aģentu, es jums jau teicu, — ar mašīnām tirgojas. Skaistām dod par velti, bet neglītām, re, tādām kā tu, krustmāt Marja, par naudu.

—        Tu nu, greizais velns, būsi tas skaistulis. Tavu kaltnika purnu!… Tev jau ar zirgu nepiejās klāt: tas nobīsies.

—         Kalmiks un tatārs ir labākie cilvēki stepē, nedzen jokus, krustmāmiņ!… — aiziedams atgaiņājās Fedots.

Atslēdznieks Stokmanis apmetās uz dzīvi pie greizacainās tenku vāceles Lukeškas. Nepaguva ne pārlaist nakti, kad ciemata sievas jau laida darbā mēles.

—    Vai dzirdēji, māsiņ?

—    Ko tad?

—    Kalmiks Fedotka vācieti atvedis.

—    Nu, nu? …

—        Kā dievs debesīs! Ar platmali galvā, bet sauc viņu Stopols vai Stokals…

—    Tad jau no policistiem?

—    Akcīznieks, mīlīt.

—        T-ī-ī, māsiņ, kā ļaudis melš! Stāsta, ka viņš esot grāmatvēzis, tāds pats kā mācītāja Pankratija dēlēns.

—        Paška, aizteci, dūjiņ, pie Lukeškas, pajautā viņai paklusām, sak: «Krustmāt, ko pie tevis atveda?»

—    Skrien žiglāk, bērniņi

Otrā dienā atbraucējs ieradās pie ciemata atamana.

Fjodors Manickovs, kas jau trešo gadu nesa atamana zizli, ilgi grozīja rokās melno vaskadrānas pasi, pēc tam to ilgi grozīja un pētīja rakstvedis Jegors Zarkovs. Abi

saskatījās, un atarnans pa vecam virsseržanta paradumam valdonīgi pamāja ar roku.

—    Dzīvo.

Atbraucējs atsveicinājās un aizgāja. Veselu nedēļu viņš nebāza degunu no mājas ārā, dzīvoja kā murkšķis alā. Klaudzināja cirvi, ierīkoja darbnīcu vasaras būcenī, virtuvē. Atdzisa neapmierināmā sievu interese par viņu, tikai bērni augām dienām nemitējās kvernēt pie žogiem, nekautrīgā ziņkārē vērodami svešinieku.

V

Grigorijs ar sievu izbrauca art trīs dienas priekš Marijas [4] . Pantelejs Prokofjevičs bija sasirdzis; balstīdamies uz ķeģa, smilkstēdams aiz sāpēm, kas lauza krustus, iznāca pavadīt arājus.

—        Uzar tos divus gabalus, Griška, kas aiz ganībām pie Sarkanās aizas.

—         Nu, nu. Bet ar Kārklu kraujas gabalu, ko ar to? — čukstot jautāja Grigorijs, kas bija zvejojot aizsmacis un satinis kaklu.

—         Pēc Marijas dienas. Šoreiz pietiks tur vien. Pusotra apļa [5] pie Sarkanās aizas, vairāk ne.

—    Vai Petro nebrauks palīgā?

—        Viņš ar Dašku brauks uz dzirnavām. Jāliek šodien samalt, citādi netiksim klāt.

Iļjiņična bāza Natālijai azotē mīkstus raušus un čukstēja:

—    Varbūt ņemsi līdz Duņašku, lai padzenā vēršus?

—    Tiksim galā divi vien.

—    Nu pielūko, sirsniņ. Lai dievs tev palīdz!

Liekdama savu tievo stāvu zem smagas slapju drēbju

kaudzes, Duņaška gāja pāri pagalmam uz Donu skalot.

—       Nataša, mīlulīt, tur Sarkanajā aizā bez sava gala * mazo skābeņu, saplūc!

—    Saplūkšu, saplūkšu.

—    Klusu, žagata! — Pantelejs Prokofjevičs vicināja

ķeģi.

Trīs pari vēršu sāka vilkt pa ceļu otrādi apgriezto sējas arklu, atstājot pēdas uz rudens sausumā sacietējušās,

•ikstās zemes. Grigorijs ik brīdi kārtoja lakatu, kas -.pleda kaklu, un kāsēdams gāja gar ceļmalu. Natālija soļoja viņam līdzās, tai uz muguras zvalstījās maiss ar pārliku.

Stepē aiz ciemata stinga dzidrs klusums. Aiz ganībām, niz kumpā paugura ļaudis ieskāja zemi ar arkliem, svilpa d/inēji, bet te — gar ceļu — zilgans zemo vērmeļu sirmums, aitu zobiem apgrauzti ceļamoliņi, dievbijīgā lūgMiā salīkušas plostbārdes un dzestrās debess skaņais, stiklainais rēnums, ko šķērsoja lidojošie palso tīmekļu pavedieni.

Petro ar Darju, aizvadījuši arājus, taisījās uz dzirnavām. Pakāris klētī režģi, Petro vētīja kviešus. Darja bēra maisos un nesa uz ratiem.

Pantelejs Prokofjevičs iejūdza zirgus un rūpīgi sakārtoja aizjūgu.

—    Vai drīz, ko?

—    Tūliņ, — klēti atsaucās Petro.

*

Dzirnavās bija drūzma. Pagalms pilns ar vezumiem. Pie svariem burzma. Petro pameta Darjai grožus un nolēca no ratiem.

—        Vai manai birkai drīz būs kārta? — viņš apjautājās Kāravkalpiņam, kas stāvēja pie svariem.

—    Gan jau paspēsi.

—    Kādu numuru rnaļ?

—    Trīsdesmit astoto.

Petro iznāca, lai nestu iekšā maisus. Sai brīdi svērtuvē sāka lamāties. Kāda aizsmakusi, nikna balss vaukšķēja:

—        Tu esi nogulējis, bet tagad lien priekšā? Vācies nost, mazkriev, ka neknābjul

Petro pēc balss pazina Jakovu Pakavu. Sāka klausīties. Svērtuvē blīda kliedziens, lauzdamies ārā pa durvīm.

Skaļi nožļakstēja sitiens, un p<a durvīm ar pakausī atsistu, melnu cepuri galvā izvēlās pavecs, bārdains taurietis [6] .

—    Par ko? — viņš iekliedzās, ķerdams roku pie vaiga.

—    Es tev kāksli izraušu!…

—    Nē, pag!

—    Mikifor, šurp!…

Jakovs Pakavs (karaklausībā kalis zirgu; tas saniķojies, iespēris Jakovam ar pakavu pa seju un, pārlauzdams degunu, pāršķeldams lūpas, atstājis sejā pakava nospiedumu; ovālā rēta sadzija, kļuva zila, kā mazi, melni plankumiņi rēgojās aso radžu pēdas, no tā arī cēlusies palama — Pakavs), ņiprs, drukns artilērists, izskrēja pa durvīm, rotīdams piedurknes. No mugurpuses viņam krietni ieblieza garš taurietis sārtā kreklā. Pakavs sagrīļojās, bet noturējās kājās.

—    Brāļi, kazakus sit!…

Pa dzirnavu durvīm kā no piedurknes sāka birt ārā vezumiem pieblīvētajā pagalmā juku jukām kazaki un taurieši, kas bija sabraukuši vai vesels novads.

Kautiņš sākās pie galvenās ieejas. Nobrīkšķēja durvis, pret kurām spiedās stāvi. Petro pameta maisu un iekrekstējies sīkiem solīšiem tipināja uz dzirnavām. Piecēlusies uz vezuma kājās, Darja redzēja, kā Petro ietriecās vidū, gāzdams gar zemi katru, kas pagadījās pa rokai; viņa iekliedzās, kad Petro ar dūrēm aiztrieca līdz sienai un nogāza zemē, mīdīdami kājām. Gar mašīnu telpas stūri, dzelzs bultu vicinādams, palēkdamies skrēja Mitjka Koršunovs.

tas pats taurietis, kas bija no mugurpuses iesitis Pakavam, izrāvās no jūkļa, aiz viņa kā aizlauzts putna spārns plivinājās atrautā, sārtā piedurkne. Zemu noliecies, ar rokām grābstīdamies pa zemi, taurietis aizskrēja līdz pirmajam pajūgam un viegli izgrieza ilksi. Pār dzirnavu pagalmu plūda gari vilkti un aizsmakuši kliedzieni:

—    Ā-a-a-a .,.

—    Hu-u-u-ti…

—    Āja … ja-a-a-a-a-a!…

Brīkšķi. Klaudzieni. Vaidi. Dunoņa…

Trīs brāļi Sumiļini atskrēja no mājām. Vienrocis Aleksejs pakrita vārtiņos, sapinies grožos, ko nez kas bija nometis; uzlēca kājās, sāka lēkāt pār sakļautajām ratu ilksīm, spiezdams pie vēdera tukšo norautās kreisās rokas piedurkni. Viņa brālim Martinam bija izlīdis laukā baltajā zeķē ieautais bikšu gals, viņš noliecās, gribēja iebāzt atpakaļ, bet pie dzirnavām iekaucās gaiss. Kāds kliedziens kā viesuļa nests tīmekļa pavediens uzlidoja augstu virs slīpā dzirnavu jumta. Martins saslējās un metās pakaļ Aleksejam.

Darja skatījās no vezuma aizelsusies, pirkstus lauzīdama; visapkārt spiedza un kauca sievas, zirgi nemierīgi • laistīja ausis, vērši, spiezdamies pie vezumiem, klusi mauroja… Lūpas čāpstinādams, garām aizkliboja bālais Sergejs Platonovičs, zem vestes kā apaļa ola tam kuļājās vēders. Darja redzēja, kā Mitjku Koršunovu ar ilksi nopļāva taurietis saplosītajā, sārtajā kreklā, bet pats tūliņ arī izlaida no rokām sašķelto ilksi, nokrita augšpēdu, un viņam uzkāpa virsū vienrocis Aleksejs, kas bija bliezis pa taurieša pakausi ar savu svina dūri. Darjai acu priekšā kā krāsainas skrandas ņirbēja atsevišķas kauliņa ainas; viņa redzēja un nebrīnījās, ka Mitjka Koršunovs, stāvēdams uz ceļiem, iezvēla ar dzelzs bultu garām skrejošajam Sergejam Platonovičam; tas savicināja gaisā saslietās rokas un sāka kā vēzis atmuguriski rāpot uz svērtuvi; viņu mīdīja kājām, vēla augšpēdu… Darja histēriski smējās, smieklos salūza viņas melnie krāsoto uzacu loki. Viņa aprāva ārprātīgos smieklus, nejauši ieraudzījusi Petro: tas grīļodamies izspraucās no kūsājošās, dūcošās burzmas un nogūlās zem vezuma, spļaudams asinis. Darja kliegdama metās viņam klāt. Bet no ciemata skrēja kazaki ar mietiem, viens vicināja lauzni. Kautiņš izvērtās baismīgs. Kāvās ne tā kā skurbulī pie kroga vai slēgtās telpās meteņu laikā. Pie svērtuves durvīm ar ielauztu galvaskausu gulēja jauns taurietis; kājas bija izplestas, galva mirka melnās, sarecējušās asinīs, asiņaino matu lāstekas krita sejā: kā redzams, tas bija beidzis savas gaitas šai gaišajā, jautrajā pasaulē.

Tauriešus, kas bija sablīvējušies kopā kā aitu bars, atspieda līdz vedēju telpām. Nebeigtos labi, ja kāds vecs taurietis neattaptos: ieskrējis iekšā, izrāva no krāsns dzirkstošu pagali un izdrāzās pa durvīm. Skrēja uz klēti, kur glabājās samaltā labība, vairāk nekā tūkstoš pudu. Viņam aiz pleca kā plīvurs vijās dūmi, spurdza dienas gaismā blāvas dzirkstis.

— Nosvi-linā-šu-uuu!… — viņš neganti ierēcās, grūzdams sprēgājošo pagali pie niedru jumta.

Kazaki satrūkās un aprima. Sauss, ass vējš pūta no austrumiem, nesa dūmus no jumta uz sablīvušo tauriešu baru.

Vienu vienīgu dzirksteli sausajās, sagulējušajās niedrēs — un ciemats būs liesmās…

Kazaku rindas dobji un īsi nodunēja. Viens otrs atmuguriski kāpās atpakaļ uz dzirnavām, bet taurietis,

vicinādams pagali, birdinādams no zilpelēkajiem dūmiem uguns dzirkstis, kliedza:

—        Nosvilināšu!*** Nosvi-linā-šu-uuu! Arā no pagalma!…

Jakovs Pakavs — kautiņa sācējs — ar daudziem zilumiem savā sakropļotajā sejā pirmais atstāja dzirnavu pagalmu. Viņam pakaļ steidzīgi un žigli izklīda kazaki.

Taurieši, sametuši maisus ratos, iejūdza zirgus un, kājās stāvēdami, ādas grožu čemurus vicinādami, šaustīdami ar pātagām zirgus, izdrāzās no pagalma un aizdārdināja pa olnīcu projām no ciemata.

Pagalma vidū vienrocis Aleksejs — gar ierauto vēderu kuļājas tukšā piedurkne ar aizsieto galu, parastajos krampjos raustās acs un vaigs.

—    Zirgos, kazaki!..,

—    Panākt!…

—    Tālāk par uzkalniem neaizlēkšos!…

Mitjka Koršunovs, šķībi sagriezies, jau taisījās mesties ārā no pagalma. Pie dzirnavām saskrējušos kazakos no jauna pavīdēja satraukums, bet šai brīdī no mašīnu nodaļas ātriem soļiem pienāca klāt līdz šim neviena nepamanīts svešinieks ar melnu platmali galvā; graizīdams pūli ar tuvu stāvošo sprigano acu asmeņiem, pacēla roku.

—    Mierā!

—    Kas tu tāds? — Pakavs sarauca lēkājošās uzacis.

—    No kurienes izsprucis?

—    Nost ar vinu!…

—    Ha!…

—    Tju-u-u! …

—    Uzgaidiet, kaimiņi!…

—    Kas mēs tev par kaimiņiem!

—    Zemnieks!

—    Koka vīze!

—    Dod viņam, Jaša!

—    Dod pa ačulēm!… Pa ačulēm!…

Cilvēks pasmaidīja mulsi, bet bez bailēm, noņēma platmali, nepārspējamā vienkāršībā noslaucīja pieri un ar smaidu galīgi atbruņoja visus.

-Kas te notika? — Viņš pamāja ar divkārt salocīto platmali, rādīdams uz melnajām asinīm, kas bija iesūkušās zemē pie svērtuves durvīm.

—        Mazkrievus sitām, — mierīgi atbildēja vienrocis Aleksejs, noraustīdams vaigu un pamirkšķinādams aci.

—    Par ko tad sitāt?

—        Ka neievēro rindu. Lai neiien priekšā, — paskaidroja Pakavs, iznākdams no pūļa, ar plašu vēzienu noslaucīdams sarkano puņķi zem deguna.

—    To viņi neaizmirsīs!

—    Ak, vajadzētu noķert… Stepi jau neaizdedzinās.

—        Mēs nobijāmies, bet diez vai būtu uzdrošinājies svilināt?

—    Cilvēks izmisumā aizdedzinātu kā likts.

—        Mazkrievi ir traki sirdīgi, — nosmīnēja Afoņka Ozerovs.

Cilvēks pamāja ar platmali uz viņa pusi.

—    Bet kas tu tāds?

Tas nicīgi nospļāvās caur rētainās mutes spraugu un, noskatījies, kā aizlido siekalu cilpa, atspēra kāju.

—    Es esmu kazaks, bet vai tu neesi čigāns?

—    Nē. Mēs abi esam krievi.

—        Ko nu muldi! — ik balsienu uzsvērdams, noteica Afoņka.

—    Kazaki cēlušies no krieviem. Vai tu to zini?

—    Bet es tev saku, — kazaki cēlušies no kazakiem.

—        Senos laikos dzimtcilvēki bēga no muižniekiem, apmetās pie Donas, viņus tad arī iesauca par kazakiem.

—         Ej labāk, mīļais, savu ceļu! — sažņaudzis piepampušos pirkstus dūrē, apvaldīti nikni ieteica vienrocis Aleksejs un sāka biežāk mirkšķināt acis.

—         Kāds nelietis apmeties te uz dzīvi!… Vai tu re, pagāns, grib mūs par zemniekiem pārtaisīt!

—    Kas viņš īsti ir? Paklau, Afanasij?

—    Atbraucis te tāds. Pie greizās Lukeškas dzīvo.

Brīdis, kad varēja vēl dzīties pakaļ, bija palaists garām.

Kazaki izklīda, sparīgi pārrunādami notikušo sadursmi.

*

Naktī stepē, astoņas verstis no ciemata, tīdamies asā, biezā vamzī, Grigorijs skumīgi sacīja Natālijai:

— Tu esi tāda kā sveša … Tikpat kā šis mēness; tu nesaldē un nesildi. Es nemīlu tevi, Nataška, nedusmo. Negribēju par to runāt, bet, acīm redzot, tā nenodzīvosim … Un man žēl tevis — šai laikā esam it kā pieraduši viens pie otra, bet sirdī nav nekā… Viss tukšs. Gluži kā stepē,,.

Natālija raudzījās augšup uz neaizsniedzamo, zvaigžņoto liekņu, uz ēnaino, caurspīdīgo viņiem pāri slīdošā mākoņa šķidrautu un klusēja. Tur, melnzilajā augstienes tuksnesī, kā sudraba zvārgulīši sasaucās aizkavējušās dzērves.

Sēri, nedzīvi smaržoja nokaltusi zāle. Kaut kur pakalnē mirgoja sarkanais arāju ugunskura plankumiņš…

Priekš gaismiņas Grigorijs pamodās. Uz vamža bija pussprīdi biezs sniegs. Mirgojošajā, jaunavīgajā svaigā sniega zilgmē skuma stepe, un pie nometnes skaidri saredzamas zilgoja pirmajā sniegā cilpojušā zaķa pēdas.

VI

No seniem laikiem bija iegājies tā: ja pa ceļu uz Millerovu brauca kazaks viens pats, bez biedriem, un, satiekoties ar mazkrievlem (viņu sādžas sākās no Ņižņejablonovas ciemata un stiepās līdz pašai Milierovai septiņdesmit piecu verstu garumā), negrieza ceļu, mazkrievi viņu piekāva. Tāpēc uz staciju brauca vairāki pajūgi reizē un tad jau, satiekoties stepē, nebaidījās iesākt ķildu.

—    Ei, mazkriev! Ceļu! Tu Uz kazaku zemes dzīvo, pļēgur, bet pat ceļu negribēsi griezt?

Nelabi klājās arī mazkrievlem, kas veda kviešus uz Paramonova noliktavu pie Donas. Te kautiņi sākās bez jebkāda iemesla, vienkārši tāpēc, ka mazkrievs, bet, ja jau mazkrievs, tad jāsit.

Ne vienu vien gadsimtu gādīga roka bija kaisījusi kazaku zemē nacionālās nesaskaņas sēklu, audzējusi un kopusi to, un sēkla lekni zēla: kautiņos zemi slacīja kā kazaku, tā ieceļotāju — krievu un mazkrievu asinis.

Divas nedēļas pēc dzirnavās notikušā kautiņa ciematā ieradās iecirkņa policijas priekšnieks un izmeklēšanas tiesnesis.

Štokmani uz pratināšanu sauca pirmo. Izmeklēšanas tiesnesis, jauns ierēdnis no kazaku muižnieku aprindām, rakņādamies portfelī, jautāja:

—    Kur jūs dzīvojāt, iekām atbraucāt šurp?

—    Rostovā.

—    Par ko tūkstoš deviņi simti septītajā gadā izcieiāt cietuma sodu?

Stokmanis pārlaida acis portfelim un greizajai blaugznaino matu šķirtnei uz noliektās tiesneša galvas.

—    Par nekārtībām.

—    Uhu-m… Kur tai laikā strādājāt?

—    Dzelzceļa darbnīcās.

—    Arods?

—    Atslēdznieks.

—    Vai neesat žīds? Kristīts?

—    Nē. Es domāju …

—        Man nav interesanti zināt, ko jūs domājat. Vai bijāt izsūtīts?

—    Jā, biju.

Izmeklēšanas tiesnesis pacēla galvu no portfeļa un pašķobīja skūtās, pūtītēm pārklātās lūpas.

—         Es jums ieteiktu braukt projām no šejienes… — Un sevī: — Nu, gan pats par to parūpēšos.

—    Kāpēc, izmeklēšanas tiesneša kungs?

Jautājums uz jautājumu;

—         Par ko jums bija saruna ar vietējiem kazakiem kautiņa dienā pie dzirnavām?

—    Patiesībā …

—    Nu, varat būt brīvs.

Stokmanis iznāca uz Mohovu mājas terases (priekšniecība vienmēr apmetās pie Sergeja Platonoviča, nevis iebraucamā vietā) un, plecus paraustījis, atskatījās uz krāsotajām divviru durvīm.

VII

Ziema uznāca ne uzreiz. Pēc Marijas dienas nokusa pirmais sniegs, un lopus atkal dzina ganībās. Apmēram nedēļu pūta dienvidvējš, kļuva siltāks, zeme atkusa, stepē koši noziedēja vēlīnā, sūnainā zaļene.

Atkusnis pieturējās līdz Miķeļiem, tad uznāca sals, sasniga sniegs; aukstums ar katru dienu pieņēmās, uzsniga vēl, un tukšajos Donas sakņu dārzos pāri aizputinātajiem zedeņiem kā jaunavu darināti dzīparu raksti parādījās cilpainās zaķu pēdu šuves. Olnīcās vairs neredzēja cilvēkus.

Pār ciematu stīdza kizjaku dūmi, gar ceļa malās izbērtajām pelnu čupiņām klaiņoja pie dzīvojamām ēkām salidojušie krauķi. Kā zilpelēka, izbalējusi lente cauri ciematam locījās līdzenais kamanu ceļš.

Koplaukumā reiz notika sanāksme: tuvojās žagaru dalāmais un cērtamais laiks. Ļaudis puskažokos un kažokos drūzmējās pie pārvaldes lieveņa, gurkstēja velteņi. Aukstums sadzina visus pārvaldes telpās. Pie galda abās pusēs atamanam un rakstvedim nosēdās cienīgie veči sirmām, sudrabotām bārdām, jaunākie kazaki — ar dažādu krāsu bārdām un pavisam bez bārdām — saspiedās kopā, ducināja vārdus aitādu apkakļu siltumā. Rakstvedis apklāja papīru ar sīkām rindiņām, atarnans raudzījās viņam pār plecu, bet izaukstinātajā valdes istabā ļaudis klusi murmināja:

—    Siens tagad…

—        Pareizi..» Pļavu zāle vēl kas ir, bet no stepes pliki amoliņi.

—    Senāk līdz ziemsvētkiem varēja ganīt laukā.

—    Kalmikiem labi!

—    Ekhe-m…

—        Atamanam vilkādas apkakle — rau, pat galvu nepagriež.

—    Sīvā piesūcies, velna vepris tāds!

—    Brālīt, vai tu ziemas baidies? Kažociņš taču…

—    Čigāns tagad kažoku pārdevis.

—        Ziemsvētku laikā čigāni pārnakšņo stepē, bet nav, ar ko apsegties, satinas tīklā, visas iekšas izsalst — čigāns pamostas, iebāž pirkstu tīkla acī un saka mātei: «Dzi, māmuļ, tad ta laukā auksts!…»

—    Pasarg' dievs — sāks vēl apledot.

—    Vajadzēs vēršus apkalt, citādi nevarēs.

—    Nesen cirtu sudrabvītolus Velna ieplakā, labi.

—        Zahar, aizpogā bikšu priekšu… Nosaldēsi — sieva padzīs no mājām.

—         Paklau, Avdejič, vai pie tevis ir kopējais vaislas vērsis?

—         Atteicos. Paraņka Mrihina apņēmās… «Es tā sacīt, esmu atraitne, taču jautrāk.» — «Ņem arī,» saku, «un ja gadīsies pieaugums …»

—    Eh-ha-ha-ha!

—    Hi-hi-hiīī!…

—    Kungi vecaiņi! Kā būs ar žagariem?… Klusāk!

—        «Ja gadīsies,» saku, «pieaugums… tad mani par krusttēvu…»

—    Klusāk! Laipni lūdzam!

Sapulce sākās. Atarnans, glaudīdams nosvīdušo zizli, sauca izdalītāju uzvārdus, kūpēja vienos garaiņos, plūkāja ar mazo pirkstiņu lāstekas no bārdas, Aizmugurē

plo klaudzošajām durvīm — garaiņi, burzma, skaļi šņauciemi plīkšķi.

• • Ceturtdien nevar sākt cirst! — Ivans Tomiļins centfls pārkliegt atamanu un berzēja sarkanas ausis, šķiebdams galvu ar zilo artilērista cepuri.

—    Kā tā?

—    Ausis norausi, lielgabalnieki

—    Mēs viņam piešūsim vērša ausis.

-Ceturtdien puse ciemata taisās braukt uz ganībām pec siena. Ek, kā lemj!…

Brauksi pēc svētdienas.

—    Kungi vecaini!…

—    Ko tur!

-Lai iet!

—Hu-u-u-u!,..

—    Ho-ho-ho-ooo!.,,

—    Ha-a-a-a!…

Vecais Matvejs Kašuļins, liekdamies pāri ļodzīgajam galdam, iekaisis .spiedza, bikstīja uz Tomiļina pusi ar gludu oša ķeģi:

—        Pagaidīsi ar sienu!… Nekas nenotiks!… Kā vīri nolems… Tu mūžīgi pretī. Jauns vēl, muļķis esi, brālīt!… Lūk, kā!… Vai tu re!… Tā …

—        Tu pats līdz vecumam prātu no kaimiņiem aizņemies… — izbāzis galvu no pakaļējām rindām, nobēra vienrocis Aleksejs, mirkšķinādams aci, krampjaini raustīdams rētaino vaigu.

Viņš sešus gadus naidojās ar veco Kašuļinu pāri robežai uzarta zemes gabaliņa dēļ. Piekāva viņu katru pavasari, bet Matvejs Kašuļins bija atņēmis viņam gluži niecīgu zemes sloksnīti — acis piemiedzot, var pārspļaut pāri.

—    Turi muti, drebuli!

—        Zēl, ka tālu — no šejienes nevar aizsniegt, citādi es tev tā iebikstītu, ka sarkani puņķi nopilētu!

—    Ak tu mirkšķi, šķībrocis tāds!..,

—    Klusāk, ko jūs tur saķērušies!…

—    Ejiet ārā pagalmā, tur varat izvicoties. Tik tiešām.

—        Liecies mierā, Aleksej, re, kā vecais spurojas, pat papaha galvā kustas.

—    Tuptūzī tos, kas taisa skandālu!…

Atarnans cirta dūri pret čīkstošo galdu.

—    Tūliņ pasaukšu kārtībniekus! Klusu!..,

Dūkoņa, sākdama apklust, aizvēlās līdz pēdējām rindām un nosmaka.

—    Ceturtdien mazā gaismiņā jābrauc cirst.

—    Kā jūs domājat, kungi vecaini?

—    Lai iet!

—    Ar dieva palīgu!

—    Tagad večiem ne visai grib klausīt…

—    Nu, gan klausīs. Vai tad tīri nevarēs savaldīt? Mans Aleksaška, kad viņu nošķīru, gribēja vai kauties, sāka krūtīs ķerties. Es viņu uz vietas atsēdināju: «Tūliņ ziņošu atamanam u'n vecaiņiem, nopērsim…» Kļuva rāms, pieplaka kā zālīte zem palu ūdens.

—    Tad vēl, kungi vecaiņi, no staņicas atamana saņemts rīkojums, — atarnans atvilka elpu un pagrozīja galvu: stāvapkakle, sliedama uz augšu zodu, bija iegriezusies kaklā. — Sosestdien jaunajiem jādodas uz staņicu zvērēt. Lai vakarā būtu pie staņicas pārvaldes!

Pie durvīm tuvākā loga Pantelejs Prokofjevičs, kā dzērve pievilcis klibo kāju, stāvēja līdzās vedeklas tēvam. Mirons Grigorjevičs sēdēja vaļējā kažokā uz palodzes, smīnēdams rudajā bārdā. Viņa īsajās, gaišajās skropstās mirdzēja sarma, brūnie, lielie vasaras raibumi bija no aukstuma pieplūduši ar asinīm un kļuvuši pelēki. Ap viņiem samirkšķinādamies, smīnēdami drūzmējās jaunāki kazaki, bet vidū, atbīdījis plakanajā, pusplikajā pakausī atamana papahu ar zilo virsu un krusteniskām sudraba uzšuvēm, šūpojās uz pirkstgaliem Avdejičs, pēc palamas Muldoņa, kas tikpat vecs kā Pantelejs Prokofjevičs, bet nenoveco, mūžīgi sārts kā antonovkas ābols.

Avdejičs kādreiz kalpojis leibgvardes Atamana pulkā. Aizgāja dienestā Siņiļins, bet atgriezās … Muldoņa.

Viņš pirmais no ciemata iekļuva Atamana pulkā, un ar kazaku notika dīvainas lietas: auga puisis kā visi; jau bērnībā bija drusciņ paviegls, bet pārnāca no karaklausības — un neticami ātri pieņēmās pļāpībā. No pirmās dienas, tiklīdz atgriezās, sāka stāstīt zilus brīnumus par savu dzīvi cara galmā un par savām visneparastākajām dēkām Pēterburgā. Apmulsušie klausītāji sākumā ticēja, mutes ieplētuši, ņēma visu par pilnu, bet tad arī atklājās, ka Avdejičs ir tāds melis, kāds ciematā vēl nekad nav redzēts; viņam ņirgājās taisni acīs, bet viņš nesarka, pieķerts savos drausmīgajos melos (bet varbūt arī sarka, tikai pastāvīgā sārtuma dēļ to nevarēja redzēt), un nemitējās melst. Vecuma dienās pavisam sajuka prātā. Plenpicž viņu pie sienas — viņš apvainojas, grib kauties, I»»'!, kad citi klusē, zobojas, — melš tālāk, zobgalības neii! iiidams vērā.

Saimniecībā viņš bija kārtīgs un strādīgs kazaks, dalīja visu ar jēgu, šur tur arī ar viltībiņu, bet, kad saruna pieskārās karaklausībai… tur ikviens tikai rokas noplātīja, tupdamies zemē un plīsdams no smiekliem.

Avdejičs sēdēja vidū un šūpojās savos izblīdušajos velteņos; vērodams kazaku pūli, runāja nosvērti un dobjā balsī:

—    Tagad pavisam citi kazaki. Sīki un nekam nederīgi. Tādus ar puņķi var nosist gar zemi. Bet, piemēram, — viņš, nicīgi smīnēdams, piemina ar velteni spļaudekli, — man Vešenskas staņicā gadījās redzēt miroņu ģindeņus, tie tik bijuši kazaki, es jums saku!…

—    Kur tad tu tos atraki, Avdejič? — iejautājās bezbārdainais Anikuška un piegrūda kaimiņam ar elkoni.

—    Nemels nu, karabrāl, niekus tuvīno svētku dēļ! — Pantelejs Prokofjevičs sarauca līko degunu un paraustīja ausī karekli. Viņš necieta tukšu muldēšanu.

—    Es, brāl, savu mūžu neesmu niekus melsis, — svarīgi noteica Avdejičs, izbrīnā vērodams Anikušku, kas kratījās kā drudzī. — Bet miroņu kaulus redzēju, kad cēlām māju manam svainim. Sākām likt pamatu, ātrākām kapu. Tātad senos laikos te pie Donas līdzās baznīcai bijušas kapsētas.

—    Bet kā tad ar kauliem? — neapmierināts iejautājās Pantelejs Prokofjevičs, grasīdamies iet projām.

—    Roka, — lūk, kāda, — Avdejičs izpleta savas grābekļveidīgās rokas, — galva — dieva vārds, nemeloju — kā tīrumā vedamais katls.

—    Avdejič, būtu labāk pastāstījis jaunajiem, kā tu Sv. Pēterburgā sagūstīji laupītāju, — ierosināja Mirons Grigorjevičs un piecēlās no palodzes, aizpogādams kažoku.

—    Ko tur nu stāstīt, — Avdejičs kautrējās.

—    Pastāsti!

—    Lūdzam!

—    Esi tik laipns, Avdejič!

—    Tas, redziet, notika tā, — Avdejičs ieklepojās un izņēma no biksēm tabakas maku. Iebēris saliektajā saujā šņūcienu tabakas, iemeta makā divus no turienes izkritušos vara naudas gabalus, laimīgām acīm pavērās klausītājos. — No cietokšņa izbēdzis apcietināts ļaundaris. Izmeklē malu malas — nav» Visai valdīšanai gals klāt.

Pazudis — nu kā ūdeni iekritis! Nakti dežurējošais virsnieks atsauc mani, ierodos… Jā-ā-ā… «Ej,» viņš saka, «viņa ķeizariskās majestātes istabās, pēc tevis… pats kungs ķeizars prasa.» Es, protams, nobijos, bet ieeju ar. Nostājos, kā nākas, bet viņš, mans labdaris, uzsit man ar rociņu uz pleca un saka: «Redzi,» viņš saka, «Ivan Avdejič, izbēdzis mūsu inpērijas vislielākais ļaundaris. Rocies kaut zemē iekšā, bet atrodi, citādi nerādies man acis!» — «Klausos, jūsu ķeizariskā rriajestāte,» es saku. Jāā-ā … brālīši, te nu vajadzēja galvu palauzīt… Paņēmu no cara zirgu kūts trīs vislabākos zirgus, un — aiziet! — Avdejičs aizsmēķēdams pavērās noliektajās klausītāju galvās un iekaisdams sāka dārdināt no dūmu mākoņa, kas bija ietinis viņa seju: — Auļoju dienu, auļoju nakti. Trešajā dienā pie Maskavas panācu. Karietē puisīti iekšā un pa to pašu ceļu atpakaļ. Piebraucu pusnaktī viss vienos dubļos un dodos tieši pie paša. Mani tur šādi tādi kņazi un grāfi negrib laist, bet es tikai eju. Jā… Pieklauvēju. «Atļaujiet, jūsu ķeizariskā majestāte, ieiet.» — «Kas tur ir?» viņš jautāj «Es tas esmu,» saku, «Ivans Avdejičs Siņiļins.» Tad nu sākās jezga, — dzirdu, pats sauc: «Mareja Fjodorovna, Mareja Fjodorovna! Celies žiglāk, uzliec patvāri, Ivans Avdejičs pārbaucis!»

Kā pērkons nodārdēja smiekli pēdējās rindās. Rakstvedis, kas lasīja ziņojumus par nozudušiem un pieklīdušiem lopiem, sapinās teikumā: «kreisā kāja līdz potītei balta». Atarnans kā zostēviņš izstiepa kaklu, vērodams pūli, kas kratījās smieklos.

Avdejičs norāva papahu, sadrūmis un samulsis vērās gan vienā, gan otrā,

—    Pagaidiet!

—    Oho-ha-ha-ha!…

—    Ai, gals klāt!…

—    IIik, hik, hi-i-ik!..,

—    Avdejič, tu plikais suni, ho-ho!..,

—    «Uzliec patvāri, Avdejičs pārbraucis!» Nu, vai zini!

Sanāksme sāka izklīst. Ilgi bez apstājas vaidēja ap-

salušie lieveņa dēļu kāpieni. Nomīdītajā sniegā pie pārvaldes mājas, cīņā sildīdamies, mīņājās Stepans Astahovs un liels kazaks ar garām kājām —• holandiešu vējeņu īpašnieks.

—    Met melderi pāri galvai! — ieteica visapkārt sastājušies kazaki, — Izpurini no viņa klijas, Stjopka!

Nepārvērtē savus spēkus! Tas arī ir gudrinieks! — lēkādams kā zvirbulis, uztraucās vecais Kašuļins un aizlavies nemaz nemanīja lielo, gaišo pili, kas bija kautrīgi pakārusies viņa zilajā degungalā.

VIII

Pantelejs Prokofjevičs pārnāca no sanāksmes un devās tieši sānistabiņā, kur dzīvoja kopā ar savu veču.

Iļjiņična bija pēdējās dienās savārgusi. Ūdeņaini piepūstajā sejā bija redzams nogurums un sāpes. Viņa gulēja uz augsti uzbužināta dūnu maisa, atspiedusi muguru pret stāvus saslietu spilvenu. Izdzirdusi pazīstamos soļus, viņa pagrieza galvu, ar parasto bardzības izteiksmi sejā pavērās vīrā, nolūkojās bārdas šķipsnās, kas blīva Prokofjevičam ap muti un bija mitras no elpas, viņa bārdas ieskautajās slapjajās ūsās un paraustīja nāsis, bet no vecā nāca aukstums un skāba aitādas smaka. «Šodien skaidrā,» viņa nodomāja un apmierināta nolika uz sava tumīgā vēdera zeķi ar adatām un līdz galam nenoadīto pēdu.

—    Kad tad cirtīs?

—    Nolēma ceturtdien. — Prokofjevičs noglauda ūsas. — Ceturtdienas rītā, — viņš atkārtoja, nosēzdamies blakus gultai uz lādes. — Nu, kā ir? Vēl arvien nekļūst vieglāk?

Iļjiņičnai sejā kā ēna iegulās noslēgtība.

—    Tāpat vien… Dursta locītavas, lauž.

—    Es teicu tev, nejēga, nelien rudens laikā ūdenī. Ja jau zini savas likstas, — nespirinies! — iekaisa Prokofjevičs, vilkdams ar ķeģi pa grīdu plašus lokus. — Vai "tad sievu trūkst? Lai trīskārt nolādēti tie tavi kaņepāji: izmērcēji, bet tagad… Ak, dieviņ, te nu bija… Ek!

—    Kaņepājiem arī nevar ļaut aiziet bojā. Sievu nebija: Griška ar savējo ara, Petro ar Darju nez kur brauca.

Vecais, pūzdams saliktajās plaukstās dvašu, noliecās pie gultas.

—    Kā ar Natašku?

Iļjiņična saslējās, sāka runāt ar manāmām bažām.

—    Nezinu, ko darīt… Nesen atkal raudāja. Izgāju pagalmā, skatos — klēts durvis kāds atvirinājis. Pag, domāju, aiziešu pievērt. Ieeju iekšā, bet viņa stāv pie prosas apcirkņa. Es viņai klāt: «Kas tev kaiš, mīļā?»

Bet viņa: «Galva tā kā sāp, māmuļ.» Nevaru izdibināt patiesību.

—    Varbūt sasirgusi?

—        Nē jel, izprašņāju… Vai nu pieburta kāda kaite, vai ar Grišku kaut kas…

—    Vai tik viņš… atkal nelien pie tās?

—        Ko tu runā, tēv! Ko tu runā! — Iļjiņična izbailēs sasita rokas. — Vai tad Stepans muļķis? Neesmu manījusi, nē.

Vecais bridi pasēdēja un izgāja ārā.

Grigorijs savā istabā ar vīli uzasināja sagrieztās auklās piesietos āķus. Natālija nozieda tos kausētiem cūku taukiem un rūpīgi ietina katru atsevišķā lupatiņā. Pantelejs Prokofjevičs, garām klibodams, vērīgi paskatījās Natālijā. Viņas nodzeltējušajos vaigos kā rudenīgā lapā nīka blāvs sārtums. Mēneša laikā viņa bija redzami novājējusi, acīs parādījies kaut kas jauns, nožēlojams. Vecais apstājās durvīs. «Ak, ko izdarījis ar sievu!» viņš nodomāja un vēlreiz paskatījās uz gludi sasukāto Natālijas galvu, kas bija nolīkusi pār solu.

Grigorijs vīlēdams sēdēja pie loga, viņam uz pieres kā melnas, savēlušās krēpes lēkāja mati.

—        Met mieru, pie joda!… — iesvildams dusmās, uzbļāva vecais un sažņaudza ķeģi, valdīdams roku.

Grigorijs satrūkās un neizpratnē pacēla acis uz tēvu.

—    Gribēju, lūk, noasināt, tētul.

—    Liecies mierā, kad tev saka! Taisies, ka var cirst!

—    Es tūliņ.

—         Ragavām nav neviena balziena, bet viņš — āķus, — jau mierīgāk noteica vecais un, pamīņājies pie durvīm (kā redzams, gribēja vēl kaut ko teikt), izgāja ārā. Dusmu pārpalikumu izgāza uz Petro.

Grigorijs, apvilkdams puskažociņu, dzirdēja, kā tēvs kliedza pagalmā:

—        Lopi vēl nav padzirdīti, ko tu skaties, tāds kā?… Un kas izjaucis kaudzi tur pie žoga? Vai neteicu, lai neaiztiek malējo kaudzi?… Sabojāsiet, nolādētie, vislabāko sienu, bet pavasarī aramajā laikā ar ko barosiet vēršus?

Ceturtdien divas stundas priekš gaismiņas Iļjiņična modināja Darju.

—    Celies, laiks kurināt krāsni.

Darja vienā kreklā metās pie krāsns. Sataustīja dobumā sērkociņus un aizdedza uguni.

—    Rīkojies ātrāk! — skubināja sievu izspūrušais Petro, /iizsmēķēdams un klepodams.

—    Natašku žēlo, nemodina, sūt, nolādētā. Vai tad man uz pusēm jāraujas? — bubināja samiegojusies un tāpēc dusmīgā Darja.

—    Ej uzmodini, — ieteica Petro.

Natālija piecēlās pati. Jaciņu uzvilkusi, gāja uz šķūni pēc kizjakiem.

—    Atnes aizkurus! — komandēja vecākā vedekla.

—    Aizsūti Duņašku pēc ūdens, vai dzirdi, Daška? — ar pūlēm vilkdama pa virtuvi kājas, aizsmakušā balsī teica Iļjiņična.

Virtuvē versmoja jaunu apiņu un ādas aizjūgu smarža, bija jūtams cilvēka miesas siltums. Darja skraidīja, šļūkdama ar velteņiem, dārdināja katlus; zem sārtā krekla, kuram piedurknes bija atrotītas līdz elkoņiem, kustējās mazās krūtis. Laulības dzīve nebija viņu izdzeltinājusi, izkaltējusi: gara auguma, tieva, lokanu stāvu kā sarkankārkla klūga, viņa atgādināja meiteni. Gāja vijīgā gaitā, plecus raustīdama; ja vīrs kaut ko uzkliedza, — tikai smējās; zem šaurās nikno lūpu apmales spoži zibēja sīki, blīvi zobi.

—    Jau vakarā vajadzēja salikt kizjakus. Tie būtu krāsnī izžuvuši, — Iļjiņična neapmierināta rūca.

—    Piemirsu, māmuļ. Pašas vaina, — visu vietā atbildēja Darja.

Kamēr izvārīja ēdienu, bija ataususi gaismiņa. Pantelejs Prokofjevičs, apdedzinādamies ar šķidro biezputru, steidzās pabrokastot. Drūmais Grigorijs ēda lēnām, virs žokļu kauliem pumpuļus ritinādams. Petro uzjautrinājās ar to, ka, tēvam neredzot, kaitināja Duņašku, kas bija apsējusi vaigu, tāpēc ka viņai sāpēja zobi.

Ciematā čirkstēja ragavu slieces. Pelēkajā ausmas miglā uz Donu virzījās vēršu pajūgi. Grigorijs ar Petro izgāja iejūgt. Ejot tīdams ap kaklu mīkstu lakatu — līgavas dāvanu līgavainim —, Grigorijs rija auksto un sauso gaisu. Skanīgi noķērcās krauklis, lidodams pāri pagalmam. Sala stingumā bija skaidri sadzirdami lēnie spārnu vēdieni. Petro, vērodams lidojumu, noteica:

—    Kļūs siltāks, velk uz dienvidiem.

Aiz iesārtā mākonīša, kas bija līksms kā meitenes smaids, debesīs rēgojās šauršaura mēness maliņa. No dūmeņa taisni gaisā cēlās dūmi un bez rokām stiepās pretī neaizsniedzami tālajam, zeltainajam, noasinātajam jaunā mēness asmenim.

Pret Meļehovu sētu Dona nebija aizsalusi. Gar malām, sniega apputināts, krājās zaļgans ledus, zem tā glaudās, burzguļoja straumes neaizrauts ūdens, un aiz upes vidus, kreisā krasta pusē, kur no melnās gravas plūda avoti, tur draudēja un vilināja tumši atvari ar baltām, sniegainām apkarēm; pa tiem kā melni kaņepju graudiņi plunčājās meža piles, kas bija palikušas tepat pārlaist ziemu.

Pārbrauktne sākās no laukuma.

Pantelejs Prokofjevičs, nenogaidījis dēlus, pirmais aizbrauca ar vecajiem vēršiem. Petro ar Grigoriju nokavējušies izbrauca pēc viņa. Pie nogāzes viņi panāca Anikušku. iebāzis ragavās cirvi ar jaunu kātu, Anikuška, zaļu jostu apjozies, soļoja blakus vēršiem. Viņa sieva, mazs, vārgs sievlšķītis, vadīja vēršus. Pjotrs jau iztālēm uzsauca:

—    Kaimiņ, vai tad tu vazā līdz sievu?

Jocīgais Anikuška palēkdamies pienāca pie ragavām.

—    Vedu, vedu. Lai varētu sasildīties.

—    Maz viņai siltuma, pārāk sausa.

—    Ar auzām baroju, bet, rau, nebriest.

—     Vai mums žagari vienā daļā? — iejautājās Grigorijs, nolēcis no savām ragavām.

—    Vienā, ja dosi aizpīpēt.

—    Tu, Anikej, visu mūžu uz svešu mantu.

—     Nozagtais un izlūgtais saldāks par visu, — smējās Anikuška, krunkodams smaidā savu pliko sievietes seju.

Viņi brauca kopā. Mežā, ko klāja sarmas mežģīnes, viss bija skaudri balts. Anikuška brauca pa priekšu, plīkšķinādams pātagu pa zariem, kas bija nolīkuši pār ceļu. Asais un drupanais sniegs krita veseliem čemuriem, apbirdinādams sapaunoto Anikuškas sievu.

—     Neblēņojies, velns tāds! — viņa brēca, purinādama nost sniegu.

—     Iegāz viņu ar degunu kupenā! — uzsauca Petro, cenzdamies iesist vērsim pa pavēderi, lai tas ātrāk ietu uz priekšu.

Tur, kur ceļš nogriežas uz Sievu ieplaku, viņi negaidot satikās ar Stepanu Astahovu. Viņš dzina izjūgtos vēršus uz ciematu, gāja platiem soļiem, čīkstinādams ar ādu apšūtos velteņus. Cirtainais, nosarmojušais cekuls kā balts vīnogu ķekars karājās no greizi uzmauktās papahas apakšas.

—        Ei, Stjopka, vai noklīdi no ceļa? — klāt pienākdams, iesaucās Anikuška.

—        Noklīdu, velns lai parauj!… Ragavas svaidoties at• ilās pret celmu — sliece pušu. Jādodas atpakaļ. — Stepans piebilda neķītru lamu un aizgāja garām Petro, nekaunīgi miegdams zem garajām skropstām gaišās, plēsīgās acis.

—        Vai ragavas atstāji? — Anikuška atgriezdamies uzsauca.

Stepans atmeta ar roku, paplīkšķināja pātagu, sagriezdams vēršus, kas bija novirzījušies uz neapstrādātās zemes pusi, un ilgi noskatījās pakaļ Griškam, kas soļoja aiz ragavām. Netālu no pirmās ieplakas Grigorijs ieraudzīja ceļa vidū pamestās ragavas, pie ragavām stāvēja Aksiņja. Ar kreiso roku pieturēdama Donas kažoka stērbeli, viņa raudzījās uz ceļu, pa kuru brauca pretim pajūgi.

—        Ej nost, citādi sabraukšu. Ak tu, svešā sieva!… — iezviedzas Anikuška.

Aksiņja smaidīdama atgāja sāņus un apsēdās uz apsviestajām ragavām, kurām nebija vienas slieces.

—    Palūk, tavējā jau sēž pie tevis.

—        Ieķērusies kā dadzis cūkai astē, citādi es tevi būtu pavizinājis.

—    Paldies.

Petro, pienākdams viņai klāt, pameta skatienu atpakaļ uz Grigoriju. Tas soļoja, nemierīgi smaidīdams; katrā viņa kustībā bija manāmas bažas un gaidas.

—        Kā klājas, kaimiņien? — sveicināja Petro, pieskardarnies ar dūraini cepurei.

—    Paldies dievam.

—    Ragavas salūza, vai?

—        Salūza, — gari novilka Aksiņja, neskatīdamās uz Petro, un piecēlās, pagriezdamās pret Grigoriju, kas nāca klāt. — Grigor Panteļevič, gribēju jums teikt…

Grigorijs nogriezās no ceļa, piegāja viņai klāt un sacīja Petro, kas brauca tālāk.

—    Pieskati manus vēršus!

—        Nu, nu, — nešpetni nosmīnēja Petro, bāzdams mutē no tabakas dūmiem rūgto ūsu.

Viņi klusēdami stāvēja viens otram pretī. Aksiņja nedroši raudzījās apkārt, tad pievērsa valgās, melnās acis Grigorijam. Kauns un prieks kveldināja viņai vaigus, kaltēja lūpas. Viņa elpoja īsi un strauji,

Anikuškas un Petro ragavas pazuda aiz brūnās ozolu ataugas. Grigorijs cieši ieskatījās Aksiņjai acīs, redzēja, kā tajās uzliesmo negantas, draiskas guntiņas.

—    Nu, Griša, dari, ko gribi, es nevaru bez tevis dzīvot, — viņa droši izteica un cieši saknieba lūpas, gaidīdama atbildi.

Grigorijs klusēja. Klusums kā dzelzs stīpa žņaudza mežu. No stiklainā tukšuma džinkstēja ausīs. Slieču noberzta ceļa vizla, pelēka, vecīga debess, mēms, nāves miegā iemidzis mežs… Pēkšņs gārdzošs un tuvs kraukļa ķērciens it kā atmodināja Grigoriju no īsās nemaņas. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja: zilganmelns putns, kājas pierāvis, klusā lidojumā atvadoties vēcina spārnus. Pašam negaidot, Grigorijs sacīja:

—    Būs silts. Uz silto pusi laižas… — un noskurinājies aizsmacis iesmējās. — Nu… — viņš zaglīgi pagrozīja zemu nolaistos apreibušo acu redzokļus un spēji pierāva Aksiņju sev klāt.

IX

Vakaros pie greizās Lukeškas Štokmaņa galā salasījās dažādi ļaudis: atnāca Hristoņa; no dzirnavām Kāravkalpiņš, uzmetis uz pleciem nosmulētos svārkus; ņirdzīgais Davidka, kas trīs mēnešus bija noslaistījies bez darba; mašīnists Ivans Alcksejevičs Kotļarovs; paretam iegriezās kurpnieks Fiļka, un pastāvīgs viesis bija Miška Koševojs, vēl aktīvā karaklausībā neiesaukts jauns kazaks.

Sākumā spēkojās, spēlējot durakus, pēc tam Stokmanis gluži nemanot piespēlēja Ņekrasova grāmatiņu. Viņi sāka lasīt skaļi — patika. Pārgāja uz Ņikitinu, bet ap ziemsvētkiem Stokmanis ieteica palasīt saburzītu, vākos neiesietu burtnīciņu. Koševojs, kas kādreiz bija beidzis draudzes skolu un varēja lasīt citiem priekšā, nicīgi apskatīja sasmulēto burtnīcu.

—    No tās varētu nūdeles griezt. Pamatīgi trekna.

Hristoņa spalgi iesmējās, žilbinoši atplauka Davidkas

smaids, bet Stokmanis, nogaidījis, kamēr rimstas vispārējie smiekli, sacīja:

—    Palasi, Miša! Tur par kazakiem. Interesanti.

Koševojs, nokāris zeltaino cekulu pār galdu, lēnām izlasīja:

—    «īss apcerējums par Donas kazakiem», — un paraudzījās visapkārt, atbildes gaidās mirkšķinādams acis.

—    Lasi! — Ivans Aleksejevičs pavēlēja.

Viņi ņēmās trīs vakarus. Par Pugačovu, par brīvo dzīvi, par Steņku Razinu un Kondratu Bulavinu [7] .

Nonāca līdz jaunākajiem laikiem. Nezināmais autors saprotami un nikni izsmēja kazaku pliekano dzīvi, ņirgājās par iekārtu un administrāciju, par cara valdību un par pašiem kazakiem, kas kalpo monarhiem par miesassargiem. Klausītāji sāka uztraukties. Radās domstarpības. Iedūcās Hristoņa, ar galvu balstīdams griestu baļķi, Stokmanis sēdēja pie durvīm, pīpēja no gredzenotā kaula iemutņa un smējās ar acīm vien.

—    Pareizi! Taisnība! — Hristoņā guldza.

—    Nav mūsu vaina, ka kazakiem jāpiedzīvo tāds negods, — Koševojs neziņā plātīja rokas un vieba skaisto seju ar tumšajām acīm.

Viņš bija drukns, vienlīdz plats plecos un gurnos, tāpēc likās četrstūrains; uz drošā itin kā dzelzs pamata pacēlās resns kakls, kas bija sārts kā ķieģelis, un savāda izskatījās uz šā kakla skaisti izslietā, nelielā galva ar sievišķīgi blāviem vaigiem, mazu, spītīgu muti un tumšām acīm zem zeltainās cirtaino matu blīvas. Mašīnists Ivans Aleksejevičs, garš, stiegrs kazaks, neganti turējās pretī. Kazaku tradīcijas bija iezīdušās un ieaugušas katrā viņa kaulainā auguma šūnā. Viņš aizstāvēja kazakus, brukdams virsū Hristoņam, zibsnīdams izvelbtās apaļās acis.

—   Tu esi tīrais zemnieks, Hristan, neķīvējies, nav vērts… Tevī tikai viens piliens kazaku asiņu. Māte tevi no Voroņežas olu tirgotāja dabūjusi.

—   Tu esi muļķis!… Muļķis, brālīt, — Hristoņa dūca. — Es stāvu par taisnību.

—   Es neesmu Atamana pulkā kalpojis, — dzēla Ivans Aleksejevičs. — Tas tā Atamana pulkā: uz kuru paskaties, — visi nejēgas…

—    Arī armijā gadās tūļas.

—    Ciet labāk klusu, zemniek!

—    Bet vai zemnieki nav cilvēki?

—    Zemnieki — viņi ir un paliek no lūkiem taisīti, žagariem saistīti.

—    Kad es, brālīt, Pēterburgā kalpoju, — visādus redzēju. Bija, tā sacīt, tāds gadījums, — Hristoņa stāstīja, — mēs apsargājām cara pili, stāvējām sardzē iekšā un ārā. Ārpusē gar sienu jādelēja jātnieki: divi šurp — divi turp. Satiekas, jautā: «Vai viss mierīgi? Nekādu dumpju nav?» — «Nav nekā,» — un jāj katrs uz savu pusi, bet iet viņiem klāt, parunāt — ir nedomā. Arī vīrus izraudzījās piemērotus: noliek, tā sacīt, pie durvīm divus, tad nu cenšas, lai būtu viens otram līdzīgs. Ja melni, tad stāv melni, ja gaiši, tad gaiši. Ne vien lai mati, bet lai viss izskats būtu līdzīgs. Man, tā sacīt, balbieris reiz bārdu krāsoja šo pašu muļķību dēļ. Gadījās stāvēt kopā ar Ņikiforu Meščerjakovu — bija mūsu sotņā viens tāds kazaciņš no Tepikinskas staņicas —, bet viņam, velnam, mati kaut kādā rudā krāsā. Sazin jupis, kas par deniņiem, it kā apsviluši. Meklēdami meklēja, tā sacīt, nav otra tāda nevienā sotņā; tad sotņiks Barkins, tā sacīt, uzsauc man: «Ej pie balbiera, lai tev uz vietas nokrāso bārdu un ūsas!» Aizeju — nu, nokrāsoja ar… Kā paskatos spogulī, sirds sastingst: degu liesmās! Patiešām degu! Paņemu bārdu saujā, varbūt pirksti sāks svilt. Tā ja!…

—   Nu gan iebrauci purvā! Par ko tad sāki runāt? — Ivans Aleksejevičs pārtrauca.

—    Par tautu, lūk, par ko.

—    Nu tad stāsti par to! Bet tu par savu bārdu — kāda velna pēc mums tā vajadzīga?

—    To jau arī stāstu: gadījās reiz jāšus stāvēt sardzē. Jājam abi ar biedru, bet no stūra parādās studenti. Ne saskaitīt nevar! Ieraudzīja mūs un ierēcās: «Ha-a-a-a-a-a!» Un vēlreiz: «Ha-a-a-a!…» Nepaguvām, tā sacīt, atjēgties, kad jau ielenca mūs. «Ko jūs, kazaki, te jādelējat?» Es saku: «Stāvam sardzē, bet tu laid vaļā pavadu, neķersties!» — un kampju zobenu. Bet viņš saka: «Kazak, nešaubies, es pats esmu Kamenskas staņicas dzimtīgais, bet šeit mācos niversi… nivorsitūtē,» — vai kā tur bija. Mēs dodamies tālāk, bet viens ar lielu degunu izņem no portmonenta desmitnieku un saka: «Iedzeriet, kazaki, uz mana nelaiķa tētiņa veselību!» Iedeva mums desmitnieku un izņēma no somas patretu: «Rau,» viņš saka, «pats tētiņš, ņemiet mīļai piemiņai!» Nu, paņēmām arī, kauns neņemt. Bet studenti aiziet un atkal: «Ila a a a,» Un, tā • acīt virzās uz Ņevas prospektu. No pakaļējiem pils vārlicm mums piesteidzas klāt sotņiks ar savu vadu. Pieauļo. «Kas te notiek?» Es, tā sacīt, atbildu: «Studenti ielenca un sāka runāties, mēs pēc likuma gribējām viņiem ar zobeniem, bet, kad viņi mūs atbrīvoja, tā sacīt, jājām projām.» Kad mūs nomainīja, mēs sakām virsseržantamj «Redzi, Lukič, nopelnījām, tā sacīt, desmit rubļu, tie mums jānodzer, lūk, šā vectēva piemiņai,» — un rādām patretu. Virsseržants vakarā atnesa šņabi, un dzīrojām divas dienas, bet vēlāk atklājās blēdība; šis students, maita tāds, sava tētiņa vietā iedevis mums vācu slakas galveno dumpinieku. Un es biju noticējis viņam, pakāris pie gultas piemiņai, redzu — uz patreta sirma bārda, un izskatās pēc kārtīga cilvēka, it kā būtu tirgonis, bet sotņiks, tā sacīt, ieraudzīja un jautā: «Kur ņēmi šo patretu, nelieti?» — «Tā un tā,» saku. Tad viņš sāka slānīt gan pa žokli, gan vēlreiz, tā sacīti… «Vai tu zini,» kliedz, «ka tas ir viņu atarnans Kārla…» — lūk, aizmirsu uzvārdu,,. Ak, kā sauca, dievs dod atcerēties …

—    Kārlis Markss? — pateica priekšā Stokmanis, atturēdams smaidu.

—    Jā, jā!… Tā gan — Kārla Markss.,. — Hristoņa kļuva priecīgs. — Re, kā piešmauca, ka tevi jupis! Dažreiz gadijās, ka pie mums sardzes telpās atskrien ari troņmantnieks Aleksejs ar saviem audzinātājiem. Varēja ieraudzīt. Kas tad būtu bijis?

—    Bet tu arvien cildini zemniekus. Redzi nu, kā tevi apskaustīja, — Ivans Aleksejevičs zobojās.

—    Bet desmitnieku gan nodzērām. Kaut arī bārdainā Karlas veselībai, bet dzērām.

—    Uz viņa veselību vajag uzdzert, — smīnēja Stokmani's, rotaļādamies ar appīpētā kaula iemutņa gredzentiņiem.

—    Ko tad viņš laba darījis? — Koševojs jautāja.

—    Citreiz pastāstīšu, bet šodien vēls, — Stokmanis ieplaukšķināja saujā, izsizdams no iemutņa nodzisušo smēķa galu.

Greizās Lukeškas būcenī pēc ilgas atsijāšanas un izlases izveidojās desmit kazaku grupa. Stokmanis bija centrā, viņš stūrgalvīgi virzījās pretim viņam vienam zināmam mērķim. Grauza, kā tārps grauž koksni, vienkāršos jēdzienus un ieražas, iedvesa riebumu un naidu pret pastāvošo iekārtu. Sākumā uzdūrās aukstam neuzticības tēraudam, taču neatkāpās, bet izgrauzās cauri,,.

Lēzenajā, smilšainajā krastā pie Donas atrodas Vešenskas staņica, visvecākā no Donas augšgala staņicām, kas pārvietota šurp no tās vietas, kur atradās Pētera 1 laikā izpostītā Cigonakas staņica, un pārdēvēta par Vešensku. Tā bija savā laikā ceļrāde lielajā Voroņežas un Azovas ūdensceļā.

Iepretim staņicai Dona izlokās kā tatāru strēlnieku loks, strauji novirzās pa labi un pie Bazku ciemata no jauna vareni iztaisnojas, veļ zaļganzilos ūdeņus gar labā krasta krīta kalnu atkarēm, gar neskaitāmajiem ciematiem labajā pusē, gar retajām staņicām kreisajā pusē līdz jūrai, līdz zilajai Azovas jūrai.

Pie Ustjhopjoras tā satek kopā ar Hopjoru, pie Ustjmedvedicas ar Medvedicu un tālāk plūst varena gar ziedošajiem ciematiem un staņicām.

Vešenska visa ir dzeltenās smiltīs. Tā ir nemīlīga, plika staņica, bez dārziem. Laukumā veca, gadu gaitā noplukuši baznīca, sešas ielas iet līdztekus Donai. Tur, kur Dona izlocīdamās aizvirzās no staņicas uz Razkiern, kā atteka papeļu ataugā iespiežas ezers, tik plats kā Dona sausā laikā. Ezera galā arī beidzas staņica. Mazā laukumiņā, kas aizaudzis ar dzeloņainiem, zeltainiem ērkšķu krūmiem, ir olra baznīca ar zaļiem kupoliem un zaļu jumtu — vienā krāsā ar viņpus ezera, saaugušajām papelēm.

Un uz ziemeļiem aiz staņicas — dzeltena smilšu joma, nonīcis priežu klīdums, applūdušas ieplakas, kur ūdens izskatās sārts no sarkanmāla zemes. Un šais smilšu palos, šai tālajā rupjo smilšu klaidā atrodas retas ciematu un birztalu saliņas, rudie kārklu puduri.

Laukumā iepretim vecajai baznīcai kādā decembra svētdienā sapulcējies melns, pustūkstoša cilvēku liels jauno kazaku bars no visas staņicas ciematiem. Baznīcā beidzās dievkalpojums, sāka zvanīt beigu dziesmai. Vecākais apakšvirsnieks — brašs, nosirmojis kazaks ar virsdienesta uzšuvēm — nokomandēja «stāties!». Trokšņainais bars izplūda un sakārtojās divās garās, nelīdzenās rindās. Sāka skraidīt seržanti, līdzinādami viļņaini izlocītās rindas.

— Pa divi rindā, — novilka apakšvirsnieks un, nenoteikti pamājis ar roku, izgrūda: — Stāties!…

Piešiem šķindot, baznīcas sētā iesoļoja formas tērpā un jaunā virsnieka šinelī ģērbies atarnans, aiz viņa — kara pristavs.

Grigorijs Meļehovs stāvēja blakus Mitjkam Koršunovam, tie pusbalsī sarunājās.

—    Zābaks spiež kāju, nevaru ciest, — Mitjka sūrojās.

—    Turies kā vīrsl

—    Tūliņ vedīs.

It kā apstiprinādams sacīto, vecākais apakšvirsnieks, kāpdamies atpakaļ, pagriezās uz papēžiem.

—    Uz lā-a-bo!

—    Tuk-tuk, — skani noklaudzēja pieci simti pāru apautu kāju.

—    Kreiso plecu uz priekšu, soļo-os, arš!

Kolonna iegriezās atvērtajos baznīcas sētas vārtos, nozibēja no galvas norautās papahas, baznīca līdz pašam kupolam pieplūda ar soļu dimu.

Grigorijs stāvēja, neklausīdamies zvērestā, ko lasīja garīdznieks. Viņš skatījās Mitjkam sejā; tas viebās sāpēs un mīņājās uz zābakā iežmaugtās kājas, Grigorijam tirpa uz augšu paceltā roka, prātā klīda tvanīgs domu jūklis. Viņš gāja pie krusta un, skūpstīdams daudzām mutēm apsiekaloto, mitro sudrabu, domāja par Aksiņju, par sievu. Kā līkloču zibens uzplaiksnījums domas pāršķēla īss atmiņu mirklis: mežs, brūnie koku stumbri baltā, krāšņā tērpā kā greznās sudraba slejās; zem pūkainā lakata melno Aksiņjas acu valgā, kvēlā mirdza . ..

Viņi iznāca laukumā. Atkal sakārtojās ierindā. Apakšvirsnieks izšņauca degunu un, paslepšus slaucīdams pirkstus formas tērpa iedrēbē, sāka runu:

—    Tagadiņ jūs neesat vairs bērni, bet kazaki. Nodevāt zvērestu, un tagad jāzina pašiem par sevi, ko un kas. Tagad jūs esat izauguši par kazakiem, un jums jārūpējas par savu godu, jāklausa tēviem un mātēm un tā tālāk. Bijāt bērni — muļķojāties, droši vien plosījāties un niekojāties uz ceļa, bet tagad jums jāpadomā par tālāko. Lūk, pēc gada jums jāiet aktīvajā dienestā, — te seržants atkal izšņauca degunu, nokratīja no saujas puņķi un, maukdams rokā košu truša vilnas cimdu, nobeidza: — Un jūsu tēviem un mātēm jāpadomā par kareivja piederumiem. Kā iegādāties kara zirgu, nu, un vispār… Bet tagad ar dieva palīgu, puiši, uz mājām!

Grigorijs ar Mitjku pie tilta pagaidīja ciemata puišus, un visi kopā devās ceļā. Gāja gar Donu. Pār Bazku ciematu no skursteņiem kāpa un gaisa dūmi, smalki zvanīja baznīcas zvans. Mitjka kliboja visiem nopakaļ, balstīdamies uz zaraina, izlauzta mieta,

—    Noaun zābaku, — ieteica viens no puišiem.

—    Kāju nosaldēšu, — Mitjka apstādamies svārstījās.

—    Vari iet ar zeķi.

Mitjka apsēdās sniegā, ar pūlēm novilka no kājas zābaku un sāka iet, klibodams ar noauto kāju. Uz ceļa trauslā sniega skaidri atveidojās biezās, tamborētās zeķes pēdas.

—         Pa kādu ceļu iesim? — jautāja mazais, pavieglais Aleksejs Bešņaks.

—    Gar Donu, — par visiem atbildēja Grigorijs.

Vi!ņi gāja runādamies, grūzdami cits citu nost no ceļa.

Pēc norunas gāza ikkatru kupenā un spieda, saklupdami virsū vienā čupā. Starp Bazkiem un Gromkovas ciematu Mitjka pirmais ieraudzīja vilku, kas nāca pāri Donai.

—    Zēni, re, vilkatis — re!,,. Pui!…

—    A-la-la-la-la-la!…

—    Uh!…

Vilks, laiski gāzelēdamies, paskrēja dažas asis un apstājās sāniski netālu no otra krasta.

—    Ķer vinu!..,

—    Ei!__

—    Pui, nolādētais!.,,

—    Mitrij, viņš brīnās par tevi, ka tu zeķē staigā.

—    Rau, stāv sāniski, apkakle neļauj.

—    Viņš nevar pagriezt kaklu.

—    Rau, rau, aiziet!…

Pelēks, kā no tīrradņa akmens izcirsts, stāvēja zvērs, izstiepis asti ka nūju, Tad žigli palēcās sāņus un aiztipināja ul krastmalas kārkliem.

Metās krēsla, kad viņi nokļuva līdz ciematam. Grigorijs aizgāja pa ledu līdz savam šķērsceļam un uzkāpa līdz vārteļiem. Pagalmā stāvēja pamestas ragavas; līdzās žogam samestajā žagaru kaudzē čiepstēja zvirbuļi. Plūda dzīvojamās ēkas, piedegušu sodrēju, silta laidara smaka.

Kāpdams uz lieveņa, Grigorijs paskatījās logā. Griestu lampa nespodri dzeltenoja virtuvi, gaismā stāvēja Petro ar muguru pret logu. Grigorijs noslaucīja zābakus ar slotu un līdz ar garaiņu mākoni iegāja virtuvē.

—    Es arī klāt. Sveiki!

—        Ātri atpakaļ. Droši vien nosali? — bažīgi un steidzīgi atsaucās Petro.

Pantelejs Prokofjevičs sēdēja, atspiedis elkoņus pret ceļiem, galvu nodūris. Darja ar kāju mina dūcošo ratiņu. Natālija nepagriezdamās stāvēja pie galda ar muguru pret (iiigoriju. Pametis ātru skatienu visapkārt virtuvei, Grigolijs pievērsa acis Petro. No viņa nemierīgu gaidu pilnās sejas noprata: kaut kas noticis.

—    Vai nodevi zvērestu?

—    Nu ka!

Grigorijs ģērbās nost_ lēnām, lai iegūtu laiku, un ātri apsvēra visas iespējamās varbūtības, kuru dēj viņu tik klusi un dzestri sagaida.

No dižās istabas iznāca Iļjiņična, un viņai sejā bija manāms tāds kā apjukums.

«Natālija,» nosprieda Grigorijs, sēzdamies uz sola līdzās tēvam.

—        Palūko viņam vakariņas, — pagriezdamās pret Darju, māte norādīja ar acīm uz Grigoriju.

Darja pārtrauca ratiņa dziesmu un gāja pie krāsns, tikko manāmi paraustīdama plecus un pagrozīdama visu savu tievo, meitenīgo stāvu. Virtuvē iestājās klusums. Pie mazās krāsniņas šņurcīdamās sildījās nesen apbērnojusies kaza ar kazlēnu.

Grigorijs, strēbdams kāpostus, paretam pameta acis uz Natāliju, bet viņas seju neredzēja: viņa sēdēja sāniski pret viņu, nodūrusi galvu pār adāmajiem irbiem. Pantelejs Prokofjevičs pirmais neizturēja vispārējo klusumu; čīkstoši un māksloti ieklepojies, viņš sacīja:

—    Natālija dziras iet projām.

Grigorijs vāca kopā maizes drupatas vienā pikā un klusēja.

—        Kāpēc tas tā? — jautāja tēvs, manāmi drebinādams apakšlūpu (pirmā drīzas dusmu lēkmes pazīme).

—        Nezinu, kāpēc, — Grigorijs piemiedza acis un, atbīdījis tasi, krustu mezdams, piecēlās.

—    Bet es zinu!… — tēvs pacēla balsi.

—    Nekliedz, nekliedz, — Iļjiņična mierināja.

—    Bet es zinu, kāpēc!…

—        Nu, te nav vērts traci celt, — Petro atvirzījās no loga istabas vidū. — Sī lieta izšķirama miera ceļā: ja grib, — lai dzīvo, bet, ja ne, — lai iet ar dieva palīgu.

—        Es viņu nenosodu. Lai gan kauns un grēks dieva priekšā, bet nenosodu: ne viņa vainīga, bet, lūk, šis maitasgabals! … —• Pantelejs Prokofjevičs norādīja uz Grigoriju, kas bija atspiedies pret krāsni.

—    Ko tad esmu nodarījis? …

—        Tu neapzinies savas vainas?.,, Neapzinies, velns tāds? ,,,

—    Neapzinos.

Pantelejs Prokofjevičs uzlēca kājās, apgā'za solu un piegāja Grigorijam cieši klāt. Natālijai izkrita no rokām zeķe, nodzinkstēja izlēkusi adata; izdzirdis šo skaņu, no krāsns nolēca kaķēns, piešķiebis galvu, ar saliektu ķepiņu pagrūda kamolu un aizritināja to līdz lādei.

— Es tev, lūk, ko teikšu, — vecais iesāka apvaldīti un skaidri, — ja nedzīvosi ar Natašku, — ej projām no mājas, kurp kājas nes! Tas mans sakāmais! Ej, kurp kājas nes! — viņš atkārtoja parastā mierīgā balsī un, atgājis sāņus, pacēla solu.

Duņaška sēdēja uz gultas, blisināja apaļās, izbaiļu pilnās acis.

—    Neņemiet ļaunā, tēt, ko jums teikšu, — Grigorijā balss bija dreboši dobja, — ne es precējos, bet jūs mani apprecinājāt. Un pēc Natālijas es netvīkstu. Ja grib, lai iet pie tēva.

—    Ej arī tu no šejienes projām!

—    Aiziešu arī.

—    Nu tad ej pie velna!…

—    Aiziešu, aiziešu, nesteidzini! — Grigorijs aiz piedurknes vilka mugurā uz gultas nomesto puskažociņu, nāsis iepletis un trīcēdams tādās pašās svelošās dusmās kā tēvs.

Vienas un tās pašas krievu un turku asinis tecēja viņiem dzīslās, un šai brīdī viņi bija apbrīnojami līdzīgi.

—    Kurp tu iesi? — ievaidējās Iļjiņična, ķerdama Grigoriju aiz rokas, bet viņš ar spēku atgrūda māti un uzķēra no gultas, krītošo papahu.

—    Lai iet, paklīdušais suns! Lai iet, nolādētais! Ej, ej, vācies!… — rēca vecais, atraudams vaļā durvis.

Grigorijs izdrāzās priekšnamiņā, un pēdējais, ko viņš dzirdēja, bija Natālijas skaļās raudas.

Pār ciematu bija noslīgusi salta nakts. No melnās debess krita asi sniega putekšņi. Donā kā lielgabala šāvieni spalgi sprāga ledus. Grigorijs aizelsies izskrēja pa vārtiem. Ciemata otrā galā dažādās balsīs vaukšķēja suņi, kūpēja dzeltenām uguntiņām izraibinātā tumsa.

Grigorijs sāka bez mērķa soļot pa ielu. Stepana mājas logos kā dimants spuldza tumsa.

—    Griša! — no vārtiem atskanēja skumjais Natālijas sauciens.

«Ej ratā, nemīlule!» Grigorijs sakoda zobus, paātrinādams soļus,

—    Griša, nāc atpakaļ!

Grīļīgiem soļiem Grigorijs iegriezās pirmajā sānceļā un beidzamo reizi izdzirda attāluma klusināto, žēlo saucienu:-

—    Grišeņka, mīļais!…

Viņš ātri šķērsoja laukumu, ceļu krustojumā apstājās, prātā pārlikdams, pie kura no pazīstamajiem puišiem varētu pārlaist nakti.

Izšķīrās par Mihailu Koševoju. Tas dzīvoja nogāzē pie paša kalna; māte, pats Mihails, māsa, jauna meiča, un divi brālīši — tā ir visa ģimene. Viņš iegāja pagalmā un pieklauvēja pie mazā mālu būdas lodziņa.

—    Kas tur ir?

—    Vai Mihails mājās?

—    Mājās. Bet kas vaicā?

—    Es, Grigorijs Meļehovs.

Pēc brīža, izrauts no pirmā saldā miega, Mihails atvēra durvis.

—    Tu, Griša?

—    Es.

—    Ko tu pa naktīm?

—    Ielaid iekšā, tur parunāsim.

Priekšnamā Grigorijs saķēra Mihailu aiz elkoņa; dusmodamies pats uz sevi par to, ka nevar atrast vajadzīgos vārdus, nočukstēja:

—        Es pārgulēšu pie tevis… Saķildojos ar savējiem… Vai pie tevis var? … Nu, kaut kur.

—    Vieta atradīsies, nāc iekšā. Par ko sarāvāties?

—    Ai, brālīt… vēlāk… Kur te jums durvis? Neredzu.

Grigorijam uzklāja guļvietu uz sola. Viņš atgūlās, apsegdams galvu ar puskažociņu, lai nedzirdētu čukstam Mihaila māti, kas gulēja vienā gultā ar meitu.

«Kas tagad notiek mājās? Vai Nataška aizies vai ne? Nu sākas jauna dzīve. Kur piemesties?» Un atjauta žigli pateica priekšā: «Rīt pasaukšu Aksiņju, dosimies ar viņu uz Kubaņu, tālāk no šejienes … tālu, tālu …»

Gar aizvērtajām Grigorijā acīm slīdēja nekad agrāk neredzēti, sirdij sveši stepju pauguri, ciemati, staņicas. Bet aiz pauguru vaļņiem, aiz pelēkā ceļa — pasakaini zila, mājīga zeme un vēlīnā trauksmē izplaukusi Aksiņjas mīla piedevām.

Viņš aizmiga, nezināmās nākotnes satraukts. Iemiegot velti centās atjaust kaut ko smagu, neskaidru. Pusmiegā domas plūda gludi un vienmērīgi kā laiva pa straumei, bet pēkšņi uzgrūdās it kā sēklim; kļuva nelabi ap dušu;

viņš grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nevarēdams atjēgt: «Kas ir? Kas par šķērsli ceļā?»

Bet no rīta pamodās un atģlda: «Karadienests! Kurp tad varam doties ar Aksjutku? Pavasari jāiet nometnē un rudeni — dienestā … Lūk, kur misēklis.»

Pabrokastojis pasauca Mihailu priekšnamiņā.

—        Aizej, Miša, pie Astahoviem. Pasaki Aksiņjai, lai pievakarē iznāk pie vējenēm.

—    Bet Stepans? Mihails sastostījās.

—    Sagudro, it kā vajadzības pēc.

—    Aiziešu.

—    Aizej. Saki, lai katrā ziņā atnāk.

—    Labi, labi.

Vakarā viņš sēdēja pie vējenēm un pīpēja, smēķi paslēpis piedurknē. Aiz vējenēm sausajos kukurūzas stiebros klupdams krizdams gaudoja vējš.Pie piesietajiem dzirnavu spārniem plandīja atrauts audekla gabals. Grigorijam likās, ka virs viņa, spārnus sizdams, lidinās un nevar aizlaisties liels putns. Aksiņja nenāca. Rietumos mēļā, blāvā zeltā kvēloja rieti, no austrumiem pieņemdamies trauca vējš, plūda tumsa, panākdama vītolos iestrēgušo mēnesi. Virs vējenēm kā mironis melnēja tumšsarkana debesss ar ziliem plankumiem; virs ciemata — nemitīgā dienas jūkļa noslēgums.

Grigorijs izpīpēja pēc kārtas trīs smēķus, iebāza beidzamo smēķa galu nomīdītajā sniegā un niknā smeldzē paskatījās apkārt. Atkusušās pēdas no vējenēm uz ciematu bija melnas kā darva. Neredzēja neviena nākam no ciemata puses. Grigorijs piecēlās; nokrakšķinādams plecus, izstaipījās un devās pretī uguntiņai, kas vilinādama mirkšķināja Mihaila būdas lodziņā. Caur zobiem svilpodams, bija jau tuvu sētai un gandrīz sagrūdās krūtīs ar Aksiņju. Viņa, kā redzams, bija skrējusi vai ātri gājusi, aizelsusies, un no svaigās, saltās mutes dvesa it kā vēja, it kā tāla, tikko nojaušama svaiga stepes siena smarža.

—    Nogaidījos, domāju, ka nenāksi.

—    Ar lielām pūlēm dabūju Stepanu no mājas ārā…

—    Tu mani nosaldēji, nešpetnā!

—         Es esmu karsta, sasildīšu. — Viņa atrāva vaļā Donas kažoku, apvijās ap Grigoriju kā apinis ap ozolu. — Kādēļ aicināji?

—    Pag, atņem rokas… Te staigā ļaudis.

—    Vai ar savējiem saķīvējies?

—        Aizgāju projām. Šo nakti pavadīju pie Miškas,,, Dzīvoju kā pieklīdis suns.

—        Ko tad tu tagad darīsi? — Aksiņja palaida vajā rokas, kas bija apkampušas Grigoriju, un salīgi ietinās kažokā. — Griša, paiesim līdz žogam! Ko tad tā, ceļa vidū?

Viņi atgāja sāņus. Grigorijs, izspārdījis kupenu, atspiedās ar muguru pret apsalušo, čīkstošo žogu.

—    Nezini, vai Natālija aizgājusi pie savējiem?

—    Nezinu … Droši vien aizies. Vai tad te dzīvos?

Grigorijs iebāza nosalušo Aksiņjas roku sev piedurknē;

spiezdams ar pirkstiem viņas šauro plaukstu, jautāja:

—    Ko nu iesāksim?

—    Es, mīļais, nezinu. Ko tu, to es.

—    Vai pametīsi Stepanu?

—    Pat acu nepamirkšķināšu. Kaut tūliņ.

—    Salīgsim abi kaut kur darbā, dzīvosim.

—        Kaut pie lopiem, es tev līdzi, Griša… Ja tikai kopā ar tevi.

Viņi pastāvēja brītiņu, sildīdamies kopīgajā siltumā. Grigorijs negribēja iet, stāvēja, pagriezis galvu pret vēju, nāsis raustīdams, aizvērtos plakstus nepaceldams. Aksiņja, iespiedusi seju viņam azotē, ieelpoja tik pazīstamo, reibinošo sviedru smaku, un viņas netikli alkatīgajās lūpās, Grigorijā acīm noslēpts, trīcēja līksms piepildītas laimes smaids.

—        Rīt iešu pie Mohova, varbūt salīgšu pie viņa, — noteica Grigorijs, saņemdams augstāk, pirkstos nosvīdušo Aksiņjas plaukstu.

Aksiņja klusēja. Nepacēla galvu. It kā vējš būtu notraucis no lūpām neseno smaidu, ieplestajās acīs kā vajāts zvēriņš trīcēja skumjas un izbailes. «Teikt vai neteikt?» viņa domāja par savu grūtniecību. «Jāsaka,» viņa gandrīz nolēma, bet tūliņ, nodrebējusi bailēs, atvairīja briesmīgo domu. Ar savu sievietes nojautu noģida, ka tagad nav īstais laiks par to runāt, saprata, ka var uz visiem laikiem pazaudēt Grigoriju, un, šaubīdamās par to, kurš no abiem ir tēvs tam bērnam, kas sakustējies viņai zem sirds, apslēpa patiesību: neteica nekā.

—        Kam notrīcēji? Vai esi nosalusi? — jautāja Grigorijs, vīstīdams viņu puskažociņa stūrī.

—        Mazliet salst… Jāiet, Griša. Pārnāks Stepans, meklēs, bet manis nebūs.

—    Uz kurieni viņš aizgāja?

—    Ar varu aizvadīju pie Anikeja kārtis spēlēt.

Viņi šķīrās. Grigorijam uz lūpām palika viņas kairā elpa, kas atgādināja it kā ziemas vēju, it kā tālu, tikko nojaušamu maija lietus apslacīta stepes siena smaržu.

Aksiņja iegriezās sānceļā; uz priekšu salīkusi, gandrīz vai skrēja. Pret kādu aku, tur, kur lopi uzvandījuši rudens dubļus, viņai paslīdēja kāja uz apsaluša kukuržņa, viņa neveikli paklupa un, sajuzdama vēderā griezīgas sāpes, pieķērās pie žoga mietiem. Sāpes pārgāja, bet sānos grozījās kaut kas dzīvs, nikni un spēcīgi piedauzīja vairākkārt no vietas.

XI

Otrā rītā Grigorijs devās pie Mohova uz viņa māju. Sergejs Platonovičs bija pārnācis no veikala padzert tēju. Sēdēja ar Atepinu ēdamistabā, kas bija izlipināta dārgām ozolkoka krāsas tapetēm, un dzēra stipru, tumšsarkanu tēju. Grigorijs priekšnamā nolika cepuri un iegāja ēdamistabā.

—    Es pie jums, Sergej Platonovič.

—    A, Panteleja Meļehova dēls, kā liekas.

—    Jā.

—    Ko vēlies?

—    Gribēju lūgt, vai nepieņemsiet darbā.

Durvīm iečīkstoties, Grigorijs pagrieza galvu. No zāles iznāca jauns virsnieks zaļos svārkos ar sotņika uzplečiem, četrkārt salocītu avīzi rokā. Grigorijs pazina viņā to virsnieku, kuru pagājušajā gadā bija jāšanas sacīkstēs uzveicis Mitjka Koršunovs.

Piebīdīdams virsniekam krēslu, Sergejs Platonovičs jautāja:

—    Ko, vai tad tēvs kļuvis nabags, ka sūta dēlu darbā?

—    Es pie viņa vairs nedzīvoju.

—    Atšķīries?

—    Jā. '

—        Ar prieku butu pieņēmis, jo pazīstu jūsu ģimeni, — strādīgi ļaudis, bet man nav brīvas vietas.

—        Kas ir? — iejautājās sotņiks, sēzdamies pie galda un raudzīdamies uz Grigoriju.

—    Puisis grib līgt darbā.

—         Vai zirgus proti kopt? Vari labi novadīt divjūgu? — jautāja sotņiks, maisīdams ar karotīti glāzi.

—    Varu. Paši turējām sešus zirgus.

—    Man vajadzīgs kučieris. Kādi tavi noteikumi?

—    Es neprasu lielu algu …

—        Tādā gadījumā atnāc rīt pie tēva muižā. Vai zini, kur atrodas Nikolaja Aleksejeviča Ļistņicka muiža?

—    Tieši tā, zinu.

—        No šejienes verstu divpadsmit. Atnāc rīt no rīta, tad norunāsim.

Grigorijs pamīņājās uz vietas un, jau satvēris durvju rokturi, sacīja:

—        Vai jūs nepanāktu, vienu brīdi, jūsu labdzimtība, gribēju kaut ko pateikt…

Sotņiks izgāja Grigorijam pakaļ pustumšajā gaitenī. Caur blāvajiem stikliem no terases vāji plūda sārta gaisma.

—    Kas ir?

—        Es neesmu viens… — Grigorijs nosarka kā vēzis. — Man būs līdzi meitietis. Varbūt arī viņai iznāktu vieta?

—        Sieva? — jautāja sotņiks smaidīdams, uzraudams gaismā sārtās uzacis.

—    Cita sieva …

—        Ak tā. Nu, nekas, iekārtosim viņu kalpiem par ēdiena vārītāju. Bet kur viņas vīrs?

—    Tepat ciematā.

—    Ko tad tu — nolaupīji vīram sievu?

—    Pati pieklīda.

—        Romantiska būšana. Nu labi, atnāc rīt. Vari būt brīvs, draudziņ!

Grigorijs ieradās Jagodnajā — Ļistņicku muižā — ap pulksten astoņiem rītā. Lielajā, apdrupušas ķieģeļu sētas apjoztajā pagalmā bija nekārtīgi izmētātas saimniecības ēkas: piebūve ar kārniņu jumtu, tai vidū no kārniņiem sastādīts skaitlis — 1910. gads, kalpu māja, pirts, zirgu, putnu un govju kūtis, gara klēts, ratnīca. Lielais, vecais, pagalma pusē ar glītu žogu norobežotais kungu nams atradās dārzā. Aiz nama kā pelēka siena stāvēja kailas papeles un birztalas vītoli ar brūnām pamestu krauķu ligzdu cepurēm.

Aiz pagalma Grigoriju sagaidīja vesels bars melnu Krimas kurtu. Veca, kliba kuce ar asarainu vecenes skatienu pirmā apostīja Grigoriju un nāca viņam pakaļ, noliekusi kaulaino galvu. Kalpu mājā virēja lamājās ar jaunu, vasaras raibumiem nosētu kalponi. Tabakas dūmos kā maisā ietinies, uz sliekšņa sēdēja vecs vīriņš atkārtu lūpu. Kalpone ieveda Grigoriju kungu namā. Priekšnamā bija suņu un neizžuvušu zvērādiņu smaka. Uz galda nomests divstc'brenes pārvalks un mednieka soma ar nodriskātām zaļa zīda bārkstīm.

—        Jaunais kungs aicina pie sevis, — blakus durvīs pabāza galvu kalpone.

Grigorijs bažīgi aplūkoja savus netīros zābakus un pārkāpa pār slieksni.

Gultā, kas stāvēja pie loga, gulēja sotņiks; uz segas — kārba ar čaulītēm un tabaku. Piebāzis papirosu, sotņiks aizpogāja baltā naktskrekla apkakli un sacīja:

—    Par agru esi ieradies. Pagaidi, tūliņ nāks tēvs.

Grigorijs nostājās pie durvīm. Pēc brīža pa čīkstošo

priekšnama grīdu šļūca soļi. Dobjš, zems bass jautāja durvju spraugā:

—    Vai tu neguli, Jevgeņij?

—    Nāciet iekšā.

Ienāca vecs vīrs melnu kaukāzieša apmetni mugurā. Grigorijs iesāņus paskatījās uz viņu, un pirmais, kas dūrās acīs, bija plānais, pagreizais deguns un baltie, zem deguna no pīpēšanas dzeltenie, platie ūsu pusloki. Vecais bija varena auguma, plecīgs un kalsnējs. Viņam mugurā šļaugani kuļājās gari kamieļvilnas svārki, apkakle kā cilpa ieskāva brūno, krunkaino kaklu. Tuvu degunam izbalējušas acis.

—        Redziet, tēt, kučieris, kuru jums rekomendēju. Puisis no labas ģimenes.

—    Kādas? — nobaukšķēja vecais dunošā balsī.

—    Meļehova.

—    Kura Meļehova?

—    Panteleja Meļehova dēls.

—        Prokofiju pazinu, arī Panteleju pazīstu. Tāds klibs, no čerkesiem?

—    Tieši tā — klibs. — Grigorijs izstiepās kā stīga.

Viņš atcerējās tēva nostāstus par atvaļināto ģenerāli

Listņicki — krievu un turku kara varoni.

—    Kādēļ gribi līgt darbā? — dārdēja no augšas.

—    Nedzīvoju kopā ar tēvu, jūsu ekselence.

—        Kas tad no tevis par kazaku iznāks, ja vazāsies apkārt algādžos? Vai tad tēvs, atšķirot tevi, nekā nedeva?

—    Tieši tā, jūsu ekselence, nedeva.

—    Tad cita lieta. Vai tu nāc līdz ar sievu?

Sotņiks spalgi nočīkstināja gultu. Grigorijs pagrieza acis un redzēja, ka sotņiks mirkšķina acis, māj ar galvu.

—    Tieši tā, jūsu ekselence.

—        Bez kādām ekselencēm. Neciešu! Alga — astoņi rubļi mēnesī. Tas ir abiem. Sieva vārīs ēdienu kalpiem un sezonas strādniekiem. Vai esi mierā?

—    Tieši tā.

—        Tā ka būtu muižā jau rīt. Kalpu mājā novietosies tai galā, kur dzīvoja iepriekšējais kučieris.

—         Kā jums veicās vakardienas medībās? — dēls iejautājās tēvam un nolaida uz paklājiņa šaurās, spalvainās kāju pēdas.

—         Izdzinām no Dārdošās aizas lapsu tēviņu, aizdzinām līdz mežam. Bija gadījies vecs, apveda suņus ap stūri.

—    Vai Kazbeķs arvien vēl klibo?

—         Viņam, kā izrādījies, izmežģīta kāja. Ātrāk, Jevgeņij, brokastis atdziest.

Vecais pagriezās pret Grigoriju, noknaukšķināja tievos, kaulainos pirkstus.

—    Soļos, marš! Tā ka rīt pulksten astoņos būtu šeit!

Grigorijs izgāja pa vārtiem. Klēts pakaļpusē uz atkusušās un apžuvušās zemes sildījās kurti. Vecā kuce ar vecenes skatienu pietipināja pie Grigorijā, apostīja viņu no mugurpuses un pavadīja līdz pirmajai gravai, drūmi nokārusi galvu, soli solī. Tad griezās atpakaļ.

XII

Aksiņja jau agri pagatavoja brokastis, aprausa ogles, aizšāva dūmeņa aizbīdni un, nomazgājusi traukus, paskatījās pa logu, kas izgāja uz sētu. Stepans stāvēja pie kārtīm, kas bija saliktas kaudzē pie žoga Meļehovu sētas pusē. Viņa cieto lūpu kaktiņā karājās nodzisis smēķis; viņš meklēja kaudzē piemērotu balstu. Šķūņa kreisais stūris bija sašķiebies, vajadzēja pielikt divus stingrus balstus un noklāt ar pāri palikušām niedrēm.

No paša rīta Aksiņjas vaigu galos bija sārtums, acīs jaunavīga mirdza. Pārmaiņa dūrās Stepanam acīs; brokastodams Viņš jautāja:

—    Kās ar tevi noticis?

—    Ko tad es? — Aksiņja pietvīka,

—    Spīdi kā taukiem noziesta.

—         Krāsns karsta… iesita galvā, —un novērsusies zaglīgi pavērās logā: vai nenāk.Miškas Koševoja māsa?

Tā ieradās tikai pirms krēslas. Gaidās iztvīkusi, Aksiņja saspringa.

—    Vai tu pie manis, Mašutka?

—    Iznāc uz brītiņu laukā!

Stepans stāvēja pie spoguļa suķes, kas bija ielipināta izbalsinātajā krāsns krūtežā, sukāja cekulu, glaudīja ar strupu vērša raga susekli kastaņkrāsas ūsas. Aksiņja bažīgi pavērās vīrā.

—    Vai tu taisies kaut kur iet?

Stepans neatbildēja tūliņ, iebāza susekli bikšu kabatā, paņēma no mūrīša kārtis un tabakas maku.

—    Aiziešu pie Anikuškas, mazliet pasēdēšu.

—        Kad tev būs gana? Kārtis sadriskājuši: katru nakti spēlē. Nokvern līdz gaiļiem.

—    Nu, pietiks, jau sen dzirdēts.

—    Atkal spēlēsi acīti?

—    Rimsties, Aksjutka! Rau, cilvēks gaida, ej. Aksiņja sāniski izgāja priekšnamiņā. Pie durvīm viņu

gaidīja smaidīgā, vasaras raibumiem nosētā Mašutka.

—    Griška atnācis.

—    Nu?

—    Lika, lai tu, tiklīdz satumst, nākot pie mums. Aksiņja, satverdama Mašutkas rokas, bīdīja viņu uz

durvju pusi.

—        Klusāk, klusāk, mīļā! Ko tad viņš, Maša? Varbūt lika vēl ko pateikt?

—    Teica, lai paņemot visu, ko nesīšot līdz.

Aksiņja, kvēlodama kā ugunī uņ trīsu pārņemta, grozīja galvu, skatīdamās uz durvīm uri mīņādaftlās n6 vienas kājas uz otru.

—        Ak kungs, kā tad es?… Ko?. 5 . Tik ātri… Nu, ko tad es? Pag, saki viņam, ka drīz vien būšu … Bet kur viņš mani gaidīs?

—    Nāc iekšā.

—    Ai, nel…

—    Nu nekas, es viņam pateikšu, viņš iznāks ārā. Stepans uzvilka svārkus un sniedzās pie griestu lampas,

lai aizpīpētu.

—        Ko viņa bija atskrējusi? — jautāja starp diviem dūmu vilcieniem.

—    Kas?

—    Nu, Koševoju Maška.

—    Ak, viņai sava vajadzība… lūdza piegriezt brunčus.

Nopūzdams no smēķa melnās pelnu pārslas, Stepans devās uz durvīm.

—    Liecies gulēt, negaidi!

—    Nu, nu.

Aksiņja pieplaka pie aizsalušā loga un nometās pie sola ceļos. Pa taciņu, kas bija izmīta līdz vārtiem, aizgurkstēja aizejošā Stepana soļi. Vējš paķēra smēķa dzirkstelīti un aiznesa līdz logam. Atkusušajā rūts ripulītī Aksiņja uz brīdi ieraudzīja kvēlojošā smēķa gaismā papahas pusloku, kas bija piespiedis skrimšļaino ausi, un saskatīja melnīgsnējo vaigu.

Viņa drudžaini meta lielajā lakatā no lādes brunčus, jaciņas, lakatiņus — savu meitas pūru, elsdama mulsām acīm pēdējo reizi izstaigāja virtuvi un, nopūtusi uguni, izskrēja uz lieveņa. No Meļehovu istabas kāds gāja uz laidaru apraudzīt lopus. Aksiņja nogaidīja, kamēr apklusa soļi, uzmeta uz durvju dzinteles važiņu un, spiezdama klāt saini, skrēja uz Donas pusi. No pūkainā lakata apakšas izslīdēja matu cirtas un kutināja vaigus. Gar sētas pusi iedama, viņa nokļuva līdz Koševoju pagalmam, spēku zaudējusi, ar pūlēm vilka kājas, kas bija smagas kā dzelži. Grigorijs gaidīja viņu pie vārtiem. Paņēma saini un klusēdams devās pa priekšu stepē.

Aiz klona Aksiņja, gausinādama soļus, pieskārās Grigorijā piedurknei.

—    Pagaidi mazliet.

—    Ko gaidīt? Mēness tik drīz nelēks, jāpasteidzas.

—    Pagaidi, Griša, — Aksiņja sagumusi apstājās.

—    Kas tev kaiš? — Grigorijs pieliecās viņai klāt.

—    Tāpat vien … vēders tā kā. Būšu sastaipījusies, — aplaizīdama salipušās lūpas, raukdama pieri līdz ugunīgām dzirkstiņām acīs, Aksiņja saķēra ar rokām vēderu. Brīdi pastāvēja, salīkusi un nožēlojama, pabāza zem lakata matu cirtas un sāka iet uz priekšu.

—    Nu, pārgāja, ejam!

—    Tu nemaz nejautā, kurp tevi vedu. Varbūt līdz pirmajai kraujai un tur nogrūdīšu lejā? — Grigorijs pasmaidīja tumsā.

—   Man tagad vienalga. Zaudēt nekā vairs nevaru, — Aksiņjas balsī ieskanējās skumji smiekli…

Stepans tonakt pārnāca, kā parasti, pusnaktī. Iegāja zirgu stallī, iemeta redelēs zirgam pie kājām sabirušo sienu, noņēma apaušus un uzkāpa uz lieveņa. «Droši vien aizgājusi pavakarēt,» nodomāja, nomezdams no dzinteles važiņu. Iegāja virtuvē, cieši pievēra durvis un aizdedzināja sērkociņu. Viņš bija laimējis (viņi spēlēja uz sērkociņiem), tāpēc rāms un miegains. Iededza uguni un, nenojauzdams iemeslu, apskatīja virtuvē nekārtīgi izmētātās mantas. Mazliet izbrīnījies iegāja istabā. Kā tumša rīkle melnēja atvāztā lāde, uz grīdas bija nomesta veca, steigā aizmirsta sievas blūze. 'Stepans norāva no muguras puskažociņu un metās virtuvē pēc uguns. Apskatīja istabu un saprata. Nometa lampu, neapzinādamies, ko dara, norāva no sienas zobenu, sažņaudza rokturi tā, ka pirkstos iespiedās melni plankumi, pacēla ar zobena smaili zilo, gaišdzeltenām puķītēm izrakstīto, aizmirsto Aksiņjas blūzi, pameta uz augšu un ar īsu vēcienu pārcirta uz pusēm.

Pelēks, mežonīgs savā vilka smeldzē viņš meta pret griestiem zilās, sakapātās sloksnītes; asais tērauds dzilkstēdams šķēla tās gaisā.

Tad, norāvis zobena pušķi, iesvieda zobenu kaktā, iegāja virtuvē un apsēdās pie galda. Noliecis galvu, ilgi glaudīja trīcošiem dzelžainiem pirkstiem nenomazgāto galda virsu.

XIII

Nelaime nekad nenāk viena: no rīta Hetjkas neuzmanības dēļ Miroņa Grigorjeviča sugas vērsis sabadīja labākajai sugas ķēvei kaklu. Hetjka ieskrēja istabā bāls, apjucis, trīcēdams kā drudzī.

—    Nelaime, saimniek! Vērsis, kaut viņš nosprāgtu, nolādētais vērsis …

—    Ko tad vērsis? Nu? — Mirons Grigorjevičs uztraucās.

—   Ķēvi samaitājis… ar ragu iebadījis… es parādīšu …

Mirons Grigorjevičs puspliks izskrēja pagalmā. Pie akas Mitjka ar mietu slānīja sarkano, piecus gadus veco vērsi. Tas, liekdams krunkaino pakrūti pie zemes, vazādams to ,pa sniegu, grozīja zemu noliekto galvu, spārdīja ar kāju 1ālu atpakaļ sniegu, mētādams ap spirālveidīgi sagriezto asti sudrabainus putekļus. Viņš nebēga no sitieniem, tikai dobji iemāvās, mīņādamies uz pakaļkājām, it kā lēcienam gatavodamies.

Kaklā viņam plētās, brieda guldzošs rēciens. Mitjka sita viņam pa purnu, pa sāniem, gārgdams nekrietnas lamas, nepievērsdams uzmanību Mihejam, kas vilka viņu aiz siksnas atpakaļ.

—    Lai paliek, Mitri]!,,, Dieva dēj, lūdzu!,,. Viņš tevi nobadīs!… Grigorič, nu ko tu skaties? …

Mirons Grigorjevičs skrēja uz aku. Pie žoga, bēdīgi nokārusi galvu, stāvēja ķēve. Krustos sasvīdušie iedobumi, melni un dziļi, elpojot kustējās, no kakla sniegā un uz apaļajiem krūšu muskuļu izciļņiem tecēja asinis. Sīkas trīsas_ drebināja gaišbēro spalvu uz muguras un sānos, tricināja paslēpenes.

Mirons Grigorjevičs pieskrēja no priekšas. Kaklā, uz pusēm pāršķēlusies, kūpēja sārta brūce. Dziļš, bāz kaut plaukstu iekšā, garš pušums, kailā, gredzenotā rīkle elpojot raustās krampjos. Mirons Grigorjevičs iežmaudza dūrē pieres krēpes, pacēla uz augšu nodurto ķēves galvu. Viņa ieskatījās ar savu mirgojošo, mēļo redzokli tieši saimniekam acīs, it kā jautādama: «Ko nu?» — un pēc šā mēmā jautājuma Mirons Grigorjevičs uzsauca:

—    Mitjka! Liec noplucināt ozola mizas! Nu, pasteidzies!

Hetjka, skrējienā tricinādams trijstūraino netīrā kakla

gāmuru, aizsteidzās lobīt ozola mizas. Mitjka pienāca pie tēva, skatīdamies atpakaļ uz vērsi, kas skraidīja apkārt pa pagalmu. Uz baltā sniega viņš izskatījās sarkans, mētājās pa pagalmu, nemitīgi izrēkdams gārdzošus māvienus.

—    Turi aiz čupras! — tēvs pavēlēja Mitjkam. — Mihej, skrej pēc auklas! Ātrāk, dabūsi pa galvu!…

Samtaino, retām spalvām apaugušo ķēves virslūpu nosēja ar sagrieztu valgu, lai ķēve nejustu sāpes. Pienāca klāt vectēvs Grišaka. Izrakstītā bļodā tika atnesta zīļu krāsas vira.

—    Atdzesē, — droši vien karsta. Vai dzirdi, Miron?

—    Tēt, ejiet, dieva dēļ, istabā! Te jūs varat saaukstēties!

—    Bet es likšu atdzesināt. Vai gribi nomaitāt kumeļu māti?

Ievainojumu izmazgāja. Mirons Grigorjevičs nosalušiem pirkstiem vēra lāpāmajā adatā nebalinātu diegu. Aizšuva pats. Brūci pārklāja lieliska šuve. Mirons Grigorjevičs nepaguva atiet no akas, kad no istabas atskrēja Lukiņična. Viņas tukšajos novītušo vaigu maisiņos bija jaušamas bažas. Viņa pasauca vīru sāņus.

—    Natālija ieradusies, Grigorič!… Vai manu dieniņ!…

—    Kas vēl nebūs?… — Mirons Grigorjevičs sacirtās, un viņa palsā, lāsumainā seja nobāla.

—    Grigorijs… znotiņš aizgājis no mājas!.., — Lukiņična izplētās kā krauķis pirms uzlidojuma, sasita rokas gar stērbelēm un iespiedzās: — Negods pa visu ciematu! … Ak kungs, kas par nedienām!… Ak vai!

Natālija lakatiņu galvā un īsu ziemas jaciņu mugurā stāvēja virtuves vidū. Divas asariņas krājās acu kaktiņos, nekrizdamas zemē. Vaigi viņai bija sarkani kā ķieģeļi.

—    Ko tu te nāc? — uzbļāva tēvs, ienākdams virtuvē. — Vai vīrs piekāva? Saķīvējāties? …

—    Viņš aizgāja, — rīstīdamās sausās elsās, izstomīja Natālija un, liegi sagrīļojusies, nokrita tēva priekšā ceļos. — Tētulīt, beigta mana dzīve!… Ņem mani pie sevis! Griška aizgāja ar savu draugaļu!… Esmu palikusi viena! Tētulīt, it kā ritenis pārgājis man pāri!… — ātri murmināja Natālija, neizrunādama vārdus līdz galam, no lejas ar lūgumu raudzīdamās sarkanajā tēva bārdas svilumā.

—    Pag, pagaidi jel!..,

—    Tur es nevaru dzīvot! Ņemiet mani pie sevis!… — Natālija ātri aizrāpoja līdz lādei un iespieda raudās trīcošo galvu plaukstās. Lakatiņš bija noslīdējis viņai uz muguras, gludi sasukātie, melnie, taisnie mati nokarājās uz bālajām ausīm. Raudas grūtā brīdī ir tikpat kā lietus maija sausumā; māte piespieda pie sava iekritušā vēdera Natālijas galvu, murdēdama kaut ko nesakarīgu, sievišķīgu, muļķīgu; bet Mirons Grigorjevičs pietvīcis izskrēja uz lieveņa.

—    Iejūdz kamanās!,.. Divjūgu!…

Gailis, kas pie lieveņa lietišķi apkopa vistu, nobijās no skaļā kliedziena, nolēca no tās un kladzinādams un pukodamies meimuroja tālāk no lieveņa uz klēts pusi.

—    Jūdz iekšā!… — Mirons Grigorjevičs spārdīja ar zābakiem izgrieztās lieveņa margas un tikai tad iegāja istabā, pamezdams nejēdzīgi saskrambātos margu kokus, kad Hetjka rikšiem izrāva no kūts meļņu pāri, pa ceļam mezdams tiem kaklā sakas.

Pēc Natālijas mantām aizbrauca Mitjka ar Hetjku. Izklaidīgais mazkrievs ar kamanām notrieca zemē sivēnu, kas nebija paspējis noskriet no ceļa, un domāja savu domu: «Varbūt šās būšanas dēļ saimnieks aizmirsīs ķēvi». Un priecājās, palaizdams grožus vaļīgāk.

«Tāds nešpetns velns, tas nu gan aizmirsīs!…» viņam ienāca prātā, un Hetjka sadrūmis šķobīja lūpas.

—    Lēkā, nelabais!… Es tev gan! — Un nopietni centās iegriezt ar pātagu melnim tieši tai vietā, kur raustījās liesa.

Sotņiks Jevgeņijs Ļistņickis kalpoja leibgvardes Atamana pulkā. Virsnieku jāšanas sacīkstēs bija sasities un pārlauzis kreisās rokas augšstilbu. Pēc slimnīcas paņēma pusotra mēneša atvaļinājumu un aizbrauca uz Jagodrtaju pie tēva.

Vecais ģenerālis, kas sen jau bija atraitnis, dzīvoja Jagodnajā vientulīgi. Sievu viņš bija zaudējis Varšavas priekšpilsētā pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados. Bija šauts uz kazaku ģenerāli, bet nogalināta ģenerāļa sieva un kučieris, sašauta vairākās vietās kariete, taču ģenerālis izgājis sveikā. No sievas palika Jevgeņijs, kam toreiz bija divi gadi. Drīz pēc tam ģenerālis atstāja dienestu, pārcēlās uz Jagodnaju (viņa zeme — četri tūkstoši desetīnu, kas bija piegriezta jau vectēva tēvam par līdzdalību 1812. gada karā, atradās Saratovas guberņā) un sāka dzīvot sūru, vienkāršu dzīvi.

Paaugušo Jevgeņiju viņš nodeva kadetu korpusā, pats sāka nodarboties ar saimniecību: ieaudzēja sugas lopus, nopirka no ķeizariskās ķēvnīcas vaislai sugas ērzeļus un, krustodams tos ar labākajām Anglijas un Donas Provaļska ķēvnīcas kumeļu mātēm, izveidoja beidzot pats savu sugu. Audzēja uz savas piešķirtās un piepirktās kazaku zemes zirgu barus, sēja — ar citu rokām — labību, ziemā un rudenī devās ar kurtiem medībās, paretam, ieslēdzies baltajā zālē, dzēra veselām nedēļām. Viņu krimta ļauna kuņģa kaite, un ārsti bija stingri nolieguši viņam rīt sakošļāto barību; viņš sakoda, izsūca sulu, bet gremokli izspļāva uz sudraba šķīvīša, kuru sāniski izstieptajās rokās vienmēr turēja jaunais, no zemniekiem cēlies sulainis Venjamins.

Venjamins bija pamuļķīgs, melnīgsnējs, uz apaļās galvas tam bija nevis mati, bet melns plīšs. Viņš kalpoja pie pana Ļistņicka sešus gadus. Sākumā, kad vajadzēja stāvēt līdzās ģenerālim ar sudraba šķīvīti, nevarēja bez šķebinājuma noskatīties, kā vecais spļauj pelēkos, zobiem sadriskātos gremokļus, bet vēlāk pierada.

Muižā bez Venjamina dzīvoja vēl šādi kalpu ļaudis: virēja Lukerja, no vecuma vārgais zirgu puisis Saška, gans Tihons un jaunais kučieris Grigorijs ar Aksiņju. Čauganā, bakurētainā Lukerja, kas ar savu resno dibenu izskatījās kā dzeltena neuzrūgušas mīklas pika, jau pirmajā dienā aiztrieca Aksiņju no krāsns.

—    Vārīsi ēdienu tad, kad kungs pieņems vasaras strādniekus, bet tagad es, protams, pati tikšu galā.

Aksiņjas pienākumos ietilpa trīsreiz nedēļā mazgāt mājā grīdas, barot putnu varzu un gādāt par tīrību putnu kūtī. Viņa sāka dedzīgi darboties, cenzdamās izdabāt visiem, Lukerju neizņemot. Grigorijs lielāko daļu laika pavadīja plašajā, no baļķiem celtajā zirgu stallī kopā ar zirgu puisi Sašku. Līdz sirmai galvai bija nodzīvojis vecais vīrs, bet Saška vien palicis. Neviens viņu negodāja tēva vārdā, bet uzvārdu droši vien nezināja arī pats vecais Ļistņickis, pie kura Saška bija nodzīvojis vairāk nekā divdesmit gadu. Jaunībā Saška bija kučierējis, bet mūža beigās, kad sāka zust spēki un redze, kļuvis par zirgu puisi. Maza auguma, viscaur zaļgansirms (uz rokām — pat tur auga sirmi mati), ar degunu, ko jau bērnībā bija sašķaidījis vāles sitiens, viņš mūžīgi smaidīja gaišu bērna smaidu, vērdamies uz visu apkārtējo vientiesīgām, sarkanu grumbiņu ieskautām acīm. Viņa apustuļa seju bojāja strupais, jocīgais deguns un sakropļotā apakšlūpa, no kuras slīga lejup rēta. Zaldātos, iereibis būdams (Saška bija cēlies no Bogučaras krieviem), viņš parastā šņabja vietā bija iekampis no blašķes karaļūdeni; ugunīgā strūkliņa piediedza viņam apakšlūpu pie zoda. Tur, kur bija izlijusi šī strūkliņa, palika matiem neapaugusi, sārta un jocīgi greiza rēta, it kā nezināms zvēriņš būtu nolaizījis Saškam bārdu, atstādams ar savu aso mēlīti tieviņu svītru. Saška bieži iebaudīja sīvo, tādās reizēs kā kungs tenterēja pa pagalmu, nostājās pretim pana guļamistabas logiem un viltīgā nolūkā grozīja pirkstu sava jocīgā deguna priekšā.

—    Mikolaj Leksejič! Klau, Mikolaj Leksejič! — viņš sauca skaļi un bargi.

Vecais pans, ja tobrīd atradās guļamistabā, pienāca pie loga.

—    Esi pierijies, nelieti? — viņš dārdošā balsī sauca no loga.

Saška raustīja nošļukušās bikses, mirkšķināja acis un viltīgi smīnēja. Smīns viņam dejoja šķērsām pāri visai sejai: no piemiegtās kreisās acs līdz sārtajai rētai, kas slīga lejup no labā mutes kaktiņa. Šķērss bija smīns, bet patīkams.

—    Mikolaj Leksejič, jūsu augstcienība, es tevi pa-azīs-tul… — Un Saška, uz augšu palēkdamies, draudēja ar izslieto, tievo un netīro pirkstu.

—    Ej izgulies, — draudzīgi smaidīja logā pans, ar visiem pieciem appīpētajiem pirkstiem griezdams noļukušas ūsas.

—    Velns Sašku nepiekrāps! — smējās Saška, pieiedams pie žoga. — Mikolaj Leksejič, tu esi… tāds pats kā es. Mēs abi divi kā ūdens ar zivi. Zivs meklē dibenu, mēs abi… piedarbu. Mēs abi esam bagāti, re!… — Saška gorīdamies plati izplēta rokas. — Mūs visi pazīst, visā Donas apgabalā. Mēs… — Saškam balss kjuva skumja un glaimīga, — mēs abi, jūsu ekselence, citādi visādi esam labi, tikai deguni mums draņķīgi!

—    Kālab? — interesējās pans, kļūdams zilpelēks aiz smiekliem un kustinādams ūsas.

—    No sīvā! — atcirta Saška, bieži mirkšķinādams acis un nolaizīdams ar mēli siekalas, kas tecēja pa sārtās rētas kanāliņu. — Tu, Mikolai Leksejič, nedzer. Citādi mēs ar tevi aiziesim bojā! Smalki notrieksim visu!…

—    Še, salāpi paģiras.

Pans izmeta pa logu divdesmit kapeiku gabalu. Saška saķēra to gaisā un bāza aiz cepures iedrēbes.

—    Nu, ardievu, ģenerāl, — viņš nopūtās aizejot.

—   Bet vai zirgus padzirdīji?: — jau iepriekš smaidīdams, jautāja pans.

—    Nešpetnais velns! Ak tu maitasgabals! — pietvīcis sarkans, Saška rēca aizlauztā balsī. Viņu kā drudzis kratīja dusmas. — Saška lai aizmirstu zirgus padzirdīt? Ko? Nomiršu — arī tad vēl atlīdīšu dot pa spainim ūdens, bet, re, ko viņš izgudrojis!… Nu, vai zini!…

Saška gāja projām, nepelnīti apvainots, nešpetni lādēdamies un ar dūrēm draudēdams. Viņam viss tika piedots: ir dzērums, ir familiārā attieksme pret panu; tāpēc tika piedots, ka Saška bija neaizstājams zirgu puisis. Ziemu un vasaru viņš gulēja zirgu stallī, tukšajā aizgaldā; neviens neprata labāk par viņu apieties ar zirgiem, viņš bija reizē zirgu puisis un zirgu ārsts: pavasaros maija ziedu laikā plūca zāles, raka stepē, sausās ieplakās un mitrās gravās ārstniecības saknes. Augstu pie zirgu staļļa sienām karājās dažādu sakaltētu zaļu čemuri: kazrozes — pret apdegumiem, čūskaces — pret odžu kodieniem, ziemcietes — pret kāju kaitēm, neievērojama, balta zālīte, kas auga birztalās pie vītolu saknēm, — pret ievainojumiem un daudz citu nezināmu zāļu pret dažādām zirgu kaitēm un likstām.

Stalli, aizgaldā, kur gulēja Saška, ziemu un vasaru bija liega smaka, kas koda kaklā. Dēļu gultā atradās ar zirgu segu apklāts siens, kas bija sagulēts ciets kā akmens, un zirgu sviedriem viscaur piesmirdinātais Saškas vamzis. Citu mantu bez vamža un mītas ādas puskažociņa Saškam nebija.

Tihons, kuprains, spēcīgs un pamuļķīgs kazaks, kas dzīvoja ar Lukerju, bija klusībā bez iemesla greizsirdīgs uz Sašku. Reizi mēnesī viņš ņēma Sašku aiz nosmulētā krekla pogas un veda aiz mājas.

—    Vectēv, nemet acis uz manu meitieti!

—    Tas, kā teikt… — Saška zīmīgi mirkšķināja plakstus.

—    Atkāpies, vectēv! — Tihons lūdza.

—    Man, draudziņ, bakurētainas patīk. Man gludģīmi nemaz nepiedāvā, dod šurp bakurētainu. Jo rētaināka, jo vairāk, gudriniece, mīl mūs, vīriešus.

—    Tavos gados, vectēv, kauns un grēks… Ak tu viens — un turklāt vēl dakterētājs, zirgus dziedini, svētus vārdus zini …

—    Es visu ko protu dziedināt, — Saška tiepās.

—    Atkāpies, vectēv! Tā taču nevar.

—    Es, brālīt, tev to Lukerju nocelšu. Atvadies no viņas, gudrinieces, — noņemšu! Viņa tikpat kā rausis ar rozīnēm. Tikai rozīnes izlasītas, tāpēc arī drusku tā kā bakurētaina. Man patīk tādas!

—    Se tev… un nemaisies pa kājām, citādi nositīšu, — sacīja Tihons nopūzdamies, ņemdams no maciņa vara naudas gabalus.

Tā katru mēnesi.

Miegainā trulumā pelēja dzīve Jagodnajā. Tālu no lielceļiem, sausā ielejā, atradās vientuļā muiža, rudeņos pārtrūka sakari ar staņicu un ciematiem. Ziemā uz pakalnes, kas ar izdobtu, smilšainu ragu iespiedās birztalā, naktīs jiāca vilcēni, kas pavadīja ziemu Melnajā mežā, un kauca, baidīdami zirgus. Tihons gāja uz birztalu šaut ar pana divstobreni, un Lukerja, vīstīdama rupjā audeklā savu dibenu — platu kā krāsns aizslietni, stinga, gaidīdama šāvienu, vērdamās ar plati ieplestām, treknos, bakurētainos vaigos iegrimušām ačelēm. Tādās reizēs neglītais plikpauris Tihons viņai šķita skaists un traki varonīgs, un, kad kalpu istabā noklaudzēja durvis, ielaizdamas kūpošus garaiņus un Tihonu, viņa atvilkās gultas malā un dūdodama mīļi apkampa nosalušo drauguli.

Vasarā Jagodnajā līdz vēlam rudenim dūca strādnieku balsis. Pans sēja ap četrdesmit desetīnu dažādas labības, pieņēma strādniekus novākt ražu. Vasarā paretam muižā ieradās Jevgeņijs, staigāja pa dārzu un birztalu, garlaikojās. Rītos sēdēja pie dīķa ar makšķerēm. Viņš bija neliela auguma, platām krūtīm. Nēsāja cekulu kā visi kazaki, sukādams to uz labo pusi. Virsnieka svārki gludi piegula viņa augumam.

Grigorijs pirmajās dienās, tiklīdz bija ieradies ar Aksiņju muižā, bieži gāja pie jaunā saimnieka. Kalpu galā nāca Venjamins un smaidīja, noliecis plīša galvu.

—    Aizej, Grigorij, pie jaunā pana, lika pasaukt.

Grigorijs gāja iekšā, apstājās pie palodas. Jevgeņijs Ni-

kolajevičs, ņirgdams retos, platos zobus, norādīja ar roku uz krēslu.

—    Sēdies!

Grigorijs piesēdās uz pašas maliņas.

—    Kā tev patīk mūsu zirgi?

—    Krietni zirgi. Sirmais ļoti labs.

—    Biežāk izbrauc ar viņu! Pielūko, aulēkšiem netrenc!

—    Man jau vectēvs Saška skaidroja.

— Bet kāds ir Stiprais?

—         Bērais, vai? Nesamaksājams. Tikai nagu ieskrambājis, jāpārkaļ.

Jaunais pans, piemiegdams vērīgās, pelēkās acis, jautāja:

—    Tev taču maijā jāiet nometnē?

—    Tieši tā.

—    Es parunāšu ar atamanu, tu neiesi.

—    Ļoti pateicos.

Abi klusēja. Sotņiks, atpogājis formas tērpa apkakli, kasīja sievišķīgi baltās krūtis.

—        Vai tad tev nav bail, ka Aksiņjas vīrs var viņu atņemt?

—    Viņš no tās atteicies, neatņems.

—    Kas tev to teica?

—         Braucu uz staņicu pēc pakavu naglām, satiku vienu ciemata cilvēku. Tas stāsta, — Stepans sācis neganti dzert. «Man, sak, Aksjutka nemaz nav vajadzīga. Lai iet, es sev labāku dabūšu.»

—         Aksiņja ir skaista sieva, — sacīja sotņiks, domīgi raudzīdamies virspus Grigorijā acīm, izlaidīgi smīnēdams.

—    Neko teikt, — Grigorijs pievienojās un rauca uzacis.

Jevgeņijam beidzās atvaļinājuma laiks. Viņš jau varēja brīvi, bez apsēja nēsāt roku, pacelt uz augšu, nesaliecot elkonī.

Beidzamajās dienās viņš bieži nāca pie Grigorijā viņa istabā kalpu mājā. Aksiņja bija tīri izbalsinājusi netīrumiem piegandēto istabu, nomazgājusi logu apmales, ar sadrupinātu ķieģeli izberzusi grīdas. Tukšajā, līksmajā istabiņā varēja just sievietes radītu mājīgumu. No zemās krāsniņas versmoja karstums. Sotņiks, uzmetis plecos zilas vadmalas puskažociņu, gāja uz kalpu māju. Viņš izvēlējās tādu laiku, kad Grigorijs bija nodarbināts ar zirgiem. Vispirms ieradās virtuvē, pajokoja ar Lukerju, tad pagriezās un iegāja otrā istabā. Apsēdās uz ķeblīša pie krāsniņas, uzmeta kūkumu, vērās, Aksiņjā nekautrīgu, smaidīgu skatienu. Aksiņja mulsa, viņam klātesot, pirkstos drebēja irbi, kas uzņēma zeķei acis.

—    Kā klājas, Aksrņjuška? — jautāja sotņiks, piekūpinādams istabiņu ziliem papirosa dūmiem.

—    Pateicos.

Aksiņja pacēla acis un pietvīka, ieraudzīdama dzidro sotņika skatienu, kas bez vārdiem pauda viņa iekāri. Viņai derdzās un bija nepatīkami skatīties neaizplīvurotajās, gaišajās Jevgeņija Nikolajeviča acīs. Viņa neveikli atbildēja uz dažādiem nenozīmīgiem jautājumiem un centās ātrāk tikt projām.

—    Man jāiet. Jāieber pīlēm graudi.

—    Pasēdi vēl. Gan paspēsi, — sotņiks smaidīja un drebināja šaurās jātnieka biksēs ietērptās kājas.

Viņš ilgi iztaujāja Aksiņju par viņas līdzšinējo dzīvi, runāja tikpat dobjā balsī kā tēvs, neķītri vērdamies acīm, gaišām kā avota ūdens.

Pabeidzis darbu, Grigorijs nāca uz kalpu māju. Sotņiks apdzēsa acīs nesenās ugunis, pacienāja viņu ar papirosu un gāja projām.

P — Kālab viņš te sēdēja? — dobji, uz Aksiņju neskatīdamies, jautāja Grigorijs.

—    Kā es to varu zināt? — atcerēdamās sotņika skatienu, māksloti iesmējās Aksiņja. — Ienāca, apsēdās te, Grišeņka, lūk, tā, — viņa rādīja, kā sēdēja sotņiks, tāpat kā viņš izliekdama muguru, — un sēž, un sēž, taisni nelabi top, bet celīši drebin dreb.

—    Būsi viņu ieēdinājusi, vai? — Grigorijs nikni miedza acis.

—    It kā man viņa vajadzētul

— Nu, pielūko, citādi es viņu drīz vien nogrūdīšu no lieveņa.

Aksiņja smaidīdama vērās Grigorijā un nevarēja saprast, vai viņš runā nopietni vai joko.

XV

Ceturtajā gavēņa nedēļā ziema atlaidās. Donā kā bārkstis parādījās nolasmeņi, čaugani uztūka, appelēksnēja virspusē atkusušais ledus. Vakaros dobji dunēja kalns, pēc vecu ļaužu novērojumiem — uz salu, bet patiesībā tuvojās atkusnis. Rītos mazliet piesala, bet ap pusdienas laiku zeme atlaidās, un tai bija marta, apsalušu ķiršu koku mizu, satrunējušu salmu smaka.

Mirons Grigorjevičs pamazām taisījās art, dienām topot garākām, rosījās gar šķūni, tēsa ecēšu tapas, kopā ar Hetjku gatavoja divus jaunus stāvus ratiem. Vectēvs Grišaka gavēja ceturtajā nedēļā. Pārnāca no baznīcas, nosalis melns, un sūdzējās vedeklai:

—    Nomocīja baznīckungs, nekur viņš neder, jā, tikpat kā ar olu vezumu brauc. Tīrais posts!

—    Jums, tēt, vajadzēja gavēt klusajā nedēļā, tad taču būs siltāks.

—    Pasauc man Natašku! Lai viņa noada biezākas zeķes, tādās plikpēdās pat vilks var nosalt.

Natālija dzīvoja pie tēva atgaitā: viņai joproj.ām likās, ka Grigorijs atgriezīsies pie viņas, ar sirdi gaidīja, neklausīdamās, ko čukst veselais prāts; naktīs vārga kvēlās ilgās, satriekta bēdājās par negaidīto, nepelnīto aizvainojumu. Tam pievienojās vēl kas cits, un Natālija saltās bailēs beidzās nost, naktīs mētājās pa savu meitas istabiņu kā sašauta ķīvīte pa ieplakas meldriem. Jau pirmajās dienās Mitjka bija sācis tā savādi uzlūkot viņu un reiz, saķēris Natāliju .pniekšnamiņā, skaidri un gaiši noprasīja:

—    Vai ilgojies pēc Griškas?

—    Kas tev par daļu?

—    Gribu izkliedēt tavas skumjas …

Natālija ieskatījās viņam acīs un pārbijās no ļaunām aizdomām. Mitjka blisināja savas zaļās kaķa acis, lekni mirdzināja priekšnama tumsā garenos redzokļus. Natālija, aizcirtusi durvis, iemetās sānistabiņā pie vectēva Grišakas un ilgi stāvēja, klausīdamās baigajās sirds trīsās. Otrā dienā pēc tam Mitjka pienāca viņai klāt laidarā, Viņš meta

lopiem priekšā sienu, un viņa stāvajos matos pie papahas karājās zaļi zāles stiebriņi. Natālija gainīja no cūku siles suņus.

—    Negražojies, Nataška …

—        Es saukšu tēvu! — iekliedzās Natālija, ar rokām vairīdamās no viņa.

—    Tu esi prātu zaudējusi!

—    Ej projām, nolādētais!…

—    Nu, kam tu kliedz?

—        Ej projām, Mitjka! Tūliņ iešu un izstāstīšu tēvam! … Kādām acīm tu skaties uz mani? U-u-ū, nekauņa! … Kā tevi zeme tur!

—        Bet re, kā tur un neliecas. — Mitjka, apstiprinādams teikto, piecirta zābakus un iespieda dūres sānos.

—    Nelien man klāt, Mitjka!

—        Patlaban jau nelienu, bet nakti būšu klāt. Dieva vārds, būšu klāt.

Natālija izgāja no laidara drebēdama. Vakarā uzklāja sev guļvietu uz lādes un noguldīja blakus jaunāko māšeli. Visu nakti viņa novalstījās, drudžainām acīm urbdamās tumsā. Gaidīja čaboņu, lai kliegtu tā, ka visa māja skan, bet viss bija klusu, tikai blakus aiz sienas šņāca vectēvs Grišaka un paretam iekrācās pie sāniem gujošā māsa.

Neremdināmo sievietes bēdu saindēta, ritinājās dienu kodeļa.

Mitjka, kas nebija aizmirsis savu seno bildinājuma negodu, staigāja sadrūmis un nikns. Vakaros gāja uz līksmēm un reti nāca mājās agri, parasti viņu atdzina gaismiņa. Pinās ar netiklām zaldātenēm, gāja pie Stepana spēlēt acīti. Mirons Grigorjevičs pagaidām klusēja, vēroja.

Reiz priekš lieldienām Natālija satika pie Mohovu veikala Panteleju ProkofjēviČu. Tas uzrunāja viņu pirmais.

—    Uzgaidi mazliet!

Natālija apstājās. Viņai sažņaudzās sirds, paveroties vsīratēvam sejā: līkais deguns neskaidri atgādināja Grigoriju.

—        Kāpēc tad nenāc apraudzīt večus? — parlaizdams viņai mulsu skatienu, ierunājās vecais, it kā pats būtu vainīgs Natālijas priekšā. — Sieva noilgojusies pēc tevis: kas un kā tev tur … Nu, kā klājas?

Natālija bija atžilbusi no neizprotamās mulsas.

—        Paldies … — un sastostījusies (gribēja nosaukt par tēti) kautrīgi pabeidza: — Pantelej Prokofjevič.

—    Kāpēc neapciemo mūs?

—    Mājās … daudz darba.

—    Mūsu Griška, ek!… Vecais skumji nopurināja galvu. — Iegrieza viņš mums, nelietis.,. Cik labi būtu dzīvojuši,. ,

—    Ko nu, tēt… — smalkā, lūstošā balsī noteica Natālija, — kā redzams, liktenis nav lēmis.

Pantelejs Prokofjevičs apjucis sāka rosīties, ieskatījās Natālijas asaru pilnajās acīs. Lūpas viņai raustījās, viņa ar pūlēm varēja valdīt asaras.

—    Sveika, mana mīļā!… Nebēdājies viņa — šā maitasgabala dēļ, viņš nav viena tava pirkstiņa vērts. Varbūt atgriezīsies. Man gribas viņu satikt, gan es viņam parādīšu!

Natālija devās projām, ierāvusi galvu plecos, kā nopliķēta. Pantelejs Prokofjevičs ilgi mīņājās uz vietas, it kā tūliņ gribētu sākt rikšot. Natālija, iegriezdamās ap stūri, paskatījās atpakaļ: vīratēvs kliboja pa laukumu, spēcīgi balstīdamies uz ķeģa.

XVI

Pie Stokmaņa ļaudis tagad pulcējās retāk. Tuvojās pavasaris. Ciemata ļaudis gatavojās pavasara darbiem; tikai no dzirnavām nāca Kāravkalpiņš ar Davidku un mašīnists Ivans Aleksejevičs. Zaļajā ceturtdienā pievakarē viņi saradās darbnīcā. Stokmanis sēdēja uz darbgalda, noslīpēdams ar vīlīti gredzenu, kas bija pagatavots no sudraba pusrubļa. Logā krita rietošās saules staru kūlis. Uz grīdas bija sārtdzeltens putekļu kvadrāts. Ivans Aleksejevičs grozīja rokās knaibles.

—    Nesen biju pie saimnieka, gāju parunāt par virzuli. Jāved uz Millerovu, lai tur to izlabo, ko tad mēs varam izdarīt? Skat, kāda plaisa radusies! — nezin kam Ivans Aleksejevičs parādīja uz mazā pirkstiņa plaisas lielumu.

—    Tur taču laikam ir rūpnīca? — vīlēdams iejautājās Stokmanis, birdinādams ap pirkstu smalciņos sudraba putekļus.

—    Ar martenkrāsnīm. Pagājušajā gadā man tur gadījās būt.

—    Vai daudz strādnieku?

—    Pēc velna. Simti četri.

—    Nu, kā viņiem klājas? — Stokmanis strādādams purināja galvu, un vārdi krita atsevišķi kā stostiķim.

—    Tiem laba dzīve. Tie tev nav nekādi proletārieši, bet… tīrie mēsli.

—    Kāpēc tā? — interesējās Kāravkalpiņš, sēdēdams līdzās Štokmanim, sakrustojis zem ceļiem strupos, it kā apcirstos pirkstus.

Dzirnavpuisis Davidka, balts no miltu putekļiem, kas apklāja viņam matus, staigāja pa darbnīcu, ar kājām šķiezdams čabošo skaidu putas, ar smaidu klausīdamies sausajā, smaržīgajā šalkoņā. Viņam likās, ka viņš iet pa sarkanām kritušām lapām pieputinātu gravu, lapas mīksti sagubst, bet zem tām — mitrās gravas zemes jaunavīgā elastība.

—    Tāpēc, ka viņi visi pārtikuši. Katram sava mājiņa, sava sieva ar visādiem priekiem. Turklāt puse no viņiem baptisti. Pats īpašnieks ir viņu sludinātājs, un roka roku mazgā, bet uz abām tik daudz netīrumu, ka ar kapli nevar nokasīt.

—    Ivan Aleksejevič, kas tie baptisti tādi ir? — apstājās Davidka, uztvēris nepazīstamu vārdu.

—    Baptisti? Pēc sava prāta tic dievam. Līdzīgi vecticībniekiem.

—    Muļķis dabū pērienu pat baznīcā, — piebilda Kāravkalpiņš.

—    Nu, lūk, tātad ierodos pie Sergeja Platonoviča, — Ivans Aleksejevičs turpināja iesākto stāstu, — pie viņa sēž Atepins-Caca. «Uzgaidi,» viņš saka, «priekšnamā.» Apsēdos, gaidu. Caur durvīm dzirdu viņu sarunu. Pats skaidro Atepinam: sak, drīz vien vajag sākties karam ar vāciešiem, izlasījis grāmatiņā, bet Caca, zini, kā viņš runā? «Tacu,» viņš saka, «nedomāju, ka tas tik čakli būs klāt.» — Ivans Aleksejevičs tik labi atdarināja Atepinu, ka Davidka, savilcis muti apaļu, palaida īsu smiekliņu, bet, pametis skatienu dzēlīgajā Kāravkalpiņa sejā, apklusa.

—    «Kara ar Krieviju nevar būt, tāpēc ka Vācija tacu ēd mūsu maizi,» — Ivans Aleksejevičs turpināja dzirdētās sarunas atstāstījumu. — Tad iejaucās vēl viens, pēc balss nepazinu, bet vēlāk izrādījās pana Ļistņicka dēls, virsnieks. «Karš, proti, būs starp Vāciju un Franciju vīnakalnu dēļ, bet mums tur nav nekādas daļas.»

—    Kā tu, Osip Davidovič, domā? — l'vans Aleksejevičs pievērsās Štokmanim.

—    Neprotu pareģot, — viņš izvairīdamies atbildēja, izstieptajā rokā uzmanīgi apskatīdams izveidoto gredzenu.

—        Ja viņi sāks kauties, — ieraus ari mūs. Gribot negribot vajadzēs iet, aiz matiem pievilks klāt, — prātoja Kāravkalpiņš.

—        Redziet, draugi, kas te notiek, — ierunājās Stokmanis, maigi atbrīvodams knaibles no Ivana Aleksejeviča pirkstiem.

Viņš runāja nopietni, kā redzams, gatavodamies pamatīgi visu izskaidrot. Kāravkalpiņš ērtāk novietoja no darbgalda slīdošās kājas, Davidkam noapaļojās lūpas, neaizsedzot valgās ciešo zobu rindas. Stokmanis ar parasto spilgtumu īsi, stingrās frāzēs attēloja kapitālistisko valstu cīņu, kas noris tirgu un koloniju dēļ. Beidzot Ivans Aleksejevičs sašutis pārtrauca viņu:

—    Pag, bet kāda mums tur daļa?

—        Tev un vēl tādiem kā tu sāpēs galva no citu paģirām, — Stokmanis pasmīnēja.

—        Neesi bērns, — Kāravkalpiņš dzēla, — veca paruna — «Kungi kaujas, kalpiem iet mati pa gaisu.»

—        Uu-hu-m, — Ivans Aleksejevičs sadrūma, drupinādams kādu smagu, sīkstu domu grēdu.

—         Ko tas Ļistņickis lien pie Mohoviem? Vai nemīņājas viņa meitas dēļ? — iejautājās Davidka.

—        Tur jau Koršunovu pēctecis mīņājies,,, — ņirgājās Kāravkalpiņš.

—        Dzirdi, Ivan Aleksejevič? Ko tas virsnieks tur osta gaisu?

Ivans Aleksejevičs uztrūkās, it kā viņam būtu iegniezts ar pātagu pa ceļiem.

—    Ko? Ko tu teici?

—    Esi iesnaudies, tēvoci… Par Ļistņicki runājam.

—         Uz staciju brauc. Jā, vēl kas no jauna: iznāku no mājas, bet uz lieveņa — ko jūs domājat? Griška Meļehovs. Stāv ar pātadziņu rokā. Apjautājos: «Ko tu te dari, Grigorij?» — «Panu Ļistņicki vedu uz Millerovu.»

—    Viņš pie tiem par kučieri, — Davidka iejaucās.

—    Uzlasa pabiras no pana galda.

—    Tu, Kāravkalpiņ, kā ķēdes suns ikvienu noriesi.

Saruna uz kādu brīdi apklusa. Ivans Aleksejevičs piecēlās, lai ietu projām.

—        Vai steidzies uz dievkalpojumu? — vēl beidzot iedzēla Kāravkalpiņš.

—    Man katru dienu dievkalpojums.

Stokmanis izvadīja savus pastāvīgos viesus; noslēdzis darbnīcu, viņš iegāja mājā,

Lieldienu naktī debess pārklājas ar melniem mākoņiem, sāka smidzināt lietus. Atvelgusi tumsa žņaudza ciematu. Donā jau mijkrēslī ar gari stieptu vaidu nokrakstēja ledus, un no ūdens, salauzītās blīvas spiests, murdēdams izlīda pirmais ledus gabals. Ledus salūza uzreiz četru verstu garumā līdz pirmajam līkumam aiz ciemata. Sāka kustēties. Baznīcas zvanam vienmērīgi zvanot, Donas krastus tricinādami, sadurdamies drupa ledus lauki. Līkumā, kur Dona, kūkumu uzmetusi, nogriežas pa kreisi, izveidojās sastrēgums. Sablīvušo ledus gabalu duna un žvarkstoņa bija dzirdama pat ciematā. Seklu peļķīšu mirgām izraibinātajā baznīcas pagalmā pulcējās puiši. No baznīcas, pa atvērtajām durvīm uz kāpnēm, no kāpnēm pagalmā līda dobjās evaņģēlija vārdu skaņas, režģotajos logos vizuļoja līksma svētku gaisma, bet pagalmā puiši spaidīja klusi spiedzošās meitas, skūpstījās, pusbalsī stāstīja neķītras dēkas.

Baznīcas sargbūda bija pilna ar kazakiem, kas bija ieradušies uz lieldienu dievkalpojumu no tuvākiem un tālākiem ciematiem. Noguruma un būdas smacīgā gaisa nomāktie cilvēki gulēja uz soliem un pie palodzēm uz grīdas.

Uz izlūzušajām kāpītēm vīri pīpēja, aprunājās par laiku un ziemājiem.

—    Kad jūsu ciemata ļaudis dosies uz lauku?

—    Pēc lieldienu atsvētes droši vien sāks kustēties.

—    Nu jā, jums tur smilšaina stepe.

—    Smilšaini māli, šaipus aizas sālsdumbrs.

—    Tagad zeme piesūkusies.

—    Pērn arām — zeme kā skrimstala, bez sava gala izkaltusi.

—    Duņka, kur tu esi? — smalka balstiņa pīkstēja lejā pie būdas lieveņa.

Bet pie baznīcas vārtiem kāda aizsmakusi, rupja balss dūca:

—    Atraduši vietu, kur bučoties, ak jūs.., Projām no šejienes, negantnieki! Kas jums par steigu!

—    Vai tev nav nevienas? Bučo mūsu kuci! — no tumsas atskanēja jauneklīga, lūstoša balss.

—    Ku-u-ci? Es tev gan …

Dobja skrejošu kāju dima, apspiesti smiekli un meitu svārku švīkoņa.

No jumta, stiklaini skandot, krīt pilieni; un atkal tā pati balss, lēna, lipīga kā melnzemes dubļii

—    Nesen gribēju nopirkt no Prohora arklu, solīju viņam divpadsmit rubju, — izvairās. Tas lēti nedos…

Donā vienmērīgi švīkst, čab, krakšķ. It kā lejā gar ciematu ietu grezna, varena sieva, tik liela kā papele, švīkstinādama neparasti platus brunčus.

Pusnaktī, kad tumsa sarecēja kā ķīselis, pie žoga uz neapseglota zirga piejāja Mitjka Koršunovs. Nokāpa, piesēja pie krēpēm pavadu, uzsita ar plaukstu satrauktajam zirgam. Brītiņu pastāvēja, klausīdamies pakavu ņerkstoņā, un tad, kārtodams jostu, iegāja pagalmā. Uz baznīcas kāpnēm noņēma papahu, nolieca robainapaļiski noskūto galvu; sievas uz visām pusēm grūstīdams, izspiedās cauri līdz altārim. Kreisajā pusē kā melns zirgu pulks bija sadrūzmējušies kazaki, labajā ziedēja raibais sievu tērpu jūklis. Mitjka ar acīm sameklēja pirmajā rindā stāvošo lēvu un piegāja viņam klāt. Apturēja aiz elkoņa Miroņa Grigorjeviča roku, kas cēlās uz augšu, lai pārmestu krustu, iečukstēja spalvām aizaugušajā ausī:

—   Tēt, iznāc uz brīdi ārā!

Laužoties cauri biezajam dažādu smaku aizkaram, Mitjkam drebēja nāsis: gāza gar zemi degošā vaska dvinga, sviedros sasutušās sieviešu miesas smaka, ilgi nogulējušu tērpu dvaka (to tērpu, ko izņem no lādes dibena tikai ziemsvētkos un lieldienās), nejauki smirdēja slapjās apavu ādas, naftalīns, gavētāju izbadināto vēderu smakoņa.

Uz baznīcas kāpnēm, ar krūtīm spiezdamies tēvam pie pleca, Mitjka pateica:

—    Natālija mirst!

XVII

No Millerovas, kurp bija aizvedis Jevgeņiju, Grigorijs atgriezās pūpolu svētdienā. Atkusnis bija apēdis sniegu; pāris dienu laikā ceļš kļuvis nelietojams.

Pie Alkšņu Raga, mazkrievu miesta, divdesmit piecas verstis no stacijas, braukdams pāri upītei, viņš bezmaz noslīcināja zirgus. Miestā iebrauca pievakarē. Iepriekšējā naktī bija izgājis ledus, un upīte, kurā ieplūda brūnās palu straumes, brieda un putoja, tuvodamās ieliņām.

iebraucamā vieta, kur ļaudis parasti apstājās pabarot zirgus ceļā uz staciju, atradās otrā pusē. Pa nakti varēja pieplūst vēl vairāk ūdens, un Grigorijs nolēma braukt pāri.

Viņš piebrauca pie tās vietas, kur dienu iepriekš bija ticis pāri pa ledu; pārplūdusi upīte trauca pa paplašināto gultni netīrus ūdeņus, viegli virpuļoja vidū kādu žoga gabalu un pusi riteņa loka. Sniegu noinetušajās smiltīs bija redzamas ragavu slieču ieberztas, svaigas pēdas. Grigorijs apturēja sasvīdušos zirgus, kam bija putu vīkšķi starp kājām, un izlēca no kamanām apskatīt pēdas. Slieču apkalums bija atstājis tievas svītriņas. Pie ūdens pēdas nogriezās mazliet pa kreisi un iegrima ūdenī. Grigorijs nomēroja ar acīm attālumu: divdesmit asu — ne vairāk. Piegāja pie zirgiem pārbaudīt iejūgu. Tai brīdī no malējās sētas iznāca pavecs mazkrievs lapsādas ausaini galvā un tuvojās viņam.

—    Vai te brauc? — jautāja Grigorijs, pavicinādams grožus uz brūnās, putojošās straumes pusi.

—    Braukā gan. Vēl šobaltrīt brauca.

—    Vai dziļš?

—    Nē. Kamanās kazi iesmelsies.

Grigorijs saņēma grožus un, pātagu snaikstīdams, skubināja zirgus ar strupu, dzedru «nū!»… Zirgi sprauslādami, ūdeni ostīdami, negribot gāja uz priekšu.

—    Nu! — Grigorijs uzdeva ar pātagu, pieceldamies sēdeklī kājās.

Bēris, kreisajā pusē iejūgtais zirgs ar resno dibenu, papurināja galvu — kas būs, būs! — un spēji parāva atsaites. Grigorijs greizi pavērās uz kājātn: ūdens šļakstījās gar kamanu malu. Zirgiem sākumā bija līdz ceļiem, tad uzreiz līdz krūtīm. Grigorijs gribēja griezt apkārt, bet zirgi rāvās uz priekšu un iesprauslādamies sāka peldēt. Kamanu pakaļgalu ūdens vilka projām, griežot zirgiem galvas pret straumi. Viņam pār muguru vēlās viļņi, kamanas šūpojās un strauji rāvās atpakaļ.

—    Ai-ai-ai!… A-a-ai, griez zirgus!… — pa krastu skraidīdams, bļaustījās mazkrievs un nez kāpēc vicināja no galvas norauto lapsādas ausaini.

Grigorijs negantā niknumā bez apstājas mudināja, skubināja zirgus. Aiz iegrimušajām kamanām virpuļoja ūdens, izveidodams mazas piltuvītes. Kamanas spēji atsitās pret pāli (aiznestā tilta atlieku), kas rēgojās ārā no ūdens, un apbrīnojami viegli apsviedās apkārt. Grigorijs iekliegdamies ienira ar galvu ūdenī, bet grožus no rokām neizlaida. Viņu vilka aiz puskažociņa stērbelēm, aiz kājām, vilka ar liegu neatlaidību, svaidot līdzās peldošajām kamanām. Viņš paguva saķert ar kreiso roku slieci, palaida vajā grožus, aizelsies sāka pārlikt rokas, lai nokļūtu līdz apgalvenei. Viņš jau bija gandrīz satvēris ar pirkstiem apkalto apgalvenes galu, — šai brīdī Bēris, pretodamies straumei, spēcīgi iespēra viņam ar kreiso kāju pa celi. Ar ūdeni aizrīdamies, Grigorijs pārmainīja rokas un ieķērās atsaitē. Viņu rāva projām no zirgiem, ar divkāršu spēku plēsa vaļā pirkstus. Visā miesā durstoties ugunīgiem aukstuma dzeloņiem, viņš aizvilkās līdz Bēra galvai, un taisni ieplestajos Grigorijā redzokļos zirgs raidīja savu asinīm pieplūdušo acu neprātīgo, nāves baiļu pilno skatienu.

Vairākkārt Grigorijs palaida vaļā apglumušās pavadas siksnas; ienira ūdenī, ķēra, bet pavada slīdēja ārā no pirkstiem; kaut kā saķēra — un pēkšņi pieskārās ar kājām zemei.

—    Nū-ū-ūlll

Saņēmis pēdējos spēkus, viņš izstiepās, metās uz priekšu un nokrita putu pārklātajā sēklī, ar zirga krūtīm notriekts gar zemi.

Zirgi, pasvieduši viņu nost, ar joni izrāva no ūdens kamanas; bez spēka, slapjajām mugurām kūpoši trīcot, tie apstājās dažus soļus atstatu.

Nejuzdams sāpju, Grigorijs uzlēca kājās; sals bija aplipinājis viņu gluži kā ar neizturami karstu mīklu. Grigorijs drebēja stiprāk nekā zirgi un juta, ka uz kājām tagad tikpat vārgs kā zīdainis. Viņš atģidās un, apgriezis kamanas uz sliecēm, iesildīdams zirgus, palaida viņus lēkšos. Olnīcā ielidoja, kā uzbrukumā dodamies, — nepalēninādams gaitu, ievirzīja zirgus pirmajos atvērtajos vārtos.

Saimnieks bija gadījies viesmīlīgs. Pie zirgiem izsūtīja dēlu, bet pats palīdzēja Grigorijam izģērbties un balsī, kas necieta nekādus iebildumus, pavēlēja sievai;

—    Iekur krāsni!

Grigorijs izlaidās uz krāsns ar saimnieka biksēm kājās, kamēr izžuva viņa drēbes; ieēdis vakariņās gavēņa kāpostus, likās gulēt.

Viņš izbrauca pirms gaismas. Jāveic vēl simt trīsdesmit piecas verstis, un katra minūte bija dārga. Draudēja uznākt pavasara šķīdonis; katrā stepes plaisā un katrā gravā — burbuļojošas izkusušā sniega straumes.

Melnais, plikais ceļš mocīja zirgus. Pa rīta salnu pajūgs aizvilkās līdz Tauriešu miestam, kas atradās četras verstis no ceļa, un apstājās krustcelēs. Kūpēja sasvīdušie

zirgi, aiz muguras zemē mirdzēja slieču pēdas. Grigorijs pameta Tauriešu miestā kamanas, uzsēja zirgiem astes, un devās tālāk jāšus, vezdams otru zirgu aiz pavadas. Pūpolu svētdienas rītā viņš ieradās Jagodnajā.

Vecais pans, noklausījies plašo stāstu par ceļiem, devās apskatīt zirgus. Saška vadāja tos pa pagalmu, nikni raudzīdamies viņu dziļi iekritušajos sānos.

—    Kā ar zirgiem? — jautāja pans, nākdams klāt.

—         Pats par sevi saprotams, kā, — norūca Saška, neapstādamies, kratīdams zaļgansirmo, apaļo bārdu.

—    Vai nav nodzinis?

—    Nē. Bēris ar sakām ieberzis krūtis. Maza vaina.

—        Atpūties! — pans pamāja ar rOku Grigorijam, kas gaidīja tālākus rīkojumus.

Tas devās uz kalpu māju, bet atpūsties varēja tikai vienu nakti. Otrā rītā ieradās Venjamins ar jaunu, zilu satina kreklu mugurā, ar parasto taukaino smaidu sejā.

—    Grigorij, pie pana. Tūliņ!

Ģenerālis šļūca pa zāli tūbas čībās. Grigorijs ieklepojās vienreiz, mīņādamies zāles durvīs, otrreiz — pans pacēla galvu.

—    Ko vēlies?

—    Venjamins atsauca.

—         Ak, jā. Apseglo ērzeli un Stipro! Saki, lai Lukerja nedod suņiem ēst! Dosimies medībās.

Grigorijs pagriezās, lai ietu projām. Pana sauciens lika viņam atgriezties.

—    Vai dzirdi? Tu jāsi man līdz.

Aksiņja šņākdama iebāza Grigorijam puskažociņa kabatā sāļu rausi:

—         Neļauj ne paēst, nelietis tāds!… Velni viņu dīda. Griša, apsien kaut silto lakatu!

Grigorijs atveda uz priekšdārziņu apseglotos zirgus un sasvilpa suņus. Pans iznāca, tērpies zilā vadmalas kamzolī, apjozis izrotātu siksnu. Plecā bija pakārta niķeļa blašķe ar korķa pārvalku; rokā karādamās, kā odze nopakaļus vilkās pīta suņu pātaga.

Turēdams pavadu, Grigorijs vēroja veco vīru un pabrīnījās par to vieglumu, ar kādu tas iemeta seglos savu veco, kaulaino augumu.

—        Jāj man pakaļ, — īsi pavēlēja ģenerālis, ar cimdoto roku mīlīgi ritinādams pavadu.

Zem Grigorijā sāka lēkāt un sāniski virzīties uz priekšu četrus gadus vecais ērzelis, kā gailis izsiiedams

galvu. Pakaļkājas viņam nebija apkaltas, un, nokļuvis uz trauslā ledutiņa, viņš slīdēja, pietupdamies atspiedās uz visām četrām. Mazliet sakumpis, bet droši šūpojās vecais pans uz Stiprā platās muguras.

— Kurp tad? — piejādams līdzās, jautāja Grigorijs.

—    Uz Alkšņu gravu, — dobjā balsī atsaucās pans. Zirgi jāja vienādos soļos. Ērzelis bija jāvalda, kā gulbis izliekdams īso kaklu, viņš greizi skatījās ar izvelbtu aci atpakaļ uz jātnieku, centās iekost ceļgalā. Viņi uzjāja pakalnā, un pans palaida Stipro platā riksī. Suņi skrēja aiz Grigorijā, izrisuši īsā verdzē. Melnā, vecā kuce skrēja, pieskardamās ar kumpo purnu zirga astes galam. Ērzelis ik pa brīdim pietupās, sirdīdamies gribēja iespert ar pakaļkājām uzbāzīgajai kucei, bet tā atstājās un centās ar skumjām vecas sievas acīm uztvert Grigorijā skatienu, kad tas pavērās atpakaļ.

Līdz Alkšņu gravai viņi nokļuva pusstundā. Pans devās tālāk pa gravas augšējo malu, ko klāja brūnas, vecas nezāles. Grigorijs nojāja lejā, uzmanīgi vērdamies izskalotajā, nogruvumu izēstajā gravas dibenā. Viņš reizēm pameta skatienu uz panu. Caur kailā un retā alksnāja tēraudkrāsas zilgmi bija redzams spilgtais, it kā uzgleznotais veča stāvs. Noliekdamies pār seglu loku, viņš cēlās kāpšļos, un viņam uz muguras krunkojās zilais, ar kazaka jostu savilktais kamzolis. Suņi, kopā turēdamies, skrēja pa pauguraino augstieni. Jādams pāri stāvai urgai, Grigorijs izliecās no segliem.

«Tagad derētu iepīpēt. Tūliņ palaidīšu vaļā pavadu un sameklēšu tabakas maku,» viņš domāja un, novilcis cimdu, čabināja kabatā papīru.

—    Pucj… — kā šautenes blīkšķis nodunēja aiz gravas pakalna kliedziens.

Grigorijs izslēja galvu: uz kūkumainās paugura muguras uzauļoja pans un, augstu pacēlis pātagu, dzina Stipro aulekšos.

—    Puc!

Šķērsodams staigno, meldriem un niedrājiem aizaugušo gravas dibenu, slīdēdams un liekdamies pie zemes, ātri skrēja vilks brūnā dubļu krāsā, ar pinkām paslēpenēs, vēl nenometis spalvu. Pārlēcis pāri peļķei, viņš apstājās un, strauji sagriezies sāniski, ieraudzīja suņus. Tie devās viņam virsū, ielenkdami puslokā un atgriezdami no meža, kas sākās gravas malā.

Elastīgi šūpodamies, vilks uzlēca uz pauguriņa — sena murkšķu mitekļa — un žigli devās uz meža pusi. Gandrīz pretim viņam īsiem lēcieniem virzījās vecā kuce, aiz tās steidzās sirmais, lielais Vanags — viens no labākajiem suņiem un niknākajiem dzinējiem.

Vilks brīdi pastomījās, it kā nezinādams, ko darīt. Grigorijs, lēkšodams augšup no gravas un griezdams pa gaisu pavadu, brīdi izlaida viņu no acīm, bet, kad nokļuva uz paugura, — vilks gūrājās tāltālu; pa melno stepes audeklu, saplūzdami ar zemi, sausajā zālē kūņājās melnie suņi, bet tālāk malā, ar pātagas kātu dauzīdams Stipro, ap stāvo kranti patlaban aulēkšoja vecais pans. Vilks metās uz nākošo gravu, suņi tuvojās, ielenca viņu, un gandrīz pie vilka spalvu kušķiem kuļājās sirmais suns Vanags, kas no šejienes Grigorijam likās kā izbalējusi lupata.

—    Pu-u-uc!… — līdz Grigorijam atskanēja kliedziens.

Viņš palaida ērzeli pilnos auļos, velti cenzdamies saskatīt, kas notiek priekšā: asaras aizmigloja acis, ausīs sitās griezīgais pāršķeltā vēja skandiens. Medības iekveidēja Grigoriju. Pieplakdams pie kakla ērzelim, viņš virpuļoja trakos lēkšos. Kamēr aizauļoja līdz gravai, — ne vilka, ne suņu vairs nebija. Pēc brīža viņu panāca pans. Apstādinājis Stipro, kas gāja pilnos auļos, viņš uzkliedza:

—    Kurp aizskrēja?

—    Uz gravu droši vien.

—    Joz pakaļ no kreisās puses!… Dzen!..,

Pans ietrieca papēžus sānos savam zirgam, kas lēkāja uz pakaļkājām, un aizlēkšoja pa labi. Grigorijs, laizdamies lejup gravā, savilka pavadu; ieaurojies uzlidoja otrā pusē. Apmēram pusotras verstis skubināja sasvīdušo ērzeli ar pātagu un kliedzieniem. Staignā, neizžuvusī zeme lipa pie pakaviem, pikām sitās sejā. Garā grava, kas līkumodama vijās gar pakalnu, nogriezās pa labi un sadalījās trijās atzarēs. Grigorijs devās pāri šķērsajai atzarei un aizjoņoja pa lēzeno nogāzi, ieraudzījis tālumā melno suņu verzi, kas dzina vilku pa stepi. Zvērs, kā redzams, bija atšķirts no gravas serdes, kas bija ļoti biezi aizaugusi ar ozoliem un alkšņiem. Tur, kur serde sašķēlās trijās atzarēs un grava beidzās ar trim zilganmelnām notekām, vilks izlēca klajumā un, aizsteidzies simt asu priekšā, žigli devās no kalna sausajā ielejā, kas bija viscaur pieaugusi vecām, meženīgām nezālēm un sausām usnēm…

Pacēlies kāpšļos, Grigorijs ar skatienu sekoja tam, slaucīdams ar piedurkni asaras, kas spiedās vēja piepūstajās acīs. Pametis skatienu pa kreisi, viņš pazina savu zemi. Kā lekns, greizs kvadrāts izpletās lauks, tas pats, ko viņš rudeni ar Natāliju bija aparis. Grigorijs tīšām virzīja ērzeli pāri arumiem, un tais īsajos mirkļos, kad ērzelis klupdams un grīļodamies šķērsoja arumus, Grigorijam sirdī apdzisa mednieka azarts. Jau vienaldzīgi Grigorijs skubināja smagi elsojošo ērzeli un, novērojis panu — vai neskatās atpakaļ, — pārgāja uz īsiem rikšiem.

Tālumā pie Sarkanās aizas bija redzama tukša arāju apmetne. Iesāņus pa svaigiem, samtainiem arumiem līda trīs pāri vēršu, vilkdami arklu.

«Mūsu ciemata ļaudis. Kam šī zeme pieder? … Laikam Anikuškam.» Grigorijs piemiegtām acīm mēģināja pazīt vēršus un cilvēkus, kas gāja aiz arkla.

—    Ķe-er!…

Grigorijs ieraudzīja, kā divi kazaki, pametuši arklu, skrēja šķērsām pretī vilkam, kas centās izšmaukt līdz aizai. Viens — liela auguma, kam bija kazaka cepure ar sarkanu apmali, ar siksniņu zem zoda, — vicināja no jūga izrautu dzelzs tapu. Un tad negaidot vilks apsēdās, nolaidis dibenu dziļajā vagā. Sirmais Vanags pārlidoja tam pāri un pakrita, priekškājas pievilkdams; vecā kuce, cenzdamās apstāties, šļūca ar dibenu pa grumbuļainajiem arumiem un, nevarēdama noturēties, uzgrūdās virsū vilkam. Tas spēji pasita galvu, un kuce tenteriski aizlidoja sāņus. Melnais, milzīgais vilkam uzklupušo suņu kamols viļņodamies aizīrās dažas asis pa arumiem un sāka velties kā bumba. Grigorijs pieauļoja pusminūti ātrāk nekā pans, nolēca no segliem un nokrita ceļos, atvēzēdams roku ar mednieka dūci.

—    Te viņš ir!… Nešķīstais!… Durt rīklē!… — pazīstamā balsī aizelsdamies iekliedzās kazaks, kas bija pieskrējis ar tapu. Viņš sēkdams nometās līdzās Grigorijam un, atvilkdams kakla ādu sunim, kas bija iekodies vilkam vēderā, ar visiem pieciem pirkstiem satvēra vilka priekšējās kājas. Saceltajās cietajās spalvās, kas kustējās zem rokas, Grigorijs sataustīja rīkles vadu un aši šķēla ar dūci.

—    Suņus!… Su-u-u-ņus!.>. Dzen projām!… — kā triekas ķerts, tīri zils gārdza pans, noveldamies no segliem mīkstajos arumos.

Grigorijs ar pūlēm aizdzina suņus un atskatījās uz panu.

Mazliet atstatu stāvēja Stepans Astahovs ar cepuri galvā un zem zoda nolaistu lakādas siksniņu. Viņš grozīja rokās dzelzs tapu, viņam trīcēja iepelēkais apakšžoklis un uzacis.

—    No kurienes tu, brašais puisi? — pans pagriezās pret viņu. — No kāda ciemata?

—    No Tatāru, — brītiņu nogaidījis, atsaucās Stepans un paspēra soli uz Grigorijā pusi.

—    Kā tevi sauc?

—    Astahovs.

—    Redzi, mīļais — kad tu brauksi mājās?

—    Vēlu vakarā.

—    Atved mums šo lopiņu! — pans ar kāju norādīja uz vilku, kas agonijā šad tad vēl noklabināja zobus un cēla uz augšu izstiepto pakaļkāju ar brūnu, saveltu spalvu kušķi pie potītes. — Cik vajadzēs, — samaksāšu, — pasolīja pans un, slaucīdams ar lakatu sviedrus no sarkanās sejas, atgāja sāņus, saliecās, noņemdams no pleca šauro, pie blašķes piestiprināto siksniņu.

Grigorijs gāja pie ērzeļa. Likdams kāju kāpslī, viņš atskatījās. Stepans, nevaldāmu trīsu pārņemts, nāca viņam klāt, kaklu grozīdams, cieši piespiedis pie krūtīm smagās, lielās rokas.

XVIII

Pie Koršunovu kamiņienes Pelagejas klusās nedēļas piektdienas naktī salasījās sievas vakarēt. Gavrila Maidaņņikovs — Pelagejas vīrs — bija atrakstījis no Lodzas, solījies Lieldienās atbraukt atvaļinājumā. Pelageja bija izbalsinājusi sienas un uzkopusi istabu jau pirmdien, kopš ceturtdienas gaidīja, skrēja skatīties ārā pa vārtiem un ilgi stāvēja pie žoga kailu galvu, kalsna, lieliem lāsumiem pārklātu seju: aizlikusi roku acīm priekšā, skatījās — vai jau nebrauc? Viņa bija grūtniecības pēdējā mēnesī, bet likumīgi: pagājušajā gada vasarā bija atbraucis no pulka Garila, atvedis sievai poļu katūnu, viesojies neilgi: četras naktis nogulēja pie sievas, bet piektajā dienā piedzērās, lamājās poliski un vāciski un raudādams dziedāja seno kazaku dziesmu par Poliju, kas sacerēta jau 1831. gadā. Kopā ar viņu pie galda sēdēja draugi un brāļi, kas bija ieradušies izvadīt karavīru, līdz pusdienām meta šņabi un dziedāja līdzi:

Mums stāstīja par Poliju, ka bagāta,

Bet mēs dabūjām zināt — plika čabata.

Tur tai Polijā kaut kur krodziņš stāv,

Stāv paša poļu karaļa krogs.

Tai krodziņā tur trīs zaldāti dzer,

Viens prūsis, viens polis, jauns kazaks no Donas.

Prūsis dzer sīvo — naudu galdā liek,

Polis dzer sīvo — zeltu galdā liek,

Kazaks dzer sīvo — naudu neliek tas;

Viņš staigā pa krogu un piešus deldz,

Viņš, piešus delgdams, krodzinieci lenc:

«Krodziniecīt, dūjiņ, jāj man līdz,

Uz kluso Donu jāsim abi mēsf

Pie Donas nav tāda dzīve kā še:

Ne auž tur, ne vērpj tur, ne sēj un ne pļauj,

Ne sēj un ne pļauj, bet labi dzīvot ļauj.»

Pēc pusdienām Gavrila atvadījās no ģimenes un aizbrauca. No tās dienas arī sāka Pelageja vērot krekla priekšu.

Natālijai Koršunovai viņa tā izskaidroja grūtniecības cēloni:

— Priekš tam, kad vajadzēja ierasties Gavrjušam, redzēju es, mīlīt, sapni. It kā eju pa liekņu, bet man pa priekšu mūsu vecā govs, kuru vasaru pārdevām: iet, bet no pupiem piens šjakst pa zemi… «Ak kungs», domāju, «kā tad es viņu tā esmu slaukusi?» Pēc tam ierodas pie manis vecā Drozdene pēc apiņiem, es viņai izstāstu sapni, bet viņa: «Aiznes,» viņa saka, «uz laidaru vaska gabaliņu, atlauz no svecītes, savel bumbiņā un aiznes ieroc svaigos govju mēslos, citādi notiks nelaime.» Metos darīt, kā likts, bet svecītes nav, bija viena — bērni aizvazājuši, laikam tarantulus no alām vilinājuši laukā. Tad ieradās Gavrjuša — paskat, nelaime klāt. Līdz tam trīs gadus krekls bija laikā, bet tagad, rau… sūrkstījās Pelageja, bikstīdama ar pirkstu savā pietūkušajā vēderā.

Vīru gaidīdama, Pelageja bēdājās, skuma bez cilvēkiem, tāpēc piektdien saaicināja kaimiņu sievas, lai pakavētu laiku. Ieradās Natālija ar ieadītu zeķi (tuvojās pavasaris — vairāk sala vectēvs Grišaka), viņa bija sprigana, biežāk nekā vajadzīgs smējās par citu jokiem: vienkārši negribēja, lai sievas redzētu, ka viņa skumst pēc vīra

Pelageja, nolaidusi no krāsns kailās, mējām dzīsliņām pārklātās kājas, zobojās par jauno, ērcīgo sieveli Frosju.

—    Kā tad tu, Froska, savu kazaku piekāvi?

—        Vai nezini, kā? Pa muguru, pa galvu, kur pagadījās.

—    Ne par to runāju: kā jums tā iznāca?

—    Tāpat vien iznāca, — viņa negribot atbildēja.

—        Ja tu noķertu savējo kopā ar citu sievišķi, diez vai paliktu mierā? — lēni veidodama vārdus, iejautājās gara sieva, tīri kā kārts, — Matveja Kašuļina vedekla.

—    Pastāsti, Frosiņja!

—    Nav vērts!… Atradušas, par ko muldēt.,.

—    Netiepies, te visi savi ļaudis.

Frosja, izspļaudama saujā sauleņu čaumalas, pasmaidīja:

—         Es jau sen viņu vēroju, bet tad man pastāstīja: sak, tavējais dzirnavās ar Pārdonas zaldāteni lakstojas… Es turp, viņi pie prosas kaudzes.

—         Nu ko, Natālij, par vīru nekas nav dzirdams? —• pārtrauca Kašuļina vedekla, uzrunādama Natāliju.

—    Viņš ir Jagodnajā … — Natālija klusi atbildēja.

—    Vai domā vēl dzīvot ar viņu vai ne?

—        Viņa varbūt domātu gan, bet viņš gar to neliekas ne zinis, — iejaucās namamāte.

Natālija juta.: viņai sejā iesitas tik karstas asinis, ka gribas raudāt. Viņa nolieca galvu pār zeķi, caur pieri pavērās sievās un, redzēdama, ka visas skatās uz viņu, apzinādamās, ka kauna sārtumu nevar noslēpt, — tīšām, bet neveikli, tā, ka visi manīja, nometa no ceļiem kamolu un noliecās, ar pirkstiem taustīdama auksto grīdu.

—        Uzspļauj viņam, sievelīt! Gan atradīsi citu, — ar nenoslēpjamu nožēlu ieteica viena.

Natālijas mākslotais spriganums izdzisa kā dzirkstele vējā. Sievas sāka pārcilāt jaunākās tenkas un jezgas. Natālija adīja klusēdama. Ar mokām nosēdējusi līdz beigām, viņa aizgāja, ieslēgusi sirdī līdz galam neizdomātu lēmumu. Kauns par nenoteikto stāvokli (viņa joprojām neticēja, ka Grigorijs aizgājis uz visiem laikiem, un piedodama arvien vēl gaidīja viņu) pamudināja uz šādu rīcību: viņa nolēma, mājiniekiem nezinot, nosūtīt Grigorijam uz Jagodnaju vēstulīti, lai dabūtu zināt, vai viņš aizgājis pavisam un vai nav apdomājies. No Pelagejas viņa pārnāca vēlu. Istabiņā sēdēja vectēvs Grišaka, lasīja apburzīto, vaska pilieniem notriepto, ādas vākos iesieto

Jauno derību. Mirons Grigorjevičs virtuvē beidza piesiet venterim spārnu, klausīdamies Miheja stāstu par kādu senu slepkavību. Natālijas māte, noguldījusi bērnus, gulēja uz krāsns, izstiepusi līdz durvīm melnās kāju pēdas. Natālija izģērbās, bez mērķa apstaigāja istabas. Ar dēli norobežotajā lielās istabas kaktā — sējai atstātā kaņepju sēklu čupa un peļu pīksti.

Viņa bridi uzkavējās vectēva istabā. Pastāvēja kaktā pie galdiņa, stulbi vērdamās baznīcas grāmatu kaudzē, kas bija sakrauta zem svētbildēm.

—    Vectētiņ, vai tev ir papīrs?

—    Kāds papīrs? — vectēvs sarauca augšpus acenēm biezu krunku vīšķi.

—    Uz kā raksta.

Vectēvs Grišaka parakņājās lūgsnu grāmatā un izņēma saburzītu lapu, kam bija sapelējuša medains un vīraka smaka.

—    Un zīmulis?

—    Paprasi tēvam. Ej, dūjiņ, netraucē.

Apgrauztu zīmuļa galu Natālija dabūja no tēva. Apsēdusies pie galda, viņa mokoši pārdomāja sen izdomāto, kas viesa sirdī trulas, smeldzošas sāpes.

Otrā rītā, pasolījusi Hetjkam šņabi, aizsūtīja viņu uz Jagodnaju ar vēstuli.

*Grigorij Pantelevičl

Atraksti man, kā lai dzīvoju un vai uz visiem laikiem mana dzīve pagalam. Tu aizgāji no mājām un neteici man ne vārdiņa. Es Tevi nekādi neesmu apvainojusi un gaidīju, ka Tu man atraisīsi rokas un pateiksi, ka esi aizgājis uz visiem laikiem, bet Tu atstāji ciematu un klusē kā miris.

Es domāju, Tu esi dusmās aizgājis, un gaidīju, ka atgriezīsies, bet es jūs negribu šķirt. Labāk lai mani vienu samin nekā divus cilvēkus. Pažēlo beidzot un atrakstu Kad dabūšu zināt, — domāšu vienu domu, bet tagad stāvu ceļa jutis.

Neņem ļaunā, Griša, dieva dēļ!

Natālija.»

Saīdzis, nojauzdams tuvojamies žūpošanas lēkmi, Hetjka aizveda uz klonu zirgu; paslepus uzlicis tam apaušus, lai Mirons Grigorjevičs neredzētu, aizjāja projām.

Viņš sēdēja zirgā neveikli — kā tie, kas nav kazaki, svaidīja cauros elkoņus un jāja žiglā riksī; kazacēni, kas rotaļājās sānceļā, pavadīja viņu uzbāzīgiem kliedzieniem.

—    Mazkriev!… Mazkriev!…

—    Mazkriev, lempi!

—    Tu nokritīsi!…

—    Suns uz žoga!… — viņam pakaļ nokliedza bērni.

Viņš pārradās ar atbildi pēcpusdienā. Atveda zila ietinamā cukurpapīra strēmelīti; ņemdams to ārā no azotes, pamirkšķināja Natālijai.

—        Ceļš neciešams, meitiņ! Tā krata, ka Hetjka . visas aknas atdauzīja!

Natālija izlasīja un kļuva sejā gluži pelēka. Četrreiz no vietas sirdī urbās kaut kas zobaini ass…

Četri izplūduši vārdi uz papīriņa: «Dzīvo vienai Grigorijs Meļehovs.»

Steigdamās, it kā nepaļaudamās uz saviem spēkiem, viņa atstāja pagalmu un atgūlās gultā. Lukiņična kūra naktij krāsni, lai agrāk varētu izvārīt ēdienu un laikus izcept lieldienu cepumu.

—    Nataška, nāc man palīgā! — viņa sauca meitu.

—    Galva sāp, māmuļ. Es brītiņu pagulēšu.

Lukiņična pabāza galvu durvīs:

—    Iedzer sālsūdeni. Ko? Uzreiz atžilbsi.

Natālija ar sauso mēli pieskārās aukstajām lūpām un neteica ne vārda.

Līdz vakaram viņa nogulēja, apsegusi galvu ar siltu, pūkainu lakatu. Viegli drebuļi kratīja viņas saritināto augumu. Mirons Grigorjevičs ar vectēvu Grišaku jau bija sagatavojušies iet uz baznīcu, kad viņa piecēlās un izgāja virtuvē. Gludi sasukātajos, melnajos matos pie deniņiem vizēja sviedri, acīs bija neveselīgs spīdums.

Mirons Grigorjevičs, aizpogādams garo pogu rindu plato bikšu priekšā, iesāņus pavērās uz meitu.

—        Taisni tagad tev, meitiņ, vajadzēja sasirgt. Iesim uz lieldienu dievkalpojumu.

—    Ejiet vien, es aiziešu vēlāk.

—    Kad visi jau dosies mājās?

—    Nē, tūliņ ģērbšos … Apģērbšos un iešu.

Kazaki aizgāja. Mājā palika Lukiņična un Natālija. Sagurusi viņa staigāja no lādes uz gultu, neredzīgām acīm vērdamās lādē izvandītajā tērpu kaudzē, mokošās domās nogrimusi, lūpas kustinādama, Lukiņična nodomāja, ka Natālija nevar izvēlēties sev tērpu, un mālēs augstsirdībā piedāvāja:

—        Velc, mīļā, manus zilos svārkus. Tie tev tagad būs īsti laikā.

Uz lieldienām Natālijai nebija šūts jauns tērps, un māte, atcerēdamās, ka Natālijai, vēl meitās esot, patika svētkos apvilkt viņas zilos, apakšā šauros svārkus, pati uzplijās ar savu mantu, domādama, ka Natālija nevar izvēlēties.

—    Vai vilksi, ko? Es sameklēšu.

—        Nē. Iešu šais pašos, — Natālija saudzīgi izvilka savus za|os svārkus un pēkšņi atcerējās, ka šie svārki viņai bija mugurā toreiz, kad Grigorijs vēl līgavaiņa kārtā bija ieradies viņu apciemot un vēsajā nojumē ar savu gaisīgo skūpstu bija licis tai nosarkt, un viņa sāka trīcēt elsās, ar krūtīm pieplakusi sāniski atslietajam lādes vākam.

—    Natālij! Kas noticis?.., — māte sasita rokas.

Natālija apslāpēja kliedzienu, kas grasījās izlauzties

no krūtīm un, pārvarējusi sevi, neskanīgi un māksloti iesmējās.

—    Nez kas man uznācis .,. šodien.

—    Ai, Nataška, es manu …

—        Ko jūs, māmuļ, manāt? — pēkšņās dusmās iekliedzās Natālija, burzīdama pirkstos zaļos svārkus.

—    Ar tevi nebūs labi, es skatos… vīra vajag.

—    Pietiks! … Bija jau!…

Natālija iegāja savā istabā ģērbties, bet drīz vien atkal iznāca virtuvē jau saģērbusies, tieva kā meitene, zilganbāla, ar nedabisku sārtumu sejā.

—    Ej viena, es vēl neesmu gatava, — māte sacīja.

Aizbāzusi aiz piedurknes atloka mutautiņu, Natālija

izgāja uz lieveņa. No Donas vējš nesa peldošā ledus čirkstoņu un sājo, spirgto kūstošā sniega smaržu. Ar kreiso roku pieturēdama svārkus, mezdama līkumus ap olnīcā izbārstīto peļķīšu perlamutra zilgmi, Natālija nonāca līdz baznīcai. Ceļā viņa mēģināja atgūt agrāko nosvērtību, domāja par svārkiem, par visu saraustīti un miglaini, bet domas stūrgalvīgi atgriezās pie zilā ietinamā papīra gabaliņa, kas bija paslēpts uz krūtīm, pie Grigorijā un pie tās laimīgās, kas tagad iecietīgi smejas par viņu un varbūt pat viņu nožēlo …

Viņa iegāja baznīcas pagalmā. Ceļā bija puiši. Mezdama līkumu ap viņiem, Natālija izdzirda;

—    Kas tā tada? Vai pazini?

—    Tā jau Nataška Koršunova.

—     Ļaudis runā, ka viņai esot bruka. Tāpēc ari vīrs šo pametis.

—     Ko muldi! Viņa ar vīratēvu, klibo Panteleju, sapinusies.

—    Ak tā-ā-ā! Tad tāpēc Griška aizbēdzis no mājas?

—    Kā gan citādi? Viņa arī tagad…

Klupdama pār negludo akmeņu klāstu, Natālija aizgāja līdz baznīcas kāpnēm. Viņai pakaļ kā akmens krita pusbalsī mests neķītrs, bezkaunīgs vārds. Uz kāpnēm stāvošajām mejtām ņirgājoties, Natālija pa otriem vārtiņiem izgāja ārā un, streipuļodama kā piedzērusi, steidzās uz mājām. Pie savas sētas vārtiem atvilka elpu, iegāja iekšā, pīdamās svārku stērbelēs, košļādama uzpampušās, asinīs sakostās lūpas. Violetajā tumsā, kas klīda pa pagalmu, pusviru melnējā šķūņa durvis. Niknā piepūlē Natālija savāca kopā atlikušos spēkus, aizskrēja līdz durvīm un steigšus pārkāpa pār slieksni. Šķūnī bija sauss dzestrums, ādas iejūgu un sagulējušos salmu smaka. Natālija, taustīdamās, neko nedomādama un nejuzdama tumšā smeldzē, kas plosīja viņas kauna un izmisuma pilno sirdi, aizkļuva līdz kaktam. Paņēma rokās izkapts kātu, noņēma izkapti (viņas kustības bija lēnas, bet drošas un noteiktas) un, galvu atliekusi, uzplūdušā, līksmā apņēmībā spēcīgi iecirta asmeni kaklā. Skaudrās, kvēlās sāpēs viņa pakrita kā no sitiena un, juzdama, neskaidri saprazdama, ka nav pabeigusi iesākto, piecēlās četrrāpus, pēc tam uz ceļiem; steigšus (viņu biedēja asinis, kas plūda pa krūtīm), trīcošiem pirkstiem raudama podziņas, nez kādēļ atpogāja blūzīti. Ar vienu roku atbīdīja stingro, nepakļāvīgo krūti, ar otru notēmēja izkapts smaili. Uz ceļiem aizlīduši līdz sienai, atspieda pret to izkapts trulo galu, to, kuru iesien kātā, un, aizlikusi rokas aiz atliektās galvas, ar krūtīm strauji metās uz priekšu, uz priekšu… Skaidri dzirdēja miesas riebīgo šņirkstoņu; briestošais skaudru sāpju vilnis kā liesma apsvilināja krūtis līdz kaklam, kā džinkstošas adatas ieurbās ausīs..,

Nočīkstēja mājas durvis. Lukiņična, ar kāju taustīdama kāpnītes, nāca lejā no lieveņa. Baznīcas tornī vienmērīgi taukšķēja zvans. Pa Donu bez apstājas žņirkstēfiami gāja milzīgi ledus blāķi. Līksmā, pieplūdusī, atbrīvotā Dona nesa uz Azovas jūru savas ledus skavas.

Stepans pienāca pie Grigorijā un, kāpsli ieķēries, cieši piespiedās pie sasvīdušajiem ērzeļa sāniem.

—    Nu, kā klājas, Grigorij,?

—Paldies dievam.

—    Ko tu domā? Ko?

«— Kas man jādomā?

—    Esi aizvilinājis cita sievu un … dzīvo?

—    Laid vajā kāpsli!

—    Nebaidies … Nesitīšu.

—        Es nebaidos, nernaz tā nedomā! — vaigu galos sarkdams, Grigorijs pacēla balsi.

—        Patlaban ar tevi nekaušos, negribu … Bet piemini, Griška, manus vārdus: agrāk vai vēlāk nositīšu!

—    Aklais teica: «Redzēsim.»

—         Paturi to cieši vērā! Tu man esi pāri nodarījis!… Aplaupījis manu dzīvi… Skaties, — Stepans izstiepa rokas ar melnajām plaukstām uz augšu, — es aru, bet pats nezinu kādēļ. Vai man vienam daudz vajag? Es pastaigādamies vien pārlaistu ziemu. Tikai garlaicība beidz mani nost… Daudz tu man esi pāri darījis, Grigorij!…

—        Nesūdzi man savas bēdas, nesapratīšu. Paēdušais izsalkušo nesaprot.

—         Pareizi gan, — piekrita Stepans, skatīdamies augšup Grigorijam sejā, un piepeši pasmaidīja vienkāršu, bērnišķīgu smaidu, acu kaktiņiem savelkoties daudzās sīkās krunciņās. — Vienu ko es nožēloju, puis… ļoti nožēloju… Atceries, mēs aizpērn meteņos kāvāmies?

—    Kad tas bija?

—         Nu toreiz, kad iebūvieti nosita. Neprecētie ar precētiem kāvās, atceries? Atceries, kā džinos tev pakaļ? Tu biji vārgs, zaļš donītis salīdzinājumā ar mani. Man kļuva tevis žēl, bet, ja skrienot būtu zvēlis, — uz pusēm tevi pārcirstu! Tu bēgi žigli, uzvilkts kā atspere: ja būtu bliezis tev pa sāniem, — tevis vairs nebūtu pasaulē!

—    Nebēdā, gan vēl kādreiz saskriesimies.

Stepans paberzēja ar roku pieri, cenzdamies kaut ko atcerēties.

Pans, vezdams aiz pavadas Stipro, uzsauca Grigorijam:

—    Kusties!

Joprojām turēdamies ar kreiso roku pie kāpšļa, Stepans soļoja līdzās ērzelim. Grigorijs uzmanīja katru viņa kustību. Viņš no augšas redzēja brūnās, noļukušās Stepana ūsas, biezos, sen neskūtās bārdas rugājus. Stepanam pie zoda karājās daudzās vietās saplaisājusi lakādas siksniņa. Viņa seja, pelēka no dubļiem, ar greizām svītrām — notecējušu sviedru pēdām, bija apjukusi un sveša. Noraugoties uz viņu, Grigorijam likās, it kā viņš skatītos no kalna uz tālu, lietus plīvurā ietītu stepi. Pelēks nogurums un tukšums kā ar pelniem klāja Stepanam seju. Viņš neatvadīdamies atkāpās. Grigorijs jāja soļiem.

—    Pag, bet kā tad … kā klājas Aksjutkai?

Grigorijs, ar pātagu notriekdams pie zābaka pazoles

pielipušu dubļu piciņu, atbildēja:

—    Tā nekas.

Viņš apturēja ērzeli un atskatījās. Stepans stāvēja, plati izpletis kājas, atņirgtiem zobiem košļādams zāles stiebriņu. Grigorijam kļuva bezgala žēl viņa, bet greizsirdības jūtas pārvarēja žēlumu; pagriezdamies uz čīkstošā seglu spilvena, viņš uzsauca:

—    Pēc tevis jau neilgojas, nebēdā!

—    Tiešām?

Grigorijs iegnieza ar pātagu ērzelim ausu starpā un aizlēkšoja neatbildējis.

XX

Sestajā mēnesī, kad grūtniecību vairs nevarēja noslēpt, Aksiņja atzinās Grigorijam. Viņa bija slēpusi, baidīdamās, ka Grigorijs neticēs tam, ka viņa nes zem sirds viņa bērnu, dzeltējusi aiz skumjām un bailēm, kas reizēm pārņēma viņu, un kaut ko gaidījusi.

Pirmajos mēnešos viņai kļuva nelabi no gaļas ēdieniem, bet Grigorijs to neievēroja un, ja arī ievēroja, tad, nenojauzdams iemeslu, nepievērsa tam uzmanību.

Saruna notika vakarā. Aksiņja satraukta izstāstīja un kāri meklēja pārmaiņu Grigorijā sejā, bet viņš, aizgriezies pret logu, īgni krekšķināja.

—    Kāpēc tad neteici agrāk?

—    Baidījos, Griša… domāju, ka pametīsi mani…

Bungodams ar pirkstiem pa gultas galvgali, Grigorijs

jautāja:

—    Vai drīz?

—    Augusta mēnesī, man šķiet,..

—    Stepana?

—    Tavs.

—    Diezin?

—    Izrēķini pats… No tās reizes, kad braucām mežā…

—    Nemuldi, Ksjuška! Kaut arī Stepana, kur tagad dēsies? Es vaļsirdīgi jautāju.

Dusmu asaras birdinādama, Aksiņja sēdēja uz sola un, elpai aizraujoties, dedzīgi čukstēja:

—    Cik gadu nodzīvoju kopā ar viņu — un nekas!… Padomā pats!… Nebiju vārga sieva… Tātad bērns no tevis, bet tu …

Grigorijs par to vairs neierunājās. Viņa attieksmēs ar Aksiņju ievijās jauns pavediens: modrības pilna atsvešinātība un viegls, zobgalīgs žēlums. Aksiņja noslēdzās sevī un netiecās pēc maiguma. Vasarā viņa bija kļuvusi neglītāka, bet viņas stalto stāvu grūtniecība gandrīz nemaz nebojāja: vispārīgais pilnīgums noslēpa apaļo vēderu, un novājējušo seju jaunā veidā rotāja acis, kas bija kļuvušas siltākas un skaistākas. Viņa viegli veica kalpu virējas darbu. Šogad strādnieku bija mazāk, mazāk arī vajadzēja vārīt.

Ietiepīgā veca vīra piekļāvībā vectēvs Saška bija pieķēries Aksiņjai. Varbūt tāpēc, ka Aksiņja izturējās pret viņu ar meitas gādību: mazgāja viņam veļu, lāpīja kreklus, pie galda pasniedza mīkstāku, saldāku kumosu, un vectēvs Saška, apkopis zirgus, sanesa virtuvē ūdeni, kapāja kartupeļus, kurus vārīja cūkām, visādi pakalpoja un palēkdamies, rokas plātīdams, ņirdza kailās smaganas;

—    Tu man esi laba, un es parādā nepalikšu! Es tevis dēļ, Aksiņjuška, esmu gatavs visu ko izdarīt. Es taču bez sievietes gādības biju pazudis cilvēks! Utis ēda nost! Ja tev kas vajadzīgs, pasaki tikai.

Grigorijs, ar Jevgeņija Nikolajeviča palīdzību ticis vaļā no nometnes' gaitām, pļāva sienu, paretam veda veco panu uz staņicu, pārējā laikā viņi medīja mazās sīgas vai jāja ar dzinējiem uz lielajām. Vieglā, pārtikusi dzīve nāca viņam par ļaunu. Viņš kļuva laisks, resns un izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņš bažījās tikai par gaidāmo karaklausību. Nebija ne zirga, ne zirga rīku, un cerības uz tēvu bija vājas. Saņemdams savu un Aksiņjas algu, Grigorijs skopojās, atteicās pat no tabakas, cerēdams par iekrāto naudu, nelūdzoties tēvu, nopirkt zirgu. Arī pans apsolīja palīdzēt. Grigorijs nojauta, ka tēvs neko

nedos, drīz vien apstiprinājās. Jūnija beigās apraudzīt brāli ieradās Petro un sarunā pieminēja, ka tēvs joprojām dusmojoties uz viņu un reiz pateicis, ka negādās viņam zirgu: sak, lai iet vietējā komandā.

—         Nu, lai viņš nežākstās! Aiziešu dienestā ar savu, — Grigorijs uzsvēra šo vārdu, — zirgu.

—         Kur tad ņemsi? No pirksta izzīdīsi? — košļādams ūsu, pasmīnēja Petro.

—        Ja neizzīdīšu, tad izlūgšos un, ja ne citādi, — nozagšu.

—    Braši!

—        Par savu algu nopirkšu, — jau nopietni paskaidroja Grigorijs.

Petro pasēdēja uz lieveņa, apjautājās par darbu, ēdienu, algu; visam piekrita, košļāja apgrauztās ūsas un, visu izzinājis, atvadoties sacīja Grigorijam:

—        Būtu labāk nācis dzīvot mājās, ko met asti gaisā. Domā lielu naudu sakrāsi?

—    Nemaz pēc tā necenšos.

—        Vai domā dzīvot ar savējo? — Petro novirzīja sarunu.

—    Ar kādu savējo?

—    Ar šo.

•— Pagaidām jā, bet kādēļ tu jautā?

—    Tāpat vien, intereses pēc.

Grigorijs gāja viņu pavadīt. Beidzot iejautājās:

—    Kā tur pa mājām?

Petro, atraisīdams zirgu no lieveņa margām, nosmīnēja:

—         Tev tik daudz māju, cik zaķim muižu. Nevar sūdzēties, dzīvojam pamazītiņām. Māte — viņa pēc tevis ilgojas. Bet tad ta siena šogad savācām, trīs pantis sametām.

Grigorijs satraukts vēroja veco, lutausaino ķēvīti, ar kuru bija atjājis Petro.

—    Vai nebija kumeļa?

—        Nē, brāl, izrādās, ālava. Bet bērajai, tai, kuru iemainījām no Hristoņas, ir kumeļš.

—    Kāds?

—         Erzelītis, bral. Nesamaksājams ērzelītis! Garām kājām, taisnām potītēm un spēcīgām krūtīm. Būs krietns

zirgs.

Grigorijs nopūtās.

—        Ilgojos pēc ciemata, Petro. Pēc Donas esmu noilgojies, te tekoša ūdens neredz. Riebīga vietai

—        Atjāj apraudzīt, — sēca Petro, uzveldamies ar vēderu uz smailās zirga muguras un mezdams pāri labo kāju.

—    Gan jau kādreiz.

—    Nu sveiks!

—    Laimīgu ceļu!

Petro jau bija izjājis no pagalma; atcerēdamies pakliedza Grigorijam, kas stāvēja uz lieveņa;

—    Natālija … Piemirsu …. tāda nelaime …

Vējš, kas kā vanags brāzās pār pagalmu, neaiznesa līdz Grigorijam teikuma beigas; zīdaini putekļi ietina Petro un zirgu, Grigorijs nesadzirdējis atmeta ar roku un devās uz zirgu stalli.

Bija sausa vasara. Reti lija lietus, un labība ātri nobrieda. Līdzko novāca rudzus, — gatavi jau mieži, tie dzeltēja, nokarājās akotainās vārpas. Četri dienas strādnieki un Grigorijs izbrauca pļaut.

Aksiņja agri pagatavoja ēdienu un lūdza Grigoriju ņemt viņu līdz.

—         Būtu labāk sēdējusi mājā, kāda vajadzība pēc tevis? — Grigorijs centās viņu atrunāt, bet Aksiņja palika pie sava un, uzmetusi lakatu, izskrēja pa vārtiem, lai panāktu pajūgu ar strādniekiem.

Tas, ko Aksiņja gaidīja ar ilgām un prieka pilnu nepacietību, tas, no kā mulsi baidījās Grigorijs, — notika uz lauka. Aksiņja grāba un, sajuzdama zināmas pazīmes, nometa grābekli un atlaidās guļus pie gubas. Drīz vien uznāca sāpes. Iekodusi zobus nomelnējušā mēlē, Aksiņja izlaidās knūpu. Viņai garām pa apli ar pļaujmašīnu brauca strādnieki un skubināja zirgus. Viens, jauns, ietrupējušu degunu un neskaitāmām rievām dzeltenajā, it kā no koka iztēstajā sejā, garām braukdams uzsauca Aksiņjai:

—        Ej, tu, kas tev lēcies nevietā? Celies augšā, citādi izkusīs i!

Pārmijies uz pļaujmašīnas ar citu strādnieku, Grigorijs pienāca viņai klāt:

—    Kas tev ir? …

Aksiņja, šķobīdama nepaklausīgās lūpas, aizsmakušā balsī atbildēja:

—    Sākas.

—    Es teicu — nebrauc, maita! Nu, ko tagad darīt?

—         Ne-la-mā-jies, Griša … Ai!… Ai!… Griša, jūdz zir-gu! Uz mājām… Nu kā es te? Te taču kazaki… — ievaidējās Aksiņja, iežmaugta sāpju dzelzs stīpā.

Grigorijs aizskrēja pēc zirga, kas ganījās gravā. Kamēr iejūdza un piebrauca, — Aksiņja bija aizlīduši sāņus, nometusies četrrāpus, iebāzusi galvu putekļaino miežu kaudzē un spļāva ārā sāpēs sakošļātās, akotainās vārpas. Viņa ar aizpampušām, svešādām acīm nesaprazdama vērās klāt pieskrējušajā Grigorijā un ievaidēdamās iekodās saburzītajā priekšautā, lai strādnieki nedzirdētu viņas drausmos, dzīvnieciskos kliedzienus.

Grigorijs iecēla viņu pajūgā un dzina zirgu uz muižu.

—    Ai, nedzen!… Ai, gals klāt!… Kra-a-ta!… — kliedza Aksiņja skaudrā balsī, valstīdama izpūrušo galvu pa ratu dibenu.

Grigorijs klusēdams pēra zirgu ar pātagu, grieza gar galvu grožus, neskatīdamies atpakaļ, no kurienes plūda aizsmakuši, aizlauzti kaucieni.

Aksiņja, saspiedusi vaigus plaukstās, mežonīgi valbīdama ieplestās, ārprātīgās acis, kratījās ratos, kas mētājās pa ciņaino, neiebraukto ceļu. Zirgs lēkšoja; Grigorijam acu priekšā slaidi līgojās loks, aizsegdams debesīs stāvošo, žilbi balto mākoni, kas bija noslīpēts kā kristāls. Aksiņja uz brīdi aprāva nemitīgos, līdz spiedzieniem sakāpinātos kaucienus. Dārdēja riteņi, ratu pakaļgalā gar dēļiem dauzījās ļenganā Aksiņjas galva. Grigorijs uzreiz neatskārta klusumu, kas bija iestājies, atģidies paskatījās atpakaļ: Aksiņja gulēja pārvērstu, izķēmotu seju, cieši piespiedusi vaigu pie ratu malas, plātīdama muti kā krastā izmesta zivs. No pieres viņas iekritušajās acis straumēm plūda sviedri. Grigorijs pacēla viņas galvu, un palika apakšā savu saņurcīto cepuri. Aksiņja paskatījās pārgrieztām acīm un stingri sacīja:

—    Es, Griša, mirstu. Nu… tas ir viss!

Viņš nodrebēja. Pēkšņi šermuļi pārskrēja līdz sasvīdušo kaju pirkstiem. Grigorijs satriekts meklēja, bet neatrada vārdus, ar ko uzmundrināt, apmīļot; pār sažuvušajām, trīcošajām lūpām izspruka:

—Ko muldi, muļķe!… — viņš nopurināja galvu un, vidū saliecies, saspieda neveikli atmesto Aksiņjas kāju, — Aksjutka, manu ūbelīt!…

Sāpju lēkmes, kas uz brīdi bija mitējušās, atkal uznāca Aksiņjai desmitkārt spēcīgāk. Juzdama, ka noļukušajā vēderā kaut kas plīst pušu, Aksiņja, izliekdamās durstīja Grigorijam ausis ar neizsakāmi drausmīgiem un arvien skaļakiem kliedzieniem. Prātu zaudēdams, Grigorijs trenca zirgu.

Riteņiem dārdot, viņš tikko sadzirdēja stiepto, sīkot

—    Gri-i-ša!

Viņš pievilka grožus un pagrieza galvu: asinīm noplūdusi Aksiņja gulēja, atmetusi rokas; viņai zem svārkiem kustējās kaut kas dzīvs, pīkstošs… Jēgu zaudējušais Grigorijs nolēca no ratiem un, klupdams gluži kā sapītām kājām, paspēra dažus soļus līdz ratu pakaļgalam. Skatīdamies karstumu vermojošajā Aksiņjas mutē, drīzāk uzminēja nekā sadzirdēja:

—    Na-bas sai-ti pār-kod… no-sien ar… krek-la diegiem …

Grigorijs drebošiem pirkstiem izrāva no sava kokvilnas krekla piedurknes diedziņus, samiedza acis tā, ka tās sāka sāpēt, pārkoda nabas saiti un stingri nosēja asiņojošo galu ar diedziņiem.

XXI

Pie sausas, platas ieplakas kā puns bija pielipusi Ļistņicka muiža Jagodnaja. Mainīdams virzienu, vējš pūta gan no dienvidiem, gan ziemeļiem; zilganajā debess baltumā īrās saule; mīdams vasarai uz papēžiem, rudens čabināja krītošās lapas, mācās virsū ziema ar salu un sniegu, bet Jagodnaja joprojām kvernēja iesīkstējušā garlaicībā, un dienas, kas nošķīra muižu no pārējās pasaules, nāca un gāja vienādas kā dvīņu māsas.

Pa pagalmu tāpat svepstēdamas staigāja melnas pīles ar sarkanām aceņu apmalēm ap acīm, kā spožas lietus lāses šķīda pērļu vistas, uz zirgu staļļa jumta kaķa balsī ņaudēja spilgtām spalvām greznoti pāvi. Vecajam ģenerālim patika putni, viņš turēja pat sašautu dzērvi, un novembrī tā, izdzirdusi brīvo, projām lidojošo dzērvju tāltālo aicinājumu, plosīja cilvēkiem sirdis ar saviem ilgu pilnajiem, taures skaņai līdzīgajiem kliedzieniem. Bet lidot tā nespēja; nedzīvi nokarājās locītavā pārlauztais spārns, un ģenerālis, skatīdamies pa logu, kā dzērve, galvu noliekusi, palecas uz augšu, raujas projām no zemes, smējās, izplezdams zem sirmajām ūsām savu plato muti,-un dobjie smiekli kā tabakas dūmi plūda un plīvoja tukšajā, baltajā zālē.

Venjamins tikpat augstu turēja plīša galvu, drebināja salstošās ciskas un augu dienu priekšnamā uz lādes līdz stulbumam spēlēja durakus pats ar sevi. Tihons bija tikpat greizsirdīgs uz savu bakurētaino mīļāko, turēdams aizdomās Sašku, strādniekus, Grigoriju, panu un pat dzērvi, kurai Lukerja veltīja pāri malām plūstošā atraitnes maiguma pārpilnību. Vectēvs Saška šad un tad piedzērās un gāja pie logiem izdiedelēt no pana divdesmitkapeiku gabalus.

Visā laikā gadījās tikai divi notikumi, kas saviļņoja miegainā trulumā sapelējušo dzīvi: Aksiņja dzemdēja, un pazuda sugas zostēviņš. Pie meitenītes, ko bija dzemdējusi Aksiņja, visi drīz vien pierada, bet aiz birztalas ieplaciņā atrada zostēviņa spalvas (kā redzams, lapsas nedarbs) — un nomierinājās.

Rītos pamodies, pans sauca Venjaminu:

—    Vai redzēji sapni?

—    Kā tad, brīnišķīgu sapni.

—    Stāsti! — strupi pavēlēja pans, grozīdams pirkstos papirosu.

Un Venjamins stāstīja. Ja sapnis bija neinteresants vai drausmīgs, pans dusmojās:

—    E, muļķis, lops tāds! Muļķim arī muļķīgi sapņi rādās.

Venjamins iemanījās izdomāt jautrus un interesantus sapņus. Viņu nomāca tikai tas, ka vajadzēja izgudrot, un tāpēc jau dažas dienas iepriekš viņš sāka izdomāt jautrus sapņus, sēdēdams uz lādes un sizdams uz paklājiņa kārtis, kas bija tikpat biezas un taukainas kā spēlmaņa vaigi. Viņš truli vērās vienā punktā, gudroja un nogāja tik tālu, ka patiesībā nemaz vairs sapņus neredzēja. Pamodās, pūlējās atcerēties, bet atmiņā bija tumsa, viss gluds kā notēsts, un tumsā ne tikai sapni, pat nevienu seju nevarēja atģist.

Venjamins pagura savos pliekanajos izgudrojumos, un pans dusmojās, pieķēris stāstītāju atkārtojamies.

—    Tu man, dergli tāds, jau ceturtdien stāstīji šo sapni par zirgu. Kā tu tā, velns lai parauj? .,.

—    Atkal to pašu redzēju, Nikolaj Aleksejevič! Kā dievs debesīs, otrreiz redzēju, — nesamulsdams meloja Venjamins.

Decembri Grigoriju ar ziņnesi izsauca uz Vešenskas staņicas pārvaldi. Viņš saņēma simt rubļu zirga iegādei un paziņojumu, ka otrā ziemsvētku dienā jājāj uz Maņkovas miestu, kur visi sapulcēsies.

Grigorijs atgriezās no staņicas apjucis: tuvojās ziemsvētki, bet viņam nekas vēl nebija gatavs. Par kroņa

iedoto naudu un ietaupījumiem viņš nopirka Kraujas ciematā zirgu par simt četrdesmit rubļiem. Gāja pirkt kopā ar vectēvu Sašku, salīga piemērotu zirgu: sešus gadus vecu, bēru, zemu dibenu; tam bija apslēpta vaina. Vectēvs Saška, bārdu plūkādams, sacīja:

—        Lētāku neatradīsi, un priekšniecība nepamanīs. Tik slīpēti viņi nebūs.

No turienes Grigorijs jāja pirktajā zirgā, izmēģināja soli un riksi. Bet nedēļu priekš ziemsvētkiem Jagodnaja ieradās pats Pantelejs Prokofjevičs. Neiebraukdams pagalmā, piesēja platās kamanās iejūgto ķēvi pie žoga un kliboja uz kalpu māju, lupinādams lāstekas no bārdas, kas kā melna galoda gūlā§ uz kažoka apkakles. Grigorijs apmulsa, ieraudzījis pa logu tēvu.

—    Na nu!… Tēvs!…

Aksiņja nez kāpēc metās pie šūpuļa, vīstīdama bērnu.

Pantelejs Prokofjevičs iekāpa istabā, ienesdams līdz aukstumu; noņēma ausaini un, pievērsies svētbildei, pārmeta krustu, gausi skatīdamies gar sienām.

—    Būsiet veseli!

—         Sveiks, tēt, — pieceldamies no sola, Grigorijs atņēma sveicienu un, paspēris soli uz priekšu, nostājās istabas vidū.

Pantelejs Prokofjevičs sniedza Grigorijam nosalušo roku, apsēdās sola galā, tīdamies kažokā un neskatīdamies Aksiņja, kas bija nostājusies pie šūpuļa.

—    Vai gatavojies karadienestam?

—    Kā citādi?

Pantelejs Prokofjevičs brīdi klusēja, vērīgi un ilgi skatīdamies Grigorijā.

—    Novelc kažoku, tēt, droši vien esi nosalis?

—    Nekas. Nav tik traki.

—    Uzliksim patvāri.

—         Paldiesiņ. — Ar nagu kasīdams no kažoka senu dubļu traipiņu, sacījai — Tur es tev atvedu vajadzīgās mantas: divus šineļus, seglus, bikses. Ņem… Tur ir viss.

Grigorijs bez cepures izgāja ārā un izņēma no kamanām divus maisus.

—        Kad jādodas ceļā? — pieceldamies interesējās Pantelejs Prokofjevičs.

—    Otrajos ziemsvētkos. Vai jau brauksi, tēt?

—    Pasteigšos, lai ātrāk tiktu mājās.

Viņš atvadījās no Grigorijā un, tāpat neskatīdamies

Aksiņjā, gāja uz durvīm. Jau pieķēries pie roktura, pameta acis šūpulī un sacīja:

—    Māte lika nodot sveicienus, vārga uz kājām. — Tad, brīdi klusējis, ar pūlēm, it kā ko smagu celdams, piebilda: — Braukšu pavadīšu tevi līdz Maņkovai. Sataisies.

Viņš izgāja, iedukņīdams rokas adīto dūraiņu siltumā. Bāla aiz pārciestā pazemojuma Aksiņja klusēja. Grigorijs soļoja pa istabu, pamezdams uz viņu pa greizam skatienam, cenzdamies uzkāpt vienam čīkstošam grīdas dēlim.

Pirmajos ziemsvētkos Grigorijs veda Ļistņicki uz Vešensku.

Pans piedalījās dievkalpojumā, pabrokastoja pie savas māsīcas muižas īpašnieces un lika jūgt zirgu.

Grigorijs, nepaguvis izstrēbt bļodiņu ar trekniem kāpostiem un cūkgaļu, piecēlās un devās uz zirgu stalli.

Vieglās pilsētnieku kamaniņas trauca sirms, ābolains Orlas rikšotājs Žiglais. Stingri satvēris pavadu, Grigorijs izveda viņu no kūts un steigšus iejūdza.

Vējš vētīja sausu, dzēlīgu sniegu, pa pagalmu šņākdamas vijās sudrabainas puteņa grīstes. Kokos aiz žoga — maiga, bārkstaina sarma. Vējš kratīja to nost, un tā krītot, sabirstot mirgoja saulē brīnišķīgi spilgtā krāsu varavīksnē. Uz mājas jumta pie apkvēpušā dūmeņa, no kura slīpi plūda dūmi, ķērca nosaluši kovārņi. Tie, soļu gurkstoņas izbiedēti, pacēlās gaisā, kā zilpelēkas pārslas paplīvoja virs mājas un aizlidoja uz rietumu pusi, uz baznīcu, spilgti zilgmodami mēļajās rīta debesīs.

—    Pasaki, ka piebraukts! — uzsauca Grigorijs uz lieveņa izskrējušajai kalponei.

Iznāca pans, iegremdēdams ūsas jenotādas kažoka apkaklē. Grigorijs ietina viņam kājas un piesprādzēja vilkādas segu ar samta apšuvumu.

—    Iesildi viņu! — pans norādīja ar acīm uz rikšotāju.

Atgāzies kučiera sēdeklī, turēdams izstieptajās rokās savilktos, vibrējošos grožus, Grigorijs bažīgi vērās uz sniega kāpām, atcerējās, kā pirmajā sniegā pans par neveiklu^ grūdienu ietrieca viņam pakausī tik spēcīgu dūri, kādu no šāda veca vīra nemaz nevarēja sagaidīt. Viņi nobrauca lejā līdz tiltam, un te, uz Donas, Grigorijs palaida grožus vaļīgāk, ar cimdu berzēdams vēja uguns apsvilinātos vaigus.

Līdz Jagodnajai viņi aizbrauca divās stundās. Pans visu ceļu klusēja, paretam ar saliektu pirkstu viņš piesita Grigorijam pie muguras: — Pieturi! — un aizdedziuaja papirosu, pagriezdams muguru pret vēju.

Kad viņi jau laida no kalna lejup muižā, iejautājās:

—    Vai rīt agri?

Grigorijs pagriezās sāniski, ar pūlēm atplēsa nosalušas lupas.

—        Agrli, — viņam iznāca «agri» vietā. Salā sastingusi mēle bija it kā piepampusi; ķerdamās aiz zobiem, tā izrunāja vārdus neskaidri.

—   Vai naudu visu saņēmi?

Tieši tā.

—        Par sievu nerūpējies, tā dzīvos. Dienestā esi kārtīgs. Tavs vectēvs bija brašs kazaks. Tad nu tu arī, — pana balss sāka skanēt dobjāk (Ļistņickis slēpa seju no vēja apkaklē), — tad nu esi sava vectēva un tēva cienīgs. Tavs tēvs tacu dabūja ķeizariskajā skatē pirmo godalgu par džigitēšanu?

—    Tieši tā: tēvs.

—        Nu, tātad, — bargi, it kā draudēdams nobeidza pans un pavisam paslēpa seju kažokā.

Grigorijs no rokas rokā nodeva rikšotāju vectēvam Saškam un devās uz kalpu māju.

—        Tavs tēvs atbraucis! — tas nosauca viņam pakaļ, uzmezdams rikšotājam segu.

Pantelejs Prokofjevičs sēdēja pie galda, beigdams ēst recekli. «Iemetis», nosprieda Grigorijs, pārlaidis skatienu atmaigušajai tēva sejai.

—      Vai pārbrauci, karavīrs?

—         Nosalu, — rokas dauzīdams, atbildēja Grigorijs un •— Aksiņjai: Atsien bašliku, rokas neklausa.

Tev šoreiz tika, vējš taisni pretī, — ēdot kustinādams ausis un bārdu, murdēja vecais.

Šoreiz viņš bija daudz laipnāks, strupi kā namatēvs pavēlēja Aksiņjai:

- Nogriez vēl maizīti, neskopojies.

Piecēlies no galda un iedams uz durvīm pīpēt, it kā netīšām pāris reižu pašūpoja šūpuli; pabāzis aiz aizkariņa bārdu, apjautājās:

—    Kazaks?

—Meitene, — Grigorijā vietā atsaucās Aksiņja un, pamanījusi neapmierinātību, kas pārlaidās vecā sejai un iestrēdza bārdā, steigšus piebilda: — Kā izspļauta pēc Grišas.

Pantelejs Prokofjevičs lietišķi apskatīja melno galviņu, kas rēgojās no drēbīšu kaudzes, un ne bez lepnuma apliecināja:

—    Mūsu asins.,. Ek-hm.., Vai tu re!…

—    Ar ko tu atbrauci, tēt? — Grigorijs jautāja.

—    Divjūgā, ar ķēvīti un Petro zirgu.

—    Būtu braucis ar vienu zirgu, piejūgtu manējo.

—    Nav vērts, lai iet tukšā. Bet zirgs ir kārtīgs.

—    Vai redzēji?

—    Mazliet apskatīju.

Viena un tā paša satraukti, viņi runāja par dažādiem niekiem. Aksiņja sarunā nejaucās, sēdēja uz gultas kā ar ūdeni aplieta. Piebriedušās krūtis bija smagas kā akmens un plēsa pušu blūzīti. Pēc dzemdībām viņa bija kļuvusi manāmi resnāka, izskatījās citāda — pašapzinīga un laimīga.

Gulēt viņi gāja vēlu. Spiezdamās klāt Grigorijam, Aksiņja Slapināja viņam kreklu ar asarām un pienu, kas tecēja no neizzīstajām krūtīm.,

—    Nomiršu aiz ilgām… Kā es viena iztikšu?

Gan jau, — tāpat čukstus atsaucās Grigorijs.

—        Naktis garas,.. bērns neguļ.,, Iztvīkšu pēc tevis … Padomā, Griša, — četri gadi!

—    Stāsta, ka senāk kalpojuši divdesmit piecus gadus.

—    Kāda man daļa gar seniem laikiem.,,

—    Nu, pietiks!

—    Lai nolādēts tavs karadienests, kas mūs izšķirt

—    Pārbraukšu atvaļinājumā.

—         Atvaļinājumā, — kā atbalss vaidēja Aksiņja elsodama, šņaukdama degunu kreklā, —kamēr atbrauksi atvaļinājumā, — Donā daudz ūdeņu aiztecēs,,»

—        Nepinkšķi.,. Tu tāpat kā rudens lietus: vienu un to pašu.

—» Ja tu būtu manā vietā!

Grigorijs iemiga priekš gaismiņas. Aksiņja pabaroja bērnu un, atspiedusies uz elkoņiem, nemirkšķinādama acis, vērās neskaidri saredzamajos Grigorijā sejas vaibstos, atvadījās. Atmiņā nāca tā nakts, kad viņa savā istabā mēģināja pierunāt viņu doties uz Kubaņu, tāda pati nakts, tikai spīdēja mēness un pagalms balsnīja aiz loga, mēnesnīcas paiu pārplūdināts.

Tagad tāpat kā toreiz, bet Grigorijs it kā tas pats, it kā ne. Aiz muguras palikusi gara, dienu iemīta taka.,,

Grigorijs pagriezās uz sāniem, skaidri izteica:

—    Oļšanskas ciematā… — un apklusa.

Aksiņja mēģināja iemigt, bet domas jauca miegu kā vējš siena kaudzi. Viņa līdz gaismiņai domāja par šo nesakarīgo teikumu, meklēdama tam izskaidrojumu… Pantelejs Prokofjevičs pamodās, līdzko sarmas klātajos logos ieblāvojās gaismiņa.

—    Grigorij, celies, gaisma aust!

Aksiņja, piecēlusies ceļos, uzģērba svārkus; nopūzdamās ilgi meklēja sērkociņus.

Kamēr viņi pabrokastoja un sakārtojās, atausa rīts. Zilgani mirgoja gaisma. Skaidri, kā sniegā iecirsts, rēgojās robainais žogs, un, aizsegdams maigo ceriņkrāsas debess dūmaku, melnēja zirgu staļļa jumts.

Pantelejs Prokofjevičs izgāja iejūgt zirgus. Grigorijs, atrāvis no sevis Aksiņju, kas viņu neprātīgi skūpstīja, gāja atvadīties no vectēva Saškas un pārējiem.

Ietinusi bērnu, Aksiņja nāca viņu izvadīt.

Grigorijs pieskārās ar lūpām mitrajai meitas pierītei un piegāja pie zirga.

—    Sēdies kamanās! — uzsauca tēvs, sākdams braukt.

—    Nē, es jāšus.

Grigorijs apzināti gausi pievilka seglu jostu, sēdās zirgā un sakārtoja pavadu. Aksiņja, ar pirkstiem skardama viņa kāju, bieži atkārtoja;

—        Griša, pagaidi… gribēju ko teikt… — Un rauca pieri, cenzdamās atcerēties, apmulsusi, trīcoša.

—        Nu, sveika! Pieskati bērnu.,, Es jāšu, rau, tēvs jau gabalā,,,

—         Pagaidi, mīļais!.., — Aksiņja ar kreiso roku ķerstīja auksto kāpsli, ar labo spiezdama klāt svārku malā ievīstīto bērnu, un nevarēja vien atskatīties, un nebija brīvas rokas, ar ko noslaucīt asaras, kas ritēja no ieplestajām nemirkšķinošām acīm.

Uz lieveņa iznāca Venjamins.

—    Grigorij, pans sauc.

Grigorijs izgrūda lāstu, savicināja pātagu un aizlēkšoja no pagalma. Aksiņja skrēja viņam pakaļ, stigdama kupenās, kas bija aizputinājušas pagalmu, un neveikli cilādama velteņos ieautās kājas.

Uzkalnā Grigorijs panāca tēvu. Valdīdams sevi, atskatījās. Aksiņja stāvēja pie vārtiem, spiezdama pie krūtīm svārku malā ievīstīto bērnu, vējš plandīja viņai uz pleciem uzmestā sarkanā lakata stūrus.

Grigorijs tika līdzās kamanām. Viņi virzījās uz priekšu soļiem. Pantelejs Prokofjevičs pagrieza zirgiem muguru un jautāja:

—    Tātad nedomā dzīvot ar sievu?

—    Veca būšana… esam jau izrunājuši…

—    Tātad nedomā?

—    Tātad ne.

—    Vai nedzirdēji, ka viņa sev rokas pielikusi?

—    Dzirdēju.

—    No kā?

—    Vedu uz staņicu panu, gadījas satikt ciemata ļaudis.

—Bet dievs?

—    Ko jūs, tēt, tik tiešām… kas reiz zudis, tas zudis.

—        Nepūt man miglu acīsl Es ar labu runāju, — skaizdamies nobēra vārdus Pantelejs Prokofjevičs.

—         Man taču bērns; ko tur runāt? Tagad vairs nekā nevar darīt.

•— Pielūko… vai tik neaudzini cita bērnu?

Grigorijs nobāla: tēvs bija pieskāries nesadzijušai brūcei. Visu laiku pēc bērna piedzimšanas Grigorijs klusībā mocījās aizdomās, slēpdams tās no Aksiņjas un pats no sevis. Naktīs, kad Aksiņja gulēja, viņš bieži gāja pie šūpuļa, skatījās, meklēdams šārtmelnīgsnējā bērna sejā savus vaibstus, un gāja projām tādā pašā neziņā kā agrāk. Tumši rūsgans, gandrīz melns ir arī Stepans, — kā lai dabū zināt, kura asinis trauc pa zilgano dzīslu režģīti, kas spīd cauri bērna ādai? Brīžiem viņam likās, ka meita izskatās pēc viņa, reizēm tik ļoti atgādināja Stepanu, ka viņš sajuta sāpes. Grigorijam nebija pret bērnu nekādu jūtu, vienīgi īgnums par tiem brīžiem, kurus pārdzīvoja, kad veda no stepes dzemdību sāpju pārņemto Aksiņju. Nez kā reiz (Aksiņja virtuvē vārīja ēdienu) viņš izņēma bērnu no šūpuļa un, pārmainīdams slapjos autiņus, sajuta skaudru, smeldzošu satraukumu. Zaglīgi pieliecies, viņš saņēma zobos sarkano, atstiepto kājas pirkstiņu.

Tēvs bija nežēlīģi iedzēlis vārīgajā vietā, un Grigorijs, uzlicis plaukstas uz seglu loka, dobji atbildēja:

—    Lai būtu kā būdams, bet bērnu nepametīšu.

Pantelejs Prokofjevičs nepagriezdamies pavicināja zirgiem ar pātagu.

—        Natālija no tās reizes samaitājusi sevi,f> Tur galvu greizi, it kā triekas ķerta. Pārgriezusi vajadzīgu dzīslu, tāpēc arī kakls saliecies.

Viņš brīdi klusēja. Čīkstēja slieces, griezdamas sniegu; Grigorijā zirgs klupdams klaudzināja pakavus.

—     Nu, kā tad viņai klājas? — iejautājās Grigorijs, ar sevišķu uzmanību kasīdams ārā no zirga krēpēm sakallušu dadzL

—     Tomēr atžirga. Septiņus mēnešus nogulēja. Vasarsvētkos bija pie gala. Pankratija tēvs jau iesvaidīja… liet vēlāk atlaba. Tad sāka iet uz labo pusi. Izkapti bija cirtuši pret sirdi, bet roka trīcējusi, dūriens aizgājis garām, citādi būtu beigta …

—     Pie kalna laid ātrāk! — Grigorijs savicināja pātagu un, aizsteigdamies tēvam priekšā, mezdams kamanās sniega pikas no zirga pakaviem, aiztrauca rikšos, piecēlies kāpšļos kājās.

—     Natāliju mēs ņemsim pie sevis! — Pantelejs Prokofjevičs sauca, dzīdamies viņam pakaļ. — Negrib pie savējiem dzīvot. Nesen satiku viņu, aicināju, lai nāk pie mums.

Grigorijs neatbildēja. Līdz pirmajam ciematam abi klusēja, un Pantelejs Prokofjevičs vairs par to nerunāja.

Tai dienā viņi veica ap septiņdesmit verstu. Otrā dienā (mājās jau bija iededzinātas ugunis) ieradās Maņkovas miestā.

—      Kur Vešenskas ļaudis? — Pantelejs Prokofjevičs jautāja pirmajam pretimnācējam.

—• Laid pa lielo ielu!

Mītnē, kurā viņi nokļuva, bija jau priekšā pieci iesaucamie ar tēviem, kas tos pavadīja.

—     No kādiem ciematiem? — apjautājās Pantelejs Prokofjevičs, vezdams zirgus zem šķūņa nojumes.

—    No Čiras, — tumsā kāds dobji atbildēja.

—    Bet no kāda ciemata?

—     No Karginas, no Napolovas, no Ļihovidovas, bet jūs no kurienes?

—     No Kukujas, — iesmējās Grigorijs, atsegiodams zirgu un taustīdams zem segliem sasvīdušo zirga muguru.

Otrā rītā Vešenskas staņicas atarnans Dudarevs veda vešenskiešus uz ārstu komisiju. Grigorijs ieraudzīja savus vienaudžus — ciemata puišus; Mitjka Koršunovs liela, gaišbērā zirgā ar jauniem, grezniem segliem, dārgu krūšu siksnu un izrotātu pavadu jau agrā rītā bija auļojis garām uz aku un, ieraudzījis Grigoriju, kas stāvēja pie

savas mītnes vārtiem, aizdrāzies nesasveicinājies, ar kreiso roku pieturēdams uz vienas auss uzmaukto cepuri.

Aukstajā pagasta valdes istabā viņi izģērbās pēc kārtas. Garām skraidīja kara rakstveži un pristava palīgs, īsos lakādas zābaciņos tipināja apgabala atamana adjutants; viņa gredzens ar melno akmeni un sārtie, iekaisušie ^ skaisto, melno acu āboli vēl vairāk izcēla ādas un aksel' bantu baltumu. No blakus istabas varēja dzirdēt ārstu sarunu, saraustītas piezīmes.

—    Sešdesmit deviņi.

—        Pāvel Ivanovič, padodiet tintes zīmuli, — tuvu pie durvīm čērkstēja paģiraina balss.

—    Krūšu apmērs..,

—    Jā, jā, spilgti izpausta iedzimtība.

—    Sifiliss, pierakstiet.

—    Ko liec roku priekšā? Neesi taču meiča.

—    Bet kas par augumu..,

—          … ciemats ir šās slimības perēklis. Nepieciešama stingra rīcība. Es jau ziņoju viņa ekselencei.

—        Pāvel Ivanovič, paskatieties uz šo subjektu. Kas par augumul

—    Mjā-ā-ā .,,

Grigorijs izģērbās blakus kādam lielam, rūsganam Čukarinskas ciemata puisim. Pa durvīm iznāca rakstvedis, un, kārtodams uz muguras virskrekla krokas, skaidri izteica:

—    Panfilovs Sevastjans; Meļehovs Grigorijs.

—        Ātrāki — bailīgi nočukstēja Grigorijā kaimiņš, sarkdams un izgriezdams zeķi uz labo pusi.

Grigorijs iegāja iekšā, juzdams uz muguras vieglus drebuļus. Viņa melnīgsnējais augums bija kļuvis tumšāks, laistījās kodināta ozola krāsā. Viņš mulsa, raudzīdamies uz savām kājām, kas bija apaugušas biezām, melnām spalvām. Kaktā uz svariem stāvēja kails, stūrains puisis. Kāds, pēc izskata feldšeris, pārbīdījis mērītāju, uzsauca:

—    Četri, desmit. Kāp nost!

Pazemojošā apskates procedūra satrauca Grigoriju. Baltā uzsvārcī ģērbies sirms ārsts izmeklēja viņu ar klausuli, otrs, jaunāks, plēsa vaļā acu plakstiņus un skatīja mēli, trešais — raga acenēm uz deguna, līdz elkoņiem atrotltām piedurknēm — grozījās aiz muguras, berzēdams rokas.

—    Uz svariem.

Grigorijs uzkāpa uz robainas, aukstas platformas.

*—• Pieci, sešas ar pusi, — noklakstinājis svaru metāla plāksnīti, noteica svērējs.

—        Velns ar ārā, augumā ne visai liels… — ieņurdējās sirmais ārsts, aiz rokas pagriezdams Grigoriju apkārt.

—        Ap-brī-nojami! — stostīdamies un aizrīdamies sacīja otrs, gados jaunākais.

—        Cik? — izbrīnā jautāja viens no tiem, kas sēdēja pie galda.

—        Pieci pudi sešarpus mārciņas, nenolaizdams uzrautās uzacis, atbildēja sirmais ārsts,

—        Vai gvardē? — jautāja kara apgabala pristavs, pieliekdams melno, nolaizīto galvu savam blakussēdētājam.

Ģīmis kā laupītājam… Ļoti mežonīgs.

—         Paklau, pagriezies! Kas tev tur uz muguras? —» uzkliedza virsnieks ar pulkveža uzplečiem, nepacietīgi dauzīdams ar pirkstu pa galdu,

Sirmais ārsts murmināja kaut ko nesaprotamu, bet Grigorijs, pagriezdams galdam muguru, atbildēja, ar pūlēm valdīdams drebuļus, kas ņirbināja visu augumus

—    Pavasari apaukstējos, Tas no augoņiem.

Apskates beigās ierēdņi, aiz galda apspriedušies, nolēma:

—    Armijā.

—    Divpadsmitajā pulkā, Meļehov. Vai dzirdi?

Grigoriju atlaida. Iedams uz durvīm, viņš izdzirda īdzīgus čukstus:

—         Ne-va-a-ar, Iedomājieties, ķeizars ieraudzīs tādu ģīmi, ko tad? Viņam acis vien…

— Jauktas asinis! No austrumiem droši vien,

—    Pie tam miesa netīra, augoņi…

Ciemata puiši, kas gaidīja savu kārtu, apstāja Grigoriju.

—    Nu, kā izgāja, Griška?

—    Kur?

—    Atamana pulkā droši vien?

—    Cik nospiedi uz svariem?

Lēkādams uz vienas kājas, Grigorijs iebāza kāju bikšu starā un atbildēja caur zobiem;

—        Liecieties mierā, ko gribat, velns parāvis! Kur? Divpadsmitajā pulkā.

—Koršunovs Dmitrijs; Kargins Ivans, rakstvedis pabāza galvu.

Pa ceļam pogādams ciet puskažociņu, Grigorijs noskrēja no lieveņa.

Atkusnis dvesa siitu vēju, vietām ceļš jau bija kails. Pāri ielai bēga klukstošas vistas, slīpi ņirbošā peļķē bradāja zosis. Viņu pleznas ūdenī sārtojās oranžsarkanas kā sala apsvilinātas rudens lapas.

Otrā dienā sākās zirgu apskate. Pa laukumu skraidīja virsnieki; šineļa malas plandīdami, gāja garām veterinārārsts un feldšeris ar zirgu mēritāju. Gar žogu garā rindā stāvēja dažādu krāsu zirgi. Pie laukuma vidū novietotā galdiņa, kur rakstvedis pierakstīja apskates un mērījumu rezultātus, klupdams no svariem atskrēja Vešenskas staņicas atarnans Dudarevs, pagāja garām kara pristavs, kaut ko skaidrodams jaunam sotņikam un nikni sperdams kājas.

Grigorijs, pēc skaita simt astotais, pieveda zirgu pie svariem. Zirgam izmērīja visas vietiņas, nosvēra to, un zirgs nepaguva nokāpt no platformas, kad veterinārārsts no jauna parastā valdonīgumā saķēra viņa virslūpu, apskatīja muti; stipri spiezdams, aptaustīja krūšu muskuļus un, kā zirneklis zibinādams ķerstīgos pirkstus, metās uz kājām.

Viņš spaidīja ceļgalu locītavas, dauzīja pa cīpslu saišķiem, spieda vēzīti…

Ilgi izmeklēja un taustīja jau mazliet satraukto zirgu un aizgāja, baltā uzsvārča malas plandīdams, izplatīdams visapkārt šķērmu karbolskābes smaku.

Zirgu atzina par nederīgu. Nepiepildījās vectēva Saškas cerība, un izveicīgais ārsts bija pietiekami «slīpēts», lai atrastu to apslēpto vainu, par kuru bija runājis vectēvs Saška.

Uztrauktais Grigorijs apspriedās ar tēvu un pēc pusstundas ārpus kārtas uzveda uz svariem Petro zirgu. Ārsts izlaida to cauri, gandrīz nemaz neapskatījis.

Turpat netālu Grigorijs izraudzījās sausāku vietu un, izklājis zirga segu, izlika uz tās savus kara piederumus; Pantelejs Prokofjevičs aiz viņa turēja zirgu, sarunādamies ar otru večuku, kas arī bija ieradies pavadīt dēlu.

Viņiem garām bāli pelēku šineli mugurā un sudrabainu karakula ziemeni galvā pagāja garš, sirms ģenerālis. Viņš mazliet svaidīja uz priekšu kreiso kāju, vicināja baltā cimdā iemaukto roku.

—    Tas ir apgabala atarnans, — nočukstēja Pantelejs Prokofjevičs, iebuksnīdams Grigorijam mugurā.

—    Ģenerālis, kā liekas?

—    Ģenerālmajors Makejevs. Aplam bargs!

Aiz atamana barā nāca no pulkiem un baterijām sabraukušie virsnieki. Viens apakšjesauls platiem pleciem un gurniem, artilērista tērpā skaļi stāstīja biedram, garam, skaistam Leibgvardes Atamana pulka virsniekam:

—     … Velns ar ārā! Igauņu sādžele, iedzīvotāji vairumā gaišmataini, un tik krass kontrasts šī meitene, pie tam nevis viena vien! Mēs visādi izdomājāmies un beidzot dabūjām zināt, ka priekš gadiem divdesmit… — Virsnieki gāja garām, atālinādamies no tās vietas, kur Grigorijs kārtoja uz segas savas kazaka mantas, un viņš, vējam pūšot, tik tikko sadzirdēja artilērijas apakšjesaula pēdējos vārdus, kurus pāršalca virsnieku smiekli: — … izrādās, šai sādželē bijusi apmetusies jūsu Atamana pulka sotņa.

Paskrēja garām rakstvedis, trīcošiem, ar ķīmisko zīmuli notrieptiem pirkstiem pogādams svārku pogas, apgabala pristava palīgs iekaisdams kliedza viņam pakaļ:

—    Trijos eksemplāros, tev teikts! Tu man dabūsi!

Grigorijs ziņkārīgi vēroja nepazīstamās virsnieku un

ierēdņu sejas. Viņam pievērsa savas gurdās, valgās acis garām ejošais adjutants un novērsās, ieraudzījis vērīgo skatienu; tam pakaļ dzīdamies, gandrīz teciņus trauca vecs sotņiks, kas bija par kaut ko uztraukts, dzelteniem zobiem košļādams virslūpu. Grigorijs ievēroja, ka sotņikam raustījās rūsganā uzacs un trīcināja plakstiņu.

Grigorijam pie kājām bija izklāta zirga sega, uz tās kārtīgi salikti segli ar apkaltu, zaļi nokrāsotu seglu loku, priekšējām un pakaļējām somām, divi šineļi, divi pāri bikšu, formas tērps, divi pāri zābaku, veļa, "viena mārciņa un piecdesmit četri zolotņiki sausiņu, konservu kārba, putraimi un citas ēdamvielas jātniekam paredzētā daudzumā.

Atvērtajās somās bija redzami pakavi četrām kājām, taukainā lupatā ietītas pakavu naglas, šujamie piederumi ar divām adatām un diegiem, dvielis.

Beidzamo reizi Grigorijs pārlaida skatienu savām mantām, notupās un ar piedurkni noslaucīja notrieptās saiņu sprādžu malas. No laukuma gala gar kazakiem, kas bija rindā sastājušies pie savām segām, lēni virzījās komisija. Virsnieki un atarnans uzmanīgi skatīja kazaku mantas, pietupās, paceldami uz augšu gaišos šineļus, rakņājās somās, pētīja šaujamos piederumus, uz rokas pārbaudīja sausiņu saiņu svaru.

—      Rau, zēni, tur tas garais, — sacīja puisis, kas stāvēja līdzās Grigorijam, rādīdams ar pirkstu uz kara apgabala pristavu, — rok kā suns seska alu.

—    Re, re, velns!… Ber no somas ārāl

—    Laikam nekārtība, citādi nevandītos.

—    Ko tad viņš, vai tiešām pakavu naglas skaita?,,.

—    Re, kāds suns!

Sarunas pamazām apklusa, komisija nāca tuvāk, līdz Grigorijam palika daži cilvēki. Apgabala atamanam bija kreisajā rokā cimds, labo viņš vēcināja, elkonī nesaliekdams. Grigorijs izstiepās, aiz muguras kāsēja tēvs. Vējš trauca pa laukumu zirgu mīzalu un izkusušā sniega smaku. īgna, it kā paģirās tvīkdama, raudzījās saule.

Virsnieku grupa aizkavējās pie kazaka, kas stāvēja līdzās Grigorijam, un pa vienam nāca klāt pie viņa.

—    Uzvārds, vārds?

—    Meļehovs Grigorijs.

Pristavs aiz savilkšņa pacēla šineli, paostīja iedrēbi, pavirši pārskaitīja sprādzes; otrs virsnieks ar horunžija uzplečiem burzīja pirkstos izturīgo bikšu vadmalu; trešais, saliekdamies tā, ka vējš uzmeta viņam uz muguras šine|a stērbeles, rakņājās pa somām. Pristavs ar mazo pirkstiņu un īkšķi uzmanīgi, it kā kaut kam karstam, pieskārās lupatai ar pakavu naglām un, lūpas čāpstinādams, skaitīja.

—      Kāpēc divdesmit trīs naglas? Ko tas nozīmē? — viņš nikni parāva lupatas stūri.

—    Nebūt ne, jūsu augstlabdzimtība, divdesmit četras.

—    Vai tad es esmu akls?

Grigorijs steidzīgi pacēla ieliekto stūri, kas bija nosedzis divdesmit ceturto naglu, viņa červeļainie un melnie pirksti viegli pieskārās pristava cukura baltajiem pirkstiem. Tas atrāva roku, it kā būtu uzdūries uz adatas un noberza to gar pelēkā šineļa malu; šķebīgi viebdamies, ^izvilka cimdu.

Grigorijs pamanīja to; saslējies nikni pasmīnēja. Viņu skatieni sadūrās, un pristavs, vaigu galos sarkdams, pacēla balsi:

— Kē tu sketies! Kē tu sketies, kazak? — Viņa vaigs ar iežuvušu bārdas naža iegriezumu ādā nosarka no augšas līdz apakšai. •— Kāpēc seglu sprādzes nav kārtībā? Ko tas nozīmē? Kas tu esi, — kazaks vai zemnieka pastala? … Kur tēvs?

Pantelejs Prokofjevičs parāva zirgu aiz pavadas, paspēra soli uz priekšu, pieklaudzinādams klibo kāju.

— Vai nezini, kas karadienests?… — uzbruka viņam pristavs, kas bija paspēlējis preferansā un tāpēc no paša rīta nikns.

Pienāca apgabala atarnans, un pristavs kļuva rāmāks. Atarnans ar zābaka purnu pabikstīja seglu spilvenu, — nožagojies gāja pie nākošā. Ešelona virsnieks, kas bija no tā pulka, kurā iekļuvis Grigorijs, smalki izrakņāja visu līdz šujamiem piederumiem un aizgāja pēdējais, atmuguriski kāpdamies atpakaļ, aizpīpēdams vējā papirosu.

Otrā dienā vilciens, kas atgāja no Certkovas stacijas, vilka ar kazakiem, zirgiem un lopbarību piekrautos sarkanos vagonus pa Lisku—Voroņežas dzelzceļa līniju.

Vienā no tiem, atspiedies pret dēļu sili, stāvēja Grigorijs. Gar atvērtajām vagona durtiņām slīdēja nepazīstami klajumi, tālumā kā karuselī griezās zila un maiga meža skupsna..

Zirgi čaukstināja sienu, mīņājās, jauzdami zem kājām nedrošu pamatu.

Vagonā bija stepes vērmeļu un zirgu sviedru smaka, vēsmoja agrs pavasaris, un tālu pie apvāršņa slējās gaisā meža skupsna, zila, domīga un neaizsniedzama kā nespodra vakara zvaigzne.

Trešā daļa

I

Tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada martā līksmā atkušņa dienā Natālija ieradās pie vīratēva. Pantelejs Prokofjevičs pina biezus, zilpelēkus žagarus vērša salauztos zedeņos. No jumta krita piles, sudrabaini vizuļoja lāstekas, kā darvas svītras jumta dzegā melnēja kādreiz notecējušā ūdens pēdas.

Rūsganā, atkal jau siltā saule kā mīlīga telīte glaudās kāt atkusušajai piekalnei, un zeme brieda, uz puskailajām krīta šķautnēm, kas slīga lejup no Donas piekalnes, kā malahīts zalgoja agrīnā zāle.

Natālija, pārvērtusies un vāja, pienāca no mugurpuses pie vīratēva un nolieca sakropļoto, greizo kaklu.

—    Sveiki, tēt!

—   Nataļjuška? Sveika, mīļā, sveika! — sāka rosīties Pantelejs Prokofjevičs. Klūdziņa, kas izkrita viņam no rokām, izlocījās un kļuva taisna. — Kāpēc nemaz acu nerādi? Nu, iesim istabā, redzēsi, kā māte par tevi priecāsies.

—   Es, tēt, atnācu… — Natālija nenoteikti pakustināja roku un novērsās. — Ja nedzīsiet projām, palikšu pie jums pavisam …

—    Ko tu runā, ko tu runā, mīļā, labā! Vai tad tu mums sveša? Arī Grigorijs ierakstījis vēstulē… Viņš, meit, lika par tevi apjautāties.

Viņi gāja istabā. Pantelejs Prokofjevičs kliboja satraukts un priecīgs.

Iļjiņična, apkampdama Natāliju, nobirdināja dažu labu asaru un čukstēja, šņaukdama degunu priekšautā:

—   Bērna tev vajadzētu… Tas viņu pievērstu tev. Nu, apsēdies! Kazi, palūkošu tev bliņas?

—    Paldies, māmiņ. Es, lūk… atnācu.,.

Duņaška, viscaur pietvīkusi, ieklupa no pagalma virtuvē un strauji apkampa Natālijas ceļus.

—    Bezkaunīgāl Aizmirsi mūs!.,,

—    Traka palikusi, ķēve tāda! — māksloti bargi uzkliedza viņai tēvs.

•—> Kāda tu liela… — izdabūja pār lūpām Natālija, noņemdama Duņašas rokas un raudzīdamās viņai sejā.

Viņi runāja visi reizē, cits citu pārtraukdami un apklusdami. Iļjiņična, atspiedusi roku plaukstā, bēdājās, sāpīgi vērdamās Natālijā, kas vairs nebija tāda kā agrāk.

—    Vai pavisam pie mums? — prašņāja Duņaška, raustīdama Natālijas rokas.

—    Kas var zināt…

Ko nu tur, īsta sieva, bet dzīvos nez kur! Paliec! — nolēma Iļjiņična un cienāja vedeklu, piebīdīdama pa galdu māla bļodu, kas bija līdz malām pilna ar bliņām.

Natālija bija ieradusies pie vīra vecākiem pēc ilgām šaubām. Tēvs viņu nelaida, kliedza un kaunināja, cenzdamies pārliecināt, bet viņai pēc izveseļošanās bija neveikli noraudzīties uz savējiem un just, ka kļuvusi gandrīz sveša pati savā ģimenē. Pašnāvības mēģinājums bija attālinājis viņu no savējiem. Pantelejs Prokofjevičs, aizvadījis Grigoriju karaklausībā, visu laiku vilināja viņu projām. Viņš bija cieši nolēmis ņemt viņu pie sevis un samierināt ar Grigoriju.

No tās dienas Natālija palika pie Meļehoviem. Darja ārēji ne ar ko neizrādīja savu neapmierinātību; Petro bija laipns un mīlīgs, un retos greizos Darjas skatienus atsvēra kvēlā Duņaškas piekļāvība Natālijai un tēvišķi mīļā abu veco labvēlība.

Jau otrā dienā, līdzko Natālija bija pārnākusi dzīvot pie vīra vecākiem, Pantelejs Prokofjevičs lika Duņašai rakstīt Grigorijam vēstuli.

«Sveiks, mūsu mīļais dēts GrigorijPantelejevič! Sūtām Tev vispadevīgākos sveicienus un no visas vecāku sirds manu un Tavas mātes Vasiļisas Iļjiņičnas svētību. Tevi sveicina brālis Pjotrs Pantelejevičs ar sievu Darju Matvejevnu un novēl Tev veselību un visu labu; vēl Tevi sveicina māsa Jevdokeja un visi mājinieki. Tavu piektajā februārī atlaisto vēstuli saņēmām un sirsnīgi pateicamies par to.

Bet, ja Tu raksti, ka zirgs noberzis kāju, tad uzlej viņam cūkas iekšu taukus, zini, un neapkal pakaļkājas, ja nav slidens vai, teiksim, kailsals. Tava sieva Natālija Mironovna dzivo pie mums un ir sveika un vesela.

Māte sūta Tev žāvētus ķiršus un vilnas zeķu pāri, bez tam vēl taukus un dažādu ēdamo. Mēs visi esam sveiki un veseli, bet Darjas bērns nomira, ko Tev ziņojam. Nesen abi ar Petro apjūmām šķūni, un viņš liek Tev zirgu kopt un glabāt. Govis jau atnesušās; vecā ķēve aplecināta, rieš tesmeni, un redzams, kā viņai vēderā vandās kumeļš. Viņu aplecināja ar staņicas ērzeli, ko sauc par Donieti, un piektajā gavēņa nedēļā gaidām. Priecājamies par Tavu dienestu un ka priekšniecība Tevi atzīst. Kalpo, ka pienākas. Dienestu ķeizars neaizmirsīs. Bet Natālija tagad dzīvos pie mums, un Tu par to padomā. Un vēl nelainie; meteņu nedēļā vilks nokoda trīs aitas. Nu, pāliec sveiks, un lai dievs Tevi sarga. Sievu neaizmirsti, to es Tev piesaku. Viņa ir mīlīga sieva un Tev likumīgi pielaulāta. Nevelc liku vagu un klausi tēvam!

Tavs Tēvs, vecākais apakšvirsnieks Pantelejs Meļehovs.»

Grigorijā pulks atradās četras verstis no krievu un austriešu robežas, Radzivilovas miestiņā. Grigorijs rakstīja uz mājām reti. Saņēmis ziņu, ka Natālija pārnākusi dzīvot pie tēva, atbildēja atturīgi, lūdza nodot viņai sveicienu; viņa vēstuļu saturs bija izvairīgs un neskaidrs. Pantelejs' Prokofjevičs lika Duņaškai vai Petro vairākkārt pārlasīt tās, cenzdamies izprast starp rindām apslēptās, nezināmās Grigorijā domas. Pirms lieldienām viņš savā vēstulē tieši noprasīja, vai Grigorijs pēc karaklausības dzīvos ar sievu vai tāpat kā agrāk ar Aksiņju.

Grigorijs vilcinājās atbildēt. Pēc vasarsvētkiem no viņa pienāca īsa vēstule. Duņaška lasīja ātri, norīdama vārdu galotnes, un Pantelejs Prokofjevičs tik tikko paguva uztvert jēgu, atmetot neskaitāmos sveicienus un iztaujājumus. Vēstules beigās Grigorijs pieskārās Natālijas jautājumam:

Jūs lūdzat, lai atrakstu, vai dzīvošu ar Natāliju vai ne, bet es Jums, tēt, teikšu, ka atgrieztu riecienu vairs nevar pielipināt. Kā lai tagad saistu Natāliju, kad man, kā paši zināt, ir bērns? Solīt nekā nevaru, un man par to neērti runāt. Nesen uz robežas noķēra kādu ar kontrabandu, un mums gadījās viņu redzēt, tas stāstīja, ka drīz būšot karš ar austriešiem un viņu ķeizars it kā ieradies pie

Natālija strādāja pie vīratēva un dzīvoja, lolodama neapzinīgu cerību, ka vīrs atgriezīsies. Sī cerība viņas aizlauztajai sirdij bija vienīgais balsts. Viņa nekā nerakstīja Grigorijam, bet neviens cits visā ģimenē tādās ilgās un sāpēs negaidīja no viņa vēstules.

Parastā negrozāmā kārtībā ritēja dzīve ciematā: atgriezās savu laiku nokalpojušie kazaki, darbdienās pelēcīgais darbs nemanot aprija laiku, svētdienas rītos ģimenes bariem devās uz baznīcu; gāja kazaki, ģērbušies formas tērpos un svētdienas biksēs; ar garajām, šalcošajām raibo svārku malām slaucīja putekļus sievas, cieši iežmaugtas izrakstītās blūzītēs ar kuplām, krokainām piedurknēm.

Bet kvadrātveidīgajā laukumā slējās gaisā saceltās pajūgu ilksis, zviedza zirgi, rosījās dažādi ļaudis; pie ugunsdzēsēju noliktavas bulgāru sakņkopji pārdeva dārzājus, kas bija izklāti uz gariem, rupjiem audekliem, aiz tiem drūzmējās bērnu bari, skatīdami izjūgtos kamieļus, kas augstprātīgi vērās tirgus laukumā, un ļaužu pūli, kur mudžēt mudžēja cepures ar sarkanām apmalēm un puķains sieviešu lakatu jūklis. Kamieļi gremoja stepes zāli, atpūzdamies pēc nepārtrauktā darba pie ūdensrata, un viņu acis stinga zaļganā, miegainā blāvumā.

Vakaros ielas stenēja no kāju dimas, līksmēs skanēja dziesmas, ermoņikas čīgāja dejas, un tikai vēlā naktī siltajā bula laikā nomalēs gaisa pēdējās dziesmas.

Natālija negāja uz līksmēm, bet ar prieku klausījās Duņaškas vaļsirdīgos atstāstus. Duņaška nemanot bija izveidojusies par stāltu un savdabīgi skaistu meiču. Atri nobrieda kā agrīns ābols. Šogad tā pagrieza muguru aizgājušajai bērnībai, un vecākās draudzenes pieņēma viņu savā meitu pulciņā. Duņaška bija atsitusies tēvā: neliela, melnīgsnēja.

sākt karu un kādas zemes varbūt es nepalikšu dzivs,

robežas, skatījies, no kurienes sev paķert. Ķad sāksies karš, tāpēc pagaidām nav ko lemt.»

Pagāja piecpadsmitais pavasaris, nepadarīdams apaļāku viņas smalko, stūraino stāvu. Viņā bija naivi sajaukusies kopā bērnība un plaukstošā jaunība: kļuva stingrākas un zem blūzītes manāmi spiedās uz āru krūtis, tik lielas kā dūrītes, pleci tapa platāki; bet iegarenajās, mazliet ieslīpajās acīs arvien vēl tikpat kautrīgas un valšķīgas

spridzēja melnās zīles. Pārnākusi no līksmēm, viņa vienīgi Natālijai uzticēja savus vienkāršos noslēpumus.

—    Nataša, mīļā, gribu kaut ko pastāstīt…

—    Nu, stāsti.

—        Vakar Miška Koševojs visu vakaru nosēdēja ar mani uz baļķiem pie labības noliktavām.

-— Kāpēc tu tik piesarkusi?

—' Nemaz ne!

—    Paskaties spogulī — kā liesma.

—    Ej nu, ej! Tu taču mani sakaunināji…

•— Stāsti, es nekā neteikšu.

Duņaška ar brūnām plaukstām berzēja nodevīgos vaigus, spieda pirkstus pie deniņiem un bez iemesla skandēja sāvus jaunavīgos smieklus:

—    «Tu,» viņš saka, «esi kā tulpe!…»

—         Nu, nu? — mudināja Natālija, priecādamās par cita cilvēka prieku un aizmirsdama savējo, sabradāto un pagājušo.

—        Es viņam: «Nemuldi, Miška!» Bet viņš dievojas, — Duņaškas smieklu zvārguļi piešalca visu istabu, viņa purināja galvu, un melnās, cieši sapītās bizītes kā ķirzakas lodāja viņai pār pleciem un muguru.

—    Ko tad viņš vēl melsa?

—    Mutautiņu, sak, lai dodot piemiņai.

—    Vai iedevi?

1 — «Nē,» es saku, «nedošu. Ej palūdz no savas daiļavas.» Viņš taču ar Jerofeja vedeklu… Viņa ir zaldātene, dzīvo zaļi.

Turies tālāk no viņa.

—         Es jau tā esmu tālu, — Duņaška, valdīdama smaidu, kas lauzās uz āru, stāstīja: — Nākam mājās no līksmēm mēs, trīs meičas, un panāk mūs piedzērušais vectēvs Mihejs. «Nobučojiet,» viņš brēc, «manas skaistulītes, došu katrai pa divām kapeikām.» Kā metas mums virsū, bet Ņurka viņam ar vicu pa pieri. Tik tikko aizbēgām!

* Vasara gura sausumā. Iepretim ciematam Dona izsīka, un tur, kur agrāk trauca draiska straume, izveidojās brasls, vērši gāja pāri uz otru krastu, nesaslapinājuši muguru. Naktīs no uzkalniem ciematā plūda biezs, vilkans tvans, vējš piesātināja gaisu ar kairu apdegušo zāļu smaku. Ganīklās dega sausās nezāles, un salda dūmaka kā neredzams plīvurs karājās pār Donas malām. Naktīs aiz Donas biezēja mākoņi, sausi un skaudri plīsa pērkona grāvieni, bet lietus neslacīja drudža karstumā tvīkstošo zemi, zibeņi šaudīja par tukšu, salauzdami debesi šķautņainās, zilās donās.

Naktīs baznīcas tornī ķērca apogs. Spalgi un baismi skanēja pār ciematu ķērcieni, un apogs laidās no baznīcas torņa uz teļu izbradātajiem kapiem, vaidēja pār brūnajām, zālēm aizaugušajām kapu kopiņām.

—        Tas uz ļaunu, — pareģoja vecie vīri, izdzirduši apoga ķērcienus kapos.

—    Būs karš.

—    Priekš turku kara tāpat ķērca.

—« Varbūt atkal nāks kolera?

—    Negaidi nekā laba, no baznīcas pie miroņiem laižas.

—    Ak, svētais dieva vīrs Mikola lai mums žēlīgs…

Martins Sumiļins, vienroča Alekseja brālis, divas naktis

gaidīja nolādēto putnu pie kapsētas žoga, bet apogs — neredzams un noslēpumains — bez trokšņa pārlidoja viņam pāri un nometās uz krusta otrā kapsētas malā, raidīdams baigus ķērcienus pār miegaino ciematu. Martins neķītri lādējās, šāva garāmslīdošā mākoņa melnajā, noļukušajā vēderā un gāja projām. Viņš dzīvoja turpat blakus. Viņa sieva, bailīga, vārga sievele, — ražīga kā trušu māte, jo dzemdēja katru gadu, — saņēma vīru ar pārmetumiem

—         Muļķis, tīrais muļķis! Vai viņš tevi, nelieti, traucē, vai? Un ja nu dievs nosodīs? Staigāju, lūk, pēdējās nedēļās, bet ja nu tevis dēļ nevarēšu dzemdēt, velns tāds?

—         Ciet klusu! Gan jau dzemdēsi! Ko trako kā mucinieka zirgs! Kam viņš, nolādētais, te mūs kaitina? Nelaimi saķērks, sātans tāds. Sāksies karš, — mani iesauks, bet, re, cik daudz tu viņu esi te sanesusi. — Martins māja uz kaktu, kur uz segas jaucās kopā peļu pīkstieni un juku jukām guļošo bērnu krācieni.

Pantelejs Meļehovs, sarunādamies koplaukumā ar večiem, svarīgi centās pierādīt:

—        Mūsu Grigorijs raksta, ka eistreiķu ķeizars ieradies pie robežas un pavēlējis sadzīt visu savu karaspēku vienuviet un doties uz Maskavu un Pēterburgu.

Veči atcerējās agrākos karus, izteica katrs savus paredzējumus:

—    Kara nebūs, no ražas redzams.

—    Ražai te nav nekādas nozīmes,

—. Droši vien studenti musina.

—    Mēs pēdējie to dabūsim zināt.

—    Tāpat kā japāņu karā.

—    Bet vai zirgu dēlam esi sagādājis?

—< Ko nu priekšlaikus.,.

—> Blēņas vieni

—   Ar ko tad karos?

—    Ar turkiem jūras dēļ. Nekā nevar sadalīt jūru.

—    Kas tur ko nevarēt? Lai dala gabalos kā mēs pļavu!

Sarunu nobeidza ar joku, un veči izklīda.

Tuvojās straujais siena laiks, aiz Donas noziedēja zāle, ne tāda kā stepē, sīka un bez smaržas. Zeme viena un tā pati, bet zāle sūc dažādas sulas; aiz uzkalna stepē sakaltusi melnzeme kā skrimstala: pārjoņos zirgu bars, — nagu pēdas nevarēs saredzēt; cieta zeme, un tajā aug spēcīga, smaržīga zāle zirgam līdz vēderam; bet pie Donas un aiz Donas dumbraina, irdena augsne izstīdzina trūcīgu un nevērtīgu zāli, dažugad tādu pat govslopi neēd.

Ciematā asināja izkaptis, gludināja grābekļkātus, sievas raudzēja kvasu pļāvējiem par prieku, bet tad atgadījās notikums, kas saviļņoja visu ciematu: ieradās novada pristavs ar izmeklēšanas tiesnesi un melnzobainu krievu virsnieku līdz tam neredzētā formas tērpā; viņi izsauca atamanu, sadzina kroņa lieciniekus un devās tieši pie greizās Lukeškas.

Izmeklēšanas tiesnesis nesa rokā audekla cepuri ar formas zīmotni. Viņi gāja gar zedeņiem, pa ielas kreiso pusi, uz takas gulās saules plankumi, un izmeklēšanas tiesnesis, kāpdams apputējušām kurpēm tiem virsū, iztaujāja atamanu, kas kā gailis šad un tad aiztipināja viņarn priekšā:

—    Vai atbraucējs Stokmanis mājās?

—   Tieši tā, jūsu labdzimtība.

—    Ar ko viņš nodarbojas?

—    Cik zināms, meistaro… ēvelē.

—    Vai nekā neesi novērojis viņa rīcībā?

—    Nebūt ne.

Pristavs iedams spaidīja ar pirkstiem starp uzacīm paslēpušos pūtīti; viņš sēca, svīzdams vadmalas tērpā. Melnzobainais virsnieķelis ar salmiņu bakstīja zobus un vieba šļauganās, iesarkanās grumbas ap acīm.

—        Kas pie viņa nāk? — taujāja izmeklēšanas tiesnesis, atbīdīdams ar roku priekšā aizskrējušo atamanu.

—    Nāk gan, tiešām. Reizēm spēlē kārtis.

—    Kas tad?

—    Vairāk no dzirnavām, strādnieki.

—    Bet kas īsti?

—        Biežāk mašīnists, svērājs, dzirnavpuisis Davidka un viens otrs no mūsu kazakiem.

Izmeklēšanas tiesnesis apstājās, pagaidīdams iepakaļ palikušo virsnieku, un ar cepuri noslaucīja sviedrus no deguna. Viņš kaut ko teica virsniekam, grozīdams pirkstos viņa formas tērpa pogu, un pamāja atamanam ar pirkstu. Tas pieskrēja uz pirkstgaliem, elpu aizturējis. Viņam kaklā pietūka un trīcēja krustiem savijušās dzīslas.

—        Paņem divus kārtībniekus un apcietini viņus. Dzen uz pārvaldes māju, mēs tūliņ tur ieradīsimies. Saprati?

Atarnans izstiepās, saliecis auguma augšdaļu tā, ka uz stāvās apkakles kā zila aukla pakārās vislielākā dzīsla, un noraustījies soļoja atpakaļ.

Stokmanis apakškreklā, vaļēju apkakli sēdēja ar muguru pret durvīm, izzāģēdams ar rokas zāģīti no finiera līkumotu izrotājumu.

—    Papūlieties piecelties! Jūs esat apcietināts.

—    Kāpēc?

—    Jūs apdzīvojat divas istabas?

—    Jā.

—        Mēs pārmeklēsim jusu dzīvokli, — virsnieks, aizķēris ar piesi paklājiņu pie sliekšņa, tuvojās galdiņam un, acis piemiegdams, paņēma pirmo grāmatu, kas gadījās pa rokai. — Dodiet šā čemodāna slēdzenes.

—    Ko tas nozīmē, izmeklēšanas tiesneša kungs?..,

—    Gan vēlāk parunāsim. Lieciniek, šurp!

No otras istabas pabāza galvu Stokmaņa sieva, atstādama durvis nepievērtas, Izmeklēšanas tiesnesis, aiz viņa rakstvedis devās turp.

—         Kas tā tāda? — klusi jautāja virsnieks, turēdams izstieptajā rokā grāmatu dzeltenā iesējumā.

—    Grāmata, — Stokmanis paraustīja plecus.

—         Savas asprātības pietaupi piemērotākam gadījumam. Es tevi palūgšu atbildēt uz jautājumiem citādā veidā!

Stokmanis atbalstījās pret krāsni, apspiezdams greizu smīnu. Pristavs paraudzījās virsniekam pār plecu un pievērsa acis Štokmanim.

—    Jūs mācāties?

—         Interesējos, —• strupi atbildēja Stokmanis, ar mazu suseklīti pāršķirdams melno bardu divās līdzīgās daļās.

—    Tā-ā-ā.

Virsnieks pašķirstīja lappuses un nosvieda grāmatu uz galda; pavirši apskatīja otru; atlicis to malā un izlasījis virsrakstu trešajai uz vāka, pagriezās ar seju pret Stokmani.

—    Kur tev vēl paslēpta tāda literatūra?

Stokmanis piemiedza kreiso aci it kā tēmēdams.

—    Te ir viss, kas man pieder.

—        Tu melol — asi izmeta virsnieks, vēdinādams ar grāmatu.

—    Es pieprasu,,,

—    Meklējiet!

Pristavs, ar roku pieturēdams zobenu, piegaja pie čemodāna, kur pa veļu un apģērbiem rakņājās bakurētains kazaks — kārtībnieks, kas, acīm redzot, bija nobijies no visa notiekošā.

—         Es pieprasu, lai pret mani izturas pieklājīgi, — pabeidza Stokmanis, ar piemiegto aci tēmēdams virsniekam starp uzacīm.

—    Cietiet klusu, mīļais.

Tai mājas pusē, kur dzīvoja Stokmanis ar sievu, tika izvandīts viss, kas bija vandāms. Tika pārmeklēta arī darbnīca. Centīgais pristavs pat sienas izklauvēja ar saliektu pirkstu.

Stokmani veda uz pārvaldes māju. Viņš gāja pirms kārtībnieka pa olnīcas vidu, aizlicis roku aiz apdilušo svārku malas; otru šad tad pavicināja, it kā nokratīdams pie pirkstiem pielipušus dubļus; pārējie gāja gar žogiem pa saules plankumiem izraibināto taciņu. Izmeklēšanas tiesnesis tāpat mina uz tiem ar kurpēm, ko balandas bija notriepušas zaļas, tikai cepuri vairs nenesa rokā, bet bija stingri uzmaucis uz bālajām ausu skrimstalām.

Stokmani pratināja pašās beigās. Priekšnamā, kārtībnieka apsargāti, bija saspiedušies jau nopratinātie: Ivans Aleksejevičs, kas nebija paspējis nomazgāt ar mazutu notrieptās rokas, neveikli smaidošais Davidka, Kāravkalpiņš ar plecos uzmestiem svārkiem un Mihails Koševojs.

Izmeklēšanas tiesnesis, rakņādamies pa papīriem, kas Sija salikti sārtos aktu vākos, jautāja Štokmanim, kas stāvēja otrpus galda:

—         Kādēļ jūs slēpāt, kad es jūs pratināju sakarā ar slepkavību dzirnavās, ka esat Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedrs?

Stokmanis klusēdams skatījās pāri izmeklēšanas tiesneša galvai.

—    Tas ir pierādīts. Par savu darbību jūs saņemsiet pienācīgu sodu, — klusuma saērcināts, iesaucās izmeklēšanas tiesnesis.

—         Lūdzu, sāciet nopratināšanu, — garlaikodamies izmeta Stokmanis un, greizi paskatījies uz'brīvo ķebli, palūdza atļauju apsēsties.

Izmeklēšanas tiesnesis nekā neatbildēja; papīrus čaukstinādams, viņš caur pieri pavērās Stokmanī, kas mierīgi apsēdās.

—    Kad jūs te ieradāties?

•— Pagājušajā gadā.

—    Savas organizācijas uzdevumā?

—    Bez kādiem uzdevumiem.

—    No kura laika esat savas partijas biedrs?

—    Par ko-jūs runājat? ,

—        Es jautāju, — izmeklēšanas tiesnesis uzsvēra vārdu «es», — no kura laika jūs esat Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedrs?

—    Es domāju, ka …

— Mani absolūti neinteresē tas, ko jūs domājat. Atbildiet uz jautājumu! Liegties būtu veltīgi, pat kaitīgi, — izmeklēšanas tiesnesis izņēma vienu papīriņu un ar rādītāja pirkstu piespieda to pie galda. — Te ir izziņa no Rostovas, kas apstiprina jūsu piederību pie minētās partijas.

Stokmanis pameta kopā savilktās acis uz balto papīra strēmelīti, brīdi pakavējās pie tās un, glaudīdams ar rokām ceļgalu, noteikti atbildēja:

—    No tūkstoš deviņsimt septītā gada.

—    Tā. Jūs noliedzat, ka partija sūtījusi jūs šurp?

—    Jā.

—    Kāpēc tad ieradāties šeit?

—    Te bija vajadzīgs atslēdznieks.

—    Kāpēc izvēlējāties tieši šo rajonu?

—    Tā paša iemesla dēļ.

—        Vai jums ir vai arī bijuši šai laikā sakari ar savu organizāciju?

—    Nē.

—    Vai viņi zina, ka esat ieradies šeit?

—    Droši vien.

Izmeklēšanas tiesnesis, lūpas izstiepis, ar perlamutra kabatas nazīti smailināja zīmuli; viņš neskatījās uz Stokmani.

—    Vai jūs sarakstāties ar kādu no savējiem?

—    Nē.

Bet tā vēstule, ko atradām pie jums?

—   To rakstījis kāds draugs, kam nav nekāda sakara ar revolucionārām organizācijām.

—   Vai esat saņēmis kādas direktīvas no Rostovas?

—    Nē.

—    Kādā nolūkā pie jums pulcējās dzirnavu strādnieki?

Stokmanis paraustīja plecus, it kā brīnīdamies par nejēdzīgo jautājumu.

—    Tāpat vien sanāca kopā ziemas vakaros.,, Vienkārši īsinājām laiku. Spēlējām kārtis…

—    Lasījāt ar likumu aizliegtas grāmatas, — pateica priekšā izmeklēšanas tiesnesis.

«— Nē. Viņi visi vāji prot lasīt.

—    Taču dzirnavu mašīnists un visi pārējie šo faktu nenoliedz.

—   Tas nav tiesa.

-— Man liekas, jums vienkārši nav elementāras sajēgas … — Sai vietā Stokmanis pasmīnēja, un izmeklēšanas tiesnesis, pazaudējis sarunas pavedienu, pabeidza apvaldītā niknumā: — Jums vienkārši trūkst vesela prāta! Jūs liedzaties un kaitējat pats sev. Pilnīgi saprotams, ka partija sūtījusi jūs šurp, lai veiktu ārdītāja darbu kazaku vidū, lai izrautu viņus no valdības rokām. Nesaprotu: kādēļ jūs to slēpjat? Tas tik un tā nevar mīkstināt jūsu vainu …

. 1 — Tās ir jūsu iedomas. Vai atļausiet aizpīpēt? Pateicos. Tās ir iedomas, turklāt gluži nepamatotas.

—    Atļaujiet, vai jūs lasījāt strādniekiem, kas nāca pie jums, lūk šo grāmateJi? — izmeklēšanas tiesnesis uzlika plaukstu uz nelielas grāmatas, aizsegdams virsrakstu. Augšējā malā melns uz balta rēgojās uzraksts «Pļehanovs».

—    Mēs lasījām dzejoļus, — nopūtās Stokmanis un ievilka papirosa dūmus, cieši saspiezdams pirkstu starpā gredzenoto kaula iemuti…

Otrā dienā, pelēkā un mākoņainā rītā, no ciemata izbrauca pasta divjūgs. Pakaļgalā, vīstīdams bārdu apsmulētā, īsā mēteļa apkaklē, snauzdams sēdēja Stokmanis. Viņam pie sāniem spiedās zobeniem apbruņoti kārtībnieki. Viens no tiem, bakurētains, sprogainiem matiem, ar červeļainiem, netīriem pirkstiem spieda Stokmaņa elkoni, šķielēdams uz viņu izbaiļu pilnām, palsām acīm, pieturēdams ar kreiso roku noplūksnāto zobena maksti.

Rati žigli putekļoja pa olnīcu. Aiz Panteleja Meļehova mājas, atspiedusies pret klona zedeņiem, viņus gaidīja lakatā ietinusies, maza sieviete.

Rati aiztrauca garām, un sieviete, spiezdama rokas pie krūtīm, metās tiem pakaļ.

—    Osjal… Osip Davidič! Ai, kā tad tā?!

Stokmanis gribēja pamāt viņai ar roku, bet bakurētai-

nais kārtībnieks palēcies sažrnaudza ap viņa roku savus netīros pirkstus un mežonīgā, aizsmakušā, balsī uzkliedza;

—    Sēdi! Gabalos sacirtīšu!…

Pirmoreiz savā vienkāršajā mūžā viņš redzēja cilvēku, kas uzstājas pret pašu ķeizaru.

II

Kaut kur aiz muguras pelēkā, gļotainā miglā palika garais ceļš no Maņkovo-Kaļitvenskas sādžas līdz Radzivilovas miestiņam. Grigorijs centās atcerēties nobraukto ceļu, bet nekas sakarīgs neiznāca; sarkanās staciju ēkas, vagonu riteņi, kas klaudzēja zem ļodzīgās grīdas, zirgu mēslu un siena smaka, bezgalīgie sliežu tīkli, kas trauca lokomotīvei no apakšas, dūmi, kas, garām slīdot, iespraucās pa vagonu durtiņām, ūsainais žandarma ģīmis uz perona tāpat Voroņežā, tāpat Kijevā …

Starpstacijā, kur bija jākāpj laukā, drūzmējās virsnieki un pelēkos kamzoļos tērpti, skūti cilvēki, kas sarunājās svešā, nesaprotamā valodā. Zirgus ilgi veda ārā no vagoniem pa laipām, ešelona vadītāja palīgs nokomandēja tos seglot un aizveda vairāk nekā trīssimt kazaku uz veterināro ambulanci. Ilgi vilkās zirgu apskates ceremonija. Tad sadalīšana pa sotņām. Skraidīja vahmistri un apakšvirsnieki. Pirmajā sotņā iedalīja gaišbēros zirgus; otrajā — sirmos un ābolainos; trešajā — tumšbēros; Grigoriju nošķīra ceturtajā, kur izraudzīja zirgus ar zeltainu spalvu un vienkārši bērus; piektajā — gaišrudos, bet sestajā — meļņus. Vahmistri sadalīja kazakus pa vadiem un aizveda pie sotņām, kas bija izkaisītas pa muižām un miestiņiem.

Brašais vahmistrs Kargins ar izvalbītām acīm un virsdienesta uzšuvēm, jādams garām Grigorijam, jautāja;

—    No kādas staņicas?

—• Vešenskas.

—    Strupastis? [8]

Grigorijs, citu staņicu kazakiem atturīgi ņirgājoties, klusēdams norija apvainojumu.

Ceļš izgāja uz šosejas. Donas zirgi, pirmoreiz ieraudzījuši šoseju, kāpa uz tās, ausis smailēdami un sprauslādami, kā uz ledus pārklātas upītes, vēlāk pierada un devās uz priekšu, sausi klaudzinādami jaunos, nenoberztos pakavus. Nīkulīgu mežiņu asmeņiem sagraizīta izpletās svešā Poļu zeme. Dūmakoja apmākusies, silta diena, un saule, arī it kā citāda nekā pie Donas, klaiņoja kaut kur aiz plīvurainā biezo mākoņu aizkara.

Radzivilovas muiža atradās četras verstis no starpstacijas. Pusceļā, žiglos rikšos jādams, kazakus panāca ešelona vadītājs ar raitnieku. Līdz muižai viņi aizjāja pusstundā.

•— Kas tas par ciematu? — vahmistram jautāja Mitjakinskas staņicas kazaciņš, rādīdams uz kailajām dārza koku galotnēm.

•— Ciemats? Aizmirsti ciematus, Mitjakinskas ērzeli! Te tev nav Donas apgabals.

—    Bet kas tas ir, tēvoc?

—    Kas es tev par tēvoci? Vai tu re, atradies radinieks! Tā, brālīt, ir kņazienes Urusovas muiža. Te novietosies mūsu ceturtā sotņa.

Noskumis glaudīdams zirga kaklu, Grigorijs spieda ar kājām kāpšļus un vēroja glīto divstāvu māju, dēļu sētu, savāda izskata saimniecības ēkas pagalmā. Viņi jāja gar dārzu, un kailie koki tāpat sačukstējās ar vēju kā tur, pamestajā, tālajā Donas zemē.

Garlaicīgi un truli sāka ritēt dzīve. Jaunie, no darba atrautie kazaki pirmajā laikā nīkuļoja, veldzinādami sirdi brīvo brīžu sarunās. Sotņa apmetās lielos, kārniņiem klātos blakus nameļos; gulēja uz lāvām gar logiem. Naktīs kā tāla gana stabule dūca no rūts atlupušais papīrs, ar ko bija aizlīmēta šķirba, un Grigorijs, visiem apkārt daudzbalsīgi krācot, ieklausīdamies šai dzinkstoņā, juta, ka viņš beidzas nost smagās, skaudrās skumjās. Smalkā, vibrējošā džinkstoņa kā ar knaiblēm knaibstīja kaut kur zem sirds; tādos brīžos viņam tik ļoti gribējās piecelties, ieiet kūtī, apseglot Bēri un dzīt viņu, šķiežot putas uz dobji dunošās zemes, līdz pašām mājām*

Pulksten piecos jāceļas, jākopj un jātīra zirgi. īsajā pusstundā, kamēr ar auzām pabaroja pie slitām zirgus, kazaki pārmija dažus teikumus.

—    Te nav gaisa, puiši!

—    Nevar izturēt!

Un vahmistrs — tas tik ir suns! Liek mazgāt zirgam nagus.

—    Tagad mājās bliņas ēd, meteņi…

—    Varētu ari meiču paspaidīt, ekl

—    Es, brāiīši, pagājušajā naktī sapnī redzēju, it kā mēs ar tēvu pļaujam pļavā sienu, bet visapkārt tik daudz cilvēku kā kumelīšu līdzās klonam, — mirdzinādams mīlīgās teļa acis, stāstīja rāmais Prohors Zikovs. — Mēs pļaujam, un zāle tā vien gulstas… Taisni sirds sāk lēkāt!

—    Sieva tagad saka: «Ko gan mans Mikoluška dara?»

—    Oho-ho-ho! Viņa, brālīt, droši vien ar vīratēvu spēlē pliko nabu.

—   Ei nu tu…

—    Neviena sieva, kurai vīrs projām, nemūžam nenoturēsies, sāņus nepašāvusi.

—    Par ko bēdājaties? Nav jau piena pods, pārnāksim no dienesta — arī mums tiks.

Lielākais jautrulis un nešpetnieks visā sotņā — nekaunīgais un pārgalvīgais Jegorka Zarkovs iejaucās sarunā, acis mirkšķinādams un neķītri smaidīdams:

—    Zināma lieta: tavs tēvs vedeklu mierā neliks. Pamatīgs kuilis. Tā reiz noticis… — viņš blisināja acis, vērodams klausītājus. — Viens tāds vecs āzis sācis uzmākties vedeklai, nelicis mierā, bet vīrs traucē. Un vai zināt, ko viņš izdomā! Nakti aiziet uz laidaru un tīšām atver durvis, lai visi lopi staigā pa pagalmu. Tad viņš saka dēlam: «Ak tu viens! Kāpēc durtiņas neaizvēri? Rau, visi lopi ārā, ej sadzen iekšā!» Viņš, redziet, domāja, ka dēls ies ārā un viņš pa to laiku pielīdīs pie vedeklas, bet dēlam slinkums. «Ej,» viņš pačukst sievai, «sadzen iekšā!» Sī arī iziet. Tā nu viņš guļ, klausās, bet tēvs nolien no mūrīša un uz ceļiem stumjas pie gultas. Dēls nav muļķis, paņem no sola pagali un gaida. Tēvs pielien pie gultas, un, tikko piebāž roku, dēls ar pagali — bliukš! — šim pa pliko pauri. «Tprus,» uzkliedz, «nolādētais! Sācis drānas zīst!…» Viņiem istabā naktīs telēns gulējis, tas mēdzis nākt klāt un'zīst drēbes. Dēls izliekas, ka uzbļāvis teļam, bet pats iezvēlis tēvam un guļ, klusē… Vecais aizlien atpakaļ līdz mūrītim, atguļas, spaida punu, bet tas izaudzis zoss olas lielumā. Guļ, guļ un saka: «Ivan, ei, Ivan!» — «Kas ir, tēt?» — «Kam tu tur iesiti?» — «Teļam,» šis atbild. Bet vecais viņam žēlabainā balsī: «Kas no tevis,» viņš saka, «velns lai parauj, par saimnieku iznāks, ja tu tā lopiņus sit?»

—    Tu gan vari muldēt.

—    Tevi pie ķēdes vajadzētu piesiet, bakurētaini!

—     Kas te par tirgu? Izklīst! — pienākdams uzbļāva vahmistrs, un kazaki smiedamies un jokodamies izklīda pie zirgiem. Pēc brokastīm gāja laukā ierindas mācībā. Apakšvirsnieki centās izpurināt veco mājas raugu.

—   Pierauj vēderu, ei, tu, cūkas zarna! . — Pa labi līdzināties, soļo-os!.4 .

—    Vads, stāt!

—    Arš!

—    Ei, tu, kreisajā malā, kā tu stāvi, velns lai parauj! …

Virsnieku kungi stāvēja nomaļus un, vērodami, kā kazakus dzenā pa plašo pagalmu, pīpēja, reizēm iejaukdamies apakšvirsnieku rīkojumos.

Raudzīdamies uz nolaizītajiem, stīvajiem virsniekiem labos, bālpelēkos šineļos un glīti pieguļošos formas tērpos, Grigorijs juta starp sevi un viņiem nepārkāpjamu neredzamu sienu: tur kārtīgi pulsēja cita — īpata, kazakiem nepierasti grezna dzīve bez netīrumiem, bez utīm, bez bailēm no vahmistriem, kas bieži zvēla pa zobiem.

Grigoriju un visus jaunos kazakus smagi nomāca notikums, kas norisa trešajā dienā pēc tam, kad viņi bija ieradušies muižā. Kazaki mācījās zirgu ierindā; niķīgais un straujais zirgs, kuru jāja Prohors Zikovs — puisis ar mīlīgajām teļa acīm, kas bieži sapņoja par tālo, burvīgo staņicu, iespēra vahmistra zirgam. Spēriens nebija stiprs un tikai viegli ieskrambāja kreisās kājas gurnu. Vahmistrs atroceniski iecirta Prohoram ar pātagu sejā un, jādams viņam ar zirgu virsū, uzkliedza:

—    Kur tu skaties?.., Kur skaties? Es tev, maitasgabalam, parādīšu! Tu man dabūsi iet trīs dienas ārpus kārtas par dieninieku..,

Sotņas komandieris, kas kaut ko pavēlēja vada virsniekam, redzēja šo notikumu un novērsās, zobena pušķi burzīdams, miegaini un ilgi žāvādamies. Prohors ar šineļa piedurkni noslaucīja asiņu svītru no piepampušā vaiga, viņam ietrīcējās lūpas.

Nolīdzinādams ierindā zirgu, Grigorijs raudzījās uz virsniekiem, bet tie sarunājās, it kā nekas nebūtu noticis. Pēc piecām dienām Grigorijam pie dzirdinātavas iekrita akā spainis, vahmistrs kā vanags metās viņam virsū, pacēla roku.

—    Neaiztiec!.., — dobji izgrūda Grigorijs, raudzīdamies zem grodiem ņirbošajā ūdenī.

—    Ko? Lien nu, rāpuli, velc ārā! Purnu sašķaidīšu!.,.

—    Izvilkšu, bet tu neaiztiec! — nepaceldams galvu, lēni stiepa vārdus Grigorijs.

Bijuši pie akas kazaki — viss izvērstos citādi: vahmistrs, bez šaubām, būtu piekāvis Grigoriju, bet zirgkopji atradās pie sētas un nevarēja sarunu dzirdēt. Vahmistrs, iedams klāt Grigorijam, skatījās atpakaļ uz tiem, krāca, valbīdams ļaunās acis, kas dusmās bija kļuvušas neprātīgas.

—    Ko tu man saki? Kā tu runā ar priekšniecību?

—    Tu, Semjon Jegorov, neuzbāzies!

—   Vai tu man draudi?… Es tevi pataisīšu mīkstu!,..

—    Dzirdi, — Grigorijs atrāva galvu no grodiem, — ja tu man kādreiz iezvelsi, — lai nāk kas nākdams, es tevi nositīšu! Saproti?

Vahmistrs izbrīnā plātīja kvadrātveidīgo karpas muti, neatrazdams atbildi. Brīdis, kad varēja pārmācīt, bija palaists garām. Grigorijā nobālusī kaļķu krāsas seja nesolīja nekā laba, un vahmistrs apjuka. Viņš gāja projām no akas; dubļos pie caurules, pa kuru izgrebtajās silēs lēja ūdeni, viņam paslīdēja kāja, un, tikai labu gabaliņu pagājis, viņš iesaucās, vicinādams dūri kā veseri:

—    Sotņas komandierim ziņošu! Paziņošu visu sotņas komandierim!

Komandierim gan viņš nez kāpēc nekā neteica, bet Grigoriju pāris nedēļu dīdīja vienā dīdīšanā: piesējās katram sīkumam, ārpus kārtas sūtīja sardzēs un vairījās sastapties ar viņu skatieniem.

Garlaicīgais, vienmuļais dienas sadalījums nogurdināja līdz nāvei. Kamēr nāca vakars, kad taurētājs nopūta jundu, bija jānīkst kājnieku un zirgu ierindas apmācībās, jākopj, jātīra un jābaro pie slitām zirgi, jākaļ galvā reglamenta nejēdzības, un tikai pulksten desmitos, pēc pārbaudes un sardžu norīkojumiem, visi sastājās lūgsnai, Un vahmistrs, nokatīdams savām apaļajām alvas acīm rindu, uzsāka jau no dzimšanas aizsmakušā balsī «Mūsu tēvu».

No rīta gāja vaļā tā pati gvelža, un dienas ritēja dažādas un tai pašā laikā līdzīgas kā dvīņu māsas.

Visā muižā bez vecās pārvaldnieka sievas bija viena sieviete, uz kuru kārām acīm skatījās visa sotņa, ari virsnieki, — pārvaldnieka jaunā, glītā kalpone — poliete Fraņa. Viņa bieži skraidelēja no mājas uz virtuvi, kur valdīja vecais, bezuzacainais pavārs.

Maršētāju vados sadalītā sotņa nopūzdamās, acis mirkšķinādama, pavadīja Fraņas pelēko brunču švīkoņu. Juzdama sev pievērstos neatlaidīgos kazaku un virsnieku skatienus, Fraņa it kā mazgājās iekāres straumēs, ko izstaroja trīs simti acu, un, izaicinoši gorīdama gūžas, tecēja no mājas virtuvē, no virtuves mājā, uzsmaidīdama visiem vadiem pēc kārtas un virsnieku kungiem atsevišķi. Pēc viņas labvēlības tīkoja visi, bet dzirdēja runājam, ka panākumus guvis tikai sotņiks ar cirtainajiem matiem, kas bija noaudzis biezām spalvām.

Tas notika jau priekšpavasarī. Todien Grigorijs bija zirgu staļļa dieninieks. Viņš biežāk uzturējās tajā kūts galā, kur lāgā nesatika virsnieku zirgi, kam līdzās atradās ķēve. Bija pusdienu pārtraukums. Grigorijs patlaban bija noslānījis ar pātagu baltkājaino jesaula zirgu un ieskatījās sava Bēra nodalījumā. Zirgs valgi čamstināja sienu, ar iesārto aci pagreizi skatījās uz saimnieku, pieraudams pakaļējo, malkas cirsmā cietušo kāju. Sakārtodams viņam apaušus, Grigorijs izdzirda soļu dimu un apspiestu kliedzienu staļļa tumšajā kaktā. Viņš devās gar zirgu stāvvietām, mazliet brīnīdamies par neparasto troksni. Viņam aizšļāca acis bieza tumsa, kas negaidot ieplūda ejā. Noblākšķēja staļļa durvis, un kāda klusināta balss čukstot uzsauca;

—    Ātrāk, puiši!

Grigorijs paātrināja soļus.

— Kas tur ir?

Viņam uzgrūdās virsū apakšvirsnieks Popovs, kas taustīdamies virzījās uz durvīm.

—   Tu, Grigorij? — viņš čukstēja, uzlikdams savas ķetnas Grigorijam uz pleciem.

—    Pagaidi! Kas tur notiek?

Apakšvirsnieks noķiķināja vainīgu smiekliņu un saķēra Grigoriju aiz piedurknes.

—    Tur… Pag, kurp tu iesi?

Grigorijs izrāva roku un atgrūda vaļā durvis. Pa tukšo pagalmu staigāja raiba vista ar apgrieztu asti un, nezinādama, ka pavārs nolēmis rīt izvārīt no viņas panam pār

valdniekam zupu, ejot kašāja mēslu čupu un kluksteja, pārdomādama, kur izdēt olu.

Gaisma, kas iesitās Grigorijam acīs, uz brīdi apžilbināja viņu. Grigorijs aizlika acīm priekšā plaukstu un pagriezās, izdzirdis tumšajā staļļa kaktā troksni, kas arvien vairāk pieauga. Ar roku pieskardamies sienai, viņš devās turp; uz sienas un barības redelēm pretim durvīm dejoja saules zaķītis. Grigorijs gāja, viebdamies no gaismas, kas bija apžilbinājusi redzokļus. Viņam pretī nāca jokupēteris Zarkovs. Tas, galvu purinādams, ejot pogāja ciet noļukušo bikšu priekšu.

—    Ko tu? … Ko jūs te darāt? …

—   Ej -ātrāk! — čukstēja Zarkovs, elpodams Grigorijam sejā smirdošu elpu no savas netīrās mutes.

—    Tur … tur brīnumlietas!… Puiši tur ievilkuši Fraņu… Nogāzuši zemē… — Zarkovs ieņirdzās un, aprāvis smieklus, Grigorijā grūsts, dobji atsitās ar muguru pret baļķu sienu. Grigorijs skrēja turp, kur dzirdēja burzmu, viņa ieplestajās, pie tumsas pieradušajās acīs balsnīja drausmas. Kaktā, tur, kur atradās zirgu segas, drūzmējās kazaki — viss pirmais vads. Grigorijs, ne vārda nesakot un grūžot kazakus uz visām pusēm, izspraucās priekšā. Uz grīdas, nekaunīgi un baismi izpletuši baltās kājas, nekustīgi gulēja Fraņa; uz galvas viņai bija uzmestas zirgu segas, brunči saplēsti un uzrauti virs krūtīm. Kāds kazaks, neskatīdamies uz biedriem, greizi smaidīdams atgāja līdz sienai, dodams vietu nākamajam. Grigorijs metās atpakaļ un skrēja uz durvīm.

—    Vahmistr …

Kazaki panāca viņu pie pašām durvīm un, grūzdami atpakaļ, ar plaukstu aizspieda viņam muti. Grigorijs no apkakles līdz apakšai pārplēsa vienam kreklu, paguva iespert otram ar kāju vēderā, bet viņu pievārēja, tāpat kā Fraņai, uzmeta viņam uz galvas zirgu segu, sasēja rokas un klusēdami, lai nepazītu pēc balss, aiznesa un iemeta viņu tukšās barības redelēs. Smakdams nost zem smirdošās zirgu segas vilnas, Grigorijs mēģināja kliegt, dauzīja ar kājām starpsienu. Viņš dzirdēja sačukstamies tur, kaktā, čīkstam durvis, kas ielaida un izlaida kazakus. Pēc minūtēm divdesmit viņu atbrīvoja. Pie ieejas stāvēja vahmistrs un divi cita vada kazaki.

—    Ciet klusu! — sacīja vahmistrs, ātri mirkšķinādams acis un skatīdamies sāņus.

Nedari muļķības, citādi.., ausis nogriezīsim! — pasmaidīja Duboks — cita vada kazaks.

Grigorijs redzēja, kā divi kazaki pacēla pelēku vīstokli — Fraņu (viņai, asā leņķī izspiezdamās zem brunčiem, nekustīgi karājās kājas) un, uzkāpuši uz redelēm, izmeta ārā pa sienā izlauztu caurumu, no kura varēja atraut vāji pienaglotu pusbaļķi. Siena bija dārza pusē. Virs katras stāvvietas bija nokvēpis, netīrs, mazs lodziņš. Kazaki sāka klaudzināt ar kājām, rāpdamies uz starpsienām, lai paskatītos, ko darīs ārā nokritusī Fraņa; daži steidzās laukā no staļļa. Dzīvnieciska ziņkāre urdīja arī Grigoriju. Pieķēries pie starpsienas, viņš ar rokām uzvilkās līdz lodziņam un, atradis kājām atbalstu, paskatījās lejup. Vairāki desmiti acu raudzījās pa apkvēpušajiem lodziņiem uz to, kas gulēja sienmalē. Viņa gulēja uz muguras, sakļaudama un izplezdama kājas kā dzirkles, kārpīja ar pirkstiem pie sienas kūstošo sniedziņu. Viņas seju Grigorijs neredzēja, bet dzirdēja pie lodziņiem glūnošo kazaku aizturētos šņācienus, patīkamo un mīksto siena čaboņu.

Viņa gulēja ilgi, tad piecēlās četrrāpus. Viņai trīcēja ļodzīgās rokas. Grigorijs to skaidri redzēja. Grīļodamās viņa piecēlās kājās un izpūrusi, sveša un nepazīstama ilgu, ilgu skatienu vērās lodziņos.

Un gāja projām, ar vienu roku ķerdamās pie sausseržu krūmiņiem, ar otru balstīdamās pie sienas un atgrūzdamās no tās.,.

Grigorijs nolēca zemē, ar plaukstu berzēdams kaklu; viņam trūka elpas.

Pie durvīm kāds — viņš pat neatcerējās, kas, — viņam lietišķi un skaidri pateica:

—    Ja žvankstēsi kādam, — dieva vārds, nositīsim! Nu?

Apmācību laikā vada virsnieks, ieraudzījis Grigorijā

šinelim atrauto pogu, jautāja:

—    Kas tevi plēsis? Kas tad tā par kārtību?

Grigorijs paraudzījās uz aplīti, ko atrautā poga bija

iespiedusi vadmalā; atmiņu satraukts, viņš pirmoreiz pēc ilga laika tik tikko nesāka raudāt.

III

Pār stepi dzeltena saules svelme. Dzelteni putekļi kūp pār nenopļautiem, nobriedušiem kviešu laukiem. Pie pļaujmašīnas daļām nevar ne roku piedurt. Nevar galvu pacelt

uz augšu. Zilgandzeltenais debess jums versmē sakarsēts līdz kvēlei. Tur, kur beidzas kvieši, zied safrānkrāsas ceļamoliņi.

Ciemats pārvietojies stepē. Pļauj rudzus. Pie pļaujmašīnām netaupa zirgus, tie aizelšas tveicē, kodīgos putekļos, gārdzoņā, karstumā… Vējš, kas retām strāvām uzplūst no Donas, ceļ uz augšu putekļus; ietin dzēlīgo sauli dūmakā kā plīvurā.

Petro, kas meta no pļaujmašīnas labību, kopš rīta bija izdzēris pusi kubla, kurā saiet divi spaiņi. Dzēra silto, riebīgo ūdeni, bet pēc brīža mute bija jau sausa, mirka krekls un apakšbikses, no sejas tecēja sviedri, ausīs džinkstēja, vārdi kā dadži spiedās kaklā. Darja, aptinusi seju ar lakatiņu, atpogājusi krekla izgriezumu, krāva labību gubās. Ieplakā starp brūnajām krūtīm krājās pelēkas sviedru lāses. Pļaujmašīnā iejūgtos zirgus dzina Natālija. Apsvilušie vaigi viņai tvīka kā bietes, acis asaroja. Pantelejs Prokofjevičs staigāja gar vāliem kā ūdenī izpeldējies. Mitrais, nežūstošais krekls dedzināja miesu. Likās, ka nevis bārda viņam slīd no sejas uz krūtīm, bet melna izkususi ratu zieža.

—        Vienās putās, Prokofič? — braukdams garām, no vezuma uzsauca Hristoņa.

—         Slapjš! — Prokofjevičs pameta ar roku un kliboja tālāk, noslaucīdams ar krekla malu mitrumu, kas bija sakrājies uz vēdera.

—    Petro, — iesaucās Darja, — ak, met jel mieru!

—    Pag, nobrauksim līdz lauka galam.

—    Nogaidīsim, lai pāriet karstums. Man pietiek!

Natālija apturēja zirgus aizelsusies, it kā viņa būtu

vilkusi pļaujmašīnu, nevis zirgi. Pie viņiem pienāca Darja, lēnām šļūkādama pa rugājiem netīrās, kurpēs noberztās kājas.

—    Petjuška, te taču dīķis nav tālu.

—    Nav gan tālu — verstis trīs!

—    Derētu izpeldēties.

—    Kamēr aiziesim… — nopūtās Natālija.

—    Kāda velna pēc iet? Izjūgsim zirgus un jāšus!

Petro bažīgi pavērās tēvā, kas krāva gubu, un pamāja

ar roku:

—    Izjūdziet, sievasl

Darja atsprādzēja atsaites un braši uzlēca ķēvei mugurā. Natālija, savilkdama sasprēgājušās lūpas smaidā,

pieveda zirgu pie pļaujmašīnas, un taisījās kāpt tam mugurā no pļaujmašīnas sēdekļa.

—        Dod šurp kāju, — palīdzēja Petro, sēdinādams viņu zirgā.

Viņi sāka jāt. Darja kailiem ceļgaliem un pakausī nošļukušu lakatiņu aizauļoja pa priekšu. Viņa sēdēja zirgā kā kazaks, un Petro nenocietās, nosauca viņai pakaļ:

—    Ei, pielūko, noberzīsi!

—    Nebaidies! — Darja atmeta ar roku.

Jādams pāri vasaras ceļam, Petro paskatījās pa kreisi. Tālumā pa pelēko ceļa skaustu no ciemata puses ātri trauca putekļu kamols, mainīdams savu veidu.

—    Kāds jāj, — Petro piemiedza acis.

—    Atri! Rau, kādi putekļi! — Natālija brīnījās.

—        Kas tas varētu būt? Daška! — Petro uzsauca sievai, kas jāja pa priekšu. — Pagaidi, palūkosim, kas tas par jātnieku!

Kamoliņš iekrita ieplakā un izkļuva no turienes tik liels kā skudra.

Caur putekļiem pavīdēja jātnieka stāvs. Pēc minūtēm piecām varēja skaidrāk saredzēt. Petro centās saskatīt, uzlicis netīro plaukstu uz darba salmenes malas.

—    Tā var nobeigt zirgu, trenc aulekšiem.

Viņš sadrūmis noņēma no cepures malas roku, tāda kā mulsa bija pieskārusies viņa sejai un sastingusi sacelto uzacu starpā.

Tagad jau jātnieks bija skaidri redzams. Viņš trauca straujos auļos, ar kreiso roku pieturēja cepuri, labajā ļengani plandījās noputējis, sarkans karodziņš.

Viņš aizlēkšoja tik tuvu garām no ceļa nojājušajam Petro, ka bija dzirdami dobjie zirga gārdzieni, ieraujot plaušās svelmaino gaisu, un uzkliedza, atņirdzis kvadrātveidīgo pelēkas akmeņu krāsas muti:

—    Trauksme!

Pēdās, ko viņa zirga pakavs atstāja putekļos, iekrita iedzeltens putu vīšķis. Petro pavadīja ar acīm jātnieku. Tik vien palika atmiņā kā nodzītā zirga smagā gārdzoņa un, kad pameta acis viņam pakaļ, slapjie zirga krusti, kas dzalkstīja kā tērauds.

Vēl pilnīgi neaptvēris uzbrukušo nelaimi, Petro stulbi pavērās putekļos trīcošajā putu vīšķī, stepē, kas kā viļņaina nogāze slīga lejup līdz ciematam. No visām malām pa dzeltenajiem, nopļautajiem labības laukiem uz ciematu lēkšoja kazaki. Pa stepi līdz pašam blāvā dūmakā dzeltējošajam pauguram jātnieki sacēla putekļu kamoliņus, bet tur, kur, izkļuvuši uz ceļa, lēkšoja barā, uz ciemata pusi vilkās gara, pelēka putekļu aste. Kazaki, kas bija iesaistīti karaklausībā, pameta darbu, izjūdza no pļaujmašīnām zirgus un joņoja uz ciematu. Petro redzēja, kā Hristoņa izjūdza no ratiem savu gvardes zirgu un aizauļoja, izstiepis garās kājas, skatīdamies atpakaļ uz Petro.

—    Kas tad tas? — ievaidējās Natālija, izbailēs ieplestām acīm vērdamās Petro, un viņas skatiens — tā skatās zaķis, uz kuru tēmē mednieks, — lika Petro atjēgties.

Viņš pieauļoja pie apmetnes; strauji nolēcis no zirga, uzrāva kājās darba steigā nomestās bikses un, pamājis tēvam ar roku, izgaisa tādā pašā putekļu mākonītī kā tie, kas kā pelēki, kustīgi lāsumi raibināja tveicē izkaltušo stepi.

IV

Laukumā drūzmējās pelēks pūlis. Rindās novietoti zirgi, kazaku kara piederumi, formas tērpi ar dažādiem uzpleču numuriem. Galvas tiesu garāki par armijas kazakiem, kā holandiešu zosis starp mazajiem mājputniem klaiņoja atamanieši zilām cepurēm galvā.

Krogs slēgts. Kara pristavs drūms un noraizējies. Gar žogiem olnīcās — svētku drēbēs ģērbušās sievas. Viens vienīgs vārds raibināja pūli: «mobilizācija». Apreibušas, sakarsušas sejas. Satraukums pielīp zirgiem — īdieni un spērieni, nikni zviedzieni. Pār laukumu zemu plīvo putekļi, laukumā tukšas degvīna pudeles, lētu konfekšu papīriņi.

Petro veda aiz pavadas apsegloto zirgu. Pie sētas brašs, melns atamanietis, pogādams ciet neaptverami platās zilās bikses, viebj muti baltzobainā smaidā; viņam līdzās kā pelēka paipala tarkšķ neliela kazaciene — varbūt sieva, varbūt mīļākā.

—    Tu man šās netikles dēļ velnu redzēsi! — sola kazaciene.

Viņa ir piedzērusi, izspūrušajās matu pinkās sauleņu čaulas, izrakstītā lakata gali atraisīti. Atamanietis, savilkdams jostu, pietupstas, smaida, zem sakrokotās bikšu jūras gadu vecs teļš izies cauri — neaizķersies.

—    Neuzbāzies, Maška.

—    Suns nolādētais! Brunču varonis!

—    Un kas par to?

—    Ak tu, nekauņa tāds!

Un līdzās vahmistrs ar sarkanas bārdas ieskautu seju ķīvējas ar artilēristui

—         Nekā nebūs! Pastāvēsim vienu dienu — un uz mājām!

—    Bet ja nu karš?

—         Fi, mīļais draugs! Kura lielvalsts noturēsies mums pretī?

Līdzās pūlī nesakarīgas, saraustītas valodas; skaists pusmūža kazaks uztraucas:

—         Mums gar viņiem nav nekādas daļas. Lai viņi karo, bet mums labība nenovākta!

—        Tīrais posts! Rau, cik cilvēku sadzīts, bet tagad ik diena zelta vērta.

—    Lopi izbradās labības gubas.

—    Pie mums jau miežus sāka pļaut.

—    Tātad eistreiķu ķeizaru nomieguši?

—    Troņmantnieku.

—    Kazak, kādā pulkā?

—    Ei, karabrāl, bagāts esi kļuvis, velns parāvis!

—    Ha, Stjoška, no kurienes tu?

—    Atarnans saka, esot tāpat sadzīti, drošs kas drošs.

—    Nu, kazaki, turieties!

—         Ja viņi vēl gadiņu pagaidītu, es būtu ārā no trešās kārtas.

—         Bet kāpēc tu, vectēv? Vai vēl neesi dienestu atšņāpis?

—         Kad sāks ļaudis šķaidīt, — nokļūs arī līdz vectēviem.

—    Monopolu aizslēguši!

—         Ak tu, vientiesis tāds! Pie Marfutkas kaut mučeli var nopirkt.

Komisija sāka apskati. Uz pārvaldes māju trīs kazaki aizveda piedzērušu, asinīm notašķītu kazaku. Atpakaļ zveldamies, viņš plēsa sev kreklu, valbīja kalmika acis un gārdza:

—         Es šos zemniekus līdz asinīm! Lai zina, kas ir Donas kazaks!

Apkārtējie, ceļu griezdami, atzinīgi smīnēja, juta līdz.

—    Sadod viņiem!

—    Par ko viņš saņemts ciet?

—    Kādu zemnieku piekāvis.

—    Tā viņiem vajag!

—    Mēs tiem vēl iegriezīsim.

—         Es, brālīt, tūkstoš deviņsimt piektajā gadā soda ekspedīcijā piedalījos. Tad tik bija joki!

—    Būs karš — mūs atkal dzīs soda ekspedīcijās.

—        Pietiks! Lai ņem brīvprātīgos. Lai izdarās policija, mums tomēr par kaunu.

Mohova veikalā pie letes burzma, jezga. Iereibušais Ivans Tomiļins piesienas saimniekiem. Viņu cenšas nomierināt pats Sergejs Platonovičs; viņa kompanjons Jemeļjans Konstantinovičs Čaca kāpjas atpakaļ uz durvīm.

—         Nu, tā tacu nevar… Goda vārds, tā tacu cūcība! Zēn, skrej čakli pie atamana!

Tomiļins, slaucīdams nosvīdušās plaukstas biksēs, mācas tieši virsū sadrūmušajam Sergejam Platonovičam:

—         Spaidīji mani ar vekseli, riebekli, bet tagad tev bail? Tā ir! Likšu pa ģīmi — ko tu man padarīsi? Esi nolaupījis mums kazaku tiesības. Ak tu, maitasgabals! Riebeklis tāds!

Ciemata atarnans centās apvārdot kazakus, kas drūzmējās viņam apkārt.

—         Karš? Ne, nebūs. Viņa labdzimtība kara pristavs teica, ka tas tikai izskata pēc. Varat būt mierīgi.

—    Labi! Kad atgriezīšos mājās, tūliņ uz lauka.

—    Darbs taču paliek nedarīts!

—         Saki, dieva dēļ: ko priekšniecība domā? Man taču apsēts vairāk nekā simt desetīnu.

—    Timoška! Pasaki mūsējiem, ka rīt atgriezīsimies.

—    Ļaikam ziņojumu lasa? Dosimies turp!

Laukums dūca līdz vēlam vakaram.

*

Pēc četrām dienām sarkanie vagoni veda kazakus pulkiem un baterijām uz Krievijas un Austrijas robežu.

Karš…

Ap silēm — zirgu sprauslāšana un sulīga mēslu smaka. Vagonos tās pašas sarunas un dziesmas, visbiežāk:

Dona klusā, Dona svētā — Kājās ceļas varenā, Paša cara izredzētā, Viņam paklausīga tā.

Stacijās — ziņkārgodbijīgi skatieni, kas tausta kazaku bikšu svītras; sejas, no kurām vēl nav noskalots spēcīgais darba iedegums.

Karš!…

Laikraksti kauc aizrīdamies…

Stacijās sievietes vicināja kazaku ešeloniem mutautiņus, smaidīja, svieda papirosus un saldumus. Tikai šaipus Voroņežas tai vagonā, kur kopā ar pārējiem trīsdesmit kazakiem svīda Petro Meļehovs, pabāza galvu vecs, iereibis dzelzceļnieks un, grozīdams plāno deguntiņu, jautāja:

—    Vai braucat?

—         Kāp iekšā pie mums, vectēv, — viens atbildēja par visiem.

—        Ak jūs, mani mīļie kaujamie lopiņi! — Un ilgi sirdīgi kratīja galvu.

V

Jūnija beigās pulks izgāja manevros. Saskaņā ar divīzijas štāba rīkojumu pulks pilnā kaujas gatavībā veica pārgājienu līdz Rovnas pilsētai. Tās apkaimē novietojās divas kājnieku un daļa jātnieku divīzijas. Ceturtā sotņa apmetās Vladislavkas sādžā.

Pēc pāris nedēļām, kad ilgos manevros nomocītā sotņa bija iekārtojusies Zaboroņas miestiņā, no pulka štāba atauļoja sotņas komandieris apakšjesauls Polkovņikovs. Grigorijs ar sava vada kazakiem atpūtās teltī. Viņš redzēja, kā pa šauro ielas gultni putām pārklātā zirgā aizIēkšoja garām apakšjesauls.

Pagalmā sāka rosīties kazaki.

—        Vai atkal būs jādodas ceļā? — ieminējās Prohors Zikovs un nogaidoši ieklausījās.

Vada apakšvirsnieks iesprauda cepures iedrēbē adatu (viņš bija lāpījis noplīsušās bikses).

—    Skaidrs, ka jādodas ceļā.

•— Neļauj pat atpūsties, velni tādi!

—        Vahmistrs teica, ka ieradīšoties brigādes komandieris.

—        Ta-ta-ta-tri-tri-ta-ti-ta!… — taurētājs vēstīja trauksmi.

Kazaki uzlēca kājās.

—    Kur palicis tabakas maks? — sāka rosīties Prohors,

—    Se-e-eglot!

—         Ej ratā ar savu tabakas maku! — skriedams iesaucās Grigorijs.

Pagalmā iesteidzās vahmistrs. Ar roku pieturēdams zobenu, aizrikšoja līdz zirgu slitai. Kazaki apsegloja zirgus reglamentā paredzētajā laikā. Grigorijs rāva ārā telts mietus; apakšvirsnieks paguva viņam iečukstēt:

—    Karš, brālīti

—    Ko muldi?

—    Dieva vārds, vahmistrs pateica!

Viņi norāva teltis. Ielā kārtojās sotņa.

Sotņas komandieris uz nemierīga zirga grozījās ierindas priekšā.

—         Vadu kolonnās!,,. — pāri ierindai noskanēja viņa spalgā balss.

Sāka klaudzēt zirgu pakavi. Sotņa rikšos izjāja no miestiņa uz lielceļa. No Kusteņas sādžas mainīgā gaitā uz staciju devās pirmā un piektā sotņa.

Dienu vēlāk pulks kāpa ārā no vagoniem Verbu stacijā, trīsdesmit piecas verstis no robežas. Aiz stacijas bērziņiem ausa gaisma. Likās, būs jauks rīts. Uz sliedēm dārdēja lokomotīve. Spīdēja rasas nolakotās sliedes. Pa laipām no vagoniem sprauslādami nāca lejā zirgi. Aiz ūdenssūkņa sasaucās balsis, atskanēja dobja komanda.

Ceturtās sotņas kazaki pie pavadas veda zirgus aiz pārbrauktuves. Mēļajā, gaistošajā tumsā plūda vilkanas balsis. Blāvi zilgoja sejas, zirgu kontūras izplūda un kļuva nesaskatāmas.

—    Kura sotņa?

Bet kur tu tāds esi pieklīdis?

—    Es tev rādīšu, nelieti! Kā tu runā ar virsnieku?

Esmu vainīgs, jūsu labdzimtība!… Pārskatījos.

—    Jāj tālāk, jāj tālāk!

—    Ko tu te tūļājies? Lokomotīve nāk, kusties!

—    Vahmistr, kur tev trešais vads?

—    So-o-otņa-a-a, veicīgāk!

Bet kolonnā klusi, pusbalsī:

—    Veicīgāk, velns lai parauj, divas naktis negulējuši.

—         Sjomka, dod ievilkt dūmu, kopš vakara neesmu pīpējis.

—    Ērzeli pievaldi…

—    Pavadas siksnu pārgrauzis, velns tāds!

—    Bet manējam priekškājām nokrituši pakavi.

Ceturtajai sotņai ceļu aizsprostoja cita sotņa, kas nogriezās sāņus.

Zilganajā debess bālumā bija spilgti redzami kā ar tušu iezīmētie jātnieku silueti. Kazaki jāja pa četri rindā.

Līgojās pīķi, kas Izskatījās kā kaili sauleņu kāti. Paretam iežvadzējās kāpslis, iečīkstējās segli.

—    Ei, brālīši, uz kurieni jūs?,

—    Pie radinieces kristībās.

—    Ha-ha-ha-ha!

—    Klusu! Kas par sarunām?

Prohors Zikovs, ar plaukstu aptverdams apkalto seglu loku, ieskatījās Grigorijam sejā un čukstus vaicājas

—    Vai tev, Meļehov, nav bail?

—    No kā tad baidīties?

—    Kā tad ne, varbūt šodien dosimies kaujā.

—    Lai arī!

—        Bet man bail, — Prohors atzinās un nervozi vīstīja pirkstos rasā apglumušo pavadu. — Visu nakti vagonā negulēju. Nenāk miegs, sit vai nost.

Sotņas priekšgals salīgojās un sāka slīdēt uz priekšu, sakustējās ari trešais vads, vienmērīgi sāka soļot zirgi, sašūpojās un aizīrās pie kājām piestiprinātie pīķi,

Nolaidis pavadu, Grigorijs snauda. Viņam likās* nevis zirgs elastīgi cilā priekškājas, šūpodams viņu seglos, bet viņš pats iet nez kurp pa siltu, melnu ceļu un var iet tik neparasti viegli un līksmi.

Prohors kaut ko runāja pie auss, viņa balss sajaucās ar seglu čīkstoņu, pakavu klaudzoņu, netraucējot bezdomu snaudu, kādā viņš bija iegrimis.

Viņi jāja pa lauku ceļu. Ausīs ieaijādams džinkstēja klusums. Gar ceļmalu rasā kūpēja nobriedušas auzas. Zirgi stiepās pēc zemajām skarām, raudami kazakiem no rokļm ārā pavadas. Mīlīga gaisma līda Grigorijam zem acu ķļakstiern, kas bija pietūkuši no negulēšanas, Grigorijs pacēla galvu un dzirdēja to pašu vienmuļo Prohora balsi, kas čīkstēja kā rati.

Viņu Uzmodināja dobja, dārdoša dunoņa, kas pēkšņi atplūda no tālā auzu lauka.

—    Sauj! — Prohors gandrīz iekliedzās.

Bailes saduļķoja viņa teļa acis. Grigorijs pacēla galvu: viņam priekšā vienādā taktī ar zirga muguru kustējās pelēkais vada apakšvirsnieka šinelis, ceļmalā stinga druva ar nenopļautu labību, ar cīruli, kas dejoja telegrāfa staba augstumā. Sotņa atžirga, dobjais šāviena dārds bija izskrējis tai cauri kā elektriskā strāva. Apakšjesauls Polkovņikovs, apšaudes satraukts, sāka vest sotņu rikšos. Aiz pamesta kroga, pie kura savijās lauku ceļi, sotņa sastapa bēgļu pajūgus. Sotņai aizjoņoja garām grezni tērptu dragūnu eskadrons. Rotmistrs ar rūsganu vaigu bārdu, jādams uz ruda sugas zirga, ironiski noskatījās kazakos un piecirta piešus. Purvainā un staignā ieplakā bija iestrēgusi haubiču baterija. Braucēji bendēja zirgus, apkārt rosījās apkalpe. Liels, bakurētains artilērists nesa no kroga klēpi dēļu, kas droši vien bija izplēsti no sētas.

Sotņa pajāja garām kājnieku pulkam. Zaldāti ar saritinātiem šineļiem soļoja ātri, saule atspīdēja viņu noberztajos katliņos un durkļu asmeņos. Pēdējās rotas jefreitors, mazs, bet ņiprs, meta Grigorijam ar dubļu piku.

—    Ķer, būs ar ko sviest austriešiem!

—    Nemuļķojies, siseni! — Grigorijs ar pātagu pāršķēla gaisā dubļu piku.

—    Kazaciņi, nododiet viņiem mūsu sveicienus!

—    Gan paši tiksieties!

Priekšējā kolonna uzsāka bezkaunīgu dziesmu; zaldāts ar resnu sievietes dibenu atmuguriski soļoja līdzās kolonnai, ar plaukstām plakšķinādams pa īsajiem stulmiem. Virsnieki smīnēja. Skaudrā nojauta, ka briesmas nav tālu, tuvināja viņus zaldātiem, padarīja iecietīgākus.

No kroga līdz Goroviščukas sādžai kā kāpuri vilkās kājnieku daļas, vezumrindas, baterijas, lazaretes. Bija jūtama tuvo kauju nāves elpa.

Šaipus Berestečkas sādžas ceturto sotņu panāca pulka komandieris Kaļedins. Viņam līdzās jāja karaspēka vecākais. Grigorijs, noskatīdamies pakaļ staltajam pulkvedim, dzirdēja, ka karaspēka vecākais satraukts viņam teica:

—    Trīsverstu kartē, Vasilij Maksimovič, šī sādžiņa nav atzīmēta. Mēs varam nokļūt neveiklā stāvoklī.

Pulkveža atbildi Grigorijs nedzirdēja. Dzīdamies viņiem pakaļ, aizlēkšoja garām adjutants. Viņa zirgs kliboja ar kreiso pakaļkāju. Grigorijs automātiski novērtēja adjutanta zirgu.

Tālumā gar slīpajām lauka nogāzēm parādījās sādžas mājeles. Pulks jāja mainīgā riksī, un zirgi manāmi svīda. Grigorijs ar plaukstu taustīja sava Bēra tumšo kaklu un skatījās apkārt. Aiz sādželes bija redzamas meža galotnes, kas ar savām zaļajām smailēm urbās zilajā debess jumā. Aiz meža pieņēmās lielgabalu dārdoņa; tagad tā satrauca jātnieku dzirdi un lika ausīties zirgiem, pa starpām skanēja šauteņu zalves. Tālu aiz meža gaisa šrapneļu sprādzienu dūmi, šauteņu zalves novirzījās kaut kur pa labi no meža, gan pieklusdamas, gan kļūdamas stiprākas.

Grigorijs asi uztvēra katru skaņu, viņa nervi arvien vairāk saspringa. Prohors Zikovs nemierīgi trinās seglos un pļāpāja bez apstājas.

—    Grigorij, šauj, — izklausās tā, it kā zēni ar nūju vilktu pa mietu žogu. Vai ne?

—    Ciet klusu, dulburi!

Sotņa virzījās uz sādželes pusi. Pagalmos mudžēt mudžēja zaldāti; būdās kņada, jo saimnieki posās prombraukšanai. Visiem iedzīvotājiem sejā satraukums un neziņa. Vienā sētā Grigorijs, garām jādams, redzēja: zaldāti sakūruši ugunskuru zem šķūņa jumta, bet saimnieks — garš, sirms baltkrievs, pēkšņās nelaimes nomākts, iet garām, nepievērsdams tam uzmanību. Grigorijs redzēja, kā viņa ģimene meta ratos spilvenus ar sarkaniem pārvalkiem, dažādas grabažas, bet saimnieks rūpīgi nesa pārlūzušu, nekam nevajadzīgu riteņa loku, kas varbūt desmit gadu bija mētājies uz pagrabaugšas.

Grigorijs brīnījās par nesaprātīgajām sievām, kas stiepa uz ratiem puķu podus, svētbildes, bet atstāja mājās nepieciešamas un vērtīgas mantas. Pa ielu puteņoja no spilvena palaistas dūnas. Visur gruzduma un apsmakuša pagraba dvinga. Jājot tālāk, viņi sastapa pretim skrejošu ebreju. Viņa šaurā, it kā ar zobenu pāršķeltā mutes šķirba atpletās kliedzienā:

—    Kozak' kungs! Kozak* kungs! Ak dieviņ!

Mazs kazaks ar apaļu galvu, pātagu vicinādams, kliedzienus neievērodams, jāja rikšos tālāk.

—    Stāt! — uzsauca kazakam otrās sotņas apakšjesauls.

Kazaks noliecās pār seglu loku un ienira šķērsceliņā.

—    Stāt, nelieti! No kāda pulka?

Kazaka apaļā galva pieplaka pie zirga kakla. Viņš kā sacīkstēs trenca zirgu trakos auļos, pie augsta žoga saslēja to pakaļkājās un lika tam veikli pārlēkt otrā pusē.

—    Te ir devītais pulks, jūsu labdzimtība. Tas būs no tā pulka, — vahmistrs ziņoja apakšjesaulam.

—    Lai iet ratā! — apakšjesauls saviebās un pievērsās ebrejam, kas bija pieplacis kāpslim: — Ko viņš tev atņēma?

>— Virsnieka kungs … pulksteni, virsnieka kungs!… — ebrejs, pagriezdams pret piejājušiem virsniekiem skaistu seju, ātri mirkšķināja acis.

Apakšjesauls, ar kāju atvirzīdams kāpsli, jāja tālāk.

—    Ienāks vācieši, tik un tā paņems, — viņš aizjādams noteica, ūsās smīnēdams.

Ebrejs apjucis stāvēja ielas vidū. Viņam raustījās seja.

—        Ceļu, žīda kungs! — bargi uzkliedza sotņas komandieris un pacēla pātagu.

Pakaviem sīki klaudzot, segliem čīkstot, viņam pajāja garām ceturtā sotņa. Kazaki zobgalīgi vērās uz apmulsušo ebreju un sarunājās savā starpā:

—    Kazaks nemaz nevar nodzīvot, kaut ko nenospēris.

—    Kazakam katra manta līp klāt,

—    Lai tik pavirši neglabā!

—    Bet tas bija gan veikls…

—    Re, pārlidoja pāri sētai kā kurts!

Vahmistrs Kargins palika iepakaļ sotņai un, kazaku rindām smejoties, nolaida pīķi.

—    Bēdz, citādi noduršu!…

Ebrejs bailīgi ieplēta muti un metās projām. Vahmistrs panāca viņu un no mugurpuses uzcirta ar pātagu. Grigorijs redzēja, kā ebrejs paklupa un, aizklādams ar plaukstām seju, pagriezās pret vahmistru. Pa tievo pirkstu starpām šļāca asiņu strūkla.

—    Par ko?… — Viņš iekliedzās raudošā balsī.

Vahmistrs, smīnēdams ar savām spīdīgajām vanaga

acīm, kas bija apaļas kā kroņa pogas, jādams projām, atbildēja:

—    Nestaigā basām kājām, muļķi!

Aiz sādžas, dzeltenām lēpēm un purva grīšļiem aizaugušā ieplakā sapieri beidza celt platu tiltiņu. Netālu rūkdams un kratīdamies stāvēja automobilis. Ap to rosījās šoferis. Sēdeklī bija puszvilu atgāzies resns, sirms ģenerālis ar smailu bārdiņu un noļukušiem vaigiem. Līdzās, roku pie cepures turēdams, stāvēja 12. pulka komandieris pulkvedis Kaļedins un sapieru bataljona komandieris. Ģenerālis, ar roku kratīdams karavīra somas siksnu, nikni kliedza, pievērsies sapieru virsniekam:

—        Jums bija pavēlēts jau vakar pabeigt darbus. Klusu! Par materiālu pievešanu jums vajadzēja parūpēties agrāk. Klusu! — rēca ģenerālis, lai gan virsnieks bija aizdarījis muti un viņam tikai trīcēja lūpas. — Bet kā es tagad pārbraukšu otrā pusē?… Es jums jautāju, kaptein, — kā-ā-ā es pārbraukšu? …

Pa kreisi no viņa smīnēdams sēdēja jauns ģenerālis ar melnām ūsām; tas vilka sērkociņus, aizsmēķēdams cigāru. Sapieru kapteinis saliecies kaut ko rādīja uz tilta pusi. Sotņa aizjāja garām un pie tilta nogriezās lejup grava.

Zirgu kājas pāri ce|iem grima brūnganmelnos dubļos, no tilta uz kazakiem bira baltas priežu skaidu pūkas.

Pusdienā viņi pārgāja robežu, Zirgi lēca pāri nogāztam, svītrainam robežstabam. Pa labi dunēja lielgabalu šāvieni. Tālumā bija redzami pusmuižas ēku sarkanie kārniņu jumti. Saules stari krita uz zemi gluži stāvus. Klājās rūgti, biezi putekļi. Pulka komandieris pavēlēja izsūtīt uz priekšu izlūkus. No ceturtās sotņas izgāja trešais vads ar vada virsnieku sotņiku Semjonovu. Iepakaļ pelēkā putekļu dūmakā palika sotņas sadalītais pulks. Vienība ar vairāk nekā divdesmit kazakiem aizlēkšoja garām pusmuižai pa sacietējušu grambu izvagoto ceļu.

Sotņiks aizveda izlūkus verstis trīs uz priekšu un apstājās, lai orientētos pēc kartes. Kazaki sajāja kopā aizpīpēt. Grigorijs gribēja nokāpt no zirga, lai palaistu vaļīgāk seglu siksnas, bet vahmistrs uzzibsnīja viņam ar acīm.

—    Es tev parādīšu velnu!… Zirgā!

Sotņiks aizpīpēja un ilgi slaucīja no apvalka izņemto binokli. Viņiem priekšā, pusdienas tveices apņemts, izpletās līdzenums. Pa labi robaina mežmala, kurā ieurbās nosmailināts lielceļa dzelksnis. Verstis pusotras no viņiem rēgojās sādžiņa, tai līdzās izrobota, mālaina upītes krants un stiklains ūdens dzestrums. Sotņiks ilgi skatījās binoklī, ar acīm taustīdams izmirušās ieliņas, bet tur bija tukšs kā kapsētā. Vilināja aicinoši zilgojošā ūdenssvītra.

—    Jādomā — Koroļovka? — sotņiks norādīja ar acīm uz sādžiņu.

Vahmistrs klusēdams piejāja viņam klāt. Viņa sejas izteiksme bez vārdiem pauda; «Jūs zināt labāk. Ko nu mēs!»

—    Jāsim turp, — nedroši sacīja sotņiks, bāzdams atpakaļ binokli un viebdamies kā zobu sāpēs.

—    Vai neuzdursimies viņiem virsū, jūsu labdzimtība?

—    Būsim uzmanīgi. Nu, uz priekšu!

Prohors Zikovs turējās tuvāk Grigorijam. Viņu zirgi gāja blakus. Tukšajā olnīcā viņi iejāja piesardzīgi. Katrs logs bija draudīgs, katras atvērtas šķūņa durvis, uzmetot tām skatienu, iedvesa vientulības sajūtu un izraisīja riebīgus drebuļus visgarām mugurkaulam. Zogi un grāvji kā magnēts pievilka skatienus. Viņi bija kā plēsīgi zvēri, — tā zilā ziemas naktī pie dzīvojamām ēkām parādās vilki, — bet ielas bija tukšas. Valdīja apdullinošs klusums. Pa kādas mājas atvērto logu skanēja vientiesīgi sienas pulksteņa sitieni, šīs skaņas plīsa kā šāvieni, un Grigorijs pamanīja, ka sotņiks, kas jāja pa priekšu, notrīcēja un krampjaini satvēra ar roku revolvera maksti.

Sādžā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kazaki pa braslu pārjāja pāri upītei, ūdens sniedzās zirgiem līdz vēderam, tie labprāt kāpa ūdenī un, kaut arī tiem mutē bija laužņi un jātnieki tos skubināja, pa ceļam dzēra. Grigorijs kāri vērās saduļķotajā ūdenī; tuvs un nepieejams tas neatvairāmi vilka pie sevis. Ja varētu, viņš izlēktu no segliem, neizģērbies iegultos miegainajos straumes čukstos, lai aukstums un drebuļi apjož muguru un sviedriem pārklātās krūtis.

Aiz sādžas no pakalna bija redzama pilsēta: rajonu kvadrāti, ķieģeļu ēkas, dārzu ieloki, baznīcu smailes.

Sotņiks uzjāja pakalna virsotnes iedobā un pielika pie acīm binokli.

—Tur viņi ir! — viņš iesaucās, kreisās rokas pirkstus kustinādams.

Vahmistrs un aiz viņa kazaki pa vienam uzjāja saules izdedzinātajā virsotnē un skatījās tālumā. Pa ielām skraidīja cilvēki, kas no šejienes izskatījās niecīgi, šķērsieliņas bija pajūgu pilnas, drūzmējās jātnieki. Grigorijs, acis piemiegdams, raudzījās, plaukstu virs acīm pacēlis; viņš saskatīja pat svešādo, pelēko tērpu krāsu. Gar pilsētu brūnganoja nupat izraktie ierakumi, pie tiem mudžēja cilvēki.

—    Cik viņu daudz… — Prohors izbrīnā novilka.

Pārējie klusēja, viņu sirdis sažņaudza vienādas izjūtas. Grigorijs ieklausījās paātrinātajos sirds pukstos (it kā kaut kas mazs, bet smags tur, kreisajā pusē krūtīs, skrietu, uz vietas stāvēdams) un apzinājās, ka, paskatoties uz šiem svešajiem ļaudīm, viņu pārņem pavisam citas sajūtas nekā tās, ko viņš bija izjutis manevros, redzot «pretinieku».

Sotņiks ar zīmuli kaut ko atzīmēja karavīra piezīmju grāmatiņā. Vahmistrs nodzina no uzkalna kazakus, lika tiem nokāpt no zirgiem un uzjāja augšā pie sotņika. Tas pameta Grigorijam ar pirkstu.

—    Meļehov!

—    Es.

Grigorijs uzkāpa pakalnā, izstaipīdams notirpušās kājas. Sotņiks iedeva viņam četrkārt salocītu zīmīti.

—    Tev zirgs labāks nekā citiem. Aulekšiem pie pulka komandiera!

Grigorijs iebāza papīru krūšu kabatā un nokāpa lejā pie zirga, nolaizdams uz zoda cepures siksnu.

Sotņiks noskatījās viņam pakaļ, pagaidīja, kamēr Grigorijs uzkāpj zirgā, un uzmeta skatienu rokas pulkstenim.

Pulks nāca uz Koroļovkas pusi, kad Grigorijs pieauļoja ar ziņojumu.

Pulkvedis Kaļedins deva rīkojumu adjutantam, un tas, putekļiem kūpot, aizjoņoja pie pirmās sotņas.

Ceturtā sotņa plūda pa Koroļovku un ātri kā apmācībās izvērsās viņpus sādžas. No uzkalna līdz ar trešā vada kazakiem pieauļoja sotņiks Semjonovs.

Sotņa izlīdzināja sakārtojuma pakavu. Zirgi purināja galvas: koda aklie dunduri; džinkstēja iemaukti. Pusdienas klusumā dobji skanēja pirmās sotņas pakavu dima, izjājot no pēdējām sādžas sētām.

Apakšjesauls Polkovņikovs uz lēkājoša, stalta zirga izjāja ierindas priekšā un, cieši savilcis pavadu, iemauca roku zobena siksnā. Grigorijs aizturētu elpu gaidīja komandu. Kreisajā flangā dobji dipēja pirmā sotņa izvērsdamās, gatavodamās.

Apakšjesauls izrāva no maksts zobenu, blāvi zilgans nozibēja asmens.

— So-o-ot-ņa-a-a-a-a-! — Zobens nosliecās pa labi, pa kreisi un nozvēlās uz priekšu, palikdams gaisā virs stāvus saslietajām zirga ausīm. «Izvērsties triecienam un uz priekšu,» Grigorijs domās pārtulkoja mēmo komandu. — Pīķus kaujai, zobenus ārā, uzbrukumā marš-marš! — jesauls nošņāpa komandu un palaida zirgu.

Dobji nostenēja neskaitāmu pakavu šaustā zeme. Grigorijs tikko paguva nolaist pīķi (viņš bija iekļuvis pirmajā rindā), kad zirgs, uzplūdušās zirgu straumes aizrauts, palēcās un visā sparā aizauļoja. Priekšā uz pelēkā druvas fona ņirbēja apakšjesauls Polkovņikovs. Neatturami trauca pretī lauka melnie arumi. Pirmā sotņa iekaucās drebulīgā, līganā kliedzienā, kliedzienu uztvēra ceturtā sotņa. Zirgi savilka kājas kamolā un izstiepās, it kā mezdami atpakaļ asi pēc ass. Ausīm griezīgi džinkstot, Grigorijs izdzirda vēl attālo šāvienu paukšķus. Kaut kur augstu aizspindza pirmā lode, tās gari stieptais svilpiens sašķēla stiklaino debess dūmaku. Grigorijs tik cieši piežmaudza pie sāniem karsto pīķa kātu, ka sāka sāpēt roka, plauksta svīda, it kā ar gļotainu šķidrumu noziesta. Pāri lidojošo ložu svilpieni piespieda viņu noliekt galvu zirgam pie slapjā kakla, un viņam nāsīs sitās zirga asa sviedru smaka. Kā caur nosvīdušiem binokļa stikliem viņš redzēja brūnganu ierakumu rindu, pelēkus cilvēkus, kas bēga uz pilsētu. Ložmetējs bez apstājas bēra pār kazaku galvām ložu džinkstoņu, kas kā vēdeklis risa uz visām pusēm; lodes izrāva priekšā un zem zirgu kājām pa putekļu mākonītim.

Grigorijā krūšu dobuma vidū it kā bija sastindzis tas, kas pirms uzbrukuma tik strauji dzina asinis, viņš nejuta nekā, tikai džinkstoņu ausīs un sāpes kreisās kājas pirkstos.

Baiļu pārņemtās domas savērpās galvā smagā, stingā kamolā.

Pirmais no zirga nokrita horunžijs Ļahovskis. Viņam uzlēkšoja virsū Prohors.

Paskatījies atpakaļ, Grigorijs iespieda atmiņā redzēto: Prohora zirgs, pārlēcis pāri garšļaukus zemē guļošajam horunžijam, atņirdza zobus un pakrita, noliecis kaklu. Prohors, grūdienā izsists no segliem, novēlās no zirga. Grigorijā atmiņa iegrieza kā ar dimantu stiklā un ilgi saglabāja sārtās Prohora zirga smaganas ar atņirgtajām zobu rindām, knūpus nokritušo Prohoru, kuru sabradāja nopakaļ lēkšojošā kazaka zirga pakavi. Viņš nedzirdēja kliedzienu, bet noprata no Prohora sejas, kas ar pārgrieztu muti un izvalbītām teļa acīm bija piespiesta pie zemes, ka viņš kliedz necilvēciski skaudri. Krita vēl citi. Krita kazaki un zirgi. Caur vēja sapūsto asaru migliņu Grigorijs skatījās uz priekšu un redzēja, kā no ierakumiem bēga pelēkais austriešu jūklis.

Sotņa, kas bija izauļojusi no sādžas slaidā lokā, sadalīdamās un sašķeldamās izretinājās. Priekšējie, to skaitā Grigorijs, pieauļoja pie ierakumiem, pārējie jāja kaut kur iepakaļ.

Garš austrietis ar gaišām uzacīm, cepuri pār acīm, pieri saraucis, uz ceļgala nostājies, izšāva uz Grigoriju, kas atradās gandrīz stobra galā. Svina uguns apsvilināja Grigorijam vaigu. Viņš trieca ar pīķi, visā spēkā pievilkdams pavadu. Dūriens bija tik spēcīgs, ka pīķis, izurbies cauri kājās uzlēkušajam austrietim, ieskrēja viņā līdz puskātam. Grigorijs nepaspēja to izraut un, sabrūkošā stāva smaguma rauts, palaida pīķi vaļā, juzdams uz tā trīsas un krampjus, redzēdams, ka austrietis ar visu augumu atgāzies atpakaļ (bija redzams tikai smailais, neskūtais zoda ķīlis), kā viņa savilktie pirksti tausta un skrāpē kātu.

Atstiepis pirkstus, Grigorijs ar notirpušo roku sažņaudza zobena rokturi.

Austrieši bēga pa priekšpilsētas ielām. Pār viņu tērpu pelēkajiem kunkuļiem slējās kājās kazaku zirgi.

Pirmajā brīdi pēc tam, kad bija pametis pīķi, Grigorijs, pats neapzinādamies, kādēļ, pagrieza zirgu. Viņš ieraudzīja, kā atņirgtiem zobiem garām lēkšo vahmistrs. Grigorijs ar zobenu plakaniski iesita zirgam. Tas, kaklu izliecis, aiznesa viņu pa ielu.

Gar dārza dzelzs žogu grīļodamies, kā prātu zaudējis, skrēja austrietis bez šautenes, dūrē iežņaugtu cepuri. Grigorijs redzēja austrieša pakausi, pie kakla slapjo apkakles strēmeli. Viņš to panāca. Apkārtējā ārprāta satracināts, pacēla zobenu. Austrietis bēga gar žogu. Grigorijam nebija parocīgi cirst viņam, tāpēc viņš, pārkāries pāri segliem, slīpi turēdams zobenu, lika tam krist uz austrieša deniņiem. Tas bez kliedziena piespieda plaukstas pie ievainojuma un spēji pagriezās ar muguru pret žogu. Nevarēdams noturēt zirgu, Grigorijs aizlēkšoja garām; apgriezis to, jāja rikšos. Austrieša kvadrātveidīgā seja, kas šausmās bija izstiepusies garāka, melnēja kā čuguns. Viņš turēja rokas gar sāniem, un ātri kustināja pelnu krāsas lūpas. Slīdot gar deniņiem, zobens bija notēsis viņam ādu, tā karājās pie vaiga kā sarkana lupata. Uz tērpa kā līkumots strauts plūda asinis.

Grigorijs un austrietis saskatījās. Viņā nedzīvi vērās nāves drausmu pilnas acis. Austrietis lēni slīga ceļos, rīklē viņam guldza burbuļojoša gārdzoņa. Grigorijs, acis piemiedzis, pacēla zobenu. Plaši atvēzētais cirtiens pāršķēla galvaskausu uz pusēm. Austrietis nokrita, rokas izplētis, it kā viņam būtu paslīdējusi kāja; dobji noplakšķēja uz akmeņiem abas galvaskausa puses. Zirgs palēcās un iesprauslājies aiztrauca Grigoriju ielas vidū.

Ielās paukšķēja arvien retāki šāvieni. Putās saskriets zirgs aizrāva Grigorijam garām nedzīvu kazaku. Viņam bija ieķērusies kāpslī kāja, un zirgs joņoja, mētādams gar akmeņiem sadauzīto augumu, kam bija tikpat kā noplēstas drēbes.

Grigorijs redzēja tikai sarkano bikšu svītras strūklu un saplēsto, zaļo virskreklu, kas bija sastrēdzis kamolā virs galvas.

Miglains trulums kā svins iegulās pakausī. Grigorijs nokāpa no zirga un papurināja galvu. Viņam garām lēkšoja tikko atsteigušies trešās sotņas kazaki. Uz šineļa tika aiznests ievainotais, rikšos aizdzīts sagūstītu austriešu bars. Tie skrēja kā saspiests, pelēks ganāmpulks, un žēli klaudzēja viņu apkaltie zābaki. Grigorijā acīs viņu sejas saplūda vienā recekļainā mālu krāsas traipā. Viņš nometa pavadu un, pats nezinādams, kādēļ, piegāja pie austriešu zaldāta, kuru pats bija sacirtis. Tas gulēja turpat pie rotaļīgās režģu sētas, izstiepis netīru, brūnu plaukstu, it kā dāvanu lūgdams. Grigorijs ieskatījās viņam sejā. Tā likās maza, gandrīz kā bērnam, kaut arī austrietim bija noļukušas ūsas un — vai nu ciešanu, vai iepriekšējās, sājās dzīves izmocīta — sašķiebta, skarba mute.

— Ei, tul — pa ielas vidu jādams, uzkliedza nepazīstams kazaku virsnieks.

Grigorijs paskatījās uz viņa balto, putekļiem aplipušo kokardi un ļdupdams piegāja pie zirga. Juceklīgi smagi bija viņa soļi, it kā viņš nestu uz pleciem nastu, kas nav pa spēkam; riebums un neizpratne nospieda dvēseli. Viņš paņēma rokās kāpsli un ilgi nevarēja pacelt savu smago kāju.

VI

Tatāru ciemata, kā arī apkārtējo ciematu otrā iesaukuma kazaki nākamajā dienā pēc tam, kad bija atstājuši mājas, pārnakšņoja Jejas ciematā. Ciemata lejasgala kazaki turējās savrup no augšgaliešiem. Tāpēc Petro Meļehovs, Anikuška, Hristoņa, Stepans Astahovs, Ivans Tomiļins un pārējie apmetās vienā vietā. Saimnieks — garš, vārgs vectēvs, turku kara dalībnieks — iesāka ar viņiem sarunas. Izklājuši virtuvē un istabā segas, kazaki bija jau atgulušies un vēl pirms miega iepīpēja.

—    Tātad karā, kazaki?

—    Karā, vectētiņ.

—    Droši vien nebūs tāds kā turku karš? Vei, kādi tagad ieroči.

—    Tāds pats. Viens un tas pats velnsl Kā turku karā ļaudis apkāva, tā notiks arī šai karā, —• nez par ko saskaities, norūca Tomiļins.

—Tu, mīlīt, mels kā bez jēgas. Citāds karš būs.

—    Protama lieta, — žāvādamies laiski apstiprināja Hristoņa, nodzēsdams ar nagu smēķa galu.

—    Pakarosim, — nožāvājās Petro Meļehovs un, pārmetis mutei krustu, apsedzās ar šineli.

—        Es jums, dēliņi, lūk, ko lūdzu. Ļoti lūdzu, un pieminiet manus vārdus, — ierunājās vectēvs.

Petro atbīdīja nost šineļa malu un ieklausījās.

—         Paturiet vērā vienu: ja gribi palikt dzīvs, iziet sveikā no nāves briesmām, — vajag svētu turēt cilvēcisku taisnību.

—         Kādu? — iejautājās Stepans Astahovs, kas gulēja malā. Viņš neticīgi smīnēja. Viņš bija sācis smīnēt kopš tā laika, kad izdzirda par karu. Tas viņu vilināja, un vispārējais apjukums, citu sāpes remdināja viņa paša mokas.

—         Lūk, kādu: karā neņem cita mantu — pirmais likums. Pasarg' dievs aiztikt sievietes, un bez tam vajag īpašu lūgsnu zināt.

Kazaki sāka grozīties, ierunājās visi reizē.

—        Tur jādomā, kā savu mantu nepazaudēt, kur nu cita mantu.

—         Bet kāpēc sievas nedrīkst aiztikt? Ar varu — to es saprotu — tā lieta neiet, bet ar labu prātu?

—    Vai tad nu nocietīsies?

—    Tā jau ir!

—    Bet kas tā par lūgsnu?

Vectēvs bargi nozibsnīja ar. tērauda acīm un atbildēja visiem uzreiz:

—         Sievietes nekādā veidā nedrīkst aiztikt. Neparko! Ja nenocietīsies, — pazaudēsi galvu vai arī tevi ievainos, vēlāk atjēgsies, bet tad būs par vēlu. Lūgsnu es pateikšu. Visā turku karā sabiju, nāve karājās pār pleciem kā ubaga tarba, bet ar šo lūgsnu dzīvs paliku.

Viņš iegāja istabā, parakņājās zem svētbildēm un atnesa izkaltušu, aiz vecuma sadzeltējušu papīra lapu.

—        Rau! Celieties, norakstiet! Rīt droši vien jau priekš gaiļiem būs jādodas ceļā?

Vectēvs ar plaukstu izgludināja uz galda čabošo lapu un atgāja sāņus. Pirmais piecēlās Anikuška. Viņa plikajā sievietes sejā trīcēja nevienādas ēnas, ko meta plīvojošā gaisma, jo pa loga šķirbu istabā pūta vējš. Sēdēja un norakstīja visi, izņemot Stepanu. Anikuška, kas bija norakstījis ātrāk par citiem, salocīja no burtnīcas izrauto lapiņu un piesēja to pie saites virspus krustiņa. Stepans, kāju šūpodams, zobojās par viņu:

—         Nu gan ierīkoji utīm patversmi. Krustiņa saitē viņām neērti mitināties, tāpēc iekārtoji tām papīra būdu. Tā gan!

—    Ja netici, puisi, tad ciet klusu! — vectēvs bargi pārtrauca viņu. — Netraucē cilvēkus un par ticību neņirgājies. Kauns un grēks!

Stepans smīnēdams apklusa; lai glābtu neveiklo stāvokli, Anikuška jautāja vectēvam:

—    Tur lūgsnā runā par šķēpu un bultu. Kam tas vajadzīgs?

—    Lūgsna, uzbrukumā ejot, — tā nav sacerēta mūsu laikos. To manam nelaiķa vectēvam atstājis viņa vectēvs. Bet varbūt tā radusies vēl agrāk. Senos laikos jau gāja karot ar šķēpiem, lokiem un bultām.

Lūgsnas viņi norakstīja pēc izvēles, kāda kuram labāk patika.

Lūgsna pret šauteni

Dievs, dod svētību! Uz kalna balts akmens kā zirgs. Ūdens neieiet akmeni, tā lai ari mani, dieva kalpā, un manos biedros, un manā zirgā neieiet bulta un lode. Kā veseris atlec no laktas, tā lai atlec no manis lode; kā dzirnakmeņi griežas, tā lai nenonāk līdz manim bulta, bet lai griežas apkārt. Saule un mēness ir gaiši, tāpēc ari tie stiprina mani, dieva kalpu. Aiz kalna ir pils, es aizslēgšu šo pili, iemetīšu slēdzenes jūrā pie baltā, degošā Altora akmens, kuru neredz ne burvis, ne ragana, ne mūks, ne mūķene. No jūras okeāna ūdens netek projām, un nav iespējams saskaitīt dzeltenās smiltis, tā lai ari man, dieva kalpam, nekāds ļaunums nepiesitas. Tēva, dēla un svētā gara vārdā. Āmen.

Lūgsna kaujai

Ir jūra okeāns, lai jūrā okeānā balts akmens Altors, uz tā Altora akmens vīrs, trejdeviņas olektis garš. Ietērp dieva kalpu un manus biedrus akmens drēbēs no austrumiem līdz rietumiem, no zemes līdz debesīm; pret asu zobenu un šķēpu, pret tērauda pīķi un iesmu, pret ārdētu un neārdētu dunci, pret nazi, cirvi un lielgabalu šāvieniem; pret svina lodēm un šaujamiem ieročiem; pret visām bultām, kas apspraustas ērgļa un gulbja, un zoss, un dzērves, un griezes, un kraukļa spalvām; pret turku, pret Krimas un austriešu karavīriem, pret uzbrucējiem ienaidniekiem, tatāriem un leišiem, vāciešiem un šiliņiem, un kalmikiem. Svētie tēvi un debesu spēki, sargājiet mani, dieva kalpul Āmen.

Lūgsna, uzbrukumā ejot

Šķistā valdniece, svētā dievmāte un mūsu kungs Jēzus Kristus! Dod svētību, kungs, uzbrukumā ejošajam dieva kalpam un maniem biedriem, kas ap mani, mākoni ietin, aiz sava svētā debesu akmens žoga pasargi. Svētais Solunskas Dmitrij, apsargā mani, dieva kalpu, un manus biedrus no visām četrām pusēm; lai ļauni ļaudis nevar ne iešaut, ne ar šķēpu iedurt, ne ar āvu sist, ne griezt, ne ar vāli nosist, ne ar cirvi iecirst, ne ar zobenu iešķelt, ne ar nazi iedurt, ne iegriezt; lai to nevar ne vecs, ne jauns, ne brūns, ne melns; ne atkritējs, ne burvis, neviens brīnumdaris. Tagad viss man priekšā, man, dieva kalpam, bārenim un tiesājamam. Jūrā okeānā uz klajas salas ir dzelzs stabs. Uz šā staba dzelzs virs, atspiedies pret dzelzs zizli, un viņš pavēl dzelzij, tēraudam un zilajai alvai, svinam un visādiem šāviņiem: «Ej, dzelzs, savā mātē zemē iekšā, dieva kalpam un maniem biedriem un manam zirgam garām. Koka bulta mežā, bet spalva savā mātē putnā, gļotas zivī.» Pasargi mani, dieva kalpu, ar zelta vairogu no cirtieniem un no lodēm, no lielgabalu šāviņiem, bumbām, šķēpiem un dunčiem! Lai mana miesa cietāka par bruņām! Āmen!

Norakstītās lūgsnas kazaki aizveda sev līdzi zem apakškrekliem. Piestiprināja un glabāja tās pie krustiņa saites, pie mātes svētības, pie maisiņiem ar dzimtās zemes šķipsnu, bet nāve pieveica arī tos, kas nesa sev līdzi lūgsnas.

Viņu miesas satrūdēja Galīcijas un Austrumprūsijas laukos, Karpatos un Rumānijā — visur, kur blāzmoja kara liesmas un iegula kazaku zirgu pēdas.

VII

Parasti no Donas apgabala augšgala staņicām — Jelanskas, Vešenskas, Miguļinskas un Kazanskas — ņēma kazakus 11. un 12. armijas kazaku pulkā un leibgvardes Atamana pulkā.

1914. gadā daļu no aktīvajā karaklausībā iesauktajiem Vešenskas staņicas kazakiem nez kāpēc ietilpināja Jermaka Timofejeviča 3. Donas kazaku pulkā, kura sastāvā bija vienīgi Ustjmedvedicas apvidus kazaki. Starp citiem 3. pulkā iekļuva arī Mitjka Koršunovs.

Kopā ar dažām 3. kavalērijas daļām pulks bija apmeties Viļņā. Jūnijā sotņas izgāja no pilsētas ganībās.

Bija silta, apmākusies vasaras diena. Peldošie mākoņi drūzmējās debesīs, aizklādami sauli. Pulks jāja pārgājiena kārtībā. Rēca orķestris. Virsnieku kungi aizsargkrāsas vasaras cepurēm galvā un vieglos formas svārkos jāja barā. Pār viņiem zilgoja papirosu dūmi.

Gar lauku ceļa malām zemnieki un uzcirtušās sievas pļāva zāli un, rokas virs acīm pacēluši, noskatījās uz kazaku kolonnām.

Zirgi manāmi svīda. Kāju starpās krājās iedzeltenas putas, un vieglais vējiņš, kas pūta no dienvidaustrumiem, nežāvēja sviedrus, bet vēl vairāk pastiprināja sutīgo tveici.

Pusceļā, netālu no kādas sādželes, piektajai sotņai pieklīda kumeļš. Viņš izdrāzās no aploka, ieraudzīja daudzos zirgus un iezviedzies skrēja taisni virsū. Viņa aste, kas vēl nebija zaudējusi bērnišķīgo kuplumu, plīvoja iesāņus, zem gludo nagu gliemežnīcām gaisā pacēlās pelēki putekļu mutuļi un slīga uz piemītās zāles. Viņš pieskrēja pie galvenā vada un vientiesīgi iegrūda purnu vahmistra zirgam paslēpenēs. Zirgs uzmeta pakaļu gaisā, bet spert nespēra, kā redzams, iežēlojās.

—    Projām, muļķi! —« vahmistrs pacēla pātagu.

Kazaki sāka smieties, viņus iepriecināja mīlīgais kumeļa

izskats, kas atgādināja mājas. Tad notika kaut kas neparedzēts: kumeļš nekautrīgi iespraucās starp vada rindām, un vads sašķēlās, pazaudēdams savu līdzšinējo akurāto kompakto formu. Kazaku skubinātie zirgi mīņājās, nezinādami, ko darīt. Viņu grūstītais kumeļš soļoja līdzās un centās iekost tuvākajam zirgam.

Pieauļoja sotņas komandieris.

—    Kas tad te notiek?

Tai vietā, kur bija iespraucies lempīgais kumeļš, zirgi griezās sāņus un sprauslāja, kazaki smaidīdami sita viņam ar pātagām, izjukušais vads čumēja un mudžēja, bet no aizmugures spiedās virsū pārējie, un gar ceļmalu no sotņas pakaļgala lēkšoja pārskaities vada virsnieks.

Kas te notiek? — ierēcās sotņas komandieris, virzīdams zirgu burzmas vidū.

—    Te kumeļš…

—    Ielīda starp mums.,.

—    Nevar velnēnu dabūt laukā!.,.

—    Uzdod ar pātagu! Ko žēlo?

Kazaki, vainīgi juzdamies, smaidīja, pievilkdami pavadas, valdīdami satrauktos zirgus.

—    Vahmistr! Sotņika kungs, kas te notiek? Sakārtojiet savu vadu, tā tikai vēl trūka!…

Sotņas komandieris aizauļoja sāņus. Viņa zirgs paklupa un ar pakaļkājām ieslīga ceļmalas grāvī. Viņš iecirta piešus un izkļuva otrpus grāvja uz uzbēruma, kas bija noaudzis ar balandām un dzeltenputainām kumelītēm. Tālāk bija apstājusies virsnieku grupa. Karaspēka vecākais, atgāzis galvu, sūca no blašķes, un viņa roka tēvišķīgi laipni gulēja uz greznā, apkaltā seglu loka.

Vahmistrs iejāja vada vidū un lādēdamies nodzina kumeļu no ceļa. Vads sarindojās. Pusotra simta acu pāru vēroja, kā vahmistrs, kāpšļos piecēlies, rikšo pakaļ kumeļam, bet tas gan apstājās, piespiezdams netīros, sakaltušu mēslu pikām pārklātos sānus varenajam vahmistra zirgam, gan atkal joza projām, asti gaisā saslējis, un vahmistrs neparko nevarēja iesist viņam ar pātagu pa muguru, bet vienmēr ķēra pa astes slotiņu. No pātagas sitiena aste noslīga uz leju, bet pēc brīža atkal braši plīvoja vējā.

Smējās visa sotņa. Smējās virsnieki. Pat drūmajā jesaula sejā parādījās kaut kas greizam smaidam līdzīgs.

Priekšējā vada trešajā rindā jāja Mitjka Koršunovs ar Mihailu Ivankovu, Vešenskas staņicas Karginas ciemata kazaku, un ustjhopjorieti Kozmu Krjučkovu. Platsejainais, plecīgais Ivankovs klusēja, Krjučkovs, pēc palamas Kamielis, mazliet bakurētains, salīcis kazaks, piesējās Mitjkam. Krjučkovs bija «veckazaks», tas ir, viņš kalpoja pēdējo gadu aktīvajā karaklausībā, un viņam saskaņā ar nerakstītiem pulka likumiem bija tiesība, tāpat kā kuram katram «veckazakam», trenkāt jaunos, strostēt, par katru sīkumu iegriezt sprādzes. Bija noteikts tā: vainīgam 1913. gada iesaukuma kazakam — trīspadsmit sprādžu, 1914. gada — četrpadsmit. Vahmistri un virsnieki veicināja tādu kārtību, uzskatīdami, ka ar to kazakiem iepotē cieņu ne tikai pret tiem, kas augstāki pakāpēs, bet arī vecāki gados.

Krjučkovs, kas nesen bija dabūjis dižkareivja uzšuvi, sēdēja seglos sakumpis, kā putns sacēlis ļenganos plecus. Viņš, acis piemiedzis, vērās pelēkā, krūtainā mākonī un jautāja Mitjkam, atdarinādams sotņas komandiera jesaula Popova balsi:

—        E… seki men, Keršunov, — kē sauc mūsu setņas kemendieri?

Mitjka, kas ne vienreiz vien bija izbaudījis sprādzes par savu spītību un nepaklausību, pieņēma cieņas pilnu izteiksmi.

—    Jesauls Popovs, veckazaka kungsl

—    Kē?

—    Jesauls Popovs, veckazaka kungsl

—    Ne to es prešu. Seki men — kē viņu saukā kezeki?

Ivankovs piesardzīgi pamirkšķināja Mitjkam un sarāva zaķa lūpu muti smaidā. Mitjka paskatījās atpakaļ un ieraudzīja jesaulu Popovu, kas no mugurpuses jāja klāt.

—    Nu? Etbildi!

—   Viņu sauc jesauls Popovs, veckazaka kungs.

—    Četrpedsmit sprēdžu. Runē, rēpuli!

—    Es nezinu, veckazaka kungsl

—         Kad ieradīsimies ganīklās, — Krjučkovs ierunājās īstajā balsī, — es tev iegriezīšu! Atbildi, kad tev jautā!

-— Es nezinu.

—    Kā tu, plukata, nezini, kā viņu saukā?

Mitjka dzirdēja aiz muguras jesaula zirga uzmanīgos, zaglīgos soļus un klusēja.

—    Nu? — ļauni miedza acis Krjučkovs.

Pakaļējās rindās klusināti iesmējās. Nesaprazdams, par ko smejas, domādams, ka par viņu, Krjučkovs iekaisa:

—        Koršunov, pielūko!… Kad nonāksim galā, — pussimta sprādžu iegriezīšu!

Mitjka paraustīja plecus, izšķīrās.

—    Melnais Stārķis!

—    Nu, tā ir cita lieta.

—    Krju-u-učko-ov! — aiz muguras atskanēja sauciens.

Veckazaka kungs satrūkās seglos un izstiepās kā stīga.

—        Ko tu, nelēti, te izgudrē? — iesaucās jesauls Popovs, piejādams ar savu līdzās Krjučkova zirgam.

—    Ko tu te mēci jeunam kezekam, ko?

Krjučkovs mirkšķināja piemiegtās acis. Viņa vaigus klāja biezs, tumšs sārtums. Aiz muguras iespurdzās smiekli.

—        Ko es pegējušo gedu pērmēcīju? Ger kuru purnu šo negu etleuzu?… — Jesauls pielika Krjučkovam pie deguna garu, smailu mazā pirkstiņa nagu un sakustināja ūsas. — Lai es veirāk to nedzirdētu! Seproti, brēlīt?

—    Tieši tā, jūsu labdzimtība, saprotu!

Jesauls, bridi vilcinājies, atjāja sāņus un pieturēja zirgu, palaizdams sotņu garām. Ceturtā un piektā sotņa sāka jāt rikšos.

Setņa, rikšos!..,

Krjučkovs, sakārtodams pleca siksnu, atskatījās uz iepakaļ palikušo jesaulu un, izlīdzinādams pīķi, spītīgi nopurināja galvu,

—    Te nu bija. Kā viņš te gadījās? _

Nosvīdis no smiekliem, Ivankovs stāstīja:

—        Viņš jau sen jāja mums nopakaļ. Viņš visu dzirdēja. It kā nojautis, par ko runājat.

—    Būtu kaut pamirkšķinājis, muļķis tāds!

—    Kas man par vajadzību?

—    Ak nevajag? Ahā, četrpadsmit sprādžu pa pliko!

Sotņas sadalījās pa apkārtējām muižām. Dienu pļāva

muižniekiem āboliņu un sienu, nakti norādītajos rajonos ganīja sapītos zirgus, ugunskuriem kūpot, spēlēja kārtis, stāstīja pasakas, blēņojās.

Sestā sotņa strādāja pie liela poļu muižnieka Sneidera. Virsnieki dzīvoja' blakus namā, spēlēja kārtis, žūpoja, bariem aplidoja pārvaldnieka meitu. Kazaki ierīkoja nometni trīs verstis atstatu no muižas. Rītos pie viņiem vieglā pajūgā atbrauca pans pārvaldnieks. Resnais, cienījamais šļahtičs izkāpa no pajūga, kustinādams notirpušās, resnās kājas, un vienmēr sveicināja «kozakus», novēcinādams balto cepuri ar lakoto nagu.

—    Nāc pie mums pļaut, pan!

—    Nokrati drusciņ taukus!

—        Ņem izkapti, citādi tevi trieka ķers!.., «— sauca no baltkreklaino kazaku rindām.

Pans ļoti augstasinīgi smīnēja, slaucīdams ar madaroto kabatas lakatiņu vakarblāzmaino plikā paura sārtumu, un kopā ar vahmistru gāja ierādīt jaunus pļaujamās zāles gabalus.

Pusdienā atbrauca virtuve. Kazaki nomazgājās un gāja pēc ēdiena.

Eda klusēdami, toties pēc tam — pusstundas atpūtā — sāka šķetināties sarunas.

—         Zāle_ te nešpetna. Nemaz nevar salīdzināt ar mūsu stepes zāli. Vārpotņu gandrīz nemaz nav.

—   Mūsējie pie Donas būs jau nopļāvuši.

—        Drīz arī mēs beigsim. Vakar dzima jauns mēness, lietus to nokristīs.

—        Skopais polis. Par pūlēm būtu kaut pa pudelei uz deguna iedevis.

—    Oho-ho-ho! Viņš pudeles dēļ altārī…

—        Klau, brālīši, ko tas varētu nozīmēts jo bagātāks, — jo skopāks?

—    Pajautā to ķeizaram.

—    Bet kas redzējis muižnieka meitu?

—    Un tad?

—    Mī-ī-ksta meitai

—    Cepetitis?

—   Jā, jā…

—    Es viņu notiesātu ar visiem kauliņiem…

—        Taisnība vai ne, — runā, ka viņu bildinājis kāds no ķeizara dzimtas?

—    Vai nu vienkāršam cilvēkam tāds kumosiņš kritīs?

—        Zēni, nesen dzirdēju muldam, ka mums būšot visaugstākā skate.

—    Runcim nav ko darīt, tad jau viņš,.»

—    Nu, liecies mierā, Taras!

—    Dod ievilkt dūmu, ko?

—    Padod velnam pirkstu, viņš tev paņems visu roku!

—    Rau, kazaki, Fedotkam ļuļķis labs, bet nedeg.

—    Pelni vien palikuši.

—        Ai, brālīt, attaisi redzokļus, tur uguns tik daudz kā krietnai sievai!

Viņi gulēja uz vēdera. Pīpēja. Cepināja kailās muguras gluži sarkanas. Nomaļus pieci veckazaki iztaujāja vienu no jaunajiem:

—    No kādas staņicas tu esi?

—   No Jelanskas.

—    Tātad no āžiem?

—    Tieši tā.

—    Bet ar ko pie jums tur sāli ved?

Netālu uz zirgu segas bija izlaidies Kozma Krjučkovs, viņš garlaikodamies tina ap pirkstu šķidrās ūsas.

—    Ar zirgiem.

—    Un vēl ar ko?

—    Ar vēršiem.

—         Nu, bet ar ko ved zivis no Krimas? Zini, ir tādi vērši ar ciņiem uz muguras, dadžus ēd, — kā tos sauc?

—    Tie ir kamieļi.

—    Ohho-ho-ha-ha!…

Krjučkovs kūtri cēlās kājās, gāja pie vainīgā, kā kamie-

Iis saliecis muguru, izstiepis gāmuraino, safrāna sarkanumā iedegušo kaklu, un iedams ņēma nost siksnu.

— Gulsties!

Bet vakaros dzidrajā jūnija tumsā uz lauka pie ugunskura dziedāja:

Uz svešatni projām reiz kazaks jāja, Tik tālāk un tālāk to melnis nes. Uz mūžiem tam paliek še dzimtā māja

Gaužas sudraba tenoriņš, un basi pauž samtainas, sulīgas skumjas;

Tam neredzēt vairs savas dzimtenes.

Tenors kāpj arvien augstāk, paņem visaugstāko virsotni:

Un veltīgi jauna daiļava raida Uz ziemeļiem skatienus, vakars vai rītst Tā veltigi sēro, tā veltigi gaida: Ne rītam, ne vakaram nenāk viņš līdz,

Daudz balsu uzņem dziesmu. Tāpēc tā arī ir tik sulīga un reibina kā mežā darināta brāga.

Bet tur aiz kalniem, kur vētras plešas, Kur ziemā dārdoši lauskis sper, Kur priedes un egles stāv bargi svešas, Guļ kazaks un acis neatver.

Balsis pauž vienkāršo kazaka dzīves stāstu, un piebalsotājs tenors lidinās kā cīrulis pār atkusušo aprīļa zemi:

Viņš ilgi lūdzās, kad nāve to skāva, Virs galvas tam lielu pauguru mest.

Līdz ar viņu tvīkst ilgās basi:

Lai mūžam uz tā paugura blāva Var irbenājs zaļot un ziedus nest.

Pie otra ugunskura cilvēku mazāk un dziesma citāda;

No jūras bargās, no Azovas Uz Donu kuģi brauc. Mājās nāk mīļais mans, Atsagriežas atarnans.

Pie trešā, attālākā ugunskura, dūmos kāsēdams, sotņas daiļrunātājs risina sarežģītu pasakas pavedienu. Visi klausās ar neatslābstošu uzmanību, tikai reizēm, kad stāsta varonis sevišķi veikli izsprūk no lamatām, kuras viņam izlikuši mošķi un nelabie gari, uguns atblāzmā pazib kāda balta plauksta, noplakšķina pa zābaka stulmu un kāda no dūmiem krekstoša balss sajūsmā iesaucas:

—    Ak tu viens, tas bija pamatīgil

Un atkal — plūstošā, nepārtrauktā stāstītājā balss…

… Nedēļu pēc tam, kad pulks bija ieradies ganībās, jesauls Popovs pasauca sotņas kalēju un vahmistru.

—    Kē ar zirgiem? — viņš jautāja vahtnistram.

—        Nevar sūdzēties, jūsu labdzimtība, pat ļoti patīkami. Rievas uz mugurām esam izlīdzinājuši. Pieņemas brangumā.

Jesauls sagrieza gluži smailu melno ūsu (tāpēc ari palama — Melnais Stārķis) un sacīja:

—         Pevēle no pulka kemendiera epelvot kēpšļus un iemeuktus. Būs pulka visaugstēkā skete. Lei viss spīd: segli un viss pērējais. Lei būtu tīkemi pesketīties uz kezekiem. Ked, brēlīt, būs getevs?

Vahmistrs paskatījās uz kalēju. Kalējs paskatījās uz vahmistru. Abi paskatījās uz jesaulu.

Vahmistrs atbildēja:

—        Varbūt līdz svētdienai, jūsu labdzimtība? — Un ar pirkstu godbijīgi pieskārās pats savai tabakas zaļumā appelējušai ūsai.

—    Nu, pēlūko menl — bargi brīdināja jesauls.

Vahmistrs un kalējs tā ari aizgāja.

No tās dienas visi sāka gatavoties visaugstākajai skatei. Mihails Ivankovs, Karginas kalēja dēls, pats krietns kalējs būdams, palīdzēja alvot kāpšļus un iemauktus, pārējie virs normas kasīja zirgus, tīrīja pavadas, berza ar sasmalcinātu ķieģeli laužņus un zirglietu metāla daļas.

Pēc nedēļas pulks spīdēja kā jauns divdesmitkapiķis. Viss mirdzēja kā vizla no zirgu nagiem līdz kazaku sejām. Sestdien pulka komandieris pulkvedis Grekovs apskatīja pulku un pateicās virsnieku kungiem un kazakiem par centīgo gatavošanos un brašo izskatu.

Ritinājās zilā jūlija dienu kodeļa. No treknās barības apvēlās kazaku zirgi, tikai kazaki bija nemierīgi, viņus tirdīja aizdomas; par visaugstāko skati nekas vairs nebija dzirdams… Nedēļa pagāja dedzīgās pārrunās, trenkāšanā, priekšdarbos. Pēkšņi kā ar mietu pa galvu pavēle — doties uz Viļņu.

Vakarā viņi ieradās tur. Pa sotņām otra pavēle: novietot noliktavās kastes ar kazaku mantām un sagatavoties, lai var doties ceļā, ja būtu vajadzīgs.

—        Jūsu labdzimtība, ko tas varētu nozīmēt? — nevarēja izturēt kazaki, cenzdamies izzināt no vada virsniekiem patiesību.

Virsnieki raustīja plecus. Paši nezin ko dotu par patiesību.

—    Nezinu.

—    Vai notiks manevri ķeizara klātbūtnē?

—    Pagaidām nav zināms.

Tādas bija virsnieku atbildes kazakiem par mierināšanu. Deviņpadsmitajā jūlijā pulka komandiera ziņnesis pievakarē paguva iečukstēt draugam, sestās sotņas kazakam Mrihinam, kas todien bija staļļa dieninieks:

—    Karš, tēvoc!

— Ko muldi?!

—    Dieva vārds, bet tu — cst!

Otrā rītā pulku sakārtoja divīzijas ierindā. Kazarmu logos blāvi mirgoja putekļainie stikli. Pulks jāšus gaidīja komandieri.

Sestās sotņas priekšā uz izmeklēta zirga izjājis jesauls Popovs. Ar baltcimdotu kreiso roku pievelk pavadu. Zirgs noliec galvu, izliecis apaļo kaklu, berzē purnu gar krūšu muskuļu saišķi.

Pulkvedis atdrāžas no kazarmu korpusa stūra un ierindas priekša sāniski sagrieza zirgu. Eleganti atstiepis rūpīgi kopto mazo pirkstiņu, adjutants izņēma mutautiņu, bet izšņaukt degunu nepaspēja. Pulkvedis iemeta saspringtajā klusumā:

—        Kazaki!,., — un valdonīgi pievērsa sev visu uzmanību.

«Sākas,» nodomāja ikviens. Savilga nepacietīgs satraukums. Mitjka Koršunovs īgni iespēra ar papēdi savam zirgam, kas mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņam blakus ierindā, vingri sēdēdams seglos, bija sastindzis Ivankovs; viņš klausījās, ieplētis muti ar zaķalūpu un tumšiem, nelīdzeniem zobiem. Ai? viņa sakumpis rauca pieri Krjučkovs, vēl tālāk kā zirgs kustināja auss skriemeļus Lapins, aiz kura rēgojās skujot sagraizītais Sčegoļkova gāmurs.

—     … Vācija pieteikusi mums karu.

Nolīdzinātajās rindās šalkoņa, it kā pār nobriedušiem

miežiem būtu pārskrējusi vēja pūsma. Spalgi iegriezās ausīs zirga zviedziens. Izbolītas acis un kvadrātveidīgā melnumā atvērtas mutes pavērsās uz pirmās sotņas pusi: tur, kreisajā flangā, bija iezviedzies zirgs.

Pulkvedis runāja vēl. Virknēdams vajadzīgajā kārtībā vārdus, centās uzkurināt nacionālā pašlepnuma jūtas, bet tūkstošu kazaku acu priekšā nevis svešu karogu zīds čaukstēdams liecās viņiem pie kājām, bet pašu dzīvā ikdiena sagrūdama kliedza, vaimanāja: sievas, bērni, mīļas meičas, nenovāktā labība, pamestie ciemati, staņicas…

«Pēc divām stundām jāsēžas vilcienā.» Tas bija vienīgais, kas ikvienam iespiedās atmiņā.

Virsnieku sievas, kas pulcējās turpat netālu, šņukstēja mutautiņos, kazaki bariem izklīda pa kazarmām. Sotņiks Hoprovs gandrīz uz rokām nesa savu gaišmataino, grūto sievu — polieti.

Uz staciju pulks devās ar dziesmām. Viņi pārkliedza orķestri, un pusceļā tas bikli apklusa. Virsnieku sievas brauca važoņos, uz ietvēm virda raibs pūlis, zirgu pakavi birdināja grantainus putekļus, un, ņirgādamies par savu un citu nelaimi, raustīdams kreiso plecu tā, ka drudžaini gumzījās zilais uzplecis, priekšdziedātājs svieda gaisā bezkaunīgus neķītras kazaku dziesmas vārdus.

Sotņa, nupat apkalto zirgu pakaviem piebalsojot, nesa uz staciju, uz sarkanajām vagonu būdām pēdējo, kas tai bija, — dziesmu.

No sotņas pakaļgala, smieklos un mulsumā pietvīcis, pie dziedātājiem pieauļoja pulka adjutants. Priekšdziedātājs atvēzējies nometa pavadu, ciniski pamirkšķināja biezajam sieviešu pūlim, kas pa ietvēm pavadīja kazakus, un pār viņa vaigu nokaitēto bronzu uz melnajām ūsiņām plūda nevis sviedri, bet rūgts vērmeļu degvīns.

Uz sliedēm brīdinoši šņāca lokomotīve, uzkrādama tvaiku.

«

Ešeloni… Ešeloni.«» Ešeloni… Neskaitāmi ešeloni!

Pa valsts artērijām, pa dzelzceļiem satrauktā Krievija triec uz rietumu robežu savas asinis — pelēkos šineļos tērptos karavīrus.

VIII

Toržokas miestiņā pulku sadalīja pa sotņām. Sesto sotņu saskaņā ar divīzijas štāba pavēli aizsūtīja Trešā armijas kājnieku korpusa rīcībā, un tā, kaujas gatavībā aizjājusi līdz Pelikalijas miestiņam, norīkoja posteņus.

Robežu vēl apsargāja mūsu robežsargu daļas. Tās tika pastiprinātas ar kājnieku daļām un artilēriju. Divdesmii ceturtā jūlija pievakarē miestiņā ieradās 108. Gļebovas pulka bataljons un baterija. Tuvējā Aleksandrovas pusmuižā atradās postenis — deviņi kazaki vada apakšvirsnieka vadībā.

Naktī uz divdesmit septīto jesauls Popovs atsauca pie sevis vahmistru un kazaku Astahovu.

Astahovs atgriezās vadā tikai tumsā. Mitjka Koršunovs nupat bija pārvedis no dzirdinātavas zirgu.

—    Vai tu, Astahov? — viņš tam uzsauca.

—    Es. Bet kur Krjučkovs ar puišiem?

>— Tur, mājelē.

Astahovs, liels, smagnējs un tumšādains kazaks, viebdamies, kā tuvredzīgs, iegāja mājelē. Aiz galda pie apkvēpušas lampiņas ščegoļkovs ar nopiķotu diegu šuva saplēstu pavadas siksnu. Krjučkovs, aizlicis rokas aiz muguras, stāvēja pie krāsns, mirkšķinādams Ivankovam, norādīdams uz tūskas uzpūsto saimnieku — poli, kas gulēja gultā. Viņi nupat bija smējušies, un smiekli vēl raustīja sārtos Ivankova vaigus.

—    Rīt, puiši, gaismiņai svīstot, jājāj uz posteni.

—         Kurp tad? — jautāja Ščegoļkovs un, skatīdamies uz runātāju, izlaida no rokām diegā neiestiprināto saru.

—    Uz Ļubovas miestiņu.

—        Kas jās? — jautāja Mitjka Koršunovs, ienākdams un nolikdams pie sliekšņa spaini.

—        Man jās līdzi Ščegoļkovs, Krjučkovs, Rvačovs, Popovs un tu, Ivankov.

—    Bet es, Pavlič?

—    Tu, Mitrij, paliksi tepat.

—    Nu, tad ejiet pie velna!

Krjučkovs atrāvās no krāsns; kaulus krikšķinādams, izstaipījās un jautāja saimniekam:

•— Cik verstu būs līdz šai Ļubovai?

1 — Četras jūdzes.

—        Tas ir tuvu, — sacīja Astahovs un, apsēdies uz sola, noāva zābaku. — Bet kur te varētu izžaut autus?

Viņi izjāja mazā gaismiņā. Miestiņa galā pie akas stāvēja meiča basām kājām un smēla spainī ūdeni. Krjučkovs apturēja zirgu.

—    Dod nodzerties, mīļā!

Meiča, ar roku pieturēdama nātnos brunčus, iesārtām kājām pārbrida pāri peļķei; smaidīdama pelēkām, biezu

skropstu ieskautām acīm, pasniedza spaini. Krjučkovs dzēra; viņa roka, kas turēja gaisā smago spaini, trīcēja sasprindzinājumā; uz sarkanās bikšu svītras, šķīzdami un lejup tecēdami, šļakstījās ūdens pilieni.

—    Paldies, spulgacīt!

—    Dievam paldies.

Viņa paņēma spaini un gaja projām, atpakaļ skatīdamās un smaidīdama.

—        Ko rādi zobus, jāj man līdz! — Krjučkovs pavirzījās seglos, it kā vietu dodams.

—    Uz priekšu! — aizjādams uzsauca Astahovs.

Rvačovs zobgalīgi pavērās Krjučkovā:

—    Nevari vien noskatīties?

—        Viņai kājas sarkanas kā dūjai, — iesmējās Krjučkovs, un visi kā pēc komandas paskatījās atpakaļ.

Meiča bija noliekusies pār grodiem, izslējusi cieši apspīlēto divdaļu dibenu, izplētuši resnās kājas ar sarkanajiem lieliem.

—   Tādu derētu apprecēt… — Popovs nopūtās.

—        Palaid, es tevi vienreiz ar pātagu saprecināšu, — piedāvājās Astahovs.

—    Ko nu ar pātagu …

— Vai tev tāpat kā ērzelim?

—    Vajadzēs viņu izrāmīt!

•— Mēs viņam nosiesim kā vērsim.

Viens otru zobodami, kazaki aizjāja rikšos. No tuvējā uzkalna varēja jau saredzēt ielejā un pakalnē izsvaidīto Ļubovas miestiņu. Aiz muguras pāri uzkalnam cēlās saule. Ceļa malā virs telegrāfa staba kausiņa vīteroja cīrulis.

Nupat instruktoru kursus beigušais Astahovs bija norīkots par posteņa priekšnieku. Viņš izraudzījās pēdējo sētu nogāzē, robežas pusē. Saimnieks — skūts polis līkām kājām, baltu tūbas cepuri galvā — ieveda kazakus stallī un parādīja, kur novietot zirgus. Aiz staļļa, aiz retā žoga zaļoja āboliņa lauks. Uzkalni kūkumojās līdz tuvējam mežam, tālāk balsnīja labības lauki, kurus šķērsoja ceļš, un atkal zaļas, spožas āboliņa strēles. Aiz kūts pie grāvīša viņi pēc kārtas dežurēja ar binokli. Pārējie gulēja vēsajā stallī. Tur bija sastāvējušās labības, pelavu putekļu, peļu mēslu un salda, iepelējusi zemes rūsas smaka.

257

Ivankovs, novietojies tumšā kaktā pie arkla, nogulēja līdz vakaram. Viņu pamodināja ap saules rietu. Krjučkovs, iekniebis pirkstos viņa kakla ādu, vilka to atpakaļ, sacīdams:

9-501

—        Sarijies kroņa edienu, nobarojis sprandu, vai tu re! Celies, sliņķi, ej uzmanīt vāciešus!

—    Nemuļķojies, Kozma!

—    Celies!

—        Nu, liecies mierā! Nu, nemuļķojies… es tūliņ celšos.

Viņš piecēlās pietūcis, sarkans. Pagrozīja galvu, kas gluži kā katliņš ar īso kaklu bija stingri piestiprināta pie patajiem pleciem; degunu šņaukādams (viņš bija saaukstējies, guļot uz mitrās zemes), sasēja patronu somu un vilkšus aizvilka sev līdzi uz izeju šauteni. Viņš stājās Ščegoļkova vietā un, pielāgojis binokli, ilgi skatījās uz ziemeļrietumiem, uz mežu.

Tur vējā viļņojās palsas labības druvas, zaļajam alkšņu meža ragam šļācās virsū sarkana saulrieta straume. Aiz miestiņa upītē (tā izlocījās kā zils, grezns loks) peldēdamies klaigāja bērni. Sievietes balss kontraltā saucar — Stasju! Sta-a-asju! Nāc šu' pie manis! — Ščegoļkovs saritināja smēķi un, projām iedams, sacīja:

—    Re, cik sarkana riet saule! Būs vējš.

—    Būs vējš, — Ivankovs viņam pievienojās.

Nakti zirgi stāvēja neapsegloti. Miestiņā nodzisa ugunis un trokšņi. Otrā rītā Krjučkovs izsauca Ivankovu no staļļa.

—    Aiziesim uz miestiņu.

—    Ko tur?

—    Iekodīsim kaut ko, iedzersim.

—    Diez kā būs, — Ivankovs šaubījās.

•— Es tev saku. Jautāju saimniekam. Tur, tai būdā, — vai redzi to tur kārniņu šķūni? — Krjučkovs rādīja ar netīru pirkstu. — Tur kroģerim ir alus, iesim!

Viņi gāja. Astahovs, pabāzis galvu pa staļļa durvīm, sauca viņiem pakaļ;

—    Kurp tad jūs?

Krjučkovs, kam bija augstāka pakāpe nekā Astahovam, atmeta ar roku:

—    Tūliņ atgriezīsimies.

—    Nāciet atpakaļ, draugi!

—    Nežvauksti!

Vecs, pinkains ebrejs ar satūkušiem plakstiņiem klanīdamies sagaidīja kazakus.

—    Vai alus ir?

—    Nav vairs, kozak' kungs.

—    Mēs par naudu.

—        Jēzus Marija, vai tad es… Ak, kozak' kungs, ticiet godīgam ebrejam, nav vairs alus!

—    Ko muldi, žīd!

—    Bet, kozak' kungs! Es taču teicu.

—        Vai zini ko… — Krjučkovs īgni pārtrauca viņu un izvilka no bikšu kabatas apdilušu naudas maciņu.

—    Dod mums, citādi sākšu lamāties!

Ebrejs ar mazo pirkstiņu iespieda plaukstā naudas gabalu, nolaida plakstiņus un izgāja priekšnamā.

Pēc brīža viņš atnesa mitru, miežu sēnalām aplipušu degvīna pudeli.

—    Bet teici, ka neesot. Ak tu viens!

—    Es teicu, ka alus nav.

—    Dod kaut ko uzkost.

Krjučkovs ar plaukstu izsita korķi un pielēja glāzīti līdz izrobotajām malām.

Viņi aizgāja iereibuši. Krjučkovs lēkāja un draudēja ar dūri logiem, kas rēgojās kā melni acu dobuļi.

Stallī žāvājās Astahovs. Aiz starpsienas zirgi mitri čaukstināja sienu.

Vakarā Popovs aizjāja ar ziņojumu. Diena bija pavadīta bezdarbībā.

Vakars. Nakts. Pār miestiņu augstu gaisā spīdēja dzeltens mēness.

Dārzā aiz mājas paretam no ābeles nokrita nobriedis auglis. Dzirdams valgs paukšķis, Ap pusnakti Ivankovs izdzirda miestiņa ielā zirgu pakavu ķlaboņu. Viņš izlīda no grāvja, skatījās, bet mēnesim bij^ aizgājis priekšā mākonis; aiz pelēkā tumsas audekla nekā nevarēja saskatīt.

Viņš sapurināja Krjučkovu, kas gulēja stalli pie ieejas.

—    Kozma, jātniekil Celies!

—    No kurienes?

—    Pa miestiņu.

Viņi izgāja ārā. Pa ieliņu asu piecdesmit atstatu sausi klaudzēja zirgu pakavi.

—    Skriesim dārzā! Tur labāk dzirdēsim.

Viņi skriešus metās gar māju dārzā un notupās pie žoga. Dobjas balsis. Kāpšļu džinkstoņa. Seglu čīkstoņa. Tuvāk. Redzami neskaidri jātnieku apveidi.

Jāj pa četri rindā.

—    Kas jāj?

—         Bet ko tev vajag? — atsaucās tenoriņš no priekšējām rindām.

—        Kas jāj? Šaušu! — Krjučkovs noldaudzināja aizsiēgu.

—    Trrr, — viens apturēja zirgu un piejāja pie žoga.

—    Seit robežsargu grupa. Postenis, vai?

—    Postenis.

—    Kāda pulka?

—    Trešā kazaku.

—   Ar ko tu tur, Trišin, runā? — iejautājās no tumsas.

Piejājušais atsaucās:

—    Te kazaku postenis, jūsu labdzimtība.

Pie žoga piejāja vēl viens.

—    Sveiki, kazaki!

—    Sveiki, — pēc brīža atsaucās Ivankovs.

—    Vai jūs jau ilgi te?

—    Kopš vakardienas.

Otrs piejājušais aizdedzināja sērkociņu, aizpīpēja, un Krjučkovs ieraudzīja virsnieku robežsarga tērpā.

—        Mūsu robežsargu pulku noņēma no robežas, — ierunājās virsnieks, dūmu vilkdams. — Paturiet vērā, ka jūs tagad esat pirmais priekšpostenis. Pretinieks varbūt jau rīt virzīsies šurp.

—         Kurp tad jādami, jūsu labdzimtība? — jautāja Krjučkovs, neatņemdams pirkstu no šautenes mēlītes.

—        Mums divas verstis no šejienes jāpiebiedrojas savam eskadronam. Nu, uz priekšu, zēni! Visu labu, kazaciņi!

—    Visu labu!

Vējš norāva no mēness mākoņu aizkaru, un pār miestiņu, dārzu puduriem, pumpaino staļja jumtu, karavīru vienību, kas jāja kalnā, pārplūda dzeltena, nedzīva gaisma.

Otrā rītā ar ziņojumu uz sotņu aizjāja Rvačovs. Astahovs aprunājās ar saimnieku, un tas par nelielu atlīdzību atļāva pļaut zirgiem āboliņu. Kopš nakts zirgi stāvēja apsegloti. Kazakus biedēja tas, ka viņi palikuši aci pret aci ar ienaidnieku. Agrāk, kad zināja, ka viņiem priekšā robežsargi, nebija šās atrautības un vientulības sajūtas; jo spēcīgāk šī sajūta sāka izpausties pēc tam, kad kļuva zināms, ka robeža atsegta.

Saimnieka tīrums atradās netālu no staļļa. Astahovs norīkoja pļaujai Ivankovu un Ščegoļkovu. Saimnieks baltu tūbas platmali galvā aizveda viņus savā laukā. Ščegoļkovs pļāva. Ivankovs grāba mitro, smago zāli un sēja nastās.

Pa to laiku Astahovs, kas binoklī vēroja ceļu uz robežu, ieraudzīja zēnu, kas no dienvidrietumiem skrēja pa lauku. Kā brūns, spalvu nenometis zaķis viņš vēlās no uzkalna lejā un jau iztālēm kaut ko kliedza, vicinādams garās svārķeļu piedurknes. Pieskrēja klāt un, gaisu rīdams, ieplestās acis valbīdams, izkliedza:

—    Kozak, kozak, germans klāti Germans nāk teju.

Viņš izstiepa garās piedurknes snuķi, un Astahovs, pie

binokļa pieplacis, ieraudzīja stiklu aplocēs tālu, blīvu jātnieku grupu. Neatraudams acis no binokļa, viņš iesaucās:

—    Krjučkov!

Tas, apkārt skatīdamies, izmetās pa greizajām staļļa durvīm.

—    Steidzies, sauc puišusl Vāciešil Vāciešu patruļa!

Viņš dzirdēja skrejošā Krjučkova kāju dimu un tagad

jau skaidri redzēja binoklī aiz rūsganās zāles strēmeles slīdošo jātnieku grupu.

Viņš pat saskatīja viņu tumšzilo tērpu krāsu un zirgu bēro spalvu. Viņu bija vairāk nekā divdesmit. Jāja cieši kopā, nekārtīgi; jāja no dienvidrietumu puses, kaut gan vērotājs gaidīja tos no ziemeļrietumiem. Viņi šķērsoja ceļu un devās pāri uzkalniem, kas pacēlās virs ieplakas, kurā bija Ļubovas miestiņš.

Izbāzis no saviebtajām lūpām iekostas mēles galiņu, sasprindzinājumā stenēdams, Ivankovs sēja āboliņa nastu. Viņam līdzās, pīpīti sūkdams, stāvēja klibais polis, viņu saimnieks. Jas bija aizbāzis roku aiz jostas un no platmales apakšas saīdzis vēroja Sčegoļkovu, kas pļāva āboliņu.

-1 Vai tad tā ir izkapts? — tas lādējās, nikni vicinādams izkapti, kas bija maza kā rotaļlietiņa. — Vai tu ar to pļauj?

—        Pļauju, — atbildēja polis, mēlei aizķeroties aiz apgrauztā iemutņa, un atbrīvoja no jostas vienu pirkstu.

—    Ar šo izkapti var tikai sievai zināipā vietā nopļaut!

— Uhu-m, — polis bija ar mieru arī tā,

Ivankovs iespurdzās. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet, atskatījies atpakaļ, ieraudzīja pa lauki^ skrejpšo Krjučkovu. Tas skrēja, pacēlis rokā zobenu, gāzelēdamies pa ciņainajiem arumiem.

—    Metiet mieru!

—Kas ņu atkal? — iejautājās Ščegoļkovs, iegrūzdams izkapts galu zemē.

—    Vācieši!

Ivankovs nometa sienamo. Saimnieks pielīkdams, gandrīz skardams ar rokām zemi, it kā viņam spindzētu pāri lodes, metās uz mājas pusi.

Līdzko viņi nokļuva līdz stallim un aizelsušies uzlēca zirgiem mugurā, ieraudzīja krievu zaldātu rotu, kas no Pelikalijas puses plūda iekšā miestiņā. Kazaki aizlēkšoja tiem pretī. Astahovs ziņoja rotas komandierim, ka pa uzkalniem, apejot miestiņu, jāj vācu patruļa. Kapteinis stingri pavērās savu zābaku purnos, kas bija apkaisīti ar putekļu sarmu, un jautāja;

—    Cik viņu ir?

—   Vairāk nekā divdesmit.

—    Jājiet viņiem šķērsām virsū, bet mēs tos no šejienes apšaudīsim, — viņš pagriezās pret rotu, nokomandēja izkārtojumu un straujā gaitā veda savus zaldātus tālāk.

Kad kazaki uzlēkšoja uzkalnā, vācieši, jau aizsteigušies viņiem priekšā, rikšiem šķērsoja ceļu uz Pelikaliju. Pats pirmais bija virsnieks gaišrudā zirgā ar apgrieztu asti.

—    Dzīsimies pakaļ! Mēs viņus uztrieksim virsū otram postenim! — Astahovs komandēja.

Robežsargu jātnieks, kas bija piebiedrojies viņiem miestiņā, palika iepakaļ.

—    Ko tad tu? Nolūzi, brālīt? — pagriezdamies atpakaļ, uzkliedza Astahovs.

Robežsargs atmeta ar roku un sāka soļos jāt lejup uz miestiņu. Kazaki devās uz priekšu žiglos rikšos. Pat ar neapbruņotu aci varēja skaidri saredzēt vācu dragūnu zilos tērpus. Viņi jāja lēnos rikšos uz to pusi, kur atradās otrais postenis, — pusmuižiņā, verstis trīs no miestiņa, — un skatījās atpakaļ už kazakiem. Attālums, kas viņus šķīra, jūtami samazinājās.

—   Apšaudīsim! — nosēca Astahovs, nolēkdams no segliem.

Stāvus, aptinuši ap rokām pavadas, viņi izšāva zalvi. Ivankova zirgs saslējās pakaļkājās, nogāzdams saimnieku gar zemi. Krizdams viņš redzēja, kā viens vācietis vēlās no zirga: vispirms kūtri sliecās uz sāniem, tad piepeši, pasitis rokas gaisā, nokrita. Vācieši neapstādamies, neizņemdami no pārvalkiem ķarabīnes, auļoja projām. Viņi izretinājās. Vējš plivināja viņu zīdainos šķēpu karodziņus. Astahovs pirmais uzlēca zirgā. Visi uzšāva ar pātagām. Vācu patruļa straujā leņķī pagriezās pa kreisi, un kazaki, dzīdamies tiem pakaļ, auļoja četrdesmit asu atstatu no kritušā vācieša. Tālāk nāca paugurains apvidus, seklām gravām šķērsots, robainām krantīm izvagots. Līdzko vācieši no gravas jāja augšā otrā pusē, kazaki nolēca no zirgiem un izšāva tiem nopakaļ pa patronu aptverei. Iepretim otrajam postenim nogāza vēl vienu.

—    Nokrita! — iesaucās Krjučkovs, likdams kāju kāpslī.

—    No pusmuižiņas tūliņ piesteigsies mūsējie!… Tur ir otrais postenis… — nomurmināja Astahovs, bāzdams ar dzeltenu, tabakas dūmos apsvēpušu pirkstu šautenes magazīnā jaunu aptveri.

Vācieši pārgāja uz vienmērīgiem rikšiem. Jādami garām, skatījās uz pusmuižiņu. Bet pagalms bija tukšs, saule kāri laizīja ēku kārniņu jumtus. Astahovs izšāva, zirgā sēdēdams. Mazliet iepakaļ palikušais vācietis papurināja galvu un lika just zirgam piešus.

Tikai vēlāk noskaidrojās, ka kazaki pagājušajā naktī atstājuši otro posteni, kad dabūjuši zināt, ka pusversts attālumā no muižiņas pārgriezti telegrāfa vadi.

—    Dzīsim uz pirmo posteni! — uzkliedza Astahovs, pagriezdamies pret pārējiem.

Un tikai tagad Ivankovs ievēroja, ka Astahovam no de-, guna lobās āda, pie nāss karājas plāna ādiņa.

—    Kāpēc viņi neaizstāvas? — viņš sērīgi iejautājās, sakārtodams uz muguras šauteni.

—    Pagaidi mazliet!… — izmeta Ščegoļkovs, elsodams kā ienāšains zirgs.

Vācieši, atpakaļ neskatīdamies, nojāja tuvākajā gravā. Otrā pusē melnēja arumi, šai pusē pudurojās nezāles un reti krūmiņi. Astahovs apturēja zirgu, atbīdīja cepuri atpakaļ un noslaucīja ar delnas virspusi lielas sviedru lāses. Viņš paskatījās uz pārējiem; izspļāvis siekalu piku, sacīja:

—    Ivankov, aizjāj līdz gravai, paskaties, kur viņi ir!

Ivankovs, sarkans kā ķieģelis, nosvīdušu muguru, kāri

aplaizīja sakaltušās lūpas un devās uz priekšu.

Derētu uzpīpēt, — čukstus sacīja Krjučkovs, ar pātagu atgaiņādams aklo dunduru.

Ivankovs jāja soļos, palaikam paceldamies kāpšļos, raudzīdamies lejup gravā. Vispirms viņš ieraudzīja līgojošu pīķu smailītes, tad pēkšņi parādījās vācieši, kas bija pagriezuši zirgus un pa gravas nogāzi devās uzbrukumā. Pašā priekšā, gleznaini pacēlis zobenu, auļoja virsnieks. Vienā mirklī, apgriežot zirgu, Ivankovam iespiedās atmiņā virsnieka skūtā, $adrūmusī seja, viņa staltā stāja. Kā krusa sirdi šauta vāciešu zirgu dipoņa. Ivankovs ar muguru sāpīgi sajuta nāves dzestrumu. Viņš apcirta zirgu apkārt un klusēdams lēkšoja atpakaļ.

Astahovs nepaguva salocīt tabakas maku un aizbāza to kabatai garām.

Krjučkovs, ieraudzījis aiz Ivankova muguras vāciešus, aizlēkšoja pirmais. Labā spārna vācieši joņoja šķērsām virsū Ivankovam. Apbrīnojamā ātrumā tie tuvojās viņam. Viņš pātagoja zirgu un skatījās atpakaļ. Greizas trīsas raustīja viņa nobālušo seju, spieda acis ārā no dobuļiem. Pa priekšu, pieplacis seglu lokam, lēkšoja Astahovs. Aiz Krjučkova un Sčegoļkova virpuļoja brūni putekļi.

«Tūliņ, tūliņ panāks!» stinga galvā doma, un Ivankovs nedomāja, ka jāaizstāvas; viņš sarāva čokurā savu lielo, pilnīgo augumu, ar galvu skāra zirga kumbru.

Viņu panāca liels, sarkanmatains vācietis. Iedūra ar pīķi viņam mugurā. Smaile, pāršķēlusi siksnas jostu, ieslīpi ap collu ieurbās miesā.

—    Brālīši, atpakaļ!… — kā prātu zaudējis iekliedzās Ivankovs un izrāva no maksts zobenu. Viņš atvairīja otru dūrienu, kas bija tēmēts viņam sānos, un pacēlies iecirta pa muguru no kreisās puses lēkšojošam vācietim. Viņu ielenca. Liels vācieša zirgs ar krūtīm atsitās pret viņa zirga sāniem, tikko nenogāza to zemē, un Ivankovs ieraudzīja tieši pretī drausmīgu svešas sejas plankumu.

Pirmais pieauļoja Astahovs. Viņu atspieda sāņus. Viņš atgaiņājās ar zobenu, grozījās seglos kā vilciņš, atņirdzis zobus, mironīgi pārvērstu seju. Ivankovam ar jātnieka zobena galu iecirta pa kaklu. No kreisās puses viņam līdzās kā no zemes izauga dragūns, un blāvi gar acīm nozibēja gaisā paceltais zobens. Ivankovs pagrūda priekšā savējo: tērauds smilkstēdams nodžinkstēja gar tēraudu. No muguras puses viņam aizdūra pīķi aiz plecu siksnas, bez apstājas vilka, plēsa siksnu nost no pleca. Pāri uzrautai zirga galvai rēgojās paveca vācieša vasaras raibumiem pārklātā, nosvīdusi, satrauktā seja. Vācietim trīcēja atkāries žoklis, viņš bez jēgas cirta ar zobenu, cenzdamies iedurt Ivankovam krūtīs. Zobens nesniedza tik tālu, un vācietis, aizmetis to projām, rāva no segliem piesprādzētā, dzeltenā pārvalka ārā karabīni, nenolaizdams no Ivankova ātri mirkšķinošās, izbaiļu pilnās, brūnās acis. Viņš nepaguva izņemt karabīni, viņu pāri zirgam ar pīķi aizsniedza Krjučkovs, un vācietis, pārplēsdams uz krūtīm tumšzilo tērpu, atgazās atpakaļ, drausmās un izbrīnā ievaidējās:

—    Mein Gott!

Iesāņus kādi astoņi dragūni ielenca Krjučkovu. Viņu gribēja sagūstīt dzīvu, bet viņš, saslējis zirgu pakaļkājās, locījās ar visu stāvu un atgaiņājās ar zobenu tik ilgi, kamēr to izsita viņam no rokām. Izrāvis tuvākajam vācietim pīķi, viņš vicināja to kā apmācībās.

Atpakaļ atlēkušie vācieši kapāja pīķi ar jātnieku zobeniem. Pie smilšmāla aruma joslas viņi drūzmējās, mutuļoja, līgodamies cīņā kā vējā. No bailēm pārvērtušies zvēros, kazaki un vācieši dūra un cirta, kur pagadījās: pa mugurām, pa rokām, pa zirgiem un ieročiem… Nāves drausmās apjukušie zirgi skrēja cits citam virsū un grūstījās bez jēgas. Atžilbušais Ivankovs vairākkārt mēģināja trāpīt pa galvm gaišmatainam dragūnam ar garu seju, kas mācās viņam virsū, bet zobens krita uz bruņu cepures tērauda sānu plāksnēm un slīdēja garām.

Astahovs pārrāva loku un izmuka ārā, asinīm noplūdis. Viņam dzinās pakaļ vācu virsnieks. Norāvis no pleca šauteni, Astahovs nošāva viņu no pavisam neliela atstatuma. Tas radīja lūzumu cīņā. Vācieši, kas visi bija ievainoti nejēdzīgiem cirtieniem, zaudējuši virsnieku, izklīda un atkāpās. Viņus nevajāja. Viņiem nešāva pakaļ. Kazaki lēkšoja tieši uz Pelikalijas miestiņu, uz savu sotņu; vācieši, piecēluši no segliem izkritušu ievainotu biedru, devās uz robežas pusi.

Nojājis apmēram pusversti, Ivankovs sagrīļojās.

—    Es vairs nevaru… Es krītu! — Viņš apturēja zirgu, bet Astahovs pierāva pavadu.

—    Ātrāk uz priekšu!

Krjučkovs notriepa ar asinīm visu seju, taustīja krūtis. Uz formas blūzes mirka sarkani traipi.

Aiz pusmuižiņas, kur bija atradies otrais postenis, viņi sadalījās divās daļās.

—    Jājāj pa labi, — sacīja Astahovs, rādīdams uz teiksmaini zaļo, alkšņiem apaugušo purvu aiz sētas.

—    Nē, pa kreisi! — Krjučkovs iespītējās.

Viņi izšķīrās. Astahovs ar Ivankovu ieradās miestiņā vēlāk. Pie pēdējām sētām viņus gaidīja pašu sotņas kazaki. 1

Ivankovs nometa pavadu, nolēca no segliem un sagrīļojies nokrita zemē. No viņa sastingušās rokas ar pūlēm izņēma zobenu.

Pēc stundas gandrīz visa sotņa aizjāja tai vietā, kur bija nonāvēts vācu virsnieks. Kazaki paņēma viņa zābakus, drēbes un ieročus, drūzmējās, vērodami jauneklīgo, drūmo, jau iedzeltējušo nonāvētā seju. Ustjhopjorietis Tarasovs paspēja noņemt kritušā pulksteni ar sudraba režģīti un tūlīt pat pārdeva to vada apakšvirsniekam. Kabatas portfelī atrada nedaudz naudas, vēstuli, aploksnē gaišu matu cirtu un fotogrāfiju, uz kuras bija redzama meiča ar augstprātīgu, smaidošu muti.

IX

No tā vēlāk iztaisīja varoņdarbu. Krjučkovs, sotņas komandiera mīlulis, pēc komandiera ierosinājuma dabūja Jura krustu. Viņa biedri palika ēnā. Varoni aizsūtīja uz divīzijas štābu, kur viņš noslaistījās līdz kara beigām, dabūdams pārējos trīs krustus par to, ka no Petrogradas un Maskavas viņu brauca apskatīt ietekmīgas dāmas un virsnieku kungi. Dāmas elsa sajūsmā, dāmas cienāja Donas kazaku ar dārgiem papirosiem un saldumiem, bet viņš sākumā svētīja tās neķītriem vārdiem, taču vēlāk, virsnieka uzplečiem rotāto štāba lišķu ietekmei pakļāvies, radīja no tā sev ienesīgu profesiju: atstāstīja «varoņdarbu», sabiezinādams krāsas gluži melnas, meloja bez jēgas, un dāmas jūsmoja, apbrīnā vērās kazaku varoņa bakurētainajā, bandītiskajā sejā. Visiem bija labi un patīkami.

Galvenajā mītnē ieradās ķeizars, un Krjučkovu veda viņam rādīt. Rudmatainais, miegainais ķeizars apskatīja Krjučkovu kā zirgu; pamirkšķināja īgniem plakstiem, kas nokarājās kā maisiņi, un uzsita viņam uz pleca:

— Brašs kazaks! — un, pievērsies svītai: — Dodiet man zelteri.

Krjučkova cekulainā galva nenozuda no laikrakstu un žurnālu slejām. Parādījās papirosi ar Krjučkova attēlu. Ņižņijnovgorodas tirgoņi pasniedza viņam zelta zobenu.

Mundieri, kas bija novilkts Astahova nošautajam vācu virsniekam, piestiprināja pie plata finiera dēļa, un ģenerālis fon Rennenkampfs, iesēdinājis automobilī Ivankovu un adjutantu ar šo dēli, braukāja gar ierindā nostādītiem kareivjiem, kas devās uz priekšējām pozīcijām, un teica dedzīgas kroņa runas.

Bet bija noticis tā: nejauši sastapās nāves laukā cilvēki, kas vēl nebija paguvuši ievingrināt roku sev līdzīgu radījumu nogalināšanā, dzīvniecisku baiļu pārņemti tie bruka cits citam virsū, saskrējās, sitās kā akli, kropļoja sevi un zirgus un aizbēga katrs uz savu pusi, nobijušies no šāviena, kas bija nogalinājis cilvēku, morāliski sakropļoti aizjoņoja projām. To nosauca par varoņdarbu.

X

Fronte vēl nebija nogulusies kā verstīm gara, iecirtīga odze. Pie robežas brīdi pa brīdim uzliesmoja jātnieku sadursmes un kaujas. Pirmajās dienās pēc kara pieteikuma vācu armijas vadība izlaida taustekļus — stipras jātnieku patruļas, kas tramdīja mūsu vienības, slīdēdamas gar posteņiem, pētīdamas pretinieka karaspēka daļu novietojumu un skaitu. Brusilova 8. armijas frontei pa priekšu gāja 12. jātnieku divīzija ģenerāļa Kaļedina vadībā. Vairāk pa kreisi, pārgājusi Austrijas robežu, virzījās 11. jātnieku divīzija. Sās divīzijas daļas, kaujā ieņēmušas Ļešņuvu un Brodus, mīņājās uz vietas, — austriešiem pienāca pastiprinājumi, un ungāru kavalērija straujā gaitā mācās virsū mūsu jātniekiem, tramdīja un spieda tos atpakaļ uz Brodiem.

Grigorijs Meļehovs pēc kaujas pie Ļešņuvas pilsētas ilgi mocījās skaudrās dvēseles sāpēs. Viņš manāmi novājēja, nokritās svarā, bieži vien pārgājienos un atpūtā, miegā un nomodā viņam rādījās austrietis, tas, kuru viņš bija sacirtis pie žoga. Neparasti bieži viņš sapņos pārdzīvoja šo pirmo sadursmi un pat miegā, atmiņu nomākts, juta drudžaini raustāmies savu labo roku, kas bija žņaugusi pīķa kātu; pamodies un atžilbis viņš gainīja sapni, aizklādams ar plaukstu acis, kas bija piemiegtas tik cieši, ka sāpēja.

Zirgi bradāja nobriedušo labību, druvās iegūlās aso pakavu pēdas, it kā krusa būtu gājusi pāri visai Galīcijai, Smagie zaldātu zābaki blietēja ceļus, švīkāja šosejas, jauca augusta dubļus.

Tur, kur risinājās kaujas, granātas kā bakas izvagoja drūmo zemes seju; ilgās pēc cilvēku asinīm tajā rūsēja čuguna un tērauda šķembas. Naktīs aiz apvāršņa slējās gaisā sarkanas blāzmas, it kā rūsas plandos kvēloja liesmās sādžas, miestiņi, pilsētiņas. Augustā, kad nogatavojas augļi un nobriest labība, debesis bija drūmi pelēkas, retajās jaukajās dienās mocīja sutīga tveice.

Augusts tuvojās beigām. Dārzos lekni dzeltēja lapas, pie kātiņiem iekvēlojās priekšnāves sārtumā, un iztālēm likās, ka kokos rēgojas vaļējas brūces un no tām pil rudas koku asinis.

Grigorijs ar interesi vēroja pārmaiņas, kādas notika ar sotņas biedriem. Prohors Zikovs, nupat atgriezies no slimnīcas ar greizu kalta pakava rētu sejā, vēl slēpa lūpu kaktiņos sāpes un neizpratni, biežāk mirkšķināja mīlīgās teļa acis; Jegorka Zarkovs katrā izdevīgā gadījumā laida vaļā smagas, nešpetnas lamas, runāja neķītrības vairāk nekā jebkad un lādēja visu pasauli; Grigorijā kaimiņš Jemeļjans Groševs, nopietns un lietpratīgs kazaks, viscaur it kā pārogļojās un nomelnēja, bieži nevietā smējās, un viņa smiekli bija piespiesti un drūmi. Pārmaiņas atspoguļojās ikviena sejā, katrs savādāk nēsāja sevī un audzēja kara dēstīto sēklu.

No kaujas līnijas izvestais pulks atradās triju dienu atpūtā, un to papildināja no Donas pienākušie pastiprinājumi. Sotņa nupat taisījās iet peldēties muižas dīķī, kad no stacijas, kas atradās trīs verstis no muižas, izjāja prāva jātnieku vienība.

Kamēr ceturtās sotņas kazaki nokļuva līdz dīķa aizsprostam, vienība, kas bija izjājusi no stacijas, virzījās lejup pa nogāzi, un nu jau bija skaidri redzams, ka tie ir kazaki. Prohors Zikovs uz aizsprosta locīdamies vilka nost formas blūzi; atbrīvojis galvu, viņš skatījās.

—    Mūsējie, no Donas.

Grigorijs, acis piemiedzis, vērās kolonnā, kas jāja lejup uz muižu.

—    Papildspēki nāk.

—    Droši vien mums domātais pastiprinājums.

—    Laikam otru iesaukumu mobilizē.

—    Vai redzat zēni? Tas taču Stepans Astahovs? Re, trešajā rindāl — iesaucās Groševs un īsi, čerkstoši iesmējās.

—    Iesauc arī šos.

—    Bet re, kur Anikuška!

—    Griška! Meļehov! Re, kur brālis! Vai pazini?

—    Pazinu.

—   Tev jāizmaksā, slaist, es pirmais pazinu.

Savilcis ap acīm krunku rieviņas, Grigorijs skatījās, mēģinādams pazīt zirgu. «Jaunu nopirkuši,» viņš nodomāja un pievērsa skatienu brāļa sejai, kas, pēc tik ilga laika atkal satiekoties, bija savādi pārvērtusies, iedegusi, ar apgrieztām kviešu krāsas ūsām un saulē apsvilinātām, sudrabotām uzacīm. Grigorijs devās viņam pretī, cepuri

noņēmis un vicinādams roku kā apmācībās. Aiz viņa no aizsprosta metās lejā pusplikie kazaki, mīdīdami trauslo tukšstublaino suņuburkšķu audzi un vecus dadžu krūmus.

Marša sotņa, apejot dārzu, devās uz muižu, kur bija novietojies pulks. To vadīja pavecs un drukns jesauls tikko skūtu galvu, kokaini cietām rievām ap skūto, valdonīgo muti.

«Droši vien liels kliedzējs un varen negants,» nodomāja Grigorijs, uzsmaidīdams brālim un pārlaizdams paviršu skatienu spēcīgajam jesaula stāvam, viņa līkdegunim zirgam, kas, kā redzams, bija kalmiku sugas.

—        Sotņa 1 — jesauls noskandēja dzedrā, tēraudcietā balsī. — Vadu kolonnās, kreiso plecu uz priekšu, marš!

—        Sveiks, brāļuk, — iesaucās Grigorijs, priecīgi satraukts, uzsmaidīdams Petro.

—    Sveiks! Nu re, esmu pie jums. Kā tad klājas?

—    Pa vidām.

—    Dzīvs?

—    Pagaidām.

—    Sveiciens no mūsējiem.

—    Kā viņi tur dzīvo?

—    Sveiki un veseli.

Petro, ar plaukstu atspiezdamies pret spēcīgā, bāli rudā zirga krustiem un ar visu stāvu griezdamies apkārt, smaidošām acīm vērās Grigorijā, aizjājot tālāk, — viņu aizsedza pārējo, pazīstamo un nepazīstamo kazaku noputējušās muguras.

—    Sveiks, Meļehov! Sveiciens no ciemata.

—         Arī tu pie mums? — Grigorijs atņirdza zobus smaidā, pazinis Mišku Koševoju pēc zeltainā cekula.

—    Pie jums. Mēs kā vistas uz graudiem.

—Dabūsi gan noknābāties! Drīzāk tevi noknābs.

—    Nu, nu!

No aizsprosta vienā kreklā uz vienas kājas lēca Jegorka Zarkovs. Greizi sagriezies, viņš purināja izplestās bikses, cenzdamies iebāzt kāju ļenganajā bikšu starā.

—    Sveiki, draugi!

—    Tfu-u-u! Tas taču Jegorka Zarkovs.

—    Ei, tu, ērzeli, vai tevi sapinuši?

—    Kā klājas mātei?

•— Dzīva.

—        Sūta sveicienus, bet ciemkukuli nepaņēmu līdzi — jau tā smags nesamais.

Jegorka neparasti nopietnu seju noklausījās atbildi un apsēdās ar pliku dibenu zālē, slēpdams apmulsušo seju, nevarēdams iebāzt trīcošo kāju bikšu starā.

Aiz zili krāsotā žoga stāvēja pusplikie kazaki; no otras puses pa kastaņām apdēstīto ceļu pagalmā plūda iekšā sotņa — Donas papildspēki.

—    Sveiki, kaimiņi!

—    Vai tiešām tu, radiniek Aleksandr?

—    Viņš pats.

—    Andrejan! Andrejan! Velna ļepausi, vai nepazīsti?

—    Sveiciens no sievas, ei, kazak!

—    Paldies.

—Bet kur te ir Boriss Belovs?

—    Kurā sotņā viņš bija?

-— Laikam ceturtajā.

—    Un no kurienes viņš?

No Vešenskas staņicas Zatona ciemata.

—         Kādēļ viņš tev vajadzīgs? — īsajā sarunā iejaucās trešais.

—    Ja jautāju, tad vajadzīgs. Vēstuli vedu.

—    Viņš, brālīt, nesen pie Raidbrodiem krita.

—    Ej nu? …

—         Dieva vārds! Man acu priekšā. Lode ieurbās zem kreisās krūts.

-— Kurš te būtu no Melnās upītes?

—    Nav, jāj tālāk.

Sotņa ievilka asti un nostājās ierindā pagalma vidū. Pie aizsprosta atkal saplūda kazaki, kas nāca atpakaļ peldēties.

Pēc neilga laiciņa ieradās arī nupat atjājušie marša sotņas kazaki. Grjgorijs apsēdās līdzās brālim. Māli uz aizsprosta smagi dvesa drēgnumu. Biezais ūdens gar malām bija aizaudzis ar zaļu zāli. Grigorijs kāva krekla vīlēs un krokās utis un stāstīja:

Es, Petro, esmu garīgi sabrucis. It kā sasists, bet vēl nenosists.., It kā būtu bijis starp dzirnakmeņiem, tie mani samaluši un izmetuši laukā. — Balss viņam bija žēlabaina, aizlauzta, un līdz šim neredzēta tumša rieva (to tikai nupat iekšējā izbīlī pamanīja Petro) šķērsoja pieri, biedēdama ar kādu pārmaiņu, atsvešinātību.

—         Kā tā? — jautāja Petro, novilkdams kreklu, atsegdams baltu miesu ar asi norobežotu iedeguma joslu pie kakla.

<—< Redzi, kā, — Grigorijs sāka steigties, un niknumā baiss kļuva noteiktāka, — cilvēki sarīdīti, nerādies viņiem ceļā! Ļaudis kļuvuši niknāki par vilkiem. Naids visapkārt. Man pašlaik liekas: ja es iekostu kādam, — tas kļūtu traks.

—    Vai tev gadījies.,, nogalināt cilvēku?

—    Gadījies!… — gandrīz izkliedza Grigorijs, saburzīja un nosvieda pie kājām kreklu. Tad ilgi berza ar pirkstiem kaklu, it kā grūzdams ārā kādu iestrēgušu vārdu, un skatījās sāņus.

—    Runā! — pavēlēja Petro, vairīdamies un baidīdamies sastapties ar brāļa skatienu.

—    Mani sirdsapziņa beidz nost. Es pie Ļešņuvas nodūru vienu ar pīķi. Cīņas karstumā… Citādi nevarēja… Bet kāpēc es to otru sacirtu?

—    Nu?

—    Nu jā, veltīgi sacirtu cilvēku un viņa — šā nelieša dēļ mokos. Naktīs sapņos rādās, pagāns tāds. Bet vai tad es vainīgs?

—   Tu vēl neesi notrulinājies. Pagaidi, ar laiku notiks arī tas.

—    Vai jums ir marša sotņa? — jautāja Grigorijs.

—    Kāpēc tā? Nē, mēs esam Divdesmit septītajā pulkā.

—    Bet es domāju — mums palīgā.

—    Mūsu sotņu piekabina nez kādai kājnieku divīzijai, tai tagad dzenamies pakaļ, bet mums nāca līdzi marša sotņa, jaunos trenc pie jums.

—    Tā. Nu, iesim izpeldēties.

Grigorijs steigšus novilka bikses, uzkāpa uz aizsprosta, brūns, mazliet salīcis un tomēr slaids, bet, ka Petro likās, novecojis šai atšķirtības laikā. Rokas izstiepis, viņš ar galvu lejup metās ūdenī; smagais, zaļais vilnis sakļāvās viņam pār galvu un aizvēlās ņirbēdams. Viņš peldēja uz smejošo kazaku grupu vidū, mīlīgi plīkšķinādams plaukstām pa ūdeni un laiski grozīdams plecus.

Petro ilgi ņēma nost krustiņu un mātes svētībā iešūto lūgsnu. Krustiņa auklu pabāzis zem krekla, viņš iebrida ūdenī piesardzīgi un vairīdamies apslapināja krūtis, plecus, tad iekliegdamies ienira un aizpeldēja pakaļ Grigorijam; nošķīrušies no pārējiem, viņi peldēja kopā uz otru — smilšaino, krūmiem noaugušo krastu.

Kustības atvēsināja, nomierināja, un Grigorijs, rokas cilādams, runāja apvaldīti, bez pirmītējā satraukuma:

—         Utis mani noēdušas. Ilgas māc nost. Kā tagad gribētos būt mājās: pa gaisu aizlaistos, ja būtu spārni! Kaut ar vienu aci paskatīties. Nu, kā tur dzīvo?

—    Natālija pie mums.

—    Nu?

—    Dzīvo.

—    Un tēvs, māte kā?

—         Nevar sūdzēties. Bet Natālija arvien vēl tevi gaida. Viņa cer, ka tu atgriezīsies pie viņas.

Grigorijs sprauslāja un klusēdams spļāva ārā mutē iekļuvušo ūdeni. Pagriezdams galvu, Petro centās ieskatīties viņam acīs.

—         Sūti viņai vēstulēs kaut sveicienus. Par tevi vien domā.

—    Ko tad viņa… grib sasiet kopā to, kas pārtrūcis?

—        Kā to teikt… Katram cilvēkam sava cerība. Lieliska sievele. Stingra. Ļoti sarga sevi. Ne vaļību, ne ko citu viņai nevar pārmest.

—    Būtu labāk precējusies,

—    Savādi tu runā!

—    Nemaz ne. Tā tam jābūt.

—    Jūsu darīšana. Es tur nejaucos iekšā.

*— Un Duņaška?

—        Līgava, brālīt! Gada laikā tā izaugusi, ka nemaz nevar pazīt,

—    Nu? — kļūdams jautrāks, brīnījās Grigorijs.

—• Dieva vārds. Viņu izprecinās, bet mēs pat ūsas nedabūsim sīvajā pamērcēt. Nošaus vēl mūs, nelieši!

—    Var gadīties!

Viņi izkāpa smiltīs un nogūlās blakus, uz elkoņiem atspiedušies, sildīdamies jau padzestrajā saulītē. Līdz pusei pacēlies no ūdens, garām peldēja Miška Koševojs.

<-— Lien, Griška, ūdenī!

—    Pagozēšos, uzgaidi!

Aprakdams irdenajās smaltīs vabolīti, Grigorijs jautāja:-

—    Kas dzirdams par Aksiņju?

—    Neilgi pirms kara pieteikšanas redzēju viņu ciematā.

—    Ko viņa tur dauzās?

—    Bija atbraukusi pie vīra pēc savām mantām.

Grigorijs ieklepojās un apraka vabolīti, ar plaukstas

malu uzrausdams virsū smilšu čupu.

—    Vai runāji ar viņu?

—        Tikai sasveicinājāmies. Izskatās apmierināta un priecīga. Var redzēt, viegla dzīve pana maizē.

—    Ko tad Stepans?

—        Atdeva viņas grabažas. Izturējās puslīdz pieklājīgi. Bet tu piesargies no viņa! Uzmanies! Man kazaki stāstīja, ka Stepans piedzēries esot draudējis: pirmajā kaujā ielaidīšot tev lodi ribās.

—    Ahā.

—    Viņš tev nepiedos.

—    Es zinu.

—         Iegādājos sev zirgu, — Petro novirzīja sarunu uz citu pusi.

—    Vai pārdevāt vēršus?

—         Lauķus. Par simt astoņdesmit. Nopirku par pusotra sirnta. Zirgs, ka vai nu. Cuckanā pirkām.

—    Kā ar labību?

—    Laba raža. Tikai nepaguvām novākt. Paņēma mani.

Saruna novirzījās uz saimniecību un zaudēja spriegumu. Grigorijs kāri uzsūca sevī vēstis no mājām. Sājos mirkļos, jaunumus klausīdamies, viņš atkal bija kļuvis tas pats agrākais spriganais un vienkāršais puisis.

—         Nu, tagad apslacīsimies — un ģērbties, — Petro noteica, purinādams no mitrā vēdera smiltis un drebinādamies. Uz muguras un rokām viņam radās zosāda.

No dīķa nāca visi barā. Pie žoga, kas atdalīja dārzu no muižas pagalma, viņus panāca Stepans Astahovs. Viņš iedams ar kaula suku sukāja noļukušo cekulu un bāza to zem cepures naga; tad pienāca blakus Grigorijam.

—    Sveiks, draudziņ!

—         Sveiks, — Grigorijs palika iepakaļ, vērdamies viņā mazliet mulsu, vainas sajūtas pilnu skatienu.

—    Vai neesi mani aizmirsis?

•— Gandrīz vai.

—         Bet es tevi gan atminos, — izsmējīgi pavīpsnāja Stepans un pagāja garām neapstādamies, tad apskāva plecu kādam pa priekšu ejošajam kazakam ar apakšvirsnieka uzplečiem.

Vēlu vakarā no divīzijas štāba pienāca telefonogramma ar pavēli doties uz pozīcijām. Papildinātais pulks sakārtojās ceturtdaļstundas laikā un dziedādams devās aizpildīt robu, ko bija izrāvusi maģāru kavalērija.

Atvadoties Petro iespieda brālim saujā četrkārt salocītu papīra lapiņu.

•— Kas tas? — Grigorijs jautāja.

—    Norakstīju tev lūgsnu, Ņem..,

—    Vai palīdz?

—    Nezobojies, Ģrigorijl

—    Es nezobojos.

—    Nu, ardievu, brāl. Paliec sveiks. Nelec priekšā citiem, jo karstgalvjus nāve nelaiž garām. Piesargies tur! — Petro sauca.

—    Bet lūgsna?

Petro atmeta ar roku.

Līdz vienpadsmitiem viņi jāja, neievērodami nekādu piesardzību. Tad vahmistri nodeva sotņām pavēli jāt pēc iespējas klusāk, vairs nepīpēt.

Pār tālo meža joslu gaisā šāvās mēļos dūmos nokrāsotas raķetes.

XI

Neliela piezīmju grāmatiņa ozolkoka krāsas safjānādas .iesējumā. Stūri apburzīti un ielauzīti: redzams, īpašnieks to ilgi nēsājis kabatā. Lapiņas aprakstītas mezglainā slīpā rokrakstā.

*

«… Kopš kāda laika man radusies šī nepieciešamība dalīties domām ar papīru. Gribu rakstīt kaut ko līdzīgu institūta audzēknes «dienasgrāmatai». Vispirms par viņu: februārī, neatceros, kurā dienā, mani ar viņu iepazīstināja viņas sābris, students Bojariškins. Nejauši satiku viņus pie ieejas kinematogrāfā. Bojariškins, iepazīstinādams mūs, teica: «Viņa no manas, no Vešenskas staņicas. Mīli un lutini viņu, Timofej! Ļiza ir lieliska meitene.» Atceros, izteicu kaut ko nesakarīgu un paturēju rokā viņas mīksto, sasvīdušo plaukstu. Tā sākās mana pazīšanās ar Jeļizavetu Mohovu. Ka viņa ir samaitāta meiča, es sapratu no pirmā acu uzmetiena: tādām sievietēm acis pauž vairāk, nekā vajadzētu. Viņa man, atzīstos, ne visai patika: vispirms jau šī siltā, miklā plauksta. Nekad neesmu sastapis cilvēku, kam tā būtu svīdušas rokas; tad — acis, patiesībā ļoti skaistas acis, tādā kā riekstu krāsā, bet tai pašā laikā nepatīkamas.

Draugs Vasja, es apzināti slīpēju savu stilu, lietoju pat gleznas, lai tad, kad šī «dienasgrāmata» nonāks tavās rokās Semipalatinskā (man ir tāds nodoms: kad būšu izbeidzis mīlas intrigu ar Jeļizavetu Mohovu, aizsūtīšu šo dokumentu tev, tas var sagādāt tev dažu līksmu brīdi), tu būtu skaidrībā par to, kas noticis. Attēlošu visu hronoloģiskā kārtībā. Tātad iepazinos ar_viņu, un trijatā gājām skatīties kādas vissentimentālākās blēņas. Bojariškins klusēja (viņam sāpēja «gudrības zobs», kā viņš izteicās), bet es runājos ļoti stīvi. Izrādījās, ka esam no viena apgabala, t. i., no kaimiņu staņicām, un, pārcilājuši kopīgas atmiņas par stepju ainavu skaistumu utt., apklusām. Es, ja varētu tā izteikties, nepiespiesti klusēju, viņa nemaz nejutās neērti, ka nav vairs ko gvelzt. Dabūju zināt, ka viņa ir otrā kursa mediķe, dzimusi tirgotāja ģimenē, un viņai ļoti pa prātam stipra tēja un Asmolova tabaka. Kā redzi, stipri trūcīga informācija, lai izprastu jaunavu ar riekstu krāsas acīm. Atvadoties (mēs viņu pavadījām līdz tramvaja piestātnei) viņa lūdza, lai šo apciemojot. Adresi pierakstīju. Domāju aizkāpt 28. aprīlī.

29. aprīli.

Biju šodien aizgājis, viņsļ cienāja mani ar tēju un halvu. Patiesībā — interesanta meiča. Asa mēle, puslīdz gudra, tikai no viņas dveš arcibaševisms, to var just jau iztālēm. Pārmācu mājās vēly. Bāzu čaulītēs tabaku un domāju par to, kam nav absolūti nekāda sakara ar viņu, — sevišķi par naudu. Mans u^valļ^ novalkāts līdz pēdējam, bet «kapitāla» nav. Vispār šķidri.

1. maijā.

Sai dienā kaut kas notika. Sokoļņikos, ļoti nevainīgi pavadīdami laiku, iekūlāmies jezgā: policija un kazaku nodaļa, apmēram divdesmit cilvēku, izklīdināja strādnieku maija demonstrāciju. Kāds piedzēries vīrs iesita kazaka zirgam ar nūju, un kazaks laida darbā pātagu. (Nez kādēļ pieņemts saukt pātagu par nagaiku, bet tai taču pašai savs lielisks nosaukums, ' kāpēc tad vajadzīgs cits?…) Es piegāju klāt un iejaucos. Man bija viscēlākās jūtas, gluži vaļsirdīgi atzīstos. Iejaucos un pateicu kazakam, ka viņš ir nejēga, un vēl šo to citu. Tas jau pacēla pret mani pātagu, bet es pietiekami stingri pateicu, ka pats esmu Kamenskas staņicas kazaks un varu noslānīt viņu tā, ka velniem kļūs nelabi ap dūšu. Kazaks bija gadījies labsirdīgs, jauns; karaklausība, kā redzams, nebija viņu vēl notrulinājusi. Viņš atbildēja, ka esot no

Ustjhopjoras staņicas un speciālists dūru cīņā. Mēs šķīrāmies miermīlīgi. Būtu viņš ko uzsācis pret mani, izceltos kautiņš un vēl kas ļaunāks manai personai. Mana iejaukšanās izskaidrojama ar to, ka kopā ar mums bija Jeļizaveta un viņas klātbūtnē manī rodas tāda puiciska tieksme izdarīt «varoņdarbu». Liekos pats sev kā gailis un jūtu, ka zem cepures aug neredzama, sarkana sekste… Lūk, cik tālu esmu nonācis!

3. maijā.

Dzeršanas kaites noskaņa. Turklāt nav naudas. Kājstarpi, vienkārši sakot, zem priekšas, bikses pagalam saplīsušas. pārsprāgušas kā pārbriedis Pārdonas arbūzs. Cerība, ka vīle turēsies, ir nereāla. Ar tādām pašām sekmēm varētu salāpīt arī arbūzu. Bija ieradies Volodjka Strežņevs. Rīt iešu uz lekcijām.

7.    maijā.

Saņēmu no tēva naudu. Bar mani vēstulē, bet man nav ne drusciņas kauna. Ja vien tēvs zinātu, ka dēlam iepuvuši tikumības balsti… Nopirku uzvalku. Kaklasaitei pat važoņi pievērš uzmanību. Noskuvos Tveras ielas frizētavā. Iznācu ārā kā jauns galantērijas veikala komijs. Uz Sadovajas-Triumfaļnajas ielas stūra man uzsmaidīja policists. Blēdis tāds! Sādā izskatā man taču ir kaut kas kopīgs ar viņu! Bet priekš trim mēnešiem? Nav gan vērts cilāt vecu veļu… Nejauši redzēju Jeļizavetu tramvaja logā. Viņa pamāja ar cimdu un pasmaidīja. Ko teiksi par mani?

8.   maijā.

«Pār visiem mīlestībai vara». Vēl tagad redzu Tatjanas vīriņa muti, tik platu kā lielgabala stobru. Man no galerijas neatvairāmi gribējās iespļaut viņam mutē. Bet, kad nāk prātā šī frāze, sevišķi beigas: «Va-a-a-ra ..» — manus žokļus krampjaini sažmaudz žāvas, droši vien uz nervu pamata.

Bet patiesībā arī pār mani mīlestībai vara. Rakstu šīs rindas, un mati ceļas stāvus… Biju pie Jeļizavetas. Iesāku ļoti augstā stilā un aplinkus. Viņa izlikās, ka nesaprot, un centās ievirzīt sarunu citās sliedēs. Vai nav par agru? Ek, velns parāvis, visu to izdarīja uzvalks!… Paskatos spogulī — esmu neatvairāms: pag, domāju, izteikšu visu. Manī tomēr prātīgi apsvērumi gūst virsroku pār visu pārējo. Ja neizteikšu tūliņ, pēc diviem mēnešiem būs jau par vēlu; bikses novalkāsies un izsutīs tādā vietā, ka nekā vairs nevarēs pateikt. Rakstu un jūsmoju pats par sevi: cik spilgti manī apvienotas mūsu laikmeta labāko dēlu labākās jūtasl Te jums ir maigi kvēla kaisle un arī «stingrā prāta balss». Tikumu vinegrets, neskaitot pārējās labās īpašības.

Tā arī nedabūju pabeigt iepriekšējo sagatavošanu. Izjauca dzīvokļa saimniece, kas izaicināja viņu gaitenī un, es dzirdēju, — lūdza aizdot naudu. Jeļizaveta atteica, lai gan nauda viņai bija. Es to noteikti zināju un iedomājos viņas seju, kad Jeļizaveta ticamā balsī atteica, un viņas pavisam godīgās riekstu krāsas acis. Man pārgāja patika runāt par mīlu.

13.     maijā.

Esmu pamatīgi iemīlējies. Par to vairs nav ne mazāko šaubu. To liecina visas pazīmes. Rīt teikšu viņai. Par savu lomu arvien vēl neesmu skaidrībā.

14.    maijā.

Viss noskaidrojās visnegaidītākajā veidā. Lija lietus, tāds silts un patīkams. Gājām pa Mohovaju, slīps vējš kapāja ietves plātnes. Es runāju, bet viņa soļoja klusēdama, galvu nodūrusi, it kā pārdomādama. No cepurītes uz vaiga viņai tecēja lietus strūkliņas, un viņa bija daiļa. Atstāstīšu mūsu sarunu:

—        Jeļizaveta Sergejevna, esmu jums pateicis to, ko jūtu. Tagad jārunā jums.

—    Šaubos, vai jūsu jūtas ir patiesas.

Vismuļķīgākajā veidā paraustīju plecus un nomurmināju, ka esmu gatavs zvērēt, vai ko tamlīdzīgu.

Viņa sacīja:

—        Paklausieties, jūs sākat runāt Turgeņeva varoņu stilā. Vai nevarētu vienkāršāk?

—    Vienkāršāk vairs nevar. Es jūs mīlu.

—    Un tad?

—    Tagad jārunā jums.

—    Jūs gribat, lai arī es atzītos mīlā?

—    Es gaidu atbildi.

—        Redziet, Timofej Ivanovič»,, Ko es varu jums teikt? Jūs man mazliet patīķat,,, Jūs esat ļoti garš.

—    Es vēl paaugšos, — apsolīju,

—   Bet mēs esam tik maz pazīstami.,»

*— Apēdīsim kopā pudu sāls un iepazīsimies ciešāk.

Viņa ar sārtu plaukstu noslaucīja mitros vaigus un teica:

—        Nu labi, saiesim kopā. Dzīvosim —< redzēsim. Tikai dodiet man laiku, lai es varētu izbeigt ar savu bijušo simpātiju.

—    Kas viņš tāds? — es painteresējos.

—    Jūs viņu nepazīstat. Kāds ārsts, venerologs.

—    Kad būsiet brīva?

—    Ceru, ka līdz piektdienai.

—    Vai mēs dzīvosim kopā? Tas ir — vienā dzīvoklī?

—        Jā, man šķiet, tā būs ērtāk. Jūs pārnāksiet dzīvot pie manis.

—    Kāpēc?

—        Man ir ļoti ērta istaba. Tīra, un arī saimniece simpātiska.

Es necēlu iebildumus. Tveras ielas stūrī mēs šķīrāmies. Saskūpstījāmies par lielu izbrīnu kādai dāmai.

Ko gan nākotne man nesīs?

22, maijā.

Es pārdzīvoju medus dienas. «Medaino» noskaņojumu šodien sabojāja tas, ka Ļiza. man pateica, lai es nopērkot veļu. Tiešām, mana veļa ir novalkātas drausmas. Bet nauda, nauda,.. Mēs izdodam manu naudu, un tās nav visai daudz. Vajadzēs meklēt darbu.

24. maijā.

Sodien_gribēju nopirkt sev veļu, bet Ļiza iegāza mani neparedzētos izdevumos. Viņai katrā ziņā gribējās paēst pusdienas labā restorānā un nopirkt sev zīda zeķes. Paēdām pusdienas un nopirkām, bet esmu izmisumā: mana veļa pagalam!

27. maijā.

Viņa mani nomoka, Esmu fiziski iztukšots un izskatos kā pliks saulenes kāts, Tā nav sieviete, bet uguns ar dūmiem!

2. jūnijā.

Pamodāmies šorīt pulksten deviņos. Nolādētais paradums kustināt kāju pirkstus izraisīja šādus rezultātus: viņa atsedza segu un ilgi pētīja manu pēdu. Savus novērojumus viņa rezumēja tā i

—        Tev nav kāja, bet zirga nags. Vēl ļaunāk! Un tad vēl šis spalvas uz pirkstiem, fī! — Viņa reizē drudžaini, reizē nicīgi paraustīja plecus un, apsegusies ar segu, pagriezās pret sienu.

Biju apmulsis. Pievilku kājas un pieskāros viņas plecam.

—    Ļiza!

—    Lieciet mani mierā!

—         Ļiza, kas nu tā dara. Es taču nevaru pārveidot savu kāju, tā jau nav taisīta pēc pasūtījuma, bet, kas zīmējas uz veģetāciju, tad spalvas ir nejēgas, tās aug visur. Tev kā mediķei vajadzētu zināt dabiskās attīstības likumus.

Viņa pagriezās ar seju pret mani. Viņas riekstu krāsas acīs iegailējās ļauna šokolādes krāsas vizma.

—        Šodien pat nopērciet pulveri pret sviedriem: jums no kājām dveš miroņu smaka!

Es pamatoti aizrādīju, ka viņai vienmēr mitras plaukstas. Viņa neteica nekā, bet pār manu dvēseli, augstā stilā izsakoties, noslīga mākoņa ēna… Te patiesībā galvenais nav kājas, ne arī spalvas..,

4. jūnijā.

Šodien vizinājāmies laivā pa Maskavas upi. Pieminējām Donu. Jeļizaveta izturas neciešami: visu laiku mani gāna, dažreiz ļoti rupji. Atbildēt viņai ar to pašu nozīmē pārtraukt visu, bet to es negribu. Es tomēr arvien vairāk pieķeros viņai. Viņa vienkārši ir izlutināta sieviete. Baidos, ka ar manu ietekmi nepietiks, lai pašos pamatos pārveidotu viņas raksturu. Mīļa, gražīga meiča. Turklāt meiča, kas piedzīvojusi tādas dēkas, par kādām biju tikai dzirdējis. Atceļā viņa ievilka mani aptiekas preču veikalā un smīnēdama nopirka talku un vēl nez kādus velna krikumus.

—    Tas tev pret svīšanu!

Ļoti galanti palocījos un pateicos.

Smieklīgi, bet tā tas ir.

7. Jūnijā>

Viņas garīgā bagāža ir gaužām niecīga. Visās citās lietās viņa kuru katru pamācīs.

Katru dienu, gulēt ejot, mazgāju kājas ar karstu ūdeni, aplaistu ar odekolonu un apkaisu ar kaut kādu draņķa pulveri.

16. jūnijā.

Ar katru dienu viņa kļūst neciešamāka. Vakar viņai uznāca nervu lēkme. Ar tādu grūti sadzīvot.

18. jūnijā.

Nekā kopīga! Mēs runājam dažādās mēlēs. Galvenais, kas mūs saista, — tā ir gulta. Tukša dzīve.

Šorīt pirms došanās uz maiznīcu viņa izņēma man no kabatas naudu un ieraudzīja šo grāmatiņu. Izvilka ārā.

—    Kas tā tāda?

Man pārskrēja karsts pār kauliem. Ja nu viņa pašķirsta dažas lappuses? Es atbildēju, un pats pabrīnījos par savas balss dabiskumu:

—    Tā man šādiem tādiem rēķiniem.

Viņa vienaldzīgi iebāza to atpakaļ kabatā un aizgāja. Jābūt uzmanīgākam. Tik intīmas asprātības tikai tad labas, ja tās nelasa svešs cilvēks.

Draugam Vasjam iemesls uzjautrināties.

21. jūnijā.

Es brīnos par Jeļizavetu. Viņai divdesmit viens gads. Kad viņa paspējusi tā samaitāties? Kas tā par ģimeni, kā viņa audzināta, kas sekmējis viņas attīstību? Tie ir jautājumi, kas mani ļoti interesē. Viņa ir velnišķīgi skaista. Viņa lepojas ar sava auguma nevainojamām formām. Pašpielūgsmes kults — cita nekā nav. Vairākkārt esmu mēģinājis parunāt ar viņu nopietni… Vieglāk vecticībnieku pārliecināt, ka dieva nav, nekā viņu pāraudzināt.

Kopīgā dzīve kļūst neiedomājama un muļķīga. Taču vilcinos to pārtraukt. Atzīstos, viņa man tomēr patīk. Ieaugusi manī.

24. jūnijā.

Bet mezgls atrisinājās ļoti vienkārši. Šodien vaļsirdīgi izrunājāmies, un viņa pateica, ka es viņu fiziskā ziņā neapmierinot. Nav vēl skaidri zināms, kad pārtrauksim visu, bet droši vien jau tuvākajās dienās.

26. jūnijā.

Viņai vajadzīgs staņicas zirgu staļļa ērzelis.

Ērzelis!

28. jūnijā.

Man grūti šķirties7 no viņas. Esmu iestidzis kā purvā. Izbraucām šodien uz Zvirbuļu kalniem. Viņa sēdēja viesnlcas istabā pie loga, un saules stari caur griezto dzegu spilgti apgaismoja viņas matu r tu. Mati viņai zelta krāsā. Te tev arī poēzijas drīksniņa!

4. jūlijā.

Esmu pametis darbu. Jeļizaveta pametusi mani. Dzērām šodien ar Strežņevu alu. Vakar dzērām degvīnu. Izšķīrāmies ar Jeļizavetu kā kulturāliem cilvēkiem pieklājas, korekti. Bez kaut kā tāda. Šodien redzēju viņu Dmitrovkas ielā ar jaunu cilvēku žokeja zābaciņiem kājās. Viņa atturīgi atņēma manu sveicienu. Tad nu arī laiks beigt piezīmes — avots izsīcis.

30. jūlijā.

Pavisam negaidot ķēros pie spalvas. Karš. Lopiskas sajūsmas izpausme. No katra pilsoņa ar katliņu galvā kā no tārpaina suņa jau iztālēm smird patriotisms. Puiši sašutuši, bet es priecājos. Mani kremt ilgas pēc… «zaudētās paradīzes». Vakar loti baudkāri redzēju sapnī Jejizavetu. Kjuva sērīgi ap sirdi. Vajadzētu izklaidēties.

1. augustā.

Apriebies man šis troksnis. Atgriezusies senā smeldze. Zīžu to kā bērns knupīti.

3. augustā.

fzeja! Es došos karā. Muļķīgi? Ļoti. Kauns?

Lai nu kā, es nezinu taču, kur dēties. Būs kaut kripatiņa jaunu sajūtu. Bet priekš diviem gadiem vēl šās pārsātinātības nebija. Kļūstu vecs, vai?

7. augustā.

Rakstu vagonā. Nupat izbraucām no Voroņežas. Rīt jāizkāpj Kamenskā. Esmu cieši apņēmies: eju cīņā par «ticību, caru un tēviju»,

12. augustā.

Man sarīkoja svinīgas atvadas. Atarnans bija iereibis un laida vaļā dedzīgu runu. Vēlāk es viņam čukstus teicu: «Jūs esat muļķis, Andrej Karpovič!» Viņš izbrīnījās un apvainojās tā, ka kļuva gluži zaļš. Dzēlīgi nošņāca: «Un vēl izglītots. Vai neesat no tiem, kurus 1905. gadā pērām ar pātagām?» Es atbildēju, ka diemžēl neesmu «no tiem». Tēvs raudāja un līda klāt bučoties, bet deguns vienos puņķos. Nabaga mīļais tēvs! Tev vajadzētu būt manā ādā. Es viņam pa jokam liku priekšā doties man līdz uz fronti, un viņš nobijies iesaucās: «Kas tev nāk prātā, bet saimniecība?» Rīt braukšu uz staciju.

13. augustā.

Sur tur nenovākta labība. Uz pauguriņiem trekni murkšķi. Apbrīnojami līdzīgi tiem lētās litogrāfijas vāciešiem, kurus Kozma Krjučkovs dur uz pīķa. Dzīvoju agrāk sveiks un vesels, studēju matemātiku un citas eksaktās zinātnes, un man nekad nenāca prātā, ka kļūšu par tādu «šovinistu». Nekas, pulkā aprunāšos ar kazakiem.

22. augustā.

Kādā stacijā redzēju pirmo gūstekņu grupu. Stalts austriešu virsnieks sportista stājā devās sargu pavadībā uz stacijas ēku. Viņam uzsmaidīja divas jaunkundzes, kas pastaigājās pa peronu. Viņš ejot ļoti veikli paklanījās un sūtīja tām gaisa skūpstu.

Pat gūstā gludi noskuvies, galants, dzeltenie stulpiņi laistās vien. Noskatījos viņam pakaļ: skaists, jauns puisis, jauka, biedriska seja. Sastapsies ar tādu — un roka nepacels zobenu.

24. augustā.

Bēgļi, bēgļi, bēgļi… Visi dzelzceļi pilni ar bēgļu un zaldātu vilcieniem.

Pagāja garām pirmais sanitārvilciens. Pieturā no vagona izlēca jauns zaldāts. Seja pārsieta. Sākām runāties. Ievainots ar šrapneli. Briesmīgi apmierināts ar to, ka nez vai vajadzēs vairs karot, ievainota acs. Smejas.

27.    augustā.

Esmu savā pulkā. Pulka komandieris ļoti jauks večuks. Lejgaliešu kazaks. Te jau manāma asins smaka. Klīst baumas, ka parīt uz pozīcijām. Manas trešās sotņas trešajā vadā ir Konstantinovas staņicas kazaki. Pelēki puiši. Tikai viens jokupēteris un dziedātājs.

28.    augustā.

Dodamies uz priekšu. Šodien tur sevišķi stipri dun. Iespaids tāds, kā kad tuvotos negaiss un dārdētu tāli pērkona grāvieni. Es pat sāku ostīt gaisu: vai nav jūtama lietus dvesma? Bet debess tīra kā satīns.

Mans zirgs vakar sāka klibot, sasitis kāju pret karalauka virtuves riteni. Viss jauns, neparasts, un nezinu, ko darīt, par ko rakstīt.

30. augustā.

Vakar nebija laika rakstīt. Tagad rakstu seglos. Mani šūpo, un burti lien no zīmuļa apakšas nesamērīgi jocīgi. Jājam trīs cilvēki pēc zāles.

Patlaban puiši sien nastas, bet es guļu uz vēdera un ar nokavējumu «fiksēju» vakardienas notikumus. Vakar vahmistrs Tolokoņņikovs aizsūtīja mūs sešus izlūku jājienā (viņš nicīgi godina mani par «studentu»: «Ei, tu, student, zirgam pakavs krīt nost, bet tu nemaz neredzi?»). Pajājām garām kādam pa pusei nodedzinātam miestiņam. Karsts. Zirgi un mēs slapji. Zēl, ka kazakiem arī vasarā jāvalkā vadmalas bikses. Aiz miestiņa grāvī ieraudzīju pirmo kritušo. Vācietis. Kājas līdz ceļiem grāvī, pats guļ uz muguras. Viena roka saliekta zem muguras, otrā iežņaugta sautenes aptvere. Šautenes līdzās nav. Iespaids drausmīgs. Atsaucu atmiņā pārdzīvoto, un drebuļi pārskrien pār kauliem… Viņam bija tāda poza, it kā viņš būtu sēdējis, kājas nolaidis grāvī, bet vēlāk atgūlies, lai atpūstos. Pelēks formas tērps, bruņu cepure. Redzama ādas odere ar lapiņām, kā papirosos, lai neizbirtu tabaka. Mani tā apstulbināja šis pirmais pārdzīvojums, ka neatceros, kāda viņam bija seja. Redzēju tikai lielas, dzeltenas skudras, kas ložņāja pa dzelteno pieri un stiklainajām, piemiegtajām acīm. Kazaki, garām jādami, meta krustu. Es skatījos uz asins traipiņu tērpa labajā pusē. Lode bija ķērusi viņam labos sānus un izskrējusi cauri. Jādams garām, ievēroju, ka kreisajā pusē, tur, kur tā iznākusi laukā, — traips un asiņu noplūdums zemē daudz lielāks un tērpam izrauts vesels gabals.

Jāju garām un nodrebēju. Tad tā tas ir…

Vecākais apakšvirsnieks, iesaukts par Jokupēteri, mēģināja uzlabot mūsu nošļukušo garastāvokli, stāstīja neķītru anekdoti, bet pašam drebēja lūpas…

Pusversti no miestiņa — kādas nodedzinātas rūpnīcas sienas, ķieģeļu mūri ar apkvēpušām, melnām virsām. Baidījāmies jāt taisni pa ceļu, jo tas gāja garām šīm drupām, nolēmām jāt ar līkumu apkārt. Devāmies sāņus, un šai brīdī no turienes uz mums sāka šaut. Pirmā šāviena troksnis, kaut pašam kauns atzīties, bezmaz izsita mani no segliem. Ieķēros seglu lokā un pēc inerces noliecos, pierāvu pavadu. Mēs auļojām uz miestiņu garām grāvim ar nogalināto vācieti un atjēdzāmies tikai tad, kad miestiņš palika aiz muguras. Tad griezāmies atpakaļ. Nokāpām zemē. Zirgus atstājām divu kazaku uzraudzībā, bet paši četratā devāmies uz miestiņa nomali pie tā grāvja. Saliekušiēs gājām pa grāvi uz priekšu. Jau iztālēm ieraudzīju kritušā vācieša kājas īsajos, iedzeltenajos zābakos un asi saliektos ceļgalus. Gāju viņam garām, elpu aizturējis, kā guļošam cilvēkam, tīri kā baidītos viņu uzmodināt. Zem viņa valgi zaļoja piemītā zāle…

Mēs paslēpāmies grāvī, un pēc dažām minūtēm no nodedzinātās rūpnīcas drupām rindā izjāja deviņi vācu ulāni… Es pazinu tos pēc formas. Virsnieks, atdalīdamies no pārējiem, kaut ko uzkliedza griezīgā kakla balsī, un viņu grupiņa sāka lēkšot uz mūsu pusi. Puiši kliedz, lai palīdzot viņiem sasiet zāles nastas. Es eju.

30. augustā.

Gribu pabeigt savu stāstu par to, kā pirmoreiz šāvu uz cilvēku, kad vācu ulāni lēkšoja uz mūsu pusi (vēl tagad skaidri redzu viņu zaļganpelēkos tērpus ķirzakas krāsā, spožos ķiveru atlokus, līgojošos pīķus ar karodziņiem).

UiSni sēdēja dūkanbēros zirgos. Nez kāpēc novērsu skatienu uz grāvja uzbērumu un ieraudzīju nelielu smaragdzaļu vabolīti. Tā izauga manās acīs līdz drausmīgiem apmēriem. Līda ka milzis, šūpodama zāles stiebriņus man pie elkoņa, kas bija iespiests izkaltušos, graudainos uzbēruma mālos, uzrāpās man uz zaļās formas blūzes piedurknes un ātri nolīda uz šautenes, no šautenes uz siksnas. Es sekoju viņas ceļojumam un izdzirdu seržanta Jokupētara aizlūzušo balsi: «Šaujiet! Ko gaidāt?»

Es novietoju stingrāk elkoni, piemiedzu kreiso aci un jutu, ka sirds man tūkst, kļūst tikpat milzīga kā šī smaragdzaļā vabole. Tēmēkļa rāmītī uz pelēkzaļganā tērpa fona trīcēja šautenes grauds. Man līdzās izšāva Jokupēferis. Es nospiedu mēlīti un izdzirdu savu lodi ievaidoties aizlidojam. Droši vien biju tēmējis par zemu, lode atsizdamās rāva no ciņiem putekļu mākonīšus. Pirmais šāviens uz cilvēku. Es izšāvu aptveri netēmēdams, nekā neredzēdams sev priekšā. Beidzamo reizi atvilku aizslēgu, noskrapstināju, aizmirsdams, ka nav patronu, un tikai tad paskatījos uz vāciešiem. Viņi tikpat slaidi lēkšoja atpakaļ. Visiem nopakaļ virsnieks. Viņi bija deviņi, un es redzēju virsnieka zirga dūkanbēros krustus un metaln plāksnīti virs ulāna ķiveres.

2. septembrī.

Tolstojam «Karā un mierā» ir kāda vieta, kur viņš runā par robežu starp diviem ienaidnieka karaspēkiem — nezināmo robežu, kas it kā šķir dzīvos no mirušajiem. Eskaarons, kurā ir Nikolajs Rostovs, dodas uzbrukumā, un Rostovs domās novelk šo robežu. Šodien sevišķi spilgti atcerējos šo vietu romānā, jo rītausmā uzbrukām vācu huzāriem… No rīta viņu daļas, artilērijas lieliski atbalstītas, spieda atpakaļ mūsu kājniekus. Redzēju, kā mūsu zaldāti — laikam 241. un 273. kājnieku pulks — bēga paniskās bailēs. Viņi bija pilnīgi demoralizēti pēc neveiksmīgā uzbrukuma, kad divi pulki bez artilērijas atbalsta devās uzbrukumā un pretinieka uguns tos sašķaidīja un nogalināja gandrīz trešo daļu karavīru. Mūsu kājniekus vajāja vācu huzāri. Te tad nu laida darbā mūsu pulku, kas stāvēja rezervē meža izcirtumā. Lūk, kā man palikusi atmiņā šī kauja. Mēs izjājām no Tišviču sādžas pēc pulksten diviem rītā. Biezēja priekšausmas tumsa. Asi smaržoja priežu skujas un auzu druvas. Pulks jāja, sotņās sadalīts. No lauku ceļa mēs nogriezāmies pa kreisi un jājām pa druvām. Zirgi soļoja sprauslādami, ar pakaviem birdinādami no auzām sulīgo rasu.

Vēsi pat šinelī. Pulku ilgi vazāja pa tīrumu, un tikai pēc stundas no pulka štāba atauļoja virsnieks un nodeva rīkojumu komandierim. Mūsu vecais neapmierinātā balsī nokomandēja, un pulks taisnā leņķī nogriezās uz meža pusi. Mēs, sadalījušies vadu kolonnās, saspiedāmies šaurā stigā. Kaut kur pa kreisi no mums risinājās kauja. Darbojās vācu baterijas, un, spriežot pēc skaņām, to bija ļoti daudz. Šāvienu trokšņi bija mainīgi; likās, ka virs mums deg šīs smaržīgās priežu skujas. Līdz saules lēktam mēs bijām klausītāji. Tad notrīcēja «urā», tāds vārgs, nožēlojams, bez dedzības, un iestājās klusums, ko caururba tīrais ložmetēju darbs, šai brīdī bezjēdzīgi galvā drūzmējās domas; vienīgais, ko šai brīdī tik spilgti un skaidri aptvēru, ka sajutu pat griezīgas sāpes, bija mūsu kājnieku daudzsejainais veidols, kad tie ķēdēs dodas uzbrukumā.

Es redzēju tūļīgus, pelēkus stāvus plāceņveidīgām aizsargkrāsas cepurēm galvā, raupjos zābakos, kas nesniedz līdz ceļgaliem; tie mina rudenīgo zemi, un dzirdēju skaļi, mazliet aizsmakuši smejam vācu ložmetējus, kas pārstrādāja šos dzīvos, nosvīdušos cilvēkus miroņos. Divus pulkus noslaucīja, un tie, ieročus pametuši, bēga. Viņiem dzinās pakaļ vācu huzāru pulks. Mēs atradāmies iesāņus 300 asu attālumā vai pat vēl tuvāk viņiem. Komanda. Vienā mirklī sakārtojamies. Dzirdu vienīgi dzedro «marš-marš!», kas iedarbojas kā laužņi, — un mēs traucam uz priekšu. Mana zirga ausis pieglaustas tik cieši, ka liekas, — tās pat ar roku nav atraujamas. Paskatos atpakaļ — aizmugurē pulka komandieris un divi virsnieki. Lūk, robeža, kas šķir dzīvos un mirušos. Lūk, kur lielais ārprāts!

Huzāri sakļauj savas salauzītās rindas un griežas atpakaļ. Man acu priekšā sotņiks Cerņecovs ar zobenu nonāvēja vācu huzāru. Redzēju, kā viens sestās sotņas kazaks, dzīdamies pakaļ vācietim, kā prātu zaudējis, cirta viņa zirgam pa krustiem. No zobena cirtieniem strēmelēm vien atlēca āda… Nē, tas ir nejēdzīgi! Tam nav nosaukuma! Kad bijām atgriezušies, redzēju Cerņecova seju — sasprindzinātu, apvaldīti jautru, — sēž pie preferansa galda, nevis seglos, pēc tam, kad nogalinājis cilvēku. Tālu tiks sotņiks Cerņecovs. Spējīgs!

4. septembri.

Esam atpūtā. Frontei piesaista 2. korpusa 4. divīziju. Atrodamies Kobiļinas miestiņā. Šorīt cauri miestiņam strauji izmaršēja 11. jātnieku divīzijas daļas un Urālu kazaki. Rietumos notiek kaujas. Nepārtraukta dunoņa. Pēc pusdienām devos uz lazareti. Kamēr biju tur, pienāca ievainoto transports. Sanitāri, izkravādami vienus ratus, smīn. Pieeju klāt. Garš, bakurētains zaldāts stenēdams un smaidīdams, sanitāram piepalīdzot, kāpj ārā no ratiem. «Redzi, kazaciņ,» viņš saka, pievērsdamies man, «sabēra man zirņus pakaļā. Četrus šprapneļus dabūju.» Sanitārs jautā: «Vai granāta sprāga tev aiz muguras?» — «Kāpēc aiz muguras? Es devos uzbrukumā ar pakaļu pa priekšu.» No būceņa iznāca žēlsirdīgā māsa. Paskatījos uz viņu, un trīsas lika man atspiesties pret pajūgu. Neparasta līdzība ar Jeļizavetu. Tās pašas acis, iegarenā seja, deguns, mati. Pat balss līdzīga. Vai varbūt man tikai tā liekas? Tagad droši vien visās sievietēs saskatīšu līdzību ar viņu.

5. septembri.

Veselu dienu barojām zirgus pie slitām, bet tagad atkal jādodas turp. Fiziski esmu salauzts. Taurētājs pūš: jāseglo zirgi. Lūk, kam pašreiz ar vislielāko prieku gribētu šaut virsū!…»

Grigoriju Meļehovu sotņas komandieris aizsūtīja par sakarnieku uz pulka štābu. Jādams garām neseno kauju vietai, viņš ieraudzīja pie pašas šosejas kritušu kazaku. Tas gulēja, piespiedis gaišmataino galvu pie šosejas akmeņu šķembām, kuras bija izšķaidījuši zirgu pakavi. Grigorijs nokāpa no zirga, aizspiedis degunu (no mirušā dvesa stipra, saldena rniroņsmaka, pārmeklēja viņu. Bikšu kabatā atrada šo grāmatiņu, ķīmiskā zīmuļa galu un naudas maciņu. Noņēma patronsomu un pārlaida skatienu bālajai, nopietnajai sejai, kas sāka jau trūdēt. Pie deniņiem un starp acīm tā mikli, samtaini melnēja, uz pieres slīpajā nedzīvu, sasprindzinātu pārdomu rievā krājās tumši putekļi.

Grigorijs pārklāja nogalinātā seju ar batista lakatiņu, kuru atrada tam kabatā, un jāja uz štābu, paretam skatīdamies atpakaļ, Grāmatiņu atdeva štāba rakstvežiem, un tie, kopīgi lasīdami, pasmējās par svešā cilvēka īso dzīvīti un tā kaislībām šai pasaulē.

XII

11. jātnieku divīzija, ieņēmusi Lešņuvu, ar kaujām devās caur Staņislavčiku, Radzivilovu un Brodiem un 15. augustā izkārtojās pie Kamenkas-Strumilovas pilsētas. Aiz tās nāca armija, svarīgos stratēģiskos iecirkņos tika koncentrētas kājnieku daļas, mezglos pulcējās štābi un vezumi. No Baltijas kā nāvējoša virve stiepās fronte. Štābos tika izstrādāti plaša uzbrukuma plāni, ģenerāļi cītīgi ņēmās ap kartēm, auļoja raitnieki, iznēsādami kaujas pavēles, simtiem tūkstošu zaldātu gāja nāvē…

Izlūki ziņoja, ka pretinieks savelk ap pilsētu prāvus jātnieku spēkus. Mežiņos ap ceļiem uzliesmoja sadursmes, kazaku patruļas bieži uzdūrās ienaidnieka izlūkiem.

Grigorijs Meļehovs visā pārgājiena laikā, pēc tam kad bija šķīries no brāļa, mēģināja un nevarēja atrast dvēselē balstu, lai pārtrauktu sāpīgās pārdomas un. atgūtu agrāko nosvērtību. Līdz ar beidzamo marša sotņu pulkā ietilpināja arī trešā iesaukuma kazakus. Viens no tiem, Kazanskas staņicas kazaks Aleksejs Urjupins, nokļuva vienā vadā ar Grigoriju. Urjupins bija garš, mazliet kumps, ar izvirzītu zodu un ūsu kumšķiem kā kalmikam; viņa jautrās, bezbailīgās acis mūžīgi smējās; kaut pats vēl nebija gados, viņam spīdēja plikais pauris, tikai gar kailā, punainā galvaskausa sāniem auga retu, rudu matu šķipsnas. No pašas pirmās dienas kazaki viņu iesauca par Cekulaino.

Pēc kaujas pie Brodiem pulks vienu diennakti atpūtās. Grigorijs ar Cekulaino apmetās vienā būcenī. Viņi sāka runāties.

—    Tu, Meļehov, esi tāds kā nošļucis.

—    Kā — nošļucis? — Grigorijs sarauca pieri.

—    Vārgs, it kā sasirdzis, — Cekulainais paskaidroja.

Viņi baroja pie slitas zirgus un pīpēja, atspiedušies

pret apsūnojušo, veco žodziņu. Pa četri rindā soļoja pa ielu huzāri, gar žogiem mētājās nenovāktie miroņi (padzenot austriešus, bija notikusi kauja priekšpilsētas ielās), tvana pilna dūmaka stīdza no nodedzinātās sinagogas drupām. Milzu postījumus un riebīgu tukšumu pauda pilsēta šai pievakares stundā, kas bija tik krāšņi izrakstīta dažādām krāsām.

—         Esmu vesels, — Grigorijs, neskatīdamies uz Cekulaino, nospļāvās.

—    Blēņas! Es jau redzu.

—    Ko tu redzi?

—    Vai bail, smurguli? No nāves baidies?

—         Tu esi muļķis, — nicīgi noteica Grigorijs un, acis piemiedzis, aplūkoja savus nagus.

—         Saki: vai esi nokāvis cilvēku? — tincināja Cekulainais, cieši vērdamies Grigorijam sejā.

—    Esmu. Nu, un tad?

—    Vai dvēsele gaužas?

—    Gau-žas? — Grigorijs nosmīnēja.

Cekulainais izrāva no maksts zobenu.

—    Vai gribi, lai nocērtu galvu?

—    Un pēc tam?

—         Nokaušu un pat nenopūtīšos, — nav manī žēluma! — Cekulainā acis smējās, bet Grigorijs pēc balss, pēc negantajām nāsu trīsām, saprata, ka viņš runā nopietni,

—    Tu esi mežonīgs un dīvains, — sacīja Grigorijs, uzmanīgi vērodams Cekulainā seju.

—    Tev šķidra sirds. Bet vai zini, kas ir Baklanova cirtiens? Skaties!

Cekulainais izraudzījās vecu bērziņu, kas auga dārziņā, un devās taisni uz to, sakumpis, ar acīm tēmēdams. Viņa garās, dzīslainās delnās nesamērīgi platās rokas karājās nekustīgas.

—    Skaties!

Viņš lēnām pacēla zobenu un pietupdamies pēkšņi ar drausmīgu spēku zvēla slīpu cirtienu. Bērziņš, nocirsts divu aršīnu augstumā no saknes, krita, ar zariem ķerdamies gar kailajām logu apmalēm un skrāpēdams mājas sienu.

—    Vai redzēji? Mācies! Baklanovs bija atarnans, vai esi dzirdējis? Zobens viņam bija tikpat kā ar dzīvsudrabu pieliets, grūti pacelt, bet, kad cērt, — zirgs uz pusēm. Rau!

Grigorijs ilgi nevarēja iemācīties sarežģīto cirtiena tehniku.

—     Spēcīgs tu esi, bet cirtienos nejēga. Re, kā vajag! — mācīja Cekulainais, un viņa zobens slīpā cirtienā ar drausmīgu spēku šķēla mērķi.

—    Cērt cilvēkam droši! Cilvēks ir mīksts kā mīkla, — mācīja Cekulainais, smiedamies ar acīm. — Nedomā, kas un kā! Tu esi kazaks, tavs pienākums ir cirst un nekā nejautāt. Kaujā nonāvēt ienaidnieku ir svēts darbs. Par katru nonāvēto dievs tev atlaiž vienu grēku, tāpat kā par čūsku. Dzīvniekus bez vajadzības nedrīkst maitāt — teliņu, teiksim, vai ko citu, bet cilvēku iznīcini. Cilvēks ir nešpetns… Netīrs, smird zemes virsū, dzīvo kā indīga suņu sēne.

Kad Grigorijs cēla iebildumus, viņš saviebās un spītīgi apklusa.

Grigorijs pārsteigts pamanīja, ka no Cekulainā bez iemesla baidās visi zirgi. Kad viņš gāja klāt zirgu slitai, tie kustināja ausis, spiedās barā, it kā viņiem tuvotos nevis cilvēks, bet zvērs. Pie Staņislavčikas sotņai, virzoties uz priekšu pa mežainu un staignu apvidu, vajadzēja nokāpt zemē. Zirgu uzraugi ņēma zirgus un devās sāņus gravā, kur varēja patverties. Cekulainajam iznāca būt par zirgu uzraugu, bet viņš strupi atteicās.

—    Urjupin, vai tu, āža ļipa, gribi izlocīties? Kāpēc neņem zirgus? — vada apakšvirsnieks viņam uzbruka.

—    Viņi no manis baidās. Dieva vārds! — tas apgalvoja ar nemitīgu smiekliņu, acīs.

Viņš nekad negāja par zirgu uzraugu. Pret savu zirgu izturējās mīlīgi, rūpējās par to, lutināja, bet Grigorijs vienmēr manīja: līdzko saimnieks gāja klāt, pa paradumam nekustinādams pie sāniem piespiestās rokas, — pār zirga muguru kā vilnis pārvēlās trīsas: zirgs kļuva nemierīgs.

—    Saki, mīļais cilvēk, — kāpēc zirgi trūkstas no tevis? — Grigorijs reiz iejautājās.

—    Kas viņu zina, — Cekulainais paraustīja plecus. — Es viņus žēloju.

—    Piedzērušos pazīst pēc smakas, no tiem baidās, bet tu esi skaidrā.

—    Man cieta sirds, viņi jūt.

—    Tev ir vilka sirds, bet varbūt, ka nav nekādas, sirds vietā ielikts akmentiņš.

—    Varbūt, — Cekulainais labprāt piekrita.

Pie Kāmenkas-Strumilovas pilsētas viss trešais vads ar vada virsnieku jāja izlūkos: iepriekšējā dienā kāds čehu pārbēdzējs bija ziņojis karaspēka vadībai par austriešu karaspēka dislokāciju un gaidāmo pretuzbrukumu GorošuStavinckas virzienā; vajadzēja visu laiku vērot ceļu, pa kuru pretinieks droši vien pārvietos sava karaspēka daļas; šai nolūkā vada virsnieks atstāja mežmalā četrus kazakus ar vada apakšvirsnieku, bet ar pārējiem aizjāja turp, kur aiz paugura bija redzami kāda ciema kārniņu jumti.

Mežmalā pie vecas smailtornīša baznīciņas ar aprūsējušu krucifiksu palika Grigorijs Meļehovs, apakšvirsnieks, jaunie kazaki — Silantjevs, Cekulainais un Miška Koševojs.

—    Kāpiet zemē puiši! — apakšvirsnieks pavēlēja. — Koševoj, aizved zirgus tur aiz tām priedēm, — nu jā, tur aiz tām, kas biezākas.

Kazaki atlaidās zem aizlauztas, nokaltušas priedes un pīpēja: apakšvirsnieks neatrāva acis no binokļa. Soļu desmit no viņiem viļņoja nepļauts labības lauks ar izbirušiem graudiem. Vēja izkultās, tukšās vārpas locījās un sēri čabēja. Pusstundu nogulēja kazaki, laiski pārmīdami pa teikumam. Kaut kur pa labi no pilsētas bez apstājas dunēja lielgabali. Grigorijs pielīda pie druvas un, izlasīdams pilnās vārpas, izberza tās un košļāja cietos, pārstāvējušos graudus.

—    Nudien austrieši! — pusbalsī iesaucās apakšvirsnieks.

—    Kur? — Silantjevs saslējās.

—    Tur no meža. Skaties vairāk pa labi!

.Jātnieku grupiņa izjāja no attālā mežiņa. Apstājušies viņi vēroja lauku, kurā bija tālu uz priekšu iespiedušās meža joslas, tad devās kazaku virzienā.

—    Meļehov! — apakšvirsnieks sauca.

Grigorijs rāpus aizlīda līdz priedei.

—         Pielaidīsim tuvāk un kursim virsū! Sagatavojiet šautenes, zēni! — drudžaini čukstēja apakšvirsnieks.

Jātnieki, ieturēdami virzienu pa labi, jāja soļos. Četri kazaki klusuciešot gulēja zem priedes, elpu aizturējuši.

—        …aucht, kapral! — vējš atpūta jauneklīgu, skaļu balsi.

Grigorijs pacēla galvu: seši ungāru huzāri skaistiem, tresēm izšūtiem kamzoļiem mugurā jāja barā. Priekšējais uz liela, melna zirga turēja rokā karabīni un klusi, dobji smējās.

—    Šauj! — nočukstēja apakšvirsnieks.

Hu-hu-hak! — nodārdēja zalve.

Aka-ka-ka-ka-ak! — ierējās aiz muguras atbalss.

—         Ko jūs tur? — izbijies iekliedzās aiz priedēm Koševojs un — zirgiem: — Trrr, nolādētais! Ko trako! Tpī, tu, velns! — Viņa balss noskanēja tik skaļi, ka visi atjēdzās.

Pa tīrumu virknē auļoja huzāri. Viens no viņiem, tas, kas jāja pa priekšu lielajā, melnajā zirgā, šāva gaisā. Pēdējais, iepakaļ palicis, pieplakdams zirga kaklam, skatījās atpakaļ, kreisajā rokā turēdams cepuri.

Cekulainais uzlēca kājās pirmais un metās skriet, klupdams pa labību, turēdams šauteni kaujai. Apmēram $imt asu atstatu spārdījās un mētāja kājas pakritušais zirgs, pie tā bez cepures stāvēja ungāru huzārs un berzēja krītot sadauzīto celi. Viņš jau iztālēm kaut ko sauca un pacēla rokas augšā, skatīdamies atpakaļ uz tālumā auļojošajiem biedriem.

Viss bija noticis tik ātri, ka Grigorijs atjēdzās tikai tad, kad Cekulainais pieveda gūstekni pie priedes.

—        Ņem nost, karotāj! — viņš uzkliedza, rupji raudams viņa zobenu.

Gūsteknis apmulsis pasmaidīja un sāka_ rosīties. Viņš iztapīgi ņēma nost siksnu, taču rokas manāmi trīcēja, un viņš neparko nevarēja atraisīt sprādzi. Grigorijs uzmanīgi palīdzēja viņam, un huzārs — jauns, spēcīgs puisis tukliem vaigiem un mazu kārpiņu, kas bija ielipusi skūtās virslūpās kaktiņā, — pateicīgi uzsmaidīja viņam un māja ar galvu. Viņš it kā priecājās, ka viņu atbrīvojuši no ieročiem, parakņājās kabatās, vērdamies kazakos, izņēma ādas tabakas maku un sāka nez ko tarkšķēt, ar žestiem piedāvādams aizpīpēt.

—         Pacienā, — pasmaidīja apakšvirsnieks, bet pats jau taustīja kabatā papīriņu.

—    Sapīpēsim svešu mantu, — iesmējās Silantjevs.

Kazaki saritināja smēķus un aizpīpēja. Melnā pīpes

tabaka stipri iesita galvā.

—        Kur viņa šautene? — kāri vilkdams dūmu, jautāja apakšvirsnieks.

—         Te ir, — Cekulainais parādīja sev aiz muguras cauršūtu, dzeltenu siksnu.

— Viņš jāaizved uz sotņu. Štābā droši vien vajadzīga «mēle». Kas vedīs, zēni? — krekšķēdams jautāja apakšvirsnieks, apmiglotām acīm vērdamies kazakos.

—    Es aizvedīšu, — Cekulainais piedāvājās.

—    Nu ved!

Gūsteknis, acīm redzot, saprata, pasmaidīja greizu, nožēlojamu smaidu; pārvarēdams sevi, viņš rosījās, izgrieza uz āru kabatas un bāza kazakiem rokās saspiestu, mīkstu šokolādi.

—         Rusin [9] ich … rusin … nicht austric! — viņš kropļoja vārdus, smieklīgi žestikulēja un visu laiku piedāvāja kazakiem smaržīgo, saspiesto šokolādi.

—         Vai ir vēl kāds ierocis? — apakšvirsnieks viņam uzsauca. — Nu, netarkšķi, tik un tā nesapratīsim. Vai revolvers ir? Bah-bah? — Apakšvirsnieks nospieda iedomāto mēlīti.

Gūsteknis sparīgi kratīja galvu.

—    Ne ir! Ne ir!

Viņš labprāt ļāva sevi pārmeklēt, viņa tuklie vaigi trīsēja.

No ceļgalā pārplēstajām jātnieka biksēm tecēja asinis, uz sārtās miesas bija redzams nobrāzums. Viņš lika tam klāt kabatas lakatiņu, viebās, šmakstināja lūpas un runāja bez apstājas… Viņa cepure bija palikusi pie nogalinātā zirga, viņš lūdza atļauju aiziet un paņemt segu, cepuri un piezīmju grāmatiņu, tur taču esot viņa piederīgo fotogrāfijas. Apakšvirsnieks veltīgi pūlējās saprast viņu un izmisis atmeta ar roku:

—    Ved!

Cekulainais paņēma no Koševoja savu zirgu un iesēdas seglos; sakārtodams šautenes siksnu, parādīja ar roku:

—    Ej, zaldāti Karotājs esot, kad tevi deviņi!

Viņa smaida uzmundrināts, gūsteknis pasmaidīja un, soļodams līdzās zirgam, iztapīgā familiaritātē pat paplikšķināja ar plaukstu pa vājo Cekulainā gūžu. Tas bargi atgrūda viņa roku, pievilka pavadu, palaizdams viņu pa priekšu.

—    Ej, velns! Jokus gribi dzīt?

Gūsteknis, vainīgs juzdamies, pasteidzināja soļus, devās uz priekšu jau nopietnāks un bieži skatījās atpakaļ uz palikušajiem kazakiem. Viņa gaišo matu cekuli uz galvas virsas jocīgi slējās gaisā. Tāds viņš arī palika Grigorijam atmiņā — plecos uzmests izšūts huzāru kamzolis, gaiši, stāvus saslējušies rnatu cekuli un droša, braša gaita.

—      Meļehov, noņem viņa zirgam seglus! — pavēlēja apakšvirsnieks un ar nožēlu uzspļāva smēķa galam, kas jau svilināja pirkstus.

Grigorijs noņēma no beigtā zirga seglus un nez kāpēc pacēla netālu nomesto cepuri. Viņš paostīja iedrēbi un sajuta lētu ziepju un asu sviedru smaku. Grigorijs nesa seglus un saudzīgi turēja kreisajā rokā huzāra cepuri. Kazaki, notupušies pie priedes, sāka rakņāties somās, pētīja neredzēta veida seglus.

—     Tabaciņa viņam laba, vajadzēja palūgt vēl vienam smēķim, — Silantjevs nožēloja.

—    Kas tiesa, tas tiesa, laba tabaka.

—      It kā būtu salda, tikpat kā eļļa tek rīklē… — apakšvirsnieks atcerēdamies nopūtās un norija siekalas.

Pēc dažām minūtēm aiz priedes parādījās zirga galva. Cekulainais jāja atpakaļ.

—      Nu? — apakšvirsnieks nobijies uzlēca kājās. — Aizlaidi?

Pātagu vicinādams, Cekulainais piejāja klāt, nokāpa zemē un izstaipījās, plecus gorīdams.

—      Kur liki austrieti? — klāt nākdams, taujāja apakšvirsnieks.

—      Ko piesienies? — Cekulainais atrūca. — Viņš bēga… gribēja aizbēgt…

—    Aizlaidi?

—      Izjājām uz stigas, viņš metās bēgt… Es viņu sacirtu.

—        Tu melo! — Grigorijs iekliedzās. — Bez vajadzības nogalināji!

_— Ko tu kliedz? Kas tev par daļu? — Cekulainais pievērsa savas ledainās acis Grigorijam.

—        Kā-ā-ā! — Grigorijs lēnām cēlās kājās un drebošām rokām taustījās apkārt.

—        Nelien, kur nevajag! Saprati, ko? Nelien! — bargi atkārtoja Cekulainais.

Norāvis aiz siksnas šauteni, Grigorijs strauji piesvieda to pie pleca.

Viņa pirksts lēkāja, nevarēdams aizķert mēlīti, piesarkusi seja savādi viebās.

—        No-nno! — draudīgi uzkliedza apakšvirsnieks, pieskriedams pie Grigorijā.

Grūdiens bija ātrāks par šāvienu, un lode, notraukdama no priedēm skujas, iedziedājās gaudulīgi sīki.

—    Kā tad tā! — Koševojs ievaidējās.

Silantjevs tā arī palika sēžam ar vaļēju muti.

Apakšvirsnieks, grūzdams Grigorijam dūri krūtīs, izrāva viņam šauteni no rokām, tikai Cekulainais palika tāpat: viņš joprojām stāvēja kā stāvējis, atspēris kāju, ar kreiso roku turēdamies pie jostas.

—    Sauj vēl!

—    Nogalēšu!… — Grigorijs metās viņam virsū.

—         Ko jūs darāt?… Kā tā? Vai gribat, lai jūs nodot tiesai, lai jūs nošauj? Ieročus nost!… — iebļāvās apakšvirsnieks un, atgrūdis Grigoriju, nostājās starp viņiem, izstiepis rokas uz abām pusēm.

—        Ko nu muldi, nenogalēsi! —apvaldīti smējās Cekulainais, cilādams atstiepto kāju.

Atceļā jau mijkrēslī, Grigorijs pirmais ieraudzīja uz stigas sacirstā miesas. Viņš aizauļoja priekšā pārējiem, piejāja klāt, valdīdams sprauslājošo zirgu, un skatījās: biezajās sūnās, tālu atmetis izgriezto roku, knūpus, seju iespiedis sūnās, gulēja sacirstais. Zālē blāvi kā rudens lapa dzeltēja plauksta. Drausmīgais cirtiens, pēc visām pazīmēm spriežot — no muguras puses, bija pāršķēlis gūstekni uz pusēm, no pleca ieslīpi līdz jostasvietai.

—         Kā viņš tam zvēlis… — dobji noteica apakšvirsnieks, jādams garām, bailīgi vērdamies uz nogalinātā gaišajām matu šķipsnām, kas ļengani slējās uz noliektās galvas.

Kazaki jāja klusēdami līdz vietai, kur bija apmetusies sotņa. Biezēja krēsla. No rietumiem vējiņš dzina melnu, pūkainu mākoni. No purva puses sāji dvesa dūksnāja, rāvas un puvuma smaka; ūkšķēja dumpis. Snaudulīgo klusumu pārtrauca zirglietu dzinkstoņa, nejaušs zobena piesitiens kāpslim, skuju čirkstoņa zem zirgu pakaviem. Stigā uz priežu stumbriem dzisa tumšsārta norietējušās saules atblāzma. Cekulainais bieži pīpēja. Kvēlošā uguntiņa apgaismoja viņa resnos pirkstus ar apaļajiem, melnajiem nagiem, kas bija cieši aptvēruši smēķi.

Mākonis uzvirzījās mežam, pastiprinādams un sabiezinādams zemē nomestās izplūdušās neizsakāmi skumjās vakara krāsas.

XIII

Agri no rīta sākās pilsētas ieņemšanas operācija. Kājniekiem, kam abos flangos un rezervē bija novietota kavalērija, vajadzēja doties uzbrukumā no meža, gaismiņai svīstot. Kaut kur izcēlās juceklis: divi kājnieku pulki neieradās laikā; 211. strēlnieku pulks saņēma rīkojumu pārsviesties uz kreiso flangu; kādu citu pulku, kas arī bija sācis pārvietoties, apšaudīja pašu baterija; notika nejēdzība, drausmīga jezga sajauca visus plānus, un uzbrukums draudēja beigties ja ne ar uzbrucēju sakāvi, tad katrā ziņā ar neveiksmi. Kamēr pārvietoja kājniekus un artilēristi glāba pajūgus un lielgabalus, kas pēc nez kā rīkojuma bija nakti ievirzīti purvā, 11. divīzija devās uzbrukumā. Mežainais un purvainais apvidus neļāva uzbrukt pretiniekam plašā frontē, dažās vietās mūsu jātnieku eskadroniem bija jāsūta uzbrukumā atsevišķi vadi. 12. pulka ceturto un piekto sotņu novietoja rezervē, pārējās jau ieplūda uzbrukuma vilnī, un līdz palikušajiem pēc ceturtdaļstundas atlidoja dunoņa un drebulīgs, saraustīts sauciens:

—    Rrra-a-a — r-a-a-a — rrr-a-a-a!., ♦

—    Mūsējie izkustējušies!

—    Sākuši.

—    Klau, kā ložmetējs ber!

—    Mūsējos droši vien pļauj..,

—    Apklusa, vai ne?

—    Tātad tikuši klāt.

—    Tūliņ arī mēs sāksim dziesmu, — aprauti sarunājās kazaki,

Sotņas stāvēja meža klajumā. Stāvās priedes ierobežoja skatu.' Garām gandrīz vai rikšos pagāja zaldatu rota.

Braši sajozies feldfēbelis palika iepakaļ; palaizdams garām pēdējās rindas, aizsmacis iesaucās:

—    Nejaukt rindas!

Rota aizdimdināja, blašķēm šķindot, un pazuda aiz alksnāja.

Pavisam tālu, no mežainās nogāzes, aiztraukdams uz priekšu, atkal atlidoja jau vājāks, gari stiepts kliedziena vilnis: — Ra-a-a-a — a-urr-rrra-a-a!… Aa-al.., — un tūliņ kā nogriezts apklusa. Iestājās dziļš, smeldzošs klusums.

—    Nu tagad tikuši klāt!

—    Lauž vīrs vīru … Cērtas!…

Visi sasprindzināti klausījās, bet klusumam cauri neizlauzās neviena skaņa. Labajā spārnā uzbrucējus grāva austriešu artilērija un skanēja biežās ložmetēju kārtas.

Grigorijs Meļehovs vēroja vadu. Kazaki nervozēja, zirgi bija nemierīgi, it kā tos dzeltu dunduri. Cekulainais, pakāris cepuri uz seglu loka, slaucīja zilpelēko, nosvīdušo galvas plikumu. Grigorijam līdzās kāri sūca mahorkas dūmus Miška Koševojs. Visi apkārtējie priekšmeti bija spilgti un pārspīlēti reāli, — tā parasti ir tad, kad neesi visu nakti gulējis.

Sotņas nostāvēja rezervē apmēram trīs stundas. Šāvienu troksnis palaikam norima un atkal ar jaunu sparu pieņēmās. Virs viņiem notarkšķēja un apmeta dažus līkumus kāda lidmašīna. Tā grozījās neaizsniedzamā augstumā un aizlidoja uz austrumiem, celdamās arvien augstāk; zem tās debess zilgmē plīsa baltie šrapneļu lādiņu mākonīši: šāva zenītlielgabali.

Rezervi laida darbā ap pusdienas laiku. Bija jau izpīpēti visi mahorkas krājumi un ļaudis iztvīkusi gaidās, kad atjāja kāds huzārs, raitnieks. Ceturtās sotņas komandieris tūliņ izveda sotņu uz stigas un veda kaut kur sāņus (Grigorijam likās, ka viņi jāj atpakaļ). Minūtes divdesmit viņi jāja pa biezokni, sajaukdami ierindu. Viņiem arvien tuvāk līda klāt kaujas trokšņi; kaut kur netālu aizmugurē strauji šaudīja baterija; viņiem pāri kaukdami un šņākdami, pārvarēdami gaisa pretestību, lidoja šāviņi. Sotņa, kas, klīstot pa mežu, bija sairusi, nekārtīgā barā iznāca klajumā. Pusversti no viņiem meža malā ungāru huzāri kapāja krievu baterijas apkalpi.

—    Sotņa, kārtoties!

Viņi nepaguva izretināt ierindu.

— Sotņa, zobenus laukā, uzbrukumā, marš-marš!

Zili asmeņu plūdi, Sotņa, paātrinādama rikšus, pārgāja aulekšos.

Pie malējā lielgabala iejūga rosījās seši ungāru huzari. Viens no viņiem vilka aiz pavadas zirgus, kas negribēja iet un gražojās, otrs sita tos ar zobenu, pārējie, nolēkusi no zirgiem, centās izkustināt lielgabalu, ieķērusies riteņu spieķos. Iesāņus uz tumšbrūnas, strupastainas ķēves dižojās virsnieks. Viņš izsauca pavēles. Ungāri ieraudzīja kazakus un, pametuši lielgabalu, auļoja projām.

«Lūk, tā, lūk, tā, lūk, tā!» Grigorijs domās skaitīja zirga lēcienus. Viņa kāja uz mirkli pazaudēja kāpsli, un viņš, juzdamies nedroši seglos, ar slepenām bažām ķerstīja kāpsli; noliecies saķēra, iebāza zābaka purnu un, pacēlis acis, ieraudzīja lielgabala sešjūgu, uz priekšējā zirga — sacirstu braucēju, kas ar rokām bija apķēries zirgam ap kaklu; viņa krekls bija notašķīts asinīm un smadzenēm. Zirga pakavi iestiga nogalinātā lielgabalnieka miesā, un tā ieņerkstējās. Pie apgāztas granātu kastes gulēja vēl divi, trešais bija augšpēdu atkritis uz lafetes. Grigorijam aizlēkšoja garām Silantjevs. Viņu no neliela atstatuma nošāva ungāru virsnieks, kurš jāja ar strupastaino ķēvi. Palēcies seglos, Silantjevs krita, ķēra, tvēra ar rokām zilo tāli… Grigorijs pierāva pavadu, cenzdamies piekļūt pa rokai, lai varētu ērtāk cirst; virsnieks, pamanījis viņa nolūku, netēmēdams sāka šaut. Viņš izšāva uz Grigoriju visu revolvera aptveri un izrāva zobenu. Trīs drausmīgus cirtienus viņš, kā redzams — veikls paukotājs, atvairīja kā rotaļādamies. Grigorijs, muti šķobīdams, piekļuva viņam ceturto reizi, piecēlās kāpšļos (viņu zirgi lēkšoja gandrīz blakus, un Grigorijs redzēja ungāra vaigu — pelnu pelēkā krāsā, cietu, skūtu — un numura uzšuvi uz mundiera apkakles), piekrāpa vērīgo ungāru ar maldīgu atvēzienu un, mainīdams cirtiena virzienu, iedūra zobena galu, otrreiz iecirta viņam kaklā, kur beidzas mugurkauls. Ungārs, nolaizdams roku ar zobenu un pavadu, izslējās taisns, izgāza krūtis, it kā tam būtu kāds iekodis, un saguma uz seglu loka. Juzdams drausmīgu atvieglojumu, Grigorijs iecirta viņam pa galvu. Viņš redzēja, kā zobens līdz rievai ieurbās kaulā virs auss.

Šausmīgs sitiens no mugurpuses pa galvu laupīja Grigorijam samaņu. Viņš sajuta mutē karstas, sāļas asinis un saprata, ka krīt, — kaut kur no sāniem virpuļodama viņam trauca pretī rugājos ietērptā zeme. • _

Skaudrais kritiena trieciens uz mirkli atžilbināja viņu. Viņš atvēra acis; tās pārplūda asinīm. Pakavu dima pie auss un zirga smagā elpa: — Hap, hap, hapl — Pēdējo reizi Grigorijs atvēra acis, ieraudzīja izplestas, sārtas zirga nāsis, kādu kāpslī ietvertu zābaku. «Beigas,» viņu atviegloja doma, pašaudamās garām kā čūska. Dunoņa un melns tukšums.

XIV

Augusta pirmajās dienās sotņiks Jevgeņijs Ļistņickis nolēma pāriet no leibgvardes Atamana pulka uz kādu armijas kazaku pulku. Viņš iesniedza lūgumu un pēc trim nedēļām panāca to, ka viņu pārcēla uz kādu no tiem pulkiem, kas atradās aktīvajā armijā. Nokārtojis pārvietojumu, viņš pirms aizbraukšanas no Petrogradas īsā vēstulē paziņoja savu lēmumu tēvam:

Tēt, es panācu to, ka mani pārvieto no Atamana pulka armijā. Šodien saņēmu pārvietojuma pavēli un aizbraucu 2. korpusa komandiera ricibā. Jūs droši vien pārsteigs mans lēmums, bet es to izskaidroju tā: mani nomāca vide, kurā biju spiests dzīvot. Parādes, sagaidīšanas, sardzes — viss šis galma dienests sāka man dergties. Apriebies tas viss lidz vēmienam, gribas īsta darba un… ja vēlaties, — varoņdarba. Jādomā, ka manī ierunājušās slavenās Ļistņicku asinis, to Ļistņicku, kas kopš 1812. gada Tēvijas kara pinuši laurus krievu ieroču vainagā. Es dodos uz fronti. Lūdzu Jūsu svētību. Pagājušajā nedēļā redzēju ķeizaru, iekām tas devās uz galveno mītni. Šo cilvēku es dievinu. Es stāvēju pils iekšējā sardzē. Viņš nāca kopā ar Rodzjanko un, iedams man garām, pasmaidīja, norādīdams uz mani ar acīm, un teica angliski: «Lūk, mana lieliskā gvarde. Ar to es savā laikā sitīšu Vilhelma kārti.» Es viņu dievinu kā institūta audzēkne. Nekaunos to atzīt, kaut gan man jau pilni 28 gadi. Mani ļoti satrauc tās galma tenkas, kas kā zirnekļa tiklā ietin gaišo monarha vārclu. Es tām neticu un nevaru ticēt. Nesen bezmaz nošāvu jesaulu Gromovu par to, ka viņš, man klātesot, uzdrošinājās necienīgi izteikties par viņas ķeizarisko majestāti. Tas ir nekrietni, un es viņam pateicu, ka tikai cilvēki, kuru dzīslās rit vergu asinis, var pazemoties līdz netīrām tenkām. Sis incidents notika, dažiem virsniekiem klātesot. Man uznāca traka dusmu lēkme, es Izrāvu revolveri un gribēju raidīt lodi šim nelietim, bet biedri mani atbruņoja. Man kļuva ar katru dienu grūtāk uzturēties šai kloākā. Gvardes pulkos, sevišķi virsnieku aprindās, nav īstā patriotisma, bail sacīt — tur pat nemīl dinastiju. Tā nav muižniecība, bet salašņu bars. Ar to patiesībā izskaidrojams tas, ka šķiros no pulka. Es nevaru būt kopā ar cilvēkiem, kurus necienu. Tas, tiekas, ir viss. Piedodiet, ka rakstu mazliet nesakarīgi, — es steidzos, jāsakravā čemodāns un jādodas pie komandanta. Palieciet sveiks, tēt! No armijas atsūtīšu plašāku vēstuli,

Jūsu Jevgeņijs.

Vilciens uz Varšavu atgāja pulksten astoņos vakarā. Ļistņickis ar važoni aizbrauca Iīclz stacijai. Aiz viņa pelēkzilgā uguņu mirgā palika Petrograda. Stacijā drūzma un troksnis. Vairums karavīru. Nesējs novietoja Ļistņicka čemodānu un, saņēmis sīknaudu, novēlēja viņa labdzimtībai laimīgu ceļu. Ļistņickis noņēma portupeju, novilka šineli, atsprādzēja siksnas un noklāja uz sola krāsaina zīda kaukāziešu segu. Apakšā pie loga, salicis uz galdiņa ēdamo, kas paņemts līdz no mājas, ēda izkāmējis garīdznieks ar askēta seju. Purinādams no šķiedrainās bārdas maizes drupatas, viņš cienāja pretim sēdošu melnīgsnēju, tievu meiteni ģimnāzistes formā.

—    Nogaršojiet, lūdzu.

—    Pateicos.

—    Nav ko kautrēties! Jums, ņemot vērā jūsu figūru, vairāk jāēd.

—    Paldies.

—    Nu, pamēģiniet šo rausīti, Varbūt jūs, virsnieka kungs, nogaršosiet?

Ļistņickis pabāza no augšas galvu.

—    Jūs man piedāvājat?

—    Jā, jā, — garīdznieks urba viņā drūmas acis un smaidīja vienīgi ar plānajām lūpām, kas bija apaugušas bēdīgām, šķiedrainām un izrobotām ūsām.

—    Paldies. Nevēlos.

—    Zēl. Kas ieiet cilvēkā, tas viņu nesamaitā. Vai jūs uz armiju?

—    Jā.

—Lai dievs jums palīdz!

Ļistņickis cauri snaudiena plīvuram juta it kā iztālēm līdz dzirdei atlidojošo dobjo garīdznieka balsi, un viņam likās jau, ka nevis garīdznieks runā žēlabainā basā, bet jesauls Gromovs.

—     … Ģimene, ziniet, nabadzīga draudze. Tāpēc arī dodos projām par pulka garīdznieku. Krievu tauta nevar dzīvot bez ticības. Un ar katru gadu, ziniet, ticība nostiprinās. Ir, protams, tādi, kas atkrīt, bet tie ir inteliģenti, turpretim zemnieks cieši turas pie dieva. Jā… Tā tas ir… — nopūtās bass, un atkal nāca vārdu plūdi, kas vairs neiespiedās apziņā.

Ļistņickis iemiga. Pēdējais, ko sajuta nomodā, — smaržoja šauriem dēlīšiem apsisto griestu svaigā krāsa un kāds sauca aiz loga:

—    Bagāža pieņemta, bet man nav nekādas daļas!

«Kada bagāža pieņemta?» sarosījās apziņa, un pavediens

nemanot pārtrūka. Pēc divām bezmiega naktīm uznāca spirdzinošs miegs. Ļistņickis pamodās, kad vilciens bija jau četrdesmit verstu no Petrogradas. Ritmiski klaudzēja riteņi, lokomotīves raustītais vagons šūpojās, kaut kur blakus nodalījumā braucēji pusbalsī dziedāja, lākturis meta violetas, slīpas ēnas.

Pulks, kurā tika iedalīts sotņiks Ļistņickis, beidzamajās kaujās bija cietis prāvus zaudējumus, izvests no kauju joslas, un tagad to steigšus papildināja ar jauniem zirgiem un cilvēkiem.

Pulka štābs atradās tirdzniecības sādžā Berezņagos. Ļistņickis izkāpa no vagona kādā starpstacijā bez nosaukuma. Turpat izkravājās kara lazarete. Apjautājies ārstam, uz kurieni dodas lazarete, Ļistņickis izzināja, ka to pārvieto no Dienvidrietumu frontes uz šo rajonu un tā tūliņ dosies tālāk pa maršrutu Berezņagi—Ivanovka— Krišovinskoje. Garais, sarkansejainais ārsts ļoti nelaipni izteicās par savu tiešo priekšniecību, lamāja divīzijas štāba vīrus un, pluinīdams bārdu un blisinādams aiz zelta pensneja niknas acis, izkratīja savu rūgtumu nejaušajam sarunas biedram.

—    Vai varat aizvest mani līdz Berezņagiem? — Ļistņickis pārtrauca viņu pusvārdā.

—    Sēdieties, sotņik, divričos. Brauciet, — ārsts bija ar mieru un, familiāri grozīdams sotņika šineļa pogu, līdzjūtību meklēdams, ducināja klusinātā balsī: — Padomājiet vien, sotņik, kratījāmies divi simti verstu lopu vagonos tikai tāpēc, lai slaistītos te bez darba, bet tai rajonā, no kurienes manu lazareti pārvietoja, divas dienas risinājās visasiņainākās kaujas, palika neskaitāmi daudz ievainoto, kam nekavējoties vajadzīga mūsu palīdzība. — Ārsts ļaunā labpatikā atkārtoja: — Visasiņainākās kaujas.

—   Ar ko tad izskaidrot šo aplamību? — pieklājības pēc painteresējās sotņiks.

— Ar ko? — ārsts, ironiski sacēlis pāri pensnejam uzacis, norēcās: — Ar priekšniecības nolaidību, nejēdzību, muļķību, lūk, ar kol Tur sēž nelieši un visu jauc. Nav prasmes izrīkot, nav vienkārši vesela saprāta. Vai atceiaties Veresajeva «Ārsta piezīmes»? Redzietl Atkārtojam to visu kvadrātā.

Ļistņickis pielika roku pie cepures un devās uz transportu, viņam nopakaļ ķērca niknais ārsts:

—    xMēs zaudēsim karu, sotņik! Japāņiem zaudējām un neesam kļuvuši gudrāki. Ar cepurēm nomētāsim, ko tad vairāk… — un devās pa sliedēm, kāpdams pāri peļķītēm, kas bija pārklātas ar varavīksnes krāsās vizošu naftas plēvīti, skumīgi kratīdams galvu.

Metās tumšs, kad lazarete tuvojās Berezņagiem. Vējš šķirstīja dzeltenos labības rugājus. Rietumos gumzīdamies blīva mākoņi. Augšā tie mēļi melnēja, mazliet zemāk zaudēja savu drausmo nokrāsu un, mainīdami nokrāsu, leja pār blāvo debess audeklu maigi violetu, dūmakainu atblāzmu; vidū visa šī bezveidīgā gūzma, sadzīta tā, kā palu laikā sastrēdz ledus gabali, izplūda, un spraugā nemitīgi stīgoja oranža saulrieta staru straume. Tā izpletās uz visām pusēm kā vēdeklis, salūzdama un izšķizdama putekļos, dūrās mākonī stateniski, bet zem spraugas savijās neattēlojamā bakhanāliskā krāsu spektrā.

Pie ceļmalas grāvja gulēja nošauts ruds zirgs. Viņa pakaļkāja, kas bija nejēdzīgi uzslieta gaisā, spīdēja pusnoberzts pakavs. Ļistņickis, kratīdamies divričos, vēroja zirga līķi. Sanitārs, kas brauca kopā ar viņu, teica, uzspļaudams uzpūstajam zirga vēderam:

—    Labību sarijies … pārēdies, — viņš izlaboja, paskatījies uz sotņiku; gribēja vēlreiz nospļauties, bet aiz pieklājības norija siekalas un noslaucīja lūpas blūzes piedurknē. — Nosprādzis — bet novākt nevajag..» Pie vāciešiem citādāk nekā pie mums.

-Bet kā tu to zini? — nepamatoti nikni noprasīja Ļistņickis un šai brīdī tikpat nepamatotiun asi nīda vienaldzīgo sanitāra seju, kurā vīdēja pārākuma apziņa un nicība. Tā bija iepelēka un bezcerīga kā rugāju lauks septembrī; ne ar ko tā neatšķīrās no tūkstoš citārn zemnieku zaldātu sejām, no tām, kuras sotņiks bija sastapis un panācis ceļā no Petrogradas uz fronti. Tās visas šķita it kā izbalējušas, stulbums bija sastindzis pelēkajās, zilajās, zaļganajās un citādas krāsas acis, un tās stipri atgādināja nolietotus, sen kaltus vara naudas gabalus.

—    Priekš kara trīs gadus nodzīvoju Vācijā, — nesteigdamies atbildēja sanitārs. Viņa balsī ieskanējās tā pati pārākuma apziņa un nicība, ko sotņiks bija pamanījis skatienā. — Strādāju Kenigsbergā cigāru fabrikā, — kā garlaikodamies izmeta sanitārs, skubinādams zirģeli ar

ādas grožu mezglu.

—    Ciet nu klusu! — stingri noteica Ļistņickis un pagriezās, apskatīdams zirga galvu ar krēpēm, kas bija pārkritušas acīm, un atņirgto, saulē apkaltušo zobu rindu.

Uz augšu saslietā kāja bija saliekta ceļgala' locītavā, nags mazliet saplaisājis no pakavnaglām un zilpelēki vizmoja, un sotņiks pēc kājas, pēc smalki veidotajām potītēm sprieda, ka zirgs bijis jauns un labas sugas.

Divriči, lēkādami pa kulksnaino ciema ceļu, devās tālāk. Dzisa krāsas debess rietumu malā, vējš kliedēja mākoņus. Beigtā zirga kāja melnēja aiz viņiem kā zvanu tornis. Ļistņickis joprojām skatījās uz to, un pēkšņi zirgam uzkrita apaļš staru kūlītis, un kāja ar cieši pieglausto, rudo spalvu it kā uzziedēja gluži kā brīnumains apelsīnu krāsas zars bez lapām.

Jau braucot iekšā Berezņagos, lazarete sastapa ievainoto transportu.

Pavecs, skūts baltkrievs — pirmā pajūga braucējs — soļoja līdzās zirgam, aptinis ap roku virves grožus. Pajūgā, uz elkoņiem atspiedies, gulēja kazaks bez cepures, pārsietu galvu. Viņš, gurdi aizvēris acis, ēda maizi un spļāva ārā melno, sakošļāto putriņu. Viņam līdzās knūpus gulēja zaldāts. Uz gurniem tam gumzījās nejēdzīgi saplēstas, asins recekļos sačervelētas bikses. Zaldāts, galvu nepaceldams, neganti lādējās. Ļistņickis pārbijās, ieklau' sīdamies balss intonācijā: tā lūdz dievu pārliecināti ticīgie. Otrā pajūgā izklaidus gulēja seši zaldāti. Viens no tiem, drudžaini jautrs, stāstīja, miegdams iekaisušās, sarkanās acis:

—     … esot ieradies viņu ķeizara sūtnis un piedāvājis slēgt mieru. Galvenais —uzticams cilvēks; es ticu, ka viņš nemelos.

—   Diezin vai tā ir, — šaubījās otrs, kratīdams apaļo galvu ar senas skrofulozes pazīmēm.

—        Pag, Filip, varbūt, ka patiešām ieradies, — mīkstā Volgas izloksnē atsaucās trešais, kas sēdēja ar muguru pret tiem, kuri brauca pretim.

Piektajā pajūgā sārtojās kazaku cepuru apmales. Trīs kazaki bija ērti novietojušies uz platā vezuma, klusēdami vērās Ļistņicki, un viņu putekļiem klātajās, skarbajās .sejās nebija ne ēnas no tās godbijības, kādu redz ierindā,

—    Sveiki, kazaki! — sotņiks sveicināja viņus.

—        Esiet sveiks, — gurdi atbildēja skaists kazaks ar sudrabotām ūsām un biezām uzacīm — tas, kas sēdēja vistuvāk braucējam.

—        No kāda pulka? — Ļistņickis pajautāja, pūlēdamies saskatīt numuru uz kazaka zilā uzpleča.

—    Divpadsmitā.

—    Kur tagad jūsu pulks?

—    Nevaram zināt.

•— Kur jūs ievainoja?

—    Pie sādžas tepat.,, netālu.

Kazaki nez par ko sačukstējās, un viens no tiem, ar veselo roku pieturēdams ievainoto, kas bija pārsieta ar audekla lupatu, nolēca no pajūga.

—        Jūsu labdzimtība, uzgaidiet mazlietiņ! — viņš, saudzīgi nesdams cauršauto, iekaisušo roku, soļoja pa ceļu, uzsmaidīdams Ļistņickim un greizi cilādams basās kājas,

—    Vai neesat no Vešenskas staņicas? Vai ne Ļistņickis?

— Jā, jā.

—        Tā jau domājām. Jūsu labdzimtība, vai nebūtu ko iepīpēt? Pacienājiet, dieva dēļ, mirstam nost bez tabakas!

Viņš turējās pie krāsotās divriču malas un soļoja blakus. Ļistņickis izņēma papirosu etviju.

—        Jūs varētu mums iedot kādu desmitiņu. Esam taču trīs, — lūdzoši pasmaidīja kazaks.

Ļistņickis izbēra viņa brūnajā, platajā plaukstā visu papirosu krājumu un jautāja:

—    Vai pulkā daudz ievainoto?

—    Pāris desmitu.

—    Vai zaudējumi lieli?

—         Daudz kritušu. Iededziniet, jūsu labdzimtība, uguntiņu. Pateicos. — Kazaks aizpīpēdams palika iepakaļ, uzsauca aizbraucējam: — No Tatāru ciemata, kas līdzās jūsu muižai, trīs šodien krita. Sadeva kazakiem.

Viņš pamāja ar roku un devās pakaļ savam pajūgam. Vējš plandīja viņa nesajozto aizsargkrāsas formas blūzi.

Pulka komandieris, kura rīcībā bija atsūtīts sotņiks Ļistņickis, bija apmeties Berezņagos mācītāja mājā. Laukumā sotņiks atvadījās no ārsta, kas tik viesmīlīgi bija ierādījis viņam vietu sanitāru divričos, un devās tālāk kājām, purinādams no tērpa putekļus, jautādams pretimnācējiem, kur atrodas pulka štābs. Viņam pretim ugunīgi ruds, bārdains feldfēbelis veda zaldātu uz sardzi. Viņš sveicināja sotņiku, soļus nesajaucis, atbildēja uz jautājumu un norādīja māju. Štāba mītnē bija klusums kā visos štābos, kas atrodas tālu no priekšējām pozīcijām. Rakstveži bija noliekušies pār lielu galdu, pie karalauka telefona klausules sirms jesauls jokojās ar neredzamu sarunu biedru. Pie plašās istabas logiem džinkstēja mušas, un kā odi sīca tāli telefona zvani. Ziņnesis aizveda sotņiku uz pulka komandiera dzīvokli. Priekšistabā viņu nelaipni saņēma garš, par kaut ko saīdzis pulkvedis ar trīsstūrainu rētu uz zoda.

—    Es esmu pulka komandieris, — viņš atbildēja uz jautājumu un, noklausījies, ka sotņikam ir gods ierasties viņa rīcībā, klusēdams ar rokas mājienu aicināja Ļistņicki istabā. Aizvērdams aiz sevis durvis, viņš ar bezgalīga noguruma žestu sakārtoja matus un sacīja mīkstā, vienmuļā balsī:

—    Man par to vakar ziņoja no brigādes štāba. Lūdzu, apsēdieties.

Viņš iztaujāja Ļistņicki par viņa iepriekšējo dienestu, par to, kas jauns galvaspilsētā, par ceļu; un visā viņu īsās sarunas laikā nepacēla uz sarunas biedru kāda liela noguruma nomāktās acis.

«Jādomā, viņš frontē dabūjis sutu. Nāvīgi noguris izskats,» līdzjūtīgi nodomāja sotņiks, vērodams pulkveža augsto, gudro pieri. Bet tas, it kā izklīdinādams šīs domas, ar zobena rokturi pakasījis starp uzacīm, sacīja:

—    Ejiet, sotņik, iepazīstieties ar virsniekiem; es, vai zināt, neesmu trīs naktis gulējis. Šai nostūrī rnums nav nekā cita ko darīt kā spēlēt kārtis un dzert.

Ļistņickis atsveicinādamies slēpa savā smīnā dziļu nicinājumu. Viņš aizgāja ar nepatīkamām atmiņām par šo satikšanos, ironizēdams par to cieņu, ko viņam negribot bija iedvesis nogurušais izskats un rēta uz pulkveža platā zoda.

Divīzija saņēma rīkojumu forsēt Stiras upi un pie Loviščiem nokļūt pretinieka aizmugurē.

Ļistņickis dažu dienu laikā bija sadraudzējies ar puika virsniekiem; viņš ātri iedzīvojās karalauka apstākļos, tie izdzina no dvēseles pierasto tīksmi un mierīgo snaudu.

Upes forsējumu divīzija veica lieliski. Tā uzbruka pretinieka karaspēka grupējuma kreisajam flangam un nokļuva aizmugurē. Pie Loviščiem austrieši, maģāru kavalērijas atbalstīti, mēģināja pāriet pretuzbrukumā, bet kazaku baterijas tos noslaucīja ar šrapneļiem. Un kaujas kārtībā sagrupētie maģāru eskadroni nekārtībā atkāpās; tos kapāja flanga ložmetēju uguns, vajāja kazaki.

Ļistņickis ar pulku devās pretuzbrukumā, viņu divizions tramdīja atejošo ienaidnieku. Trešajā vadā, kuru komandēja Ļistņickis, krita viens kazaks un ievainoja četrus. Ārējā mierā sotņiks pajāja garām Loščenovam, centās neklausīties viņa aizsmakušajā, dobjajā balsī. Loščenovam — jaunam Krasnokutskas staņicas līkdegunim — bija uzvēlies virsū nogalināts zirgs. Viņam bija ievainots augšdilbs, viņš gulēja klusi, atņirdzis zobus, un lūdza kazakus, kas jāja garām!

— Brālīši, nepametiet mani! Atbrīvojiet, brālīši…

Dobjā, moku pilnā balss skanēja vāri, bet kazaku satrauktajās sirdīs nebija līdzcietības, un, ja arī bija, tad griba, neļaudama tai izpausties, dragāja un šauta to bez apstājas. Vads piecas minūtes jāja soļos, pēc aulēkšiem atpūtinot gārdzošos zirgus. Pusversti atstatu no viņiem bēga sajukušie maģāru eskadroni. Viņu skaisti apšūto kamzoļu vidū jaucās zilpelēkie kājnieku tērpi. Pa nogāzi devās lejup austriešu vezumnieki, pāri tiem kā atvadoties plīvoja baltie šrapneļu mākonīši. No kreisās puses vezumniekus brīžiem apšaudīja kāda baterija. Dobjie grāvieni vēlās pār lauku un daudzkārt atbalsojās tuvējā mežā.

Karaspēka vecākais Safronovs, kas vadīja divizionu, nokomandēja «rikšos», un trīs sotņas izretinādamās, izstiepdamās devās uz priekšu slaidā riksī. Zirgi zem jātniekiem līgojās, kā dzeltensārti ziedi no tiem krita putas.

To nakti viņi pārgulēja mazā sādžiņā.

Divpadsmit pulka virsnieku bija saspiedušies vienā būcenī. Noguruma salauzti, neēduši likās gulēt. Ap pusnakti piebrauca karalauka virtuve. Horunžijs Cubovs atnesa katliņu ar skābiem kāpostiem; treknā smarža uzmodināja virsniekus, un pēc stundas ceturkšņa tie no miega pietūkušām sejām, ne vārda nerunādami, kāri ēda, lai atgutu to, kas zaudēts divās kauju dienās. Pēc vēlīnās maltītes miegs bija pārgājis. Virsnieki, smagi pieēdušies, pīpēdami gulēja uz apmetņiem, uz salmiem.

Apakšjesauls Kalmikovs — mazs, apaļš virsnieks, kas ne tikai savā uzvārdā, bet arī sejā bija saglabājis mongoļu rases pazīmes, runāja, strauji žestikulēdams:

—    šis karš nav manā gaumē. Esmu piedzimis gadsimtus četrus par vēlu. Vai zini, Petr, — viņš sacīja, uzsvērti izrunādams «e» un pievērsdamies sotņikam Tersincevam, — es nenodzīvošu līdz šā kara beigām.

—    Izbeidz šo hiromantiju! — tas basā noņurdēja zem sava apmetņa.

—    Nav nekādas hiromantijas. Tas ir predestinēts gals. Manī ir atavisms, un es, dieva vārds, esmu te lieks. Kad šodien devāmies kaujā, es trīcēju dusmās. Nevaru izturēt, kad neredzu pretinieku. Šī riebīgā sajūta ir tikpat kā bailes. Tev šauj virsū no dažu verstu attāluma, bet tu jāj zirgā kā sīga stepē tieši pretī medniekam.

—    Es Kupalkā apskatīju austriešu haubici. Kurš no jums redzējis, kungi? — iejautājās jesauls Atamančukovs, nolaizīdams no rudajām, angļu modē apgrieztajām ūsām gaļas konservu atliekas.

—    Lieliska! Tēmēkļa kamera, viss mehānisms ir pati pilnība, — jūsmīgi piebilda horunžijs Cubovs, kas bija paguvis iztukšot otro katliņu ar kāpostiem.

—    Redzēju, bet neizteikšu savas domas. Esmu profāns artilērijā. Man likās, lielgabals kā lielgabals, — ar platu rīkli.

—    Apskaužu tos, kas savā laikā karoja ar pirmatnējām metodēm, — turpināja Kalmikovs, tagad jau pievērsdamies Ļistņickim. — Godīgā kaujā ielauzties pretinieka rindās un ar zobenu pārcirst cilvēku uz pusēm — to es saprotu, bet tagad velns zina kas!

—    Nākotnes karos jātnieku nozīme būs līdzīga nullei.

—    Pareizāk sakot, to nemaz nebūs.

—    Nu, liekas gan.

—    Bez šaubām.

—    Paklau, Tersincev, nevar taču mašīna aizstāt cilvēku. Tā ir galējība.

—    Es nerunāju par cilvēku, bet par zirgu. To aizstās motocikls vai automobilis.

—    Varu iedomāties — auto eskadrons.

—        Muļķības! — Kalmikovs iekarsa. — Zirgs vēl pakalpos armijām. Absurda fantāzija! Kas būs pēc diviem trim simtiem gadu, mēs nezinām, bet tagad vismaz jātnieki …

Ko tu darīsi, Donas Dmitrij, kad tranšejas apjozīs fronti? Ko? Nu, atbildi!

—        Pārraut, uzbrukt, iebrukt tālu pretinieka aizmugurē — tas ir kavalērijas darbs.

Blēņas.

«— Nu, gan redzēsim, kungi.

—    Liksimies gulēt!

—        Klausieties, beidziet ķīvēties, protiet godu, citi taču grib gulēt.

Karstā ķilda aprima. Kāds zem apmetņa krāca un svilpa. Ļistņickis, kas nebija piedalījies sarunā, gulēja uz muguras, ieelpodams paklāto rudzu salmu aso smaržu. Kalmikovs, krustus mezdams, atlaidās viņam līdzās.

—        Parunājiet, sotņik, ar brīvprātīgo Bunčuku. Viņš ir jūsu vadā. Interesants puisis!

—Kādā ziņā? — jautāja Ļistņickis, pagriezdams I<almikovam ifnuguru.

—        Pārkrievojies kazaks. Dzīvojis Maskavā. Vienkāršs strādnieks, bet iedziļinājies dažādos jautājumos. Spējīgs cilvēks un lielisks ložmetējnieks.

—    Gulēsim, — Ļistņickis ieteica.

—        Var jau, — domādams kaut ko citu, bija ar mieru Kalmikovs un, kāju pirkstus kustinādams, it kā vainīgs juzdamies, sarauca pieri. — Atvainojiet, sotņik, man no kājām tāda smaka… Ziniet, trešo nedēļu neesmu kājas noāvis, zeķes sasutušas no sviedriem.,» Tik riebīgi, ziniet. Vajadzēs dabūt no kazakiem autus.

—    Lūdzu, — laizdamies miegā, nomurmināja Ļistņickis.

Ļistņickis bija aizmirsis sarunu ar Kalmikovu, bet otrā

dienā nejauši sastapās ar brīvprātīgo Bunčuku. Mazā gaismiņā sotņas komandieris pavēlēja viņam jāt izlūku patruļā un, ja būtu iespējams, nodibināt sakarus ar kājnieku pulku, kas joprojām uzbruka kreisajā flangā. Ļistņickis, rītausmas mijkrēslī klīzdams pa pagalmu, kas bija nosēts guļošiem kazakiem, sameklēja vada apakšvirsnieku.

—        Norīko man līdzi piecus kazakus! Pasaki, lai sagatavo man zirgu! Ātrāk!

Pēc piecām minūtēm pie būceņa sliekšņa pienāca neliela auguma kazaks.

—        Jūsu labdzimtība, — viņš griezās pie sotņika, kas bāza etvijā papirosus, — apakšvirsnieks nenorīko mani patruļā tāpēc, ka neesot mana kārta. Vai atļausiet man jāt līdzi?

—        Vai gribi izkalpoties? Ko tad esi nogrēkojies? — jautāja sotņiks, cenzdamies saskatīt pelēkajā tumsā kazaka seju.

—    Nekā neesmu nogrēkojies.

—    Nu, jāj arī… — nolēma Ļistņickis un piecēlās.

—        Ei, tu! — viņš nokliedza pakaļ aizejošajam kazakam. — Panāc vēl šurp!

Tas pienāca klāt.

—    Pasaki apakšvirsniekam…

—    Mans uzvārds ir Bunčuks, — kazaks viņu pārtrauca.

—    Brīvprātīgais?

—    Tieši tā.

—        Pasakiet apakšvirsniekam, — pārvarēdams acumirklīgo samulsumu, izlaboja Ļistņickis, — lai viņš… Nu labi, ejiet, es pats pateikšu.

Tumsa kļuva blāvāka. Patruļa izjāja aiz sādžiņas un, pajājusi garām posteņiem un sardzēm, devās kartē atzīmētās sādžas virzienā.

Pusversti nojājis, sotņiks palaida zirgu soļos.

—    Brīvprātīgais Bunčuk!

—    Es.

—    Papūlieties piejāt tuvāk.

Bunčuks ar savu neapskaužamo zirgu piejāja līdzās sotņika tīrasiņu donietim.

—        Jūs no kuras staņicas? — jautāja Ļistņickis, vērodams brīvprātīgā profilu.

—    Novočerkaskas.

—        Vai drīkstu zināt iemeslu, kas jūs pamudināja brīvprātīgi iestāties armijā?

—         Lūdzu, — stiepti un mazliet zobgalīgi atbildēja Bunčuks un pavērās sotņikā skarbām, iezaļganām acīm. Nemirkšķinošais skatiens bija noteikts un tiešs, — Mani interesē kara māksla. Gribu iedziļināties.

—    Šim nolūkam ir karaskolas.

—    Jā, ir.

—    Nu, tātad?

Vispirms gribu izmēģināt praksē. Teorija naks vēlāk.

—    Jūsu arods priekš kara?

—    Strādnieks.

—    Kur jūs strādājāt?

—   Pēterburgā, Rostovā pie Donas, Tulā ieroču fabrikā… Gribu lūgt, lai mani pārceļ uz ložmetēju komandu.

—    Vai jūs pazīstat ložmetēju?

Pazīstu. šoša, Bertjē, Madsena, Maksima, Hočkisa, Bergmaņa, Vikersa, Luisa, Svarclozes sistēmu.

—    Oho! Es parunāšu ar pulka komandieri.

Lūdzu.

Sotņiks vēlreiz noskatīja nelielo, drukno Bunčuka stāvu. Tas atgādināja Donas apvidū augošo korķu vīksnu: nekā sevišķa, kas durtos acīs, viņā nebija — viss parasts, tikai stingri veidotie žokļi un acis, kas lauž otra cilvēka skatienu, atšķīra viņu no pārējo seju pūļa.

Smaidīja viņš reti, ar lūpu kaktiņiem, bet acis no smaida neatmaiga, tās nemitīgi saglabāja savu nespodro spīdumu. Un viscaur viņš bija bezkrāsains, salti atturīgs, — korķu vīksna, sīksts koks, ciets kā dzelzs, izaudzis pelēksmiišairtajā un nemīlīgajā Piedonas zemē.

Kādu laiciņu viņi jāja klusēdami, Bunčuka platās plaukstas bija uzliktas uz vietumis noberztā, zaļā seglu loka. Ļistņickis izņēma papirosu un, aizpīpēdams pie Bunčuka sērkociņa, sajuta no viņa rokas saldo, darvaino zirga sviedru smaku. Brūnie matiņi delnas virspusē bija biezi kā zirga spalva. Ļistņickim neviļus gribējās tos noglaudīt. Rīdams stipros dūmus, viņš noteica:

—    No šā meža jūs un vēl viens kazaks jāsiet pa to stigu kreisajā pusē. Vai redzat?

—    Jā.

—   Ja pēc pusversts nesatiksiet mūsu kājniekus, jājiet atpakaļ.

—    Saprotu.

Viņi palaida zirgus rikšos. Mežiņa malā auga bieza jaunu bērziņu skupsna. Aiz tās skatienu garlaikoja sērīgas zemas, dzeltenīgas priedītes, cirtojās sīku kociņu puduri un krūmi, ko bija aplauzuši tiem pāri joņojošie austriešu vezumnieki. Pa labi iztālēm zemi smacēja artilērijas dārdi, bet še pie bērziņiem bija neizsakāms klusums. Zeme iesūca leknu rasu, sārtojās zāles, tās visas bija spilgtās, sarkanās priekšrudens krāsās, kas brēca par drīzu nāvi. Ļistņickis apstājās pie bērziņiem, vērodams binoklī uzkalnus, kas bija sablīvuši aiz meža. Uz viņa zobena vara virsnītes, spārniņus kārtodama, nosēdās bite.

—    Nejēga, >— ar nožēlu klusi sacīja Bunčuks, nosodīdams bites kļūdu.

—    Ko? — Ļistņickis atrāvās no binokļa.

Bunčuks ar acīm norādīja viņam uz biti, un Ļistņickis pasmaidīja.

—    Rūgts būs viņas medus, kā jums šķiet?

Tas nebija Bunčuks, kas viņam atbildēja. Kaut kur no tāla priežu pudura spalgiem žagatas ķērcieniem klusumu saplosīja ložmetējs, uz visām pusēm šķīstošās lodes izskrēja cauri bērziņiem, uz sotņika zirga krēpēm virpuļodams un šūpodamies uzkrita lodes notriekts zariņš.

Viņi auļoja uz sādžiņu, skubinādami zirgus gan ar kliedzieniem, gan pātagām. Viņiem nopakaļ bez atelpas izšāva savu lenti austriešu ložmetējs.

Vēlāk Ļistņickim bieži gadījās sastapt brīvprātīgo Bunčuku, un viņu vienmēr pārsteidza tā nelokāmā griba, kas zibēja Bunčuka skadrajās acīs, viņš brīnījās un nevarēja saprast, kas slēpjas aiz neizdibināmās noslēgtības, kura ka mākoņa ēna klāja pēc izskata tik vienkāršā cilvēka seju. Bunčuks arī it kā neizteica visu līdz galam, runāja ar stingrajā lūpu kaktiņā iežmaugtu smaidu tā, it kā soļotu pa līkumotu taku, apiedams vienīgi viņam zināmo patiesību. Viņš bija pārcelts ložmetējnieku komandā. Pēc pusotras nedēļas (pulks atradās vienas dienas atpūtā) Ļistņickis ceļā pie sotņas komandiera panāca Bunčuku. Tas soļoja gar nodedzināta šķūņa sienu, rotaļīgi mētādams kreiso roku.

—    A-ā, brīvprātīgais!

Bunčuks pagrieza galvu un, militāri sveicinādams, deva ceļu.

—    Kurp ejat? — Ļistņickis jautāja.

—    Pie komandas priekšnieka.

—    Mums pa ceļam, kā liekas?

—    Kā liekas, jā.

Viņi kādu laiciņu klusēdami gāja pa nopostītās sādžas ielu. Sētās ap retām, nesagrautām kūtīm rosījās cilvēki, jāja garām jātnieki, pašā ielas vidū kūpēja karalauka virtuve, un gara rinda kazaku gaidīja savu kārtu; no augšas smidzināja drēgna, sīka migliņa.

—    Nu, vai pētāt karu? — greizi pavēries uz mazliet iepakaļ soļojošo Bunčuku, jautāja Ļistņickis.

—    Jā … pētu gan.

—    Ko domājat darīt pēc kara? — nez kāpēc iejautājās Ļistņickis, skatīdamies uz spalvainajām brīvprātīga rokām.

—    Kāds ievāks ražu, bet es… noskatīšos, — Bunčuks piemiedza acis.

—    Kā tas saprotams?

—        Vai zināt, sotņik (viņš vēl ciešāk piemiedza acis), parunu — «Kas vēju sēj, tas vētru pļauj»? Tā ja,

—    Vai nevarētu bez līdzībām, skaidrāk?

—    Tāpat jau skaidrs. Sveiki, sotņik, man pa kreisi.

Bunčuks pielika spalvainos pirkstus pie kazaku cepures

naga un nogriezās pa kreisi.

Plecus raustīdams, sotņiks ilgi noskatījās viņam pakaļ.

«Vai viņš grib būt oriģināls vai vienkārši ir dīvains cilvēks?» Ļistņickis īgni domāja, ieiedams tīrajā sotņas komandiera zemnīcā.

XVI

Kopā ar otru iesaukumu aizgāja arī trešais. Donas staņicas' ciemati palika tukši, it kā visi iedzīvotāji būtu izgājuši tīrumā pļaut.

Pierobežas apgabalos togad bija sūrs pļaujas laiks; nāve pļāva vīrus, un ne viena vien izspūrusi kazaka sieva vaimanādama atvadījās no mirušā: «Ak tu mans mīļa-aais!… Kāpēc tu mani atstāji vienu? …»

Mīļie gūlās ar galvām pret visām četrām debess pusēm, lēja sarkanās kazaku asinis un nedzīvām acīm neatmodināmi trūdēja Austrijā, Polijā, Prūsijā, lielgabalu dunoņai aizlūdzot par viņu dvēselēm… Austrumu vējš tā arī neaiznesa līdz viņiem vaimanas, ko izkliedza sievas un mātes.

Labākie kazaku dēli bija pametuši mājas un gāja tur bojā nāvē, utu apsēsti un šausmu pārņemti.

Jaukā septembra dienā pār Tatāru ciematu plīvoja baltmirdzoši, smalki, pūkaini timekļi. Kā atraitne vīpsnāja noasiņojusī saule, bargā, jaunavīgā debess zilgme bija nepieejami tīra un lepna. Aiz Donas skuma iedzeltenais mežs, palsi vizmoja papeles, ozoli birdināja retas robainas lapas, tikai alkšņi spilgti zaļoja, iepriecēdami ar savu sīksto dzīvību spriganās žagatu acis.

Todien Pantelejs Prokofjevičs Meļehovs saņēma vēstuli no aktīvās armijas. Vēstuli no pasta atnesa Duņaška. Pastmeistars, sniegdams viņai to, klanījās, kratīja pliko galvas virsu un pazemīgi plātīja rokas:

—         Dieva dēļ, piedodiet, vēstuli es atplēsu. Tā arī pasakiet tētiņam: sak, Firss Sidorovičs tā un tā, ziniet, vēstuli uzplēsa. Sak, viņu aplam interesēja zināt par karu, kas un kā tur… Piedodiet un tā arī pasakiet tētiņam Pantelejam Prokofjevičam.

Viņš bija neparasti apjucis un izvadīja Duņašku, nemaz nepamanīdams, ka viņam deguns notriepts ar tinti.

—    Jūs nu tur neņemiet ļaunā, dieva dēļ… es taču kā vecs paziņa.,, — viņš nesakarīgi murmināja Duņaškai nopakaļ, klanījās, un viņa sajuta šai rīcībā brīdinājumu, it kā grūdienu krūtīs.

Mājās viņa atgriezās satraukta un ilgi nevarēja izņemt no azotes vēstuli.

—    Tu tur ātrāk!… — uzsauca Pantelejs Prokofjevičs, braucīdams trīcošo bārdu.

Duņaška, vilkdama ārā aploksni, steigšus runāja:

—    Pastmeistars teica, ka izlasījis vēstuli intereses pēc un lai jūs, tēt, viņam nedusmojot.

—    Lai viņš iet ratā! No Griškas? — satraukts jautāja vecais, šņākdams elpu Duņaškai sejā. — Taču no Grigorijā? Varbūt no Petro?

—    Nē, tēt… svešs rokraksts.

—    Lasi, nemoki! — iekliedzās Iļjiņična, smagi pievilkdamās pie sola (viņai pampa kājas, un tāpēc staigāja, lēnām cilādama tās, it kā uz ritentiņiem veldamās).

Aizelsusies no pagalma ieskrēja Natālija, nostājās pie krāsns, ar rokām sažņaugusi krūtis un noliekusi rētas izkropļoto kaklu. Viņai lūpās kā saules zaķītis trīsēja smaids, viņa gaidīja sveicienu no Grišas, un kaut mazu, kaut paviršu pieminējumu, kas būtu atalgojums par viņas sunisko pieķērību, par uzticību.

Kur tad Darja? — nočukstēja vecā.

—    Klusu! — ierēcās Pantelejs Prokofjevičs (neprātīgās dusmās viņa acis kļuva apaļas) un — Duņaškai: — Lasi!

*— «Paziņoju Jums…» — iesāka Duņaška un, noslīdēdama no sola, trīcēdama iekliedzās nelabā balsī: — Tēt! Tētiņ!,.. Ai, mā-ā-āmiņ! Mūsu Griša!… Ai! Ai! Griša… kritis!

Maldīdamās vārgās ģerānijas lapās, pie loga rūts spindzēdama sitās svītraina lapsene. Pagalmā rāmi kladzināja vista, pa atvērtajām durvīm bija dzirdami tāli, zvārguļaini bērna smiekli.

Natālijas seja raustījās, bet lūpu kaktiņi vēl nebija paspējuši izdzēst pirmītējo vāro smaidu.

Pieceldamies, gluži kā triekas lēkmē raustīdams galvu, Pantelejs Prokofjevičs neprātīgā izbrīnā vērās Duņaškā, kas locījās kā sāpēs.

Paziņoju Jums, ka Jūsu dēls, 12. Donas kazaku pulka kazaks Grigorijs Panteļejevičs Meļehovs, š. g. 16. septembra nakti kritis kaujā pie Kamenkas-Strumilovas pilsētas. Jūsu dēls kritis varoņa nāvē, lai tas būtu Jums mierinājums pēc šā neatsveramā zaudējuma. Pāri palikušās mantas nodosim viņa brālim Petro Meļehovam, Zirgs palika pulkā.

Ceturtās sotņas komandieris apakšjesauls Polkovņikovs.

Aktīvajā armijā 1914. g. 18. septembri

Saņēmis vēsti par Grigorijā nāvi, Pantelejs Prokofjevičs kaut kā pēkšņi sabruka. Savu piederīgo acu priekšā viņš ar katru dienu novecoja. Viņu smagi nospieda traģiskais iznākums; atmiņa kļuva vāja, un prāts aptumšojās. Viņš staigāja pa istabu salīcis, melns kā čuguns; drudžainais, eļļainais acu spīdums liecināja par sajukumu viņa dvēselē.

Sotņas komandiera vēstuli viņš pats nolika zem svētbildes un vairāk reižu dienā gāja ārā priekšnamiņā, māja Duņaškai ar pirkstu.

—    Ienāc pie manis.

Viņa ienāca.

—    Atnes vēstuli par Grigoriju. Lasi! — viņš pavēlēja, uzmezdams bažīgus skatienus istabas durvīm, aiz kurām nerimstošās bēdās mocījās Iļjiņična. — Lasi klusāk, it kā sevī, — viņš viltīgi pamirkšķināja, vilkdamies čokurā, ar acīm norādīdams uz durvīm, — lasi klusāk, citādi māte… tīrais posts…

Duņaška, asaras rīdama, izlasīja pirmo teikumu, un Pantelejs Prokofjevičs, kas parasti bija pietupies, izslēja gaisā melno plaukstu, platu kā zirga nags.

—    Diezgan! Tālāk zinu… Aiznes, noliec zem svētbildes… Klusāk, citādi mūsu māte… — viņš atkal riebīgi piemiedza aci un locījās kā koka miza, kuru aprij uguns.

Viņš sirmoja lokveidīgi, žilbinoši sirmi mati ātri izraibināja galvu, atsevišķi pavedieni iekrita bārdā. Viņš kļuva ēdelīgs, ēda daudz un nevērīgi.

Devītajā dienā viņi pēc dvēseles aizlūguma uzaicināja mācītāju Visarionu un piederīgos uz kritušā karavīra Grigorijā piemiņas mielastu.

Pantelejs Prokofjevičs ēda ātri un rijīgi, viņam bārdā bija sakritušas nūdeles. Iļjiņična, kas ar bažām bija vērojusi viņu šais beidzamajās dienās, sāka raudāti

—    Tēvs! Ko tu tā?…

—    Kas tad ir? — sarosījās vecais, paceldams duļķainās acis no glazētā kausa.

Iļjiņična atmeta ar roku un novērsās, burzīdama pie acīm izrakstītu dvieli.

—   Jūs tā ēdat, tētīt, it kā trīs dienas nebūtu ēdis! — nikni noteica Darja un nozibsnīja acīm.

—    Edu? Ak tā … tā … tā … neēdīšu… — apjuka Pantelejs Prokofjevičs. Viņš apmulsis pavērās cilvēkos, kas sēdēja pie galda, pačāpstināja lūpas un apklusa, neatbildēja uz jautājumiem, rauca pieri.

—    Esi vīrs, Prokofič! Kam tu tik ļoti izsamisti? — pēc mielasta centās viņu uzmundrināt mācītājs Visarions. — Viņa nāve ir svēta, nekaitini dievu, vecais! Dēls par ķeizaru un tēvzemi ērkšķu kroni saņēmis, bet tu… Grēks, Pantelej Prokofič, grēks … Dievs nepiedos!

—    Es jau tā, tētiņ,., es jau tā turos. «Kritis varoņa nāvē,» komandieris raksta.

Noskūpstījis mācītājam roku, vecais pieplaka pie durvju stenderes un pirmoreiz pēc tam, kad bija saņēmis vēsti par dēla nāvi, raudāja, smagi raustīdamies elsās.

Kopš tās dienas viņš pārvarēja sevi un garīgi atlaba no trieciena.

Katrs savādāk dziedēja savu rētu.

Natālija, padzirdusi no Duņaškas par Grigorijā nāvi, izskrēja pagalmā. «Galu sev padarīšu! Tagad viss beidzies! Drīzāk!» viņu vajāja, kā ar uguni dedzināja viena doma. Natālija plosījās Darjai rokās un priecīgā atvieglojumā krita nemaņā, lai tikai attālinātu to mirkli, kad atgriezīsies apziņa urn valdonīgi atgādinās notikušo. Nedēļu viņa pavadīja kā ļaunā reibonī un atgriezās reālajā ^pasaulē citāda, aprimusi, drūmas nevarības sagrauzta… Neredzams nelaiķis mitinājās Meļehovu mājā, un dzīvie elpoja viņa saldeno trūdu smaku.

XVII

Divpadsmitajā dienā pēc paziņojuma par Grigorijā nāvi Meļehovi saņēma no Petro divas vēstules uzreiz. Duņaška jau pastā izlasīja tās un — gan joņoja uz mājām kā viesuļa rauts zāles stiebriņš, gan grīļodamās piepīaka pie zedeņiem. Lielu traci viņa sacēla visā ciematā un neaprakstāmu satraukumu mājās.

— Griša dzīvs!… Dzīvs mūsu mīļais!… — raudu pilnā balsī viņa kliedza jau iztālēm. — Petro raksta!… Griša ievainots, nevis kritis!… Dzīvs, dzīvs!…

Sveiki, miļie vecāki, — Petro ziņoja vēstulē, kas bija rakstīta 20. septembri. — Varu Jums pavēstīt, ka mūsu Griška bezmaz atdeva dievam dvēseli, bet tagad, paldies dievam, ir sveiks un vesels, ko ari Jums novēlam, lai dievs dod Jums veselību un labklājību. Pie Kamenkas-Strumilovas pilsētas viņa pulks piedalījās kaujā, un uzbrukuma laikā viņa vada kazaki bija redzējuši, ka viņam ar zobenu iecērt ungāru huzārs un Grigorijs nokrīt no zirga, bet vairāk mums nekas nebija zināms, un, lai kā viņus izprašņāja, tie nekā nevarēja pastāstīt. Tikai vēlāk dabūju zināt no Miškas Koševoja, —Miška ieradās mūsu pulkā kā sakarnieks, — ka Grigorijs nogulējis līdz vēlam vakaram, bet nakti atguvis samaņu un rāpies projām. Un rāpojis viņš, pēc zvaigznēm meklēdams ceļu, un atradis kādu ievainotu mūsu virsnieku. Sis ievainotais virsnieks bijis dragūnu apakšpulkvedis, un granāta ievainojusi viņu vēderā un kājās. Grigorijs paņēmis viņu un vilcis sev līdz sešas verstis. Par to viņš dabūjis apbalvojumu — Jura krustu, un Griška paaugstināts par jaunāko apakšvirsnieku. Tā, redziet! Griškas ievainojums ir niecīgs, ienaidnieks ar zobenu ieskrambājis viņam galvu, nobrāzis ādu; bet viņš nokritis no zirga, un zaudējis samaņu. Patlaban viņš ierindā, — Miška stāstīja. Atvainojiet, ka tā uzrakstīts. Rakstu seglos, un pamatīgi krata.

Otrā vēstulē Petro lūdza atsūtīt viņam kaltētus ķiršus no «saviem mīļajiem Donas dārziem» un lūdza neaizmirst, rakstīt biežāk; turpat lamāja Grigoriju par to, ka, pēc kazaku nostāstiem, Griška pavirši pieskatot zirgu, bet viņam, Petro, tā nepatīkot, jo Bēris esot viņa paša — Petro zirgs; lūdza tēvu savukārt aizrakstīt Grigorijam.

Liku kazakiem pateikt viņam: ja viņš nekops zirgu tāpat kā savējo, tad satiekoties es viņam sadauzīšu ģīmi asiņainu, kaut ari viņš tagad ir krusta kavalieris, —

rakstīja Petro, bet pēc tam nāca neskaitāmi sveicieni, un cauri saburzītām, lietū izmirkušām rindām jūtami dvesmoja smagas skumjas. Ari Petro, kā redzams, nebija viegli karot.

Žēl bija skatīties uz prieka pārņemto Panteleju Prokofjeviču. Viņš, sagrābis abas vēstules, staigāja ar tām pa ciematu, ķēra ciet lasītpratējus un lika lasīt, — nē, ne sevis dēļ, bet lai ar vēlīno prieku palepotos visa ciemata priekšā.

—    Ahā! Vai tu re, ko mans Griška izdarījis? Ko? — viņš izslēja savu plato plaukstu, kad lasītājs, klupdams pār balsieniem, nokļuva līdz tai vietai, kur Petro attēlo Grigorijā varoņdarbu, kā viņš sešas verstis uz pleciem vilcis ievainoto apakšpulkvedi.

—    Viņam pirmais krusts visā ciematā, — lepojās vecais un, greizsirdīgi atņemdams vēstules, noglabājis tās saburzītās cepures iedrēbē, devās tālāk, meklēdams citu lasītpratēju.

Pats Sergejs Platonovičs, ieraudzījis viņu pa veikala logu, iznāca ārā, cepuri noņemdams.

—    Ienāc iekšā, Prokofjevičl

Viņš spieda vecajam roku ar savu gaļīgo, balto roku un sacīja:

—    Nu, apsveicu, apsveicu… Khm… Ar tādu dēlu vajag lepoties, bet jūs aizlūdzāt par viņa dvēseli. Lasīju par viņa varoņdarbu avīzēs.

—    Vai arī avīzēs aprakstīts? — Pantelejam Prokofjevičam sažņaudzās kakls.

—    Ir ziņots, lasīju, lasīju.

Sergejs Platonovičs pats paņēma no plaukta trīs paciņas labākās turku tabakas, nesvērdams iebēra turzā dārgas konfektes; sniegdams visu to Pantelejam Prokofjevičam, sacīja:

—    Kad sūtīsi Grigorijam Pantelejevičam kādu paciņu, aizsūti viņam no manis sveicienus un to te.

—    Ak dievs! Kāds gods Griškam!.., Viss ciemats par viņu runā… Kas man jāpiedzīvo… — čukstēja vecais, kāpdams lejā pa Mohova veikala kāpnēm. Viņš izšņauca degunu, ar svārku piedurkni notrauca asaru, kas kutināja vaigu, un nodomāja: «Kļūstu vecs, acīm redzot. Atri birst asaras… Ak, Pantelej, Pantelej, kur tu esi izšķiedis savu dzīvi? Senāk biji kā krams, stiepi no liellaivas astoņi pudi smagus maisus, bet tagad? Griška mani mazliet sabeidza …»

Viņš kliboja pa ielu, spiezdams pie krūtīm turzu ar konfektēm, un atkal viņa domas kā ķīvītes pār purvu lidinājās ap Grigoriju, nāca atmiņā Petro vēstules vārdi. Tā viņš satika vedeklas tēvu Koršunovu. Tas pirmais uzrunāja Panteleju Prokofjeviču;

—    Ei, radiniek, uzgaidi!

Viņi nebija tikušies kopš kara pieteikuma dienas. No tā laika, kad Grigorijs aizgāja no mājas, starp viņiem bija nodibinājušās ne jau nu gluži naidīgas, bet vēsi saspīlētas attiecības. Mirons Grigorjevičs dusmojās uz Natāliju par to, ka tā pazemojas Grigorijā priekšā, gaida no viņa žēlastības dāvanu. Un liek viņam, Mironam Grigorjevičarn, pārciest tādu pašu pazemojumu.

—    Paklīduši bezgode, — viņš pašu mājās lamāja Natāliju, — būtu labāk dzīvojusi mājās pie tēva, bet šī aiziet pie vīra vecākiem, tur viņai saldāka maize. Viņas — nejēgas — dēļ arī tēvam jācieš kauns, ļaužu priekšā jāblisina acis.

Mirons Grigorjevičs piegāja cieši klāt radiniekam un pastiepa lāsumaino, saliekto roku,

—    Sveiks, radinieciņ!

—    Paldies, radiniek.

—    Vai iepirkies?

Pantelejs Prokofjevičs, izstiepdams labo, brīvo roku, noliegdams papurināja galvu.

—    Tās ir dāvanas mūsu varonim, radiniek. Labdaris Sergejs Platonovičs izlasījis par viņa varoņdarbu avīzē un dāvina viņam konfektes un vieglu tabaku. «Nosūti,» viņš saka, «savam varonim no manis sveicienu un dāvanas, lai viņš arī turpmāk rīkojas tikpat braši.» Un pašam asaras acīs, vai saproti, radiniek? — Bez mēra lielījās Pantelejs Prokofjevičs un cieši vērās radiniekam sejā, cenzdamies saskatīt šo vārdu iespaidu.

Zem radinieka bālganajiem plakstiem klīda gaismas ēnas, tās arī padarīja viņa nodurto skatienu zobgalīgi smīnīgu.

—    Tā-ā-ā, — Koršunovs nokrekstējās un devās pāri ielai uz žoga pusi.

Pantelejs Prokofjevičs steidzās viņam pakaļ, niknās trīsās drebošiem pirkstiem tīdams vaļā turzu.

—    Apēd konfektīti, tā ir medaina!… — viņš dzēlīgi piedāvāja radiniekam. — Ēd, lūdzu, znota vietā cienāju… Tava dzīve nav viegla, pasaldini to, un dēls varbūt izpelnīsies tādu pašu godu, varbūt arī ne…

—    Neaiztiec manu dzīvi! Es pats par to gādāšu.

—    Nogaršo, esi tik laipns! — pārspīlētā sirsnībā klanījās Pantelejs Prokofjevičs, aizskriedams priekšā radiniekam. Viņa līkie pirksti tina vaļā konfekti, plēsdami nost sudraboto, plāno ietinamo papīru.

—       Saldumi mums nav pierasti, — un Mirons Grigorjevičs atbīdīja radinieka roku. -— Nav pierasti, mums no svešiem cienastiem maitājas zobi. Bet tev, radiniek, neklājas staigāt apkārt un vākt dēlam ubagu dāvanas. Ja vajadzīgs, — būtu atnācis pie manis. Es jau būtu znotam kaut ko iedevis… Nataška taču ēd jūsu maizi. Varētu tev, nabagam, kaut ko iedot.

—    Ubagu dāvanas mūsu ģimenē neviens vēl nav lūdzis, nemuldi, radiniek, ar kokainu mēli! Lielības tev daudz, radiniek!… Ļoti daudz!… Varbūt taisni tāpēc, ka esi bagāts, meita pie mums atnāca?

—    Pag! — valdonīgi izmeta Mirons Grigorjevičs. — Lamāties mums nav vērts. Neesmu nācis lamāties, nomierinies, radiniek. Iesim parunāt par lietu!

—    Mums nav ko runāt.

—    Tomēr ir. Iesim!

Mirons Grigorjevičs saķēra radinieku aiz svārku piedurknes un nogriezās šķērsceļā. Gar sētām viņi izgāja stepē.

—    Kas tad ir? — iejautājās Pantelejs Prokofjevičs, atžilbdams no pagaisušajām dusmām.

Viņš greizi pavērās palsajā, vasaras raibumiem pārklātajā. Koršunova sejā. Tas, sakārtodams garās svārku stērbeles, apsēdās uz grāvja malas un izņēma vecu tabakas maku ar bārkstainām malām.

—    Redzi, Prokofič, tu nez kādēļ uzbruki man kā kauslīgs gailis, bet radu starpā tas nav labi. Nav labi, vai ne? Gribu zināt, — viņš iesāka jau citādā — cietā, parupjā balsī, — vai ilgi vēl tavs dēls mocīs Natāliju? Saki man!

—    Jautā to viņam pašam.

—Man viņam nav jājautā, tu esi savas mājas galva, ar tevi arī runāju.

Pantelejs Prokofjevičs spieda saujā nolupinātu konfekti. Lipīgā šokolādes zieža tecēja viņam pa pirkstu starpām. Viņš noslaucīja plaukstu gar brūnajiem, sadrupušajiem uzbēruma māliem un klusēdams sāka gatavot smēķi. Saritināja papīriņu, izbēra no paciņas šķipsnu turku' tabakas un pasniedza paciņu radiniekam.' Mirons Grigorjevičs nešaubīdamies paņēma un arī saritināja smēķi no devīgā Mohova dāvinājuma. Viņi aizpīpēja. Tiem slīdēja pāri mākonis ar kuplām, baltām, putainām krūtīm, un presi .3 lim tam neiedomājamā augstumā projām no zemes trauca liegs, vēja šūpots tīmekļa pavediens.

Diena gāja uz beigām. Šūpojās mierīgs, neizsakāmi salds rudenīgs klusums. Debess, jau zaudējusi savu pilnīgo vasaras spožumu, blāvi zilgoja. Pie grāvja košu sārtumu šķieda nez no kurienes atpūstās ābeļu lapas. Aiz viļņainās kalna kores izgaisa sazarojies ceļš, — tas veltīgi vilināja cilvēkus doties-turp, aiz smaragdzaļās apvāršņa svītras, kas ir neskaidra kā sapnis, projām nezināmās tālēs, bet pie savas vietas, savas ikdienas piekaltie cilvēki gura darbā, mocījās, kuļot labību, un ceļš — tukšs, skumīgs taciņš — šķeldams apvārsni, vijās neredzamā tālumā. Pa to, putekļus kuldams, staigāja vējš.

—    Viegla tabaka, kā zāle, — izpūzdams negaistošu dūmu mākonīti, sacīja Mirons Grigorjevičs.

—    Paviegla, bet.,, patīkama, — Pantelejs Prokofjevičs pievienojās.

—    Atbildi man, radiniek, — vārgā balsī lūdza Koršunovs un nodzēsa smēķi.

—    Grigorijs par to nekā neraksta. Viņš pašlaik ievainots.

—    Esmu dzirdējis …

—    Kas būs tālāk, — nevaru pateikt. Varbūt tiešām kritīs. Un tad?

—    Kā tad tā, radiniek?… — Mirons Grigorjevičs mulsi un žēli sāka mirkšķināt acis. — Viņa dzīvo — ne meita, ne sieva, ne godīga atraitne: tā taču kauns. Būtu es zinājis, ka tā notiks, es jūs, tādus preciniekus, pa durvīm nebūtu laidis iekša, bet kā nu tagad?… Ak, radiniek, radiniek… Katram sava bērna žēl… Asinis — tās taču runā…

—    Ko es varu līdzēt?… — apvaldītās dusmās _sāka uzbrukumu Pantelejs Prokofjevičs. — Saki_ man prātīgi! Vai tad man prieks par to, ka dēls no mājam aizgājis? Vai man no tā kāds labums? Kas tagad par cilvēkiem!

—    Aizraksti viņam, — dobji uzstāja Mirons Grigorjevičs, un, viņa vārdiem piebalsojot, švīkstēja māli, slīdēdami no plaukstas grāvī kā brūni, rotaļīgi strautiņi, — un lai viņš reizi par visām reizēm pasaka.

—    Viņam no tās bērns …

—    Arī no šās būs bērns! — Koršunovs pietvīkdams uzkliedza. — Vai tad tā var ar dzīvu cilvēku? Ko?… Vienreiz jau gāja nāvē un tagad krople… un viņu grūst kapā? Ko?,,. Sirds, sirds,,, — Mirons Grigorjevičs pārgāja uz apslāpētiem čukstiem, ar vienu roku berzēdams sev krūtis, ar otru vilkdams radinieku aiz svārku stērbeles sev klāt, — vai tad viņam vilka sirds?

Pantelejs Prokofjevičs šņaukādamies novērsās.

—    . .. sieva iztvīkusi pēc viņa, un citas dzīves viņai nav. Dzīvo taču pie tevis par kalponi!…

—    Viņa mums mīļāka nekā pašu meita! Ciet klusul — iekliedzās Pantelejs Prokofjevičs un piecēlās.

Viņi aizgāja katrs uz savu pusi neatvadījušies.

XVIII

Zaudējusi ierasto gultni, dzīve sadalās daudzās attekās. Grūti iepriekš pateikt, pa kuru tā virzīs savu nodevīgo un viltīgo gaitu. Tur, kur šodien dzīve izsīkst kā upīte sēkļa vietā, izsīkst tā, ka redzams tās netīrais dibens, — rīt jau tā plūst plaša un varena…

Kaut kā pavisam pēkšņi Natālijā nobrieda lēmums aiziet uz Jagodnaju pie Aksiņjas — pateikt, palūgt viņai, lai atdod Grigoriju. Viņai nez kāpēc likās, ka no Aksiņjas atkarīgs viss un, ja viņa palūgs, atgriezīsies atkal Grigorijs un senā laime. Viņa nedomāja par to, vai tas iespējams vai ne un kā Aksiņja uztvers viņas dīvaino lūgumu. Zemapziņas izjūtu urdīta, viņa centās drīzāk realizēt savu pēkšņo lēmumu. Mēneša beigās Meļehovi saņēma no Grigorijā vēstuli. Pēc sveicieniem tēvam un mātei viņš sūtīja sveicienus un apliecināja vislielāko cienu Natālijai Mironovnai. Lai kāds nezināms iemesls būtu pamudinājis viņu tā rīkoties, bet Natālijai tas bija jauns dzinulis: jau nākamajā svētdienā viņa nolēma doties uz Jagodnaju.

—    Kurp tad tu, Nataša? — iejautājās Duņaška, raudzīdamās, kā Natālija pie spoguļa suķes uzmanīgi un cieši

» pētī savu seju.

—    Iešu apciemot savējos, — viņa sameloja un nosarka, pirmoreiz saprazdama, ka dodas pretī lielam pazemojumam, lielām dvēseles mokām.

—    Tu kaut vienu vienīgu reizīti, Natālij, varētu atnākt man līdz uz līksmēm, — uzposdamās lūdza Darja. — Vai nāksi šovakar?

—    Nezinu, šaubos.

—    Ak tu, mūķenīt! Tik vien mums tā prieka, kamēr vīru nav, — mirkšķinādama acis, draiskojās Darja un,

noliekdama savu vijīgo stāvu, vēroja spoguļa priekšā jauno, balzilo svārku izrakstīto malu.

Kopš Petro aizbraukšanas Darja bija krasi pārvērtusies: vīra prombūtne manāmi ietekmēja viņu. Zināms nemiers bija redzams viņas acīs, kustībās, gaitā. Svētdienās viņa cītīgāk uzposās, no līksmēm nāca mājās vēlu, nikna un, redzokļiem satumstot, žēlojās Natālijai:

—        Nedienas, dieva vārds!… Paņēmuši visus brašos kazakus, ciematā palikuši tikai puišeļi un veči.

—    Un kas tad tev?

—         Kā — kas? — viņa brīnījās. — Līksmēs nav pat ar ko papriecāties. Kaut gadījies vienai uz dzirnavām braukt, kopā ar vīratēvu nekā liela nevar uzsākt…

Viņa ciniskā vaļsirdībā izjautāja Natāliju:

—    Kā tad tu, mīļā, tik ilgi vari iztikt bez kazaka?

—        Rimsties, bezkaunīgā! — Natālijai vaigus pārklāja košs sārtums.

—    Un tev negribas?

—    Tev, ka redzams, gribas?

—        Gribas, sievelīt! — piesarkdama smējās Darja, un viņas stāvie uzacu loki trīcēja. — Ko tur izlikties… Es tagad būtu mierā pat kādu veci pašūpot, dieva vārds! Padomā vien, jau divi mēneši, kopš Petro projām.

—    Darja, tu iekulsies nelaimē…

—        Ciet klusu, cienīgā vecenīti Pazīstam mēs šīs lēnās. Tu tikai neatzīsties.

—    Man nav ko atzīties.

Darja zobgalīgi vērās viņā un, kodīdama maziem, asiem zobiem lūpas,, stāstīja:

—        Nesen līksmēs man piesēdās klāt Timoška Manickovs, atamana dēlēns. Sēž pavisam nosvīdis. Redzu, baidās uzsākt,,, Vēlāk pamazītiņām iebāž man roku padusē, bet roka trīc. Es ciešos, nesaku nekā, bet pašai uznāk dusmas, kaut bijis īsts puisis, bet tā.,, smurgulis! Viņam gadu sešpadsmit, ne vairāk, — redzi, kādi sāk taisīties klāt… Klusēju, sēžu, viņš ķerstās, ķerstās un čukst: «Iesim mūsu ķujamklonā!,,.» Ak, kā es viņam sadevu!…

Darja jautri smējās, viņai trīcēja sejā uzacis, piemiegtās acis izstaroja nevaldāmus smieklus.

—         Kā es viņu strostēju! Uzlēcu kājās: «Ak tu viens! Kucēns tāds! Kā tu drīksti man par tādām lietām smilkstēt? Vai jau sen esi beidzis naktī gultu slapināt?» Sadevu viņam, kā pienākas!

Viņām ar Natāliju bija nodibinājušās vienkāršas un draudzīgas attiecības. Tā nepatika, kuru sākumā Darja juta pret jaunāko vedeklu, bija izgaisusi, un abas sievietes, kurām bija tik dažādi raksturi, kuras pilnīgi atšķīrās viena no otras, kļuva tuvākas, dzīvoja saticīgi.

Natālija apģērbās un izgāja no dižās istabas.

Priekšnamā viņu panāca Darja,

~ Vai tu, man šovakar atvērsi durvis?

—    Es droši vien pārgulēšu pie savējiem.

Darja domīgi pakasīja ar suseklīti starp uzacīm, tad atmeta galvu.

—    Ej vien. Negribēju lūgt to Duņaškai, bet, kā redzams, vajadzēs darīt.

Natālija pateica Iļjiņičnai, ka aiziet pie savējiem, un izgāja uz ielas. No laukuma brauca tirdznieku pajūgi, nāca baznīcēni. Natālija pagāja garām diviem šķērsceļiem un nogriezās pa kreisi. Kalnā kāpa steigšus. Kalna galā paskatījās atpakaļ: zem viņas dusēja saules palu pārpludinātais ciemats, baltas mirdzēja nobalsinātās mājiņas, slīpajā dzirnavu jumtā atstarodamies dzirkstīja saules stari, kā kausēta rūda spīdēja skārds.

XIX

Karš bija izrāvis cilvēkus arī no Jagodnajas. Aizgāja Venjamins un Tihons, pēc tam kļuva vēl vientulīgāk, klusāk, sērāk. Venjamina vietā veco ģenerāli apkalpoja Aksiņja; resnā Lukerja, kas nemaz nekļuva tievāka, veica kalpu virējas un putnu pārraudzes darbus. Vectēvs Saška apvienoja zirgu puiša un dārza sarga pienākumus, tikai kučieris bija cits — cienīga izskata pavecs kazaks Ņikitičs.

Togad pans samazināja sējumu platību, nodeva ap divdesmit zirgu; palika tikai sugas rikšotāji un trīs Donas zirgi, kurus izmantoja saimniecības darbos. Pans izklaidējās medībās, kopā ar Ņikitiču jāja uz sīgām un paretam satrauca visu apvidu, rīkodams medības ar kurtiem.

No Grigorijā Aksiņja paretam saņēma īsas vēstulītes, kas darīja zināmu, ka viņš pagaidām vēl sveiks un vesels, karo tālāk. Vai nu viņš saņēmās, vai arī negribēja vēstulēs izrādīt savu vājību, bet ne reizi neieminējās par to, ka viņam ir smagi un sērīgi. No vēstulēm dvesa dzestrums, it kā viņš rakstītu piespiezdamies, tikai beidzamajā vēstulē

bija izteiciens: «…visu laiku ierindā, un jau tā kā būtu apnicis karot, vazāt līdzi seglu somās nāvi.» Katrā vēstulē viņš apjautājās par meitu, lūdza rakstīt par viņu: «… raksti, kā mana Taņuša aug un kāda izskatās. Nesen redzēju viņu sapnī lielu un sarkanā ģērbā.»

Aksiņja ārēji braši pārcieta šķiršanos. Visa viņas mīlestība no Griškas pārsviedās uz meitu un sevišķi pēc tam, kad viņa pārliecinājās, ka bērns tiešām no Griškas. Dzīve sniedz neapgāžamus pierādījumus: meitenītes tumšbrūnie mati nogāja, jaunie auga melni un cirtaini; pārmainījās arī acu krāsa, tās kļuva melnas, garenākas. Meitene ar katru dienu vairāk sāka līdzināties tēvam, pat smaidā bija jaušams kaut kas no Meļehoviem, no Griškas, kaut kas mazliet zvērīgs. Tagad Aksiņja skaidri zināja, kas ir bērna tēvs, un tāpēc pieķērās meitai kvēlā mīlestībā, — nebija vairs kā agrāk, kad viņa piegāja pie šūpuļa un šausmās atkāpās, ieraudzīdama guļošās meitenītes sejiņā kādu attālu jausmu, paviršu līdzību nīstajiem Stepana sejas vaibstiem,

Ritēja dienas, un pēc katras Aksiņjai sirdī iegula skaudras bēdas. Bažas par mīļotā cilvēka dzīvību urbās smadzenēs, neatstāja viņu dienā, uzmācās arī naktīs, un tad viss, kas bija krājies sirdī, ko uz laiku bija savaldījusi griba, pārrāva aizsprostus: cauru nakti Aksiņja mocījās mēmās elsās, asarās, koda rokās, lai neuzmodinātu bērnu, lai apslāpētu savas raudas un ar fiziskām sāpēm nomāktu garīgās. Autiņos izraudāja pāri palikušās asaras, bērnišķīgā vientiesībā domādama: «Griškas bērns, Griškam ar sirdi jājūt, kā es ilgojos viņa.»

Pēc tādām naktīm viņa piecēlās kā salauzta: visa miesa smeldza, neatlaidīgi bez apstājas deniņos dauzīja kā ar sudraba veserīšiem, kādreiz jaunavīgi mīkstajos lūpu kaktiņos iegulās pieauguša cilvēka bēdas. Grūtās naktis padarīja Aksiņju vecāku .,

Reiz svētdienā viņa pasniedza panam brokastis un izgāja uz lieveņa. Pie vārtiem pienāca kāda sieviete. Zem baltā lakatiņa kvēlojošās acis Aksiņjai likās briesmīgi pazīstamas .., Sieviete nospieda vārtu rokturi un ienāca pagalmā. Aksiņja nobāla, pazinusi Natāliju, un lēnām virzījās pretim. Viņas satikās pagalma vidū. Bieza ceļa putekļu kārta klāja Natālijas kurpes. Viņa apstājās, lielās, sastrādātās rokas noslīga kā nedzīvas, smagi elpodama, centās un nevarēja izliekt taisnu savu sakropļoto kaklu; tāpēc likās, ka viņa skatās kaut kur sāņus.

—    Es pie tevis, Aksiņja … — viņa. sacīja, ar sausu mēli aplaizīdama vējā apkaltušās lūpas.

Aksiņja pārlaida ātru skatienu mājas logiem un klusēdama devās uz kalpu māju, uz savu istabu. Natālija gāja nopakaļ. Aksiņjas tērpa čaukstoņa sāpīgi plosīja viņai dzirdi.

«Aiz karstuma droši vien sāp ausis,» no domu murskuļa izveidojās viena.

Ielaidusi Natāliju, Aksiņja aiztaisīja durvis. Tad nostājās istabas vidū un aizbāza rokas aiz baltā priekšauta. Sarunu vadīja viņa.

—    Kādēļ tu esi ieradusies? — zaglīgi, gandrīz čukstus viņa jautāja.

—    Es gribētu nodzerties … — palūdza Natālija un pārlaida istabai smagu, stingu skatienu.

Aksiņja gaidīja, Natālija ar pūlēm ierunājās:

—    Tu man atvīli vīru… Atdod Grigoriju!… Tu… esi salauzusi manu dzīvi… Redzi, kāda tagad esmu …

—    Tev vīru? — Aksiņja sakoda zobus, un vārdi — kā lietus piles uz akmens — krita gausi. — Tev vīru? Kam tu to lūdz? Kādēļ nāci šurp? … Par vēlu esi sadomājusi lūgties! … Par vēlu! …

Ar visu stāvu sašūpodamās, Aksiņja pienāca cieši klāt un dzēlīgi iesmējās.

Viņa ņirgājās, skatīdamās naidniecei sejā. Te nu šī — likumīgā, pamestā sieva — stāv viņas priekšā pazemota, bēdu salauzta: tā, kuras dēļ Aksiņja bija lējusi asaras, šķiroties no Grigorijā, nēsājusi sirdī asiņojošu brūci, un tai laikā, kad viņa, Aksiņja, mocījās ilgās un skumjās, lūk, šī glāstīja Grigoriju un droši vien smējās par viņu, neveiksminieci, pamesto mīļāko.

—     Un tu esi atnākuši lūgt, lai es viņu atstāju? — elpai aizraujoties, sauca Aksiņja. — Ak tu, odze tāda!. ".. Tu pirmā atņēmi man Grišku! Tu, nevis es … Tu zināji, ka # viņš dzīvo ar mani, kādēļ tad precējies? Esmu atguvusi savu, viņš ir mans. Man bērns no viņa, bet tu…

Viņa kvēlā naidā vērās Natālijai acīs un, uztraukumā mētādama rokas, birdināja pārkarsētu vārdu sārņus:

—    Griška ir mans — un nevienai neatdošu! Mans! Mans! Vai dzirdi? Mans!… Vācies projām, nekaunīgā kuce, tu viņam neesi sieva. Vai gribi atņemt bērnam tēvu? Oho! Kāpēc tad nenāci ātrāk? Nu, kāpēc nenāci?

Natālija sāniski piegāja pie sola un apsēdās, satverdama galvu rokās, aizsegdama ar plaukstām seju.

•  Tu pameti savu vīru … Nekliedz tā ..,

•      • Man nav cita vīra, vienīgi Griška. Nav neviena visā p.isaulēl..,

Aksiņja, juzdama, kā viņā verd negantais naids, raudzīļns uz gludo, melno matu šķipsnu, kas bija izrisusi no lakatiņa apakšas uz Natālijas rokas.

—        Vai viņam tevis vajag? Rau, cik tev greizs kakls! Mm tu domā, ka viņš tevi iekāros? Veselu pameta, bet kropli iekāros? Neredzēt tev Griškas! To es tev saku! Vācies projām!

Aksiņja plosījās, savu ligzdu aizstāvēdama, atmaksāja lagad par visu iepriekšējo. Viņa redzēja, ka Natālija, kaut ari ar mazliet greizāku kaklu, ir tikpat glīta kā agrāk, — viņas vaigus un muti laiks nav skāris, — bet viņai, Aksiņjai, vai ne šās pašas Natālijas dēļ pāragri savijies gar acīm grumbu tīkliņš?

—        Vai tu domā, ka cerēju no tevis kaut ko izlūgties? — Natālija pacēla sāpju aizmiglotās acis.

—    Kādēļ tad nāci? — Aksiņja izdvesa.

—    Skumjas mani dzina.

Balsu iztraucēta, gultā pamodās un paceldamās ieraudājās Aksiņjas meita. Māte paņēma bērnu rokās un apsēdās, pagriezusies pret logu. Viscaur trīcēdama, Natālija vērās bērnā. Sausi krampji žņaudza viņai kaklu. No bērna sejas uz viņu apzinīgā ziņkārē raudzījās Grigorijā acis.

Viņa izgāja uz lieveņa raudādama un grīļodamās. Aksiņja viņu neizvadīja.

Pēc brīža ienāca vectēvs Saška.

—        Kas tā bija? — viņš jautāja, acīm redzot, nojauzdams.

—    Tāpat, viena no ciemata sievām.

Pēc kādām trim verstīm Natālija atlaidās zem dzeloņplūmju krūma. Gulēja, ne par ko nedomādama, neizskaidrojamu bēdu nomākta … Viņas acu priekšā neatvairāmi rēgojās bērna sejā redzētās drūmās, melnās Grigorijā acis.

XX

Līdz sāpēm spilgti Grigorijs atcerējās to nakti. Viņš atguva samaņu pirms gaismiņas, pakustināja rokas, uzdurdamies asajiem rugājiem, un ievaidējās skaudrās sāpēs, kas piestrēdza galvu. Ar pūlēm viņš pacēla roku, aizvilka to līdz pierei, taustīdams raupjo, sarecējušās asinīs salipušo cekulu. Pieskārās mīkstajai brūcei ar pirkstu, un likās, ka kāds būtu piegrūdis kvēlošu ogli. Nošņirkstināja zobus un atgūlās uz muguras. Virs viņa kokā, stiklaini dzirkstīdamas, sēri šalca agras salnas skartās lapas. Melnie zaru apveidi spilgti iezīmējās uz tumšzilā debess fona, caur tiem spīdēja zvaigznes. Grigorijs skatījās, nemirkšķinādams savas plati ieplestās acis; viņam likās, ka nevis zvaigznes, bet nobrieduši, zilgandzelteni, neredzēti augji karājas pie lapu kātiņiem.

Aptvēris notikušo, juzdams neatvairāmi tuvojamies drausmas, viņš sāka līst četrrāpus, griezdams zobus. Sāpes tirdīja viņu, gāza augšpēdus… Viņam likās, ka lien jau neizmērojami ilgi; saņemdams spēkus, viņš atskatījās — so]u piecdesmit atstatu melnēja koks, zem kura viņš bija nemaņā stindzis. Reiz viņš pārrāpās pāri nošautam cilvēkam, atspiezdams elkoņus pret viņa iekritušo cieto vēderu. No asiņu zuduma kļuva nelabi, un viņš raudāja kā bērns, košļāja sājo, rasaino zāli, lai nezaudētu samaņu. Pie apgāztas granātu kastes piecēlās kājās, ilgi stāvēja grīļodamies, tad devās uz priekšu. Viņam vairojās spēki, viņš soļoja stingrāk un jau varēja noteikt virzienu uz austrumiem: ceļu rādīja Greizie Rati.

Mežmalā viņu apstādināja dobjš brīdinājums:

—    Nenāc klāt, nošaušu!

Noklakstēja revolvera veltnis. Grigorijs vērās skaņas virzienā: pie priedes puszviļu gulēja cilvēks.

—        Kas tu tāds esi? — jautāja Grigorijs, klausīdamies paša balsī kā svešā.

—        Krievs? Ak dievs! ,,. Nāc šurp! — cilvēks pie priedes noslīdēja zemē.

Grigorijs piegāja klāt.

—    Nolieciesl

—    Es nevaru.

—    Kāpēc?

—    Pakritīšu un nepiecelšos, man ievainota gaiva .,.

—    No kāda pulka tu esi?

—    Divpadsmitā Donas.

—    Palīdzi man, kazak …

—        Es pakritīšu, jūsu labdzimtība, (Grigorijs bija saskatījis uz šineļa virsnieka, uzplečus.)

—    Pasniedz kaut roku!

Grigorijs palīdzēja virsniekam piecelties. Viņi devās uz priekšu. Bet ar katru soli ievainotais virsnieks arvien smagāk saguma uz Grigorijā rokas. Kāpjot augšup no ieplakas, viņš cieši ieķērās Grigorijā blūzes piedurknē un, zobiem noklakstot, lēni sacīja:

—        Pamet mani, kazak,., Man taču … cauršauts,,. vēders.

Aiz pensneja arvien blāvāk mirgoja acis, un atvērtā mute sēcot vilka gaisu. Virsnieks zaudēja samaņu. Grigorijs vilka viņu sev līdzi krizdams, pieceldamies kājās un atkal krizdams. Divreiz pameta savu nastu un abas reizes atgriezās, pacēla un līda kā pusmiegā.

Pulksten vienpadsmitos no rīta viņus pievāca sakaru komanda un nogādāja pārsiešanas punktā.

Dienu vēlāk Grigorijs paslepus aizgāja no pārsiešanas punkta. Ceļā viņš noplēsa no galvas apsēju un soļoja, atviegloti vicinādams saiti ar samtainsarkaniem traipiem.

—        No kurienes tad tu? — ārkārtīgi izbrīnījās sotņas komandieris.

—    Atgriezos ierindā, jūsu labdzimtība.'

Iznākdams no sotņika, Grigorijs ieraudzīja vada apakšvirsnieku.

—    Kur ir mans zirgs .Bēris?,

—        Tas, brālīt, vesels. Noķērām viņu turpat, līdzko bijām aizvadījuši austriešus. Bet kā tad tu? Mēs taču tevi pieminējām debesu valstībā esam.

—    Par agru, — Grigorijs nosmīnēja.

Izraksts no pavēles

Par to, ka izglābis dzīvību 9. dragūnu pulka komandierim pulkvedim Gustavam Grosbergam, 12. Donas kazaku pulka kazaks Grigorijs Meļehovs paaugstināts par jaunāko apakšvirsnieku un ierosināts piešķirt viņam 4. pakāpes Jura krustu.

Sotņa, nostāvējusi Kamenkas-Strumilovas pilsētā divas dienas, nakti gatavojās doties ceļā. Grigorijs, sameklējis sava vada kazaku mītni, gāja apraudzīt zirgu.

Somās neatrada veļas pāri, dvieli.

— Acu priekšā nozaga, Grigorij, — vainīgs juzdamies, atzinās Miška Koševojs, kura uzraudzībā bija nodots zirgs. — Sadzina šai pagalmā kājniekus bez skaita, kājnieki nozaga.

—        Velns ar viņiem, lai ņem. Man tikai vajadzētu pārsiet galvu, apsējs samircis.

—    Ņem manu dvieli.

Šķūnī, kur notika šī saruna, ienāca Cekulainais. Viņš sniedza Grigorijam roku, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis.

—    A, Meļehovs! Vai tu vēl dzīvs, zeperi?

—    Puslīdz.

—    Piere asiņaina, noslauki!

—    Gan jau noslaucīšu.

—    Ļauj apskatīties, kāsēsi apstrādāts!

Cekulainais ar varu nolieca Grigorijā galvu un pašņaukāja degunu.

—         Kādēļ vajadzēja matus griezt? Re, kā izķēmojuši!.,,. Ārsti tevi iztaisīs pēc velna, ļauj, es izdziedēšu.

Neprasīdams atļauju, viņš izņēma no patronsomas patronu, izskrūvēja lodi un iebēra melnajā plaukstā pulveri.

—    Sameklē, Mihailo, zirnekļa tīklus!

Koševojs ar zobena galu noņēma no baļķa pūkainu zirnekļa tīkla šķipsnu un pasniedza. Ar tā paša zobena smaili Cekulainais izraka zemes piciņu un, sajaucis to ar zirnekļa tīklu un pulveri, ilgi košļāja mutē. Ar biezo masu viņš cieši nozieda asiņojošo ievainojumu Grigorijā galvā un pasmaidīja:

—         Pēc trim dienām atņems kā ar roku. Re, kā rūpējos par tevi, bet tu … bezmaz nošāvĻ

—         Par gādību paldjes, bet, ja būtu tevi nogalējis, — par vienu grēku uz sirds būtu mazāk.

—    Cik tu esi vaļsirdīgs, puis.

•— Tāds nu esmu. Kas man tur galvā?

—    Mazs iecirtums. Tas tev par piemiņu.

—    Neaizmirsīšu.

—         Ja pat gribētu, arī tad neaizmirsīsi; austrieši netrin savus jātnieku zobenus, viņš ar trulu tev iecirtis, tagad visu mūžu būs piepampusi rēta.

—        Tava laime, Grigorij, ka zobens slīdējis, citādi tevi apraktu svešā zemē, — Koševojs pasmaidīja.

—    Kur lai lieku cepuri?

Grigorijs apmulsis grozīja rokās savu cepuri ar pārcirstu, asiņainu virsu.

—    Met zemē, suņi apēdīs.

—        Vīri, strebjamais atnests, sanāciet! — no mājas durvīm kāds sauca.

Kazaki iznāca no šķūņa. Grigorijam pakaļ, greizi skatīdamies ar izvalbītu aci, nozviedzās Bēris.

Viņš skuma pēc tevis, Grigorij! — Koševojs -pamāja ii/, zirga pusi. — Brīnījos vien: nekā neēd un tikai klusītiņām iezviedzas.

—        Kad rāpoju no turienes, visu laiku saucu viņu, — novērsdams seju, dobji sacīja Grigorijs, — domāju — viņš no manis projām neies, bet noķert viņu grūti, viņš svešus klāt nelaiž.

— Pareizi, mēs viņu tik tikko sagūstījām. Cilpu uzmetām;

—        Labs zirgs, brāļa Petro zirgs, — Grigorijs novērsās, slēpdams aizkustināto skatienu.

Viņi iegāja mājā. Priekšējā istabā uz grīdas, uz atsperu matrača, kas bija izcelts no gultas, krāca Jegors Zarkovs. Neaprakstāma nekārtība bez vārdiem pauda to, ka saimnieki steigšus pametuši māju. Sasistu trauku lauskas, saplēsti papīri un grāmatas, ar medu aplieti drēbes gabali, bērnu rotaļlietas, veci apavi, izbārstīti milti — tas viss drausmīgā nekārtībā mētājās uz grīdas, liecinādams par grautiņu.

Attīrījuši vietu, tepat pusdienoja Jemeļjans Groševs un Prohors Zikovs. Ieraugot Grigoriju, Zikovam izvalbījās mīlīgās teļa acis.

—    Gri-i-ška! No kurienes tad tu?

—    No viņpasaules.

—        Aizskrien atnes viņam kāpostus! Ko blisini acis? — Cekulainais uzkliedza.

—    Tūliņ. Virtuve tepat šķērsieliņā.

Prohors, rīdams kumosu, izdrāzās pagalmā.

Viņa vietā noguris, apsēdās Grigorijs.

—        Neatceros vairs, kad esmu ēdis, — viņš pasmaidīja, kā vainīgs juzdamies.

Pa pilsētū virzījās 3. korpusa vienības. Šaurās ielas bija kājnieku pilnas, drūzmējās neskaitāmi vezumi un jātnieku vienības, ielu krustojumos radās sastrēgumi, cauri aizvērtām durvīm bija dzirdama kustības dūkoņa. Drīz vien ieradās Prohors ar kāpostu katliņu un kulītē iemestu griķu biezputru.

—    Kur izbērt biezputru?

—         Re, kur ir kastrolis ar osiņu. — Groševs pabīdīja no loga naktstrauku, nezinādams, kādam nolūkam tas kalpo.

—    Tavs kastrolis smird, — Prohors saviebās.

—    Tas nekas. Vico iekšā, vēders nav grāmata.

Prohors apgrieza virs trauka kulīti, biezā, treknā biezputra kūpēja, gar malām kā dzintara apmale parādījās sviests. Viņi ēda un sarunājās. Ar siekalām tīrīdams tauku traipu uz savas noplukušās bikšu svītras, Prohors stāstīja:

—    Mūsu sētai līdzās atrodas kalniešu jātnieku diviziona baterija, Viņu apakšvirsnieks avīzē lasījis, ka sabiedrotie vāciešus,, kā saka, lupatās sasituši,

—    Nokavēji, Meļehov, šorīt mēs taču saņēmām pateicību, — norūca Cekulainais, kustinādams ar biezputru piebāzto muti.

—    No kā?

—    Divīzijas priekšnieks ģenerālleitnants fon Divids ieradās skatē un izteica pateicību par to, ka esam sakāvuši ungāru huzārus un izglābuši savu bateriju. Viņi taču bezmaz aizveda mūsu lielgabalus. «Braši kazaki!» viņš teica. «Ķeizars un tēvija jūs neaizmirsīs.»

Re, kā!

Uz ielas sausi noklakstēja daži šāvieni, skaļi notarkšķēja ložmetēja kārtas.

—    Vi-si ā-rā! — ierēcās pie vārtiem.

Nometuši karotes, kazaki izskrēja pagalmā. Virs viņiem zemu un līgani riņķoja lidmašīna. Tās varenā rūkoņa skanēja draudīgi.

—    Krītiet gar žogiem! Tūliņ metīs bumbas, tepat līdzās baterija! — Cekulainais iekliedzās.

—    Pamodiniet Jegorku! Nogalinās viņu uz mīkstā matrača!

. — Šautenes šurp!

Cekulainais, rūpīgi tēmēdams, šāva turpat no lieveņa.

Pa ielu nez kādēļ pieliekdamies skrēja zaldāti. Blakus pagalmā bija dzirdami zirgu zviedzieni un spalga komanda. Izšāvis aptveri, Grigorijs paskatījās pāri sētai: tur rosījās lielgabala apkalpe, stūma lielgabalus zem šķūņa nojumes. Viebdamies no žilbinošās debess zilgmes, Grigo# rijs pavērās dārdošajā putnā, kas laidās lejup; šai brīdī no turienes kaut kas strauji atrāvās un spilgti pazibēja saules staru kūlī. Drausmīgs grāviens satricināja mājiņu un pie lieveņa pieplakušos kazakus; blakus pagalmā priekšnāves zviedzienā nogārdzās zirgs. Asa sēra gruzduma smaka nāca pāri sētai.

—    Piesargās! — iekliedzās Cekulainais, noskriedams no lieveņa.

Grigorijs metās viņam pakaļ un nokrita pie sētas. Lidmašīnas spārnā nozibēja kāda alumīnija detaļa; mašīna pagriezās, slaidi paceldama asti. No ielas šāva grupām, dārdēja zalves, bira nekārtīgu šāvienu krusa. Grigorijs likko bija ielicis aptveri, kad vēl drausmīgāks sprādziens ai/svieda viņu kādu asi no žoga. Liels zemes blāķis iebelza viņam pa galvu, aizbēra acis, piespieda ar savu smagumu pie zemes…

Viņu piecēla kājās Cekulainais. Asas sāpes kreisajā acī neļāva Grigorijam skatīties; ar pūlēm atvēris labo aci, viņš ieraudzīja: puse mājas sagrauta, sarkanā, ķēmīgā jūklī guļ ķieģeļi, virs tiem kūp sārti putekļi. No sagrautā lieveņa uz rokām līda Jegors Zarkovs. Viņa seja bija viens vienīgs kliedziens, no izvalbītajām acīm pār vaigiem plūda asiņainas asaras. Viņš rāpoja, ierāvis galvu plecos, kliedza, it kā nepavērdams nomelnējušās miroņa lūpas:

—    A-i-i-i-i! A-i-i-i-i! A-i-i-i-i!

Aiz viņa, turēdamās tievā ādas sloksnītē, pie apdedzinātās bikšu staras šķērsām vilkās no gurna atrautā kāja, otras nebija. Viņš rāpoja, lēnām pārlikdams rokas; smalks, gandrīz bērnišķīgs, vaidu pilns kliedziens lauzās ārā no mutes. Viņš aprāva kliedzienu un nogūlās uz sāniem, cieši piespiezdams seju pie nelaipnās, mitrās, zirgu mēsliem un ķieģeļu šķembām sagandētās zemes. Neviens negāja viņam klāt.

—   Ņemiet taču viņu! — uzkliedza Grigorijs, neatraudams plaukstu no kreisās acs.

Pagalmā saskrēja kājnieki, pie vārtiem apstājās telefonistu divriči.

—    Brauc, ko apstājies! — garām auļojošais virsnieks uzsauca viņiem. — Ak tu zvēri, nelieši tādi!…

Nez no' kurienes atšļūca vecs vīrs melniem, gariem svārkiem mugurā un divas sievietes. Pūlis apstāja Zarkovu. Izspiedies cauri, Grigorijs redzēja, ka viņš vēl elpo šņukstēdams, smagi trīcēdams. Uz pieres, kas bija kļuvusi dzeltena kā mironim, spiedās ārā lielas sviedru lāses.

—    Ņemiet viņu! Kas jūs esat… cilvēki vai velni?

—   Ko lamājies? — nikni izmeta garš kājnieks. — Ņemiet, ņemiet, bet kur tad ņemt? Redzi, ka mirst nost.

—    Abas kājas norautas.

—    Cik daudz asiņu!…

—    Kur sanitāri?

—    Kur nu te vairs sanitāri…

—    Bet viņš vēl pie samaņas.

Cekulainais no muguras puses pieskārās Grigorijā plecam; tas paskatījās atpakaļ.

—    Nekustini viņu, — Cekulainais čukstot sacīja, —panāc no šās puses, paskaties.

Viņš pārgāja otrā pusē, neizlaizdams no pirkstiem Grigorijā formas blūzes piedurkni, un izklīdināja tuvākstāvošos. Grigorijs paskatījās un sagumis devās pa vārtiem ārā. Zem Zarkova vēdera maigi iesārtas un iezilganas kūpēja izkritušās zarnas. Sā savītā murskuja gals bija novārtīts smiltis un mēslos, kustējās, kļūdams lielāks. Mirēja roka atradās līdzās, it kā raustu kaut ko …

—    Apsedziet viņam seju, — kāds ierosināja.

Zarkovs piepeši atspiedās uz rokām un, atmetis galvu tā, ka pakausis sitās starp savilktajām lāpstiņām, iekliedzās gārdzošā, necilvēciskā balsī:

—    Brāļi, nonāvējiet mani! Brāļi!,,« Brāļi!Ko jūs vēl ska-tāties?.,. Aha-ha-a-a-a-a!.,. Brāļi.,, nonāvējiet mani!..,

XXI

Vagons mīksti šūpojas, riteņu klaudzieni ieaijā miegā, no lāktura līdz pussolam dzeltens gaismas raksts. Tik labi izstiepties visā augumā un gulēt noautām kājām, kas divas nedēļas sutušas zābakos, nejust nekādus pienākumus, zināt, ka tavai dzīvībai nedraud briesmas un nāve tik tālu. Sevišķi patīkami klausīties daudzbalsīgajā riteņu runā, jo ar katru apgriezienu, ar katru lokomotīves rāvienu arvien tālāka paliek fronte. Un Grigorijs gulēja, klausījās, kustināja kailo kāju pirkstus, ar visu augumu izbaudīdams tīro, tikai šodien apvilkto veļu. Viņam bija tāda sajūta, it kā būtu nometis no sevis netīru apvalku un neaptraipīts un tīrs ieietu jaunā dzīvē.

Kluso, miera pilno prieku traucēja sāpes kreisajā acī. Tās reizēm mitējās un tad pēkšņi atgriezās, kveldēja aci kā ar uguni,_ izspieda zem apsēja nevilšas asaras. Hospitālī Kamenkā-Strumilovā jauns ārsts ebrejs bija apskatījis Grigorijā aci un kaut ko uzrakstījis uz papīra strēmelītes.

—    Jūs vajadzēs nosūtīt uz aizmuguri. Ar aci nopietna ķeza.

—    Vai būšu vienacis?

—    Nu, ko jūs runājat, — laipni pasmaidīja ārsts, saklausījis jautājumā neslēptas bažas, -— jāārstē, varbūt būs jāizdara operācija. Mēs jūs aizsūtīsim tālu aizmugurē, piemēram, uz Petrogradu vai Maskavu.

—    Paldiesiņ.

—    Nebaidieties, acs būs vesela, — ārsts uzsita viņam uz pleca un, iespiedis rokā papīra strēmelīti, lēni izstūma Grigoriju gaitenī. Viņš rotīja piedurknes, gatavodamies operācijai.

Pēc ilgas jezgas Grigorijs iekļuva sanitārajā vilcienā. Dienu un nakti viņš gulēja, izbaudīdams mieru. Veca, rnaza lokomotīvīte, pēdējos spēkus sasprindzinādama, vilka garo vagonu rindu. Tuvojās Maskava.

Viņi iebrauca naktī. Smagi ievainotos nesa laukā ar nestuvēm; tie, kas varēja paiet bez citu palīdzības, pēc reģistrācijas izgāja uz perona. Ārsts, kas brauca līdzi vilcienam, izsaucis pēc saraksta Grigoriju un, norādīdams uz viņu žēlsirdīgajai māsai, sacīja:

— Doktora Sņegirjova acu klīnikā 1 Kolpačnija šķērsielā.

—    Vai mantas jums līdzi? — māsa jautāja.

—    Kādas nu kazakam mantas! Zaldāta soma un šinelis.

—    Iesim!

Viņa devās uz priekšu, sakārtodama zem galvassegas frizūru, svārkus švīkstinādama. Grigorijs nedroši soļoja viņai pakaļ. Viņi iesēdās važonī. Lielās, miegā grimstošās pilsētas dūkoņa, tramvaju zvani, zilā., vizmojošā elektrības gaisma nomāca Grigoriju. Viņš sēdēja, atgāzies pret pajūga atzveltni, kāri noraudzījās ielās, kurās, kaut arī naktī, klīda daudz cilvēku, un tik savādi bija just sev līdzās satraucošo sievietes miesas siltumu. Maskavā bija stipri manāms rudens tuvums: bulvāru kokos laternu gaismā vizēja blāvi dzeltenas lapas, nakts bija drēgni dzestra, valgi spīdēja trotuāru plātnes, un zvaigznes pie skaidrā debessjuma bija rudenīgi spožas un saltas. No centra viņi iebrauca ielā, kur nebija cilvēku. Uz akmeņiem klakstēja zirga pakavi, augstajā sēdeklī līgojās važonis zilos svārkos, kas atgādināja popa apģērbu; viņš vicināja grožu galus, skubinādams mazu zirģeli ar noļukušām ausīm. Kaut kur nomalē kauca lokomotīves. «Varbūt nupat kāda atiet uz Donu?» domāja Grigorijs un, ilgu pārņemts, nokāra galvu.

—    Vai jūs nesnaužat? — māsa jautāja.

—    Nē.

—    Drīz būsim galā.

—    Ko vēlaties? — važonis pagriezās.

—    Brauc ātrāk!

Aiz dzelzs žoga eļļaini pavizēja dīķa ūdens, parādījās apmargotas laipas ar tām piesietu laivu. Dvesmoja valgums.

«Pat ūdeni sagūstījuši aiz dzelzs režģa, bet Dona., neskaidri domāja Grigorijs. Zem pajūga gumijas riepām iečabējās lapas.

Pie trīsstāvu mājas važonis apstājās, Sakārtodams šineli, Grigorijs izlēca ārā.

—    Dodiet man roku! — māsa saliecās.

Grigorijs saņēma plaukstā viņas mīksto, mazo rociņu un palīdzēj aizkāpt.

—         No jums plūst zaldātu sviedru smaka, — klusi iesmējās smalki ģērbtā māsa un, piegājusi pie parādes durvīm, piezvanīja.

—         Jums, māsiņ, vajadzētu tur pabūt, tad jūs varbūt sāktu smirdēt vēl pēc cita kā, — klusā naidā teica Grigorijs.

Durvis atvēra šveicars. Pa greznām, zeltmargotām kāpnēm viņi uzkāpa otrajā stāvā; māsa piezvanīja vēlreiz. Viņus ielaida baltā uzsvārcī tērpusies sieviete. Grigorijs apsēdās pie apaļa galdiņa, māsa pusbalsī kaut ko stāstīja balti tērptajai sievietei, tā pierakstīja.

Gara, pašaura gaiteņa abās pusēs atradās palātas, kuru durvīs parādījās galvas ar dažādu krāsu acenēm.

—    Novelciet šineli! — sacīja uzsvārcī tērpusies sieviete.

Kalpotājs, arī baltā tērpā, paņēma no Grigorijā rokām

šineli un ieveda viņu vannas istabā.

—    Novelciet visu, kas jums mugurā!

—    Kāpēc?

—    Jānomazgājas.

Kamēr Grigorijs izģērbās un pārsteigts vēroja telpu un matētās logu rūtis, kalpotājs piepildīja vannu ar ūdeni, izmērīja temperatūru, lika sēsties iekšā.

—         Šī sile nav man īsti piemērota … — neērti juzdamies, teica Grigorijs un pacēla melnīgsnējo, spalvaino kāju.

Kalpotājs palīdzēja viņam pamatīgi nomazgāties, pasniedza palagu, veļu, mīkstas čības un pelēku uzsvārci ar »jostu.,

•— Bet manas drēbes? — izbrīnā jautāja Grigorijs.

— Staigāsiet šais drēbēs. Jūsu drēbes atdos tad, kad tiksiet laukā, no klīnikas.

Priekšistabā, iedams garām lielam sienas spogulim, Gri gorijs vairs nepazina sevi: garš, melnīgsnējs, asiem vaigu kauliem, kvēla sārtuma plankumiem vaigos, uzsvārci mugurā, ar apsēju, kas bija ieniris melno rnatu kodeļā, viņš tikai mazliet atgādināja kādreizējo Grigoriju. Viņam bija ataugušas ūsas, cirtojās kupla bārdiņa.

«Esmu kļuvis jaunāks pa šo laiku,» greizi pasmaidīja Grigorijs.

—    Sestā palāta, trešās durvis pa labi, — norādīja kalpotājs.

Kāds garīdznieks, uzsvārci mugurā un zilām acenēm uz deguna, Grigorijam Ienākot lielajā, baltajā istabā, piecēlās kājās.

—    Jauns kaimiņš? Ļoti patīkami, nebūs tik garlaicīgi. Esmu no Zaraiskas, — viņš draudzīgi teica, piebīdīdams Grigorijam krēslu.

Pēc dažām minūtēm ienāca paresna feldšeriene ar lielu neglītu seju.

—    Meļehov, iesim apskatīsim jūsu aci, — viņa sacīja zemā krūšu balsī un pavirzījās sāņus, izlaizdama Grigoriju gaitenī.

XXII

Dienvidrietumu frontē Seveļas rajonā armijas vadība nolēma ar grandiozu jātnieku uzbrukumu pārraut pretinieka fronti un pārsviest tam aizmugurē lielu kavalērijās vienību, kurai vajadzētu doties gar fronti, pa ceļam postot satiksmes līnijas, dezorganizējot pretinieka karaspēka daļas ar pēkšņiem uzbrukumiem. Uz šā plāna sekmīgu piepildījumu vadība lika lielas cerības; norādītajā rajonā sapulcināja nepieredzēti daudz jātnieku. Starp citiem jātnieku pulkiem uz šo vietu pārsvieda arī to kazaku puiku, kurā dienēja sotņiks Ļistņickis. Uzbrukumam vajadzēja sākties 28. augustā, bet lija lietus un tāpēc to atlika uz 29. augustu.

No rīta milzīgajā placdarmā tika nostādīta divīzija, gatavojoties uzbrukumam.

Verstis astoņas atstatu labajā flangā kājnieki devās demonstratīvā uzbrukumā, pievērsdami sev pretinieka uguni; maldīgā virzienā pārvietojās vienas jātnieku divīzijas vienības.

Priekšā, cik tālu vien sniedzās skatiens, ienaidnieks nebija redzams. Versts attālumā no savas sotņas Ļistņickis redzēja melnas, pamestas ierakumu alas, aiz tām bija paugurains labības lauks un zilgoja vējiņa uzbužināta pirmsausmas migla.

Notika tā, ka ienaidnieka armijas vadība vai nu bija dabūjusi zināt par gatavoto uzbrukumu, vai arī to nojautusi, bet 29. augusta naktī ienaidnieka karaspēks bija pametis ierakumus un atkāpies verstis sešas, atstādams ložmetēju ligzdas, kas apšaudīja visā rajonā mūsu kājniekus, kuri stāvēja tām pretī.

Kaut kur augšā aiz mākoņu gūzmas spīdēja uzlecošā saule, bet visu ieleju kā krējums klāja dzeltenīga migla. Atskanēja komanda doties uzbrukumā, pulki sāka virzīties uz priekšu. Daudzu tūkstošu zirgu pakavi sacēla dobju, it kā pazemes dunoņu. Ļistņickis, valdīdams savu sugas zirgu, nejāva tam aulekšot. Aiz muguras palika verstis pusotras. Taisnajai uzbrucēju ierindai tuvojās druvu josla. Augstā labība, kas pacēlās pāri jostas vietai, viscaur savijusies ar sīkstajiem tīteņiem un zāli, ārkārtīgi apgrūtināja zirgiem gaitu. Priekšā labība joprojām viļņojās stāva un bieza, aiz muguras tā palika gar zemi nogāzta, pakavu sabradāta. Ceturtajā verstī zirgi sāka klupt, manāmi svīst, — pretinieka arvien vēl nebija. Ļistņickis atskatījās uz sotņas komandieri! jesaulam sejā bija smags izmisums …

Sešas verstis neiedomājami grūtā skrējienā bija laupījušas zirgiem spēkus, daži zem jātniekiem krita, visizturīgākie grīļojās, saņemdami pēdējos spēkus. Tad arī sāka tarkšķēt austriešu ložmetēji, vienmērīgi nogranda zalves … Nāvējoša uguns nopļāva pirmās rindas. Pirmie satrūkās un griezās atpakaļ ulāni, sajuka kazaku pulks; viņus, paniskā bēgšanā aizelsušos, kā no smidzekļa aplēja ar ložmetēju lietu, apšaudīja lielgabaliem. Apmēru ziņā nepieredzētais uzbrukums augstākās vadības noziedzīgās nevīžības dēļ beidzās ar pilnīgu sagrāvi. Daži pulki zaudēja pusi cilvēku un zirgu: Ļistņicka pulkā nogalināja un ievainoja ap četrsimt kareivju un sešpadsmit virsnieku.

Zem Ļistņicka nošāva zirgu, viņu pašu ievainoja divās vietās: galvā un kājā. Vahmistrs Cebotarjovs, nolēcis no zirga, paķēra Ļistņicki, uzvēla seglos un aizauļoja.

Divīzijas štāba priekšnieks, ģenerālštāba pulkvedis Golovačovs, bija izdarījis dažus uzbrukuma momentuzņēmumus un vēlāk parādīja tos virsniekiem. Ievainotais sotņiks Cervjakovs pirmais iesita viņam ar dūri sejā un sāka elsot. Piesteigušies kazaki saplosīja Golovačovu, ilgi gānīja viņa miesas un iemeta ceļmalas grāvī netīrumos. Tā beidzās šis negoda pilnais uzbrukums.

No Varšavas hospitāļa Ļistņickis paziņoja tēvam, ka pēc tam, kad būs izveseļojies, ieradīsies pie viņa Jagodnajā pavadīt atvaļinājumu. Vecais, saņēmis vēstuli, ieslēdzās savā kabinetā un iznāca no turienes otrā dienā drūms kā negaisa mākonis. Viņš lika Ņikitičam iejūgt rikšotāju, pabrokastoja un aizlaida uz Vešensku. Dēlam nosūtīja pa telegrāfu četrsimt rubļu naudas, norakstīja ari īsu vēstuli:

Man atliek priecāties, ka Ta, mans mīļais zēn, esi saņēmis ugunskristības. Cēls liktenis būt tur, nevis galmā. Tu esi pārāk godīgs un neesi muļķis, lai varētu ar mierīgu sirdsapziņu līst uz vēdera. To nav spējis ari neviens cits no mūsu ģimenes. Par to jau tavs vectēvs krita nežēlastībā un nodzīvoja Jagodnajā, necerēdams un negaidīdams monarha labvēlību. Paliec sveiks, Zeņa, veseļojies! Tu man esi vienīgais šai pasaulē, atceries to. Krustmāte sveicina Tevi, viņa ir sveika un vesela, bet par sevi man nav ko rakstīt, Tu jau zini, kā es dzīvoju. Kas tur frontē īsti notiek? Vai tiešām vairs nav prātīgu cilvēku? Neticu avižu informācijai, — tā ir caur un cauri melīga, zinu to no agrākajiem gadiem. Vai tiešām, Jevgeņij, zaudēsim karu?

Lielā nepacietībā gaidu Tevi mājās!

Patiesi, vecajam Ļistņickim nebija ko rakstīt par savu dzīvi, tā vilkās pa vecam vienmuļa, nemainīga, tikai darbaspēks kļuva dārgāks, un bija jūtams alkohola trūkums. Pans dzēra biežāk, kļuva īgnāks, kašķīgāks. Reiz, ataicinājis neparastā laikā Aksiņju, sacīja:

—    Tu nekārtīgi strādā. Kāpēc vakar brokastis pasniedzi aukstas? Kāpēc kafijas glāze netīri izmazgāta? Ja tas atkārtosies, es tevi — vai dzirdi? — es tevi atlaidīšu. Nevaru ciest nevīžas! — pans strauji atmeta ar roku. — Vai dzirdi? Nevaru ciest!

Aksiņja cieši saknieba lūpas un piepeši sāka raudāt.

—    Nikolaj Aleksejevič! Man meitiņa sasirgusi. Atbrīvojiet mani pagaidām.., Viņu nevar pamest vienu.

—    Kas viņai kaiš?

—    Viņa smok nost…

—    Šarlaks? Kāpēc neteici, muļķe? Ek, velns lai tevi parauj, stulbā!_Skrej pasaki Ņikitičam, lai iejūdz, lai brauc uz staņicu pēc feldšera. Žigli!

Aksiņja aizskrēja teciņiem, vecais bombardēja viņu nopakaļ dobjiem basa dārdiem:

—    Muļķa sieva! Muļķa sieva! Muļķe!

Otrā rītā Ņikitičs atveda feldšeri. Tas apskatīja samaņu zaudējušo, drudža pārņemto meiteni un, neatbildot uz Aksiņjas jautājumiem, devās pie pana. Ļistņickis pieņēma viņu, priekšistabā stāvēdams, roku nesniegdams.

—         Kas kaiš meitēnam? — viņš vaicāja, atņemdamssveicienu ar nevērīgu galvas mājienu.

—    Šarlaks, jūsu ekselence.

—    Vai izveseļosies? Var cerēt?

—        Šaubos. Meitene nomirs … Ņemiet vērā to, ka viņa tik maza …

—    Nejēgai — Pans pietvīka. — Kas tev mācīts? Ārstē!

Aizcirtis durvis izbiedētā feldšera degungala priekšā,

viņš sāka staigāt pa zāli.

Pieklauvējusi ienāca Aksiņja.

—    Feldšeris lūdz zirgus uz staņicu.

Vecais žigli apgriezās uz papēžiem.

—        Pasaki viņam, ka viņš ir stulbenis! Pasaki viņam, ka viņš neaizbrauks no šejienes, iekām nebūs izārstējis meitēnu! Ierādi viņam piebūvē istabu, dod viņam ēst! — iekliedzās vecais, kratīdams kaulaino dūri. — Dzirdī viņu, baro kā barokli, bet braukt viņš nekur nebrauks! — Aprāvis runu, viņš piegāja pie loga, pabungoja ar pirkstiem un, apstājies pie palielinātās dēla fotogrāfijas, kas rādīja mazu bērnu auklei uz rokām, atkāpās divus soļus un ilgi skatījās, acis piemiedzis, it kā nepazīdams.

Jau pirmajā dienā, līdzko slimība bija noguldījusi bērnu gultā, Aksiņjai ienāca prātā rūgtie Natālijas vārdi: «Gan tu kādreiz raudāsi tāpat, kā es tagad raudu …» — un viņa nosprieda, ka dievs viņu soda par to, ka toreiz ņirgājusies par Natāliju.

Mocīdamās bailēs par bērna dzīvību, viņa vai zaudēja saprātu, šaudījās apkārt kā bez jēgas, neviens darbs viņai neveicās.

«Vai tiešām atņems?» bez apstājas rosījās galvā drudžaina doma, un neticēdama, visiem spēkiem negribēdama šai dornai ticēt, viņa kaismīgi lūdza no dieva pēdējo žēlastību — saudzēt bērna dzīvību.

«Kungs, piedod!… Neatņem! Esi žēlīgs, ak kungs, apžēlojies!»

Slimība žņaudza mazo dzīvībiņu. Meitenīte gulēja augšpēdu, no piepampušā kakliņa sprūda ārā smagi, aprauti gārdzieni. Staņicas feldšeris, apmeties piebūvē, nāca četras reizes dienā, vakaros ilgi stāvēja uz kalpu mājas lieveņa pīpēdams, vērdamies dzestrajā rudens zvaigžņu birumā.

Cauras naktis Aksiņja nostāvēja ceļos pie gultas. Guldzošie gārdzieni plosīja viņai sirdi.

—    Mā-ā-miņ.,. — čukstēja mazās, apkaltušās lūpiņa3.

—    Manu mīlulīt, meitiņ! — žēli lūdzošā balsī māte klusu murmināja. — Manu puķīt, neaizej no manis, Taņuša! Paskaties, dārgumiņ, atver actiņas! Atgūsti jel samaņu! Dūjiņ, manu melnacīt…Par ko gan, ak kungs? …

Meitenīte reizēm pacēla iekaisušos, nelabām asinīm pieplūdušos plakstiņus, un actiņas raudzījās ar gausu, klīstošu skatienu. Māte kāri centās uztvert šo skatienu. Tas, likās, bija vērsts uz iekšu, skumjš, samierinājies ar visu.

Viņa nomira mātes rokās. Pēdējo reizi elsodama noplātījās apzilējusī mutīte, un augumiņš noraustījās krampjos; nosvīdusī galviņa atgāzās atpakaļ un noslīdēja Aksiņjai no rokas, ar nedzīvo redzokli izbrīnīta raudzījās piemiegtā, drūmā Meļehovu actiņa.

Pie dīķa zem. vecas, kuplas papeles vectēvs Saška izraka mazu kapiņu, padusē aiznesa uz turieni šķirstiņu, neparastā steigā apraka to un ilgi pacietīgi gaidīja, kamēr Aksiņja piecelsies no mālainās kapa kopiņas. Nesagaidījis izšņauca degunu, kā ar pātagu noplikšķināja un devās uz zirgu stalli… Paņēma no sienaugšas odekolona flakonu, nepilnu pudelīti denaturētā spirta, salēja kopā vienā pudelē, sajauca un, tīksminādamies par šķidruma krāsu, sacīja:

—    Pieminēsim viņu. Lai debesu valstība bērnam! Eņģeļa dvēselīte aizgāja pie dieva.

Viņš izdzēra, apreibis nopurināja galvu, piekozdams sašķaidītu tomātu, un, aizkustināti vērdamies pudelē, sacīja:

—    Neaizmirsti mani, mīļā, es tevi neaizmirsīšu! — un sāka raudāt.

Pēc trim nedēļām Jevgeņijs Ļistņickis atsūtīja telegrammu un paziņoja, ka viņam piešķirts atvaļinājums un viņš dodas mājup. Viņam pretim uz staciju aizsūtīja trijjūgu, visa saime bija kājās: kāva tītarus, zosis, vectēvs Saška dīrāja aunu, mājā gatavojās kā lielām viesībām.

Dienu pirms pārbraukšanas uz Karnenku tika aizsūtīti vēl maiņas zirgi. Jaunais saimnieks pārbrauca naktī. Smidzināja smalks lietutiņš, lākturi meta peļķēs nespodras gaismas svītras. Pie lieveņa, zvārguļus šķindinādami, apstājās zirgi. No slēgtā pajūga izkāpa satrauktais, smaidošais Jevgeņijs. Iemetis vectēvam Saškam rokās silto apmetni, viņš, manāmi klibodams, devās pa lieveņa kāpnēm augšup. No zāles, apgāzdams mēbeles, steigšus šļūca vecais pans.

Aksiņja uzklāja galclu ēdamistabā un gāja aicināt vakariņās. Paskatījusies pa atslēgas caurumu, ieraudzīja: vecais, pieplacis pie dēla, skūpsta viņam plecu; viņa kakls viss vienās ļenganās vecuma krunkās, raustās sīkās trīsās. Nogaidījusi dažas minūtes, Aksiņja paskatījās atkal: Jevgeņijs vaļējā aizsargkrāsas mundierī bija nometies ceļos pie lielas uz grīdas izklātas kartes.

Vecais pans, izpūzdams no pīpes pinkainus dūmu gredzenus, dauzīja ar pirkstu kauliņiem pa krēsla rokturi un sašutis rūca:

—    Aleksejevs? Nevar būt! Neticu.

Jevgeņijs kaut ko klusi un ilgi stāstīja, pārliecināja, vilka ar pirkstu pa karti, vecais atturīgi basēja viņam pretī:

—    Virspavēlnieks šai gadījumā rīkojas nepareizi. Šaura aprobežotība! Bet apžēlojies, Jevgeņij, te tev līdzīgs piemērs no krievu un japāņu kara ».. Pag!.., Pag, pag!

Aksiņja pieklauvēja.

—    Ko, vai galds jau klāts? Tūliņ.

Vecais iznāca no istabas atžirdzis, jautrs, acis viņam mirdzēja gluži kā jauneklim. Abi ar dēlu izdzēra vīna pudeli, kas tikai vakar bija izrakta no zemes. Uz zaļganās, apsūbējušās etiķetes vēl bija palicis izbalējis skaitlis — 1879. gads.

Apkalpojot un raugoties līksmajās sejās, Aksiņja stiprāk izjuta savu vientulību. Viņu mocīja neizraudāta smeldze. Pirmajās dienās pēc meitiņas nāves viņa gribēja un nevarēja paraudāt. Kaklā brieda kliedziens, bet asaru nebija, un tāpēc bēdas kā akmens spieda divkārt smagi. Viņa daudz gulēja (meklēja atpūtu miega nemaņā), bet arī sapņos dzirdēja it kā bērna saucienus. Reizēm likās, ka meita guļ viņai līdzās, un viņa atvirzījās malā, taustīja ar roku gultu, reizēm dzirdēja neskaidrus čukstus: «Māmiņ, dzert.»

. — Sirsniņa mana … — čukstēja Aksiņja stingstošām lūpām.

Pat smagā nomodā viņai reizēm rēgojās, ka pie ceļiem glaužas bērns, un viņa atģidas, ka izstiepj roku, lai noglaudītu cirtaino galviņu.

Trešajā dienā pēc pārbraukšanas Jevgeņijs līdz vēlam vakaram nosēdēja stallī pie Saškas, klausīdamies viņa vienkāršos stāstus par seno brīvo dzīvi pie Donas, par vecajiem laikiem. Viņš iznāca no turienes pēc astoņiem vakarā; pagalmā pūta vējš, zem kājām šļakstēja dubļi.

Starp mākoņiem kā kazaks jādelēja jauns mēness dzeltenam ūsām. Mēnesnīcā Jevgeņijs paskatījās pulkstenī un devās uz kalpu māju. Pie lieveņa viņš aizpīpēja, bridi pastāvēja pārdomādams un, nopurinājis plecus, droši uzkāpa uz lieveņa. Uzmanīgi nospieda rokturi, durvis iečīkstēdamās atdarījās. Viņš iegāja Aksiņjas istabā un aizdedzināja sērkociņu.

—    Kas tur ir? — iejautājās Aksiņja, vilkdama sev virsū segu.

—    Es tas esmu.

—    Tūliņ apģērbšos.

—    Tas nekas. Es uz īsu brītiņu.

Jevgeņijs, nometis šineli, apsēdās uz gultas malas.

—    Tev nomira meitiņa …

—    Nomira, — kā atbalss atsaucās Aksiņja.

—    Tu esi stipri pārvērtusies. Kā ne, es saprotu, ko nozīmē zaudēt bērnu. Bet man šķiet, tu veltīgi mokies, dzīvību viņai neiedvesīsi, un tu vēl esi diezgan jauna, lai tev varētu būt bērni. Tā nevajag! Saņemies, samierinies… Galu galā ar bērna nāvi vēl viss nav zaudēts, tev vēl — apdomā! — visa dzīve priekšā,

Jevgeņijs, saspiedis Aksiņjas roku, glāstīja to laipnā varas apziņā, runāja klusā, zemā balsī. Viņš sāka čukstēt un, dzirdēdams, ka Aksiņja trīc klusinātās raudās un raudas izvēršas skaļās elsās, sāka skūpstīt viņas asarās mirkstošos vaigus, acis…

Sievietes sirds ilgojas līdzjūtības glāstu. Izmisuma nomāktā Aksiņja, neapzinādamās, ko dara, atdevās viņam ar visu savu vētraino, sen aizmirsto kaisli. Bet, kad aizplūda neparasti brāzmainais, prātus mulsinošais nekautrīgās baudas vilnis, viņa atjēdzās, spalgi iekliedzās kā prātu zaudējusi un izskrēja puskaila, vienā kreklā, uz lieveņa. Viņai pakaļ, pametis durvis vaļā, steigšus iznāca Jevgeņijs. Viņš iedams vilka mugurā šineli, gāja ātri un, kad bija aizelsies uzkāpis savas mājas terasē, iesmējās līksmi un apmierināti. Viņš izjuta mundru prieku. Jau gultā gulēdams, berzēdams apaļās, mīkstās krūtis, viņš prātoja: «No godīga cilvēka viedokļa tas ir zemiski, netikumīgi. Grigorijs .,. Esmu apzadzis savu tuvāko, bet tur frontē es taču riskēju ar dzīvību. Varēja taču gadīties, ka lode novirzās vairāk pa labi un ieurbjas man galvā? Tagad es trūdētu, uq pie manām miesām mielotos tārpi… Kāri jātver katrs dzīves mirklis. Man viss atļauts!» Viņš brīdi nobijās no savām domām, bet iztēle atkal atveidoja drausmo uzbrukuma ainu un to brīdi, kad viņš piecēlās no nošautā zirga un krita, ložu nopļauts. Jau iemigdams nomierināja sevi ar atziņu: «Par visu to gudrosim rīt, bet tagad gulēt, gulēt …»

Otras dienas rītā, palicis ēdamistabā divatā ar Aksiņju, viņš piegāja tai klāt, vainīgi smaidīdams, bet viņa, atspiedusies pret sienu, rokas izstiepusi, apsvilināja viņu ar negantu čukstu:

— Nenāc klāt, nolādētais!., t

Dzīve diktē cilvēkiem savus nerakstītus likumus. Pēc trim dienām Jevgeņijs nakti atkal iegāja Aksiņjas istabā, un Aksiņja viņu neatstūma.

XXIII

Pie Dr. Sņegirjova acu klīnikas atradās mazs dārziņš.

Tādu nemīlīgu, apcirptu dārzu Maskavas nomaļu ielās irdaudz, tur skatiens nevar atpūsties no akmeņainās, smagās pilsētas garlaicības, bet, skatoties uz tiem, vēl spilgtāk un sāpīgāk nāk atmiņā meža savvaļas brīve. Klīnikas dārziņā valdīja rudens: tas pārklāja celiņus ar lapu oranžkrāsas bronzu, postīja puķes ar rīta salnām un slacīja mauriņu ar ūdeņainu zaļumu. Jaukās dienās pa celiņiem staigāja slimnieki, klausīdamies dievticīgās Maskavas baznīcas zvanu skaņās. Lietainā laikā (bet togad tāds pieturējās) viņi slaistījās no vienas palātas otrā, gulēja gultās, neatbildēja tiem, kas uzrunāja, apnikuši paši sev un cits citam.

Vairums slimnieku bija civilie, ievainotie atradās vienā palātā; viņi bija pieci: Jānis Vareiķis, garš, ruds latvietis ar platu, apcirptu bārdu un zilām acīm, Ivans Vrubļevskis, divdesmit astoņus gadus vecs glīts dragūns no Vladimiras guberņas, Sibīrijas strēlnieks Kosihs, kustīgs, dzeltens zaldātelis Burdins un Grigorijs Meļehovs. Septembra beigās ieveda vēl vienu. Dzerot vakara tēju, stipri iešķindējās zvans. Grigorijs pavērās gaitenī. Priekšistabā ienāca trīs cilvēki: žēlsirdīgā māsa un vīrs čerkesa tērpā, trešo viņi turēja zem rokām. Tas droši vien nupat bija atvests no stacijas: to liecināja viņa netīrā zaldāta blūze ar brūniem asins traipiem uz krūtīm. Tai pašā vakarā viņam izdarīja operāciju. Pēc īsiem priekšdarbiem (palātās varēja sadzirdēt, kā novārīja instrumentus) operāciju zālē ieveda jauno pacientu. Dažas minūtes vēlāk tur dzirdēja

paklusi dziedam: kamēr ievainotajam izņēma sašķaidītās acs atlikušo daļu, viņš, hloroforma iemidzināts, dziedāja un neskaidri lādējās. Pēc operācijas viņu ienesa ievainoto palātā. Dienu vēlāk smagais hloroforma tvans bija izgaisis no smadzenēm un viņš pastāstīja, ka ievainots pie Verbergas vācu frontē, viņu saucot par Garanžu, esot ložmetējnieks, dzimis Cerņigovas guberņā. Dažās dienās viņš sevišķi sadraudzējās ar Grigoriju: viņu gultas atradās līdzās, un viņi pēc vakara apgaitas vēl ilgi čukstot sarunājās.

—    Nu, kazak, kā iet? [10]

—    Kā dzen, tā iet.

—    Ko acs?

—    Man izdara iešļircinājumus.

—    Cik reižu jau?

—    Astoņpadsmit

—    Sāp, vai?

—    Nē, patīkami.

—    Palūdz taču, lai viņi to izgriež laukā.

—    Visiem nav jābūt vienačiem.

—    Pareizi.

Žultainais, dzēlīgais Grigorijā kaimiņš bija nemierā ar visu: lādēja valdību, karu, savu likteni, klīnikas ēdienu, pavāru, ārstus — visu, kam pieskārās viņa asā mēle.

—    Par ko mēs abi, brālīt, karojām?

—    Par ko visi, par to arī mēs.

—    Bet pasaki man, prātīgi, prātīgi.

—    Liecies mierā!

—         Ai! Tu esi muļķis. To visu vajag sagremot. Par buržujiem karojām, saproti? Kas tas ir — buržujs? Ir tāds putns, kas kaņepēs dzīvo.

Viņš paskaidroja Grigorijam nesaprotamos vārdus, bārstījās stipriem lamu pipariem.

—        Netarkšķi! Es nesaprotu tavu valodu, — Grigorijs pārtrauca viņu.

—    Redz, kā! Ko tad tu, krievs, nesaproti?

—    Runā lēnāk!

Es jau tā, mīļais, neberu ātri. Tu teiksi — par ķeizaru, bet kas tas ir — ķeizars? Ķeizars lok sīvo, ķeizariene pa gultu dzīvo, kungi karā rauš naudu, bet mūs… ņem uz grauda. Saproti? Redzi nu!" Fabrikants dzerdams bļauj, — zaldāts utis kauj, abiem grūti… Fabrikantam kas tiks, bet strādnieks staigā pliks, tā tas rīmējas,., Karo, kazak, karo! Vēl vienu krustu nopelnīsi, skaistu, ozolkoka …

Diendienā viņš kala Grigorijam prātā tam līdz šim vēl svešas patiesības, atklāja īstos kara cēloņus, dzēlīgi izsmēja patvaldību. Grigorijs mēģināja kaut ko iebilst, bet Garanža piespieda viņu pie sienas ar vienkāršiem, drausmīgi vienkāršiem jautājumiem, un Grigorijs bija spiests piekrist.

Visbriesmīgākais bija tas, ka viņš pats sirdī juta, cik patiesi ir Garanžas vārdi, un bija bezspēcīgs vērst pret viņu iebildumus, — tādu nebija un tādus nevarēja atrast. Grigorijs ar šausmām apzinājās, ka gudrais un niknais ukrainis pamazām, neatvairāmi saārda visus viņa līdzšinējos jēdzienus par ķeizaru, dzimteni un viņa — kazaka — pienākumiem karā.

Mēneša laikā, kopš bija ieradies Garanža, bija sagruvuši visi tie pamati, uz kuriem balstījās apziņa. Šie pamati bija jau iepuvuši, tos kā rūsa bija saēdusi drausmīgā kara nejēdzība, un vajadzēja tikai viena vienīga grūdiena. Šis grūdiens bija dots; radās domas, tās mocīja un nomāca vienkāršo, tiešo Grigorijā prātu. Viņš šaudījās, meklēja izeju, atrisinājumu šim uzdevumam, kas nebija viņa prātam pa spēkam, un ar gandarījumu atrada to Garanžas atbildēs.

Reiz vēlu naktī Grigorijs piecēlās no gultas un pamodināja Garanžu. Apsēdās uz viņa gultas malas. Logā caur pusnolaisto aizkaru plūda septembra mēnesnīcas iezaļganā gaisma. Uzmodinātā Garanžas pelēcīgajos vaigos vīdēja tumšas grumbas, valgi spīdēja melnie acu dobuļi. Viņš žāvājās, saldams tina kājas segā.

—    Ko neguli?

—    Miegs nenāk. Miegs bēg no manis. Paskaidro man to: karš dažiem derīgs, citus posta …

—    Nu? Ahha-a-a … — Garanža nožāvājās.

—    Pag, — čukstēja Grigorijs, nikni iesvildams. — Tu saki, ka bagātnieku dēļ mūs dzen nāvē, bet tauta? Vai tad tā to nesaprot? Vai tiešām nav tādu, kas varētu to izskaidrot? Nāktu un sacītu: «Draugi, redziet, kāpēc jūs noasiņojat.»

—    Ak tā, nāktu? Tā tu saki? Bet ja nu es rīkotos tā, kā tu māci, un ietu? Mēs abi čukstamies kā zosis niedrēs, bet ņem un ierēcies skaļi — dabūsi lodi ribās. Tauta ir kurla. Bet karš to atmodinās. No padebess vēlāk graus pērkons…

—    Bet ko darīt? Runā, ķēms! Tu man esi saplosījis sirdi.

—    Bet ko tev sirds saka?

—    Nevaru izprast, — Grigorijs atzinās.

—    Kas mani grūž bezdibenī, to es grūdīšu. Vajag tūlīt griezt šautenes uz otru pusi. Vajag raidīt lodi tam, kas sūta cilvēkus peklē. Zini, — Garanža piecēlās un, nošņirkstinājis zobus, izstiepa rokas, — celsies liela vētra, tā noslaucīs visu!

—    Kā tad, pēc tavām domām… visu ar kājām gaisā vajag apgāzt?

—    Jā! Valdība jānomet kā netīri auti. Kungus glaudīt pret spalvu, dot pa galvu, diezgan viņi tautu gandējuši.

—    Bet, ja būs jauna valdība, ko iesāks ar karu? Tāpat plūksies — ja ne mēs, tad mūsu bērni. Kā lai izbeidz karu? Kā to iznīcināt, ja kopš mūžiem karo?

—    Pareizi, karš mūžam bijis, un tas nemitēsies tik ilgi, kamēr pasaulē būs liekēžu valdības. Tā ja! Bet, ja visās valstīs būtu strādnieku valdība, tad nekarotu. Tā arī vajadzētu izdarīt. Un tas notiks, lai velns parauj!… Notiks! Kā vāciem, tā frančiem — visiem būs strādnieku un zemnieku valdība. Kādēļ tad mums būtu jākaujas? Robežas — nost! Naidu — nost! Visā pasaulē vienāda zelta dzīve. Ek! — Garanža nopūtās un, košļādams ūsu galus, zibsnīdams vienīgo aci, sapņaini pasmaidīja. — Es, Gricko, būtu gatavs savas sārtās asinis pa pilieniņam atdot, lai to piedzīvotu … Sirds tā vien silst…

Viņi norunāja līdz gaismiņai. Pelēkā mijkrēslī Grigorijs iekrita nemierīgā miegā.

Rītā viņu uzmodināja balsis un šņuksti: Ivans Vrubļevskis, gulēdams gultā ar seju lejup, elsoja un šņaukājās; ap viņu stāvēja feldšeriene, Jānis Vareiķis un Kosihs.

—    Ko viņš tur šņūkā? •— pabāzis galvu no segas, nošņācās Burdins.

—    Aci sasitis. Ņēmis ārā no glāzes un nosviedis uz grīdas, — drīzāk ļaunā priekā nekā ar nožēlu atbildēja Kosihs.

Kāds pārkrievojies vācietis, mākslīgu acu tirgotājs, patriotiskos motīvos izdalīja tās zaldātiem bez maksas. Nesen Vrubļevskim bija izraudzīta un ielikta lieliska stikla acs, tikpat zila un skaista kā īstā. Tā bija tik mākslinieciski izstrādāta, ka, pat uzmanīgi pētot, nevarēja atšķirt īsto aci no mākslīgās. Vrubļevskis priecājās un smējās kā bērns.

—    Pārbraukšu mājās, — viņš stāstīja, — jebkuru meitu apšmaukšu. Apprecēšos, bet vēlāk atzīšos, ka man stikla acs,

—    Apšmaukšot, ka tevi deviņi! — smējās Burdins, kas vienmēr dziedāja par Duņu un prusaku, kurš sagrauzis Dūņai brunčus.

Te pēkšņi nelaimīgs gadījums — un skaistais puisis atgriezīsies dzimtajā sādžā kā kroplis ar vienu aci.

—    Iedos jaunu, nekauc! — Grigorijs mierināja.

Vrubļevskis pacēla no asarām pietūkušo seju ar sarkanu, slapju caurumiņu acs vietā.

—    Nedos. Acs — tā trīssimt rubļu maksā. Nedos.

— Acs bija kā īsta! Katra dzīsliņa uz tās uzzīmēta, — jūsmoja Kosihs.

Pēc brokastīm Vrubļevskis ar feldšeriem aizbrauca uz vācieša veikalu, un tas atkal izmeklēja aci.

—    Vācieši labāki par krieviem! — sajūsmā nevarēja rimties Vrubļevskis. — No krievu tirgoņa ne velna nevar izlūgties, bet šis neteica ne vārda.

Pagāja septembris. Laiks skopi skaitīja dienas. Tās vilkās bezgala garas, nāvīgas garlaicības pilnas. Rītos pulksten deviņos viņi dzēra tēju. Katram slimniekam uz šķīvīša pasniedza divas izžuvušas, caurspīdīgas baltmaizes šķēlītes un piciņu sviesta, tik lielu kā pirksta galiņš, pēc pusdienām visi izklīda izsalkuši. Vakaros dzēra tēju, dažādības pēc piedzerdami klāt aukstu ūdeni. Pacientu sastāvs mainījās. No «kara palātas» (tā slimnieki bija nokristījuši to palātu, kur gulēja ievainotie zaldāti) pirmais izkļuva sibīrietis Kosihs, viņam sekoja latvietis Vareiķis. Oktobra beigās izlaida Grigoriju.

Klīnikas īpašnieks Sņegirjovs, skaists ārsts ar apcirptu bārdiņu, pārbaudē atzina Grigorijā redzi par pietiekami labu. Tumšā istabā viņam zināmā attālumā rādīja apgaismotus, lielus burtus un skaitļus. Viņu izlaida un aizsūtīja uz hospitāli Tveras ielā, jo sadzijusī rēta galvā bija pēkšņi atvērusies un parādījies neliels sastrutojums. Atvadoties no Garanžas, Grigorijs jautājas

—    Vai vēl tiksimies?

—    Kalns pie kalna neiet,..

—    Nu, mazkriev, paldies, ka atvēri man acis. Tagad esmu redzīgs un … nikns!

—   Atgriezīsies pulkā — parunā par to pašu ar kazakiem.

—    Labi.

—   Varbūt gadīsies būt Cerņigovas apvidū, Gorohovkas miestiņā, — jautā pēc kalēja Andreja Garanžas, priecāšos tevi satikt. Paliec sveiks, draugs!*

Viņi apkampās. Ilgi Grigorijam palika atmiņā ukrainis ar vienīgo nikno aci un laipnajiem vaibstiem pelēcīgajos vaigos.

Hospitālī Grigorijs novalstījās nedēļas pusotras. Viņš auklēja sirdī līdz galam neizdomātus lēmumus, viņā rūga Garanžas mācību žults. Ar palātas biedriem viņš runāja maz, katrā viņa kustībā bija manāma satraukta mulsa. «Nemierīgais» — tā viņu pieņemot bija raksturojis hospitāļa pārzinis, pavirši pavēries viņa nekrieviskajā sejā.

Pirmajās dienās Grigorijam bija drudzis, viņš gulēja gultā, klausīdamies nemitīgajā ausu džinkstoņā.

Tai laikā tad arī notika šāds incidents.

Braukdams no Voroņežas, hospitāli ar savu apciemojumu pagodināja ķeizariskās ģimenes loceklis. Medicīniskā personāla locekļi, kas to bija dabūjuši zināt jau no rīta, sāka skraidīt kā peles degošā klētī. Ievainotos visādi tramdīja: saģērba labākās drēbēs, ārpus kārtas pārmainīja tiem gultas veļu; jaunākais ārsts pat centās iemācīt, kā atbildēt augstajam viesim un kā izturēties sarunā ar viņu-. Satraukums pielipa arī ievainotajiem: daži jau iepriekš sāka runāt čukstus. Pusdienā pie parādes durvīm ievēkšķējās auto taure un pienācīgi lielas syītas pavadībā pa plaši atvērtajām hospitāļa durvīm ienāca augstā persona. (Viens no ievainotajiem, jautrulis un balmutis, vēlāk apgalvoja biedriem, ka tai brīdī, kad pie ieejas piebraukuši augstie viesi, hospitāļa karogs ar sarkano krustu pēkšņi strauji noplivinājies, lai gan laiks bijis neparasti skaidrs un bez vēja, un otrpus ielai — frizieru veikala izkārtnē elegantais, safrizētais kungs sakustējies tā, it kā gribētu mesties ceļos vai paklanīties.) Viesi sāka apstaigāt palātas. Augstā persona izteica savam stāvoklim un apkārtnei atbilstošus muļķīgus jautājumus; ievainotie, paklausīdami jaunākā ārsta ieteikumam, vēl vairāk valbīja acis, nekā tiem bija mācīts ierindā, un atbildēja «tieši tā, jūsu ķeizariskā augstība» un «nebūt ne», piebilstot šo pašu titulu, Atbildei komentēja hospitāļa pārzinis, pie tam viņš locījās kā uz dakšām uzdurts zalktis, un pat iztālēm bija žēl uz viņu skatīties. Ķeizariskā persona, iedama no vienas gultas pie otras, izdalīja svētbildītes. Spožu mundieru pulks un dārgu smaržu vilnis vēlās virsū Grigorijam. Viņš stāvēja pie savas gultas neskuvies, vājš, iekaisušām acīm; sīkas trīsas asajos, brūnajos vaigu kaulos liecināja par viņa satraukumu.

«Tur ir tie, kam par prieku mūs izdzina no dzimtajām sētām un atdeva nāvei. Ak jūs, odzes tādi! Nolādētie! Liekēži! Visēdelīgākās utis no visām, kādas pazīst mūsu muguras … Vai ne šo dēļ mēs ar zirgiem bradājām svešas druvas un nokāvām svešus cilvēkus? Un es līdu pa rugājiem un kliedzu? Un bailes? Atrāva no ģimenes, mocīja kazarmās…» viņam galvā virpuļoja verdošu domu kamols. Negants naids raustīja viņam lūpas. «Nobarojušies visi, spīd vien. Turp vajadzētu jūs nosūtīt, trīskārt nolādētie! Zirgos, zem šautenes, ar utīm jūs apbērt, barot ar sapuvušu maizi, tārpainu gaļu!»..»

Grigorijā acis urbās spožajos svītas virsniekos, un viņa nespodrais skatiens apstājās pie ķeizariskās ģimenes locekļa noļukušajiem vaigiem.

—    Donas kazaks. Jura krusta kavalieris, — klanīdamies norādīja uz viņu pārzinis un teica to tādā balsī, it kā viņš pats būtu pelnījis šo krustu.

—    No kādas staņicas? — jautāja augstā persona, turēdama gatavībā svētbildi.

—    No Vešenskas, jūsu ķeizariskā augstība.

—    Par ko tev krusts?

Augstās personas gaišajās, tukšajās acīs plēnēja garlaicība un apnikums. Kreisā rūsganā uzacs māksloti raucās uz augšu — tas padarīja augstās personas seju izteiksmīgāku. Grigorijs kādu brīdi juta aukstumu un vieglus dūrienus krūtīs; tāda sajūta viņu parasti pārņēma pirmajā uzbrukuma mirklī. Viņam nevaldāmi šķobījās un drebēja lūpas.

—    Es gribētu … Man vajadzētu iziet sevis pēc ,,. sevis pēc, jūsu ķeizariskā… mazās vajadzības pēc… — Grigorijs sagrīļojās kā salauzts, ar plašu žestu norādīdams uz pagulti.

Augstās personas kreisā uzacs saslējās stāvus gaisā, roka ar svētbildīti sastinga pusceļā. Augstā persona pārsteigta nokāra īgno lūpu, pagriezās pret savu pavadoni, sirmu ģenerāli, un pateica tam kādu frāzi angļu valodā. Tikko manāms apjukums pārņēma visu svītu: garš, akselbantēm greznots virsnieks ar baltu, cimdotu roku pieskārās acij; otrs nodūra galvu, trešais neizpratnē pavērās sejā ceturtajam.,. Sirmais ģenerālis, godbijīgi smaidīdams, angļu valodā kaut ko atbildēja viņa ķeizariskajai augstībai, un augstā persona visžēlīgi iespieda Grigorijam rokās svētbildīti un pat apbalvoja viņu ar visaugstāko labvēlību: pieskārās ar roku viņa plecam.

Kad augstie viesi bija aizbraukuši, Grigorijs iekrita gultā. Iespiedis galvu spilvenā viņš gulēja dažas minūtes, pleciem drebot; nevarēja saprast, vai viņš raud vai smejas, bet piecēlās sausām, skaidrām acīm. Viņu tūliņ iesauca hospitāļa pārziņa kabinetā.

—    Tu nelieti!,,. — tas iesāka, burzīdams pirkstos bārdu noplukušas zaķādiņas krāsā.

—    Es tev, riebekli, neesmu nekāds nelietis! — nevarēdams savaldīt savu apakšžokli, virzīdamies ārstam virsū, iesaucās Grigorijs. — Frontē jūs nerādāties! — Un, pārvarējis sevi, jau mierīgāk: — Sūtiet mani uz mājām!

Ārsts, kāpdamies atpakaļ, aizgāja aiz rakstāmgalda, sacīja jau lēnīgāk:

—    Sūtīsim. Vācies pie velna!

Grigorijs izgāja ar trīcošu smaidu sejā, saniknotām acīm.

Par viņa drausmīgo, nepiedodamo izlēcienu augstās personas klātbūtnē hospitāļa administrācija nedeva viņam trīs dienas ēst. Viņu ēdināja palātas biedri un līdzjūtīgais, ar bruku sirgstošais pavārs.

XXIV

Naktī uz 4. novembri Grigorijs Meļehovs ieradās Ņižņejablonovā, kas no stacijas puses bija pirmais kazaku ciemats Vešenskas apvidū. Līdz Jagodnajas muižai palika daži desmiti verstu. Grigorijs soļoja gar retajām sētām, satraukdams suņus; aiz upītes vītoliem jaunas bērnu bal1 sis dziedāja:

Redz mežā piķus saceltus Un braši jājam kazakus. Jauns virsnieks viņiem priekšā stāj, Simt kazaku tam pakaļ jāj.

Spēcīgs, spožs, tīrs tenors iesāka:

Man pakaļ, brāļi, droši vien!

Saskanīgas, sadziedējušās balsis braši turpināja:

Līdz aizsprostam mums jānoskrien, Pie aizsprostiem kas pirmais būs, Tas godu, slavu, krustu gūs.

Kaut kas neizskaidrojami mīļš, silts uzvēsmoja Grigorijam no senās, viņa paša ne vienreiz vien dziedātās kazaku dziesmas pazīstamajiem vārdiem. Dzelstīgs vēsums durstīja acis, žņaudza krūtis. Kāri ieelpodams rūgtos kizjaku dūmus, kas pacēlās no māju dūmeņiem, Grigorijs izgāja cauri ciematam; viņam nopakaļ skanēja:

Mēs stāvējām tur krūts pie krūts, Kaut lodes tā kā bites dūc. Lai zin, kas Donas kazaki, —• Cērt visu viņu zobeni!

«Sen pagājis tas laiks, kad dziedāju, puisī būdams, bet tagad man skarba balss un dzīve pārtraukusi dziesmas. Tagad eju ciemoties pie cita sievas, bez sava kaktiņa, bez savas mītnes, kā gravu vilks…» domāja Grigorijs, soļodams vienmērīgā gurdumā, rūgti smiedams par savām dīvainajām dzīves gaitām. Aiz ciemata viņš uzkāpa slīpā uzkalnā un paskatījās atpakaļ: pēdējās mājas logā dzeltēja pakārtas lampas guns, aiz loga pie ratiņa sēdēja paveca kaza ciete.

Nogriezies no ceļa, Grigorijs gāja uz priekšu pa valgi trauslo, salnas klāto zāli. Viņš nolēma pārnakšņot pirmajā Čiras piekrastes ciematā, lai nākamajā dienā vēl ar gaismu nokļūtu Jagodnajā. Tikai pēc pusnakts viņš ieradās Gračovas ciematā, malējā mājā pārlaida nakti un gāja tālāk, līdzko mazliet pagaisa violetais rīta mijkrēslis.

Naktī viņš nonāca Jagodnajā. Klusi pārlēcis pāri žogam, devās garām zirgu stallim, — no turienes skanēja vectēva Saškas dobjais kāss. Grigorijs apstājās un uzsauca:

—    Vectēv Saška, vai guli?

—    Pag, kas tur ir? Balss pazīstama,,. Kas tu tāds?

Vectēvs Saška, uzmetis svārkus, iznāca pagalmā.

—    Svētie tēvil Griška! Kāds vējš tevi atpūtis? Tas tik ir ciemiņš!

Viņi apkampās. Vectēvs Saška, no apakšas skatīdamies Grigorijam acīs, sacīja:

—    Ienāc, sapīpēsim.

—    Nē, gan jau rīt. Tagad iešu,

—    Ienāc, tev saka!

Grigorijs negribīgi paklausīja. Viņš apsēdās uz dēju gultas un nogaidīja, kamēr vectēvs Saška beigs klepot.

—    Nu, vectēv, vai dzīvo? Zemi mīnā?

—        Mīņāju lēnītiņām. Esmu tikpat kā krama šautene, nenodilšu.

—    Aksiņja?

—    Ko nu par Aksiņju… Aksiņja paldies dievam.

Vectēvs smagi iekāsējās. Grigorijs noprata, ka viņa kāss

ir mākslots, slēpj sevī apmulsumu.

—    Kur apbedījāt Taņušku?

—    Dārzā zem papeles.

—    Tā, stāsti!

—    Klepus mani, Griša, nomocījis ,.,

—    Nu?

—         Visi sveiki un veseli. Pans, tas dzer,.. Žūpo, muļķa cilvēks, bez jēgas.

—    Kā klājas Aksiņjai?

—    Aksiņjai? Viņa tagad istabene.

—    Es zinu.

—        Būtu jel saritinājis smēķi. Ko? Aizpīpē, man ir lieliska tabaciņa.

—         Negribu. Runā taču, citādi iešu projām. Es nojaušu, — Grigorijs smagi pagriezās, zem viņa nočīkstēja dēļu gulta, — nojaušu, ka tu kādu vārdu kā akmeni turi azotē. Nu, svied pa galvu!

—    Un sviedīšu!

—    Svied!

—         Sviedīšu. Nav tik daudz spēka, lai klusētu, un man, Griša, smagi klusēt.

—         Nu, tad stāsti, — palūdza Grigorijs, laipni uzlikdams vectēvam uz pleca delnu, kas bija smaga kā akmens, un salīcis gaidīja.

—         Čūsku tu esi sildījis! — spalgā falsetā pēkšņi izkliedza vectēvs Saška, neprātīgi izplezdams rokas. — Odzi esi audzējis! Viņa ar Jevgeņiju sapinusies! Nu, ko teiksi?

Uz vectēva zoda pa sārtās rētas kanālīti notecēja lipīgu siekalu zīlīte. Vectēvs norausa to un noslaucīja plaukstu gar asajām, nātnajām apakšbiksēm.

—    Vai patiesību stāsti?

—        Pats redzēju. Katru nakti vazājas pie tas. Ej, viņš droši vien arī tagad pie viņas.

—         Nu, ko tur var darīt… — Grigorijs noknaukšķināja pirkstu kauliņus un ilgi sēdēja salīcis, braucīdams

krampjos savilkto vaiga muskuli. Ausis viņam džinkstēja skaļi zvārguļi.

—    Sieva ir kā kaķe: kas paglauda, — tam glaužas klāt. Bet tu netici, neuzticies! — vectēvs Saška teica.

Viņš saritināja Grigorijam smēķi, aizdedzināja un i ielika rokā.

—    Pīpē.

Grigorijs divreiz ievilka dūmus un nodzēsa smēķi pirkstos. Viņš izgāja ārā, ne vārda neteicis. Pie kalpu mājas loga apstājās, dziļi un strauji elpoja, vairākkārt pacēla roku, lai pieklauvētu, bet roka nokrita kā salauzta. Pirmoreiz pieklauvēja atturīgi, ar saliektu pirkstu, pēc tam, nevarēdams vairs valdīties, atspiedās pret sienu un neganti, ilgi dauzīja ar dūri loga rāmi. Logs drebēdams džinkstēja, rūtī ņirbēja zilā nakts gaisma.

Pavīdēja izbailēs pārvērstā Aksiņjas seja. Viņa atdarīja durvis un iekliedzās. Grigorijs apkampa viņu turpat priekšnamiņā un ielūkojās acīs.

— Kā tu dauzīji, bet es biju iemigusi… Negaidīju… Mīļais mans!

—    Esmu nosalis.

Aksiņja juta, ka stipri dreb viss lielais Grigorijā stāvs, bet viņa rokas ir kvēli karstas. Viņa izrādīja pārmērīgu rosību, iededza lampu, skraidīja pa istabu, uzmetusi maigajos, blāvajos plecos pūkainu lakatu, iekūra krāsni.

—    Negaidīju… Ilgi nebiji rakstījis… Domāju, ka nepārnāksi… Vai saņēmi manu beidzamo vēstuli? Gribēju aizsūtīt tev ciemkukuli, bet vēlāk nodomāju: pagaidīšu, varbūt saņemšu no viņa vēstuli.,,

Viņa palaikam pavērās Grigorijam sejā. No viņas sārtajām lūpām negaisa sastingušais smaids.

Grigorijs sēdēja uz sola, nenometis šineli. Viņa neskūtie vaigi kvēloja, uz nolaistajām acīm no bašlika krita tumša ēna. Viņš jau grasījās raisīt vaļā bašliku, bet pēkšņi sarosījās, izņēma tabakas maku, meklēja kabatās papīru. Neaptveramās skumjās viņš ātri pavērās Aksiņjai sejā.

Viņa bija kļuvusi velnišķīgi skaista viņa prombūtnes laikā.

Kaut kas jauns, valdonīgs bija parādījies viņas skaistās galvas pacēlumā, tikai kuplie, lielie matu gredzeni bija tie paši un arī acis… Viņas postīgais, ugunīgais skaistums nepiederēja viņam. Protams, viņa taču ir pana dēla mīļākā.

—        Tu… neizskaties pēc istabenes, drīzāk jau pēc saimniecības vadītājas.

Viņa pameta bailīgu skatienu, māksloti iesmējās.

Stiepdams sev līdzi somu, Grigorijs devās uz durvīm.

—    Kurp tu?

•— Iziešu papīpēt.

•— Olas jau izcepušās, pagaidi.

—    Es tūliņ.

Uz lieveņa Grigorijs izņēma no zaldāta somas apzīmogotā, tīrā kreklā rūpīgi ietītu izrakstītu lakatu. To viņš bija nopircis Zitomirā no ebreju tirgoņa par diviem rubļiem un glabājis kā acuraugu, ņēmis karagaitās laukā un priecājies par tā varavīksnaino krāsu zaigu, iedomādamies to sajūsmu, kas pārņems Aksiņju, kad viņš, mājās atgriezies, izklās viņai priekšā izrakstīto audumu. Nožēlojama dāvana! Vai tad viņš var sacensties ar Donas augšgala visbagātākā muižnieka dēlu? Pārvarējis uznākušās sausās elsas, Grigorijs saplēsa lakatu sīkās strēmelēs un pabāza zem lieveņa. Somu nosvieda uz sola un iegāja istabā.

—    Sēdies, es tev noaušu kājas, Griša.

Baltiem, no darba atradušiem pirkstiem Aksiņja novilka Grigorijam smagos zābakus un, pieplakusi viņam pie ceļiem, ilgi, klusi raudāja. Grigorijs ļāva viņai izraudāties, tad iejautājās:

—         Kālab raudi? Vai tad nepriecājies, ka esmu pārnācis?

Viņš iemiga ātri.

Aksiņja neapģērbusies izgāja uz lieveņa un aukstā, griezīgā vējā, ziemelim sēri gaudojot, līdz gaismiņai nekustīgi nostāvēja uz lieveņa, apķērusies ap slapjo stabu.

No rīta Grigorijs apvilka šineli un devās uz kungu māju. Vecais pans stāvēja uz lieveņa, tērpies īsos kažokādas svārkos, nodzeltējušu karakulādas papahu galvā.

—         Te nu viņš ir, Jura krusta kavalieris. Bet tu esi kļuvis par īstu vīru, brālīt!

Viņš sveicināja Grigoriju, pielikdams pirkstus pie cepures, un sniedza roku.

—    Vai uz ilgu laiku pārradies?

—    Uz divām nedēļām, jūsu ekselence.

—    Meitiņu, rau, apbedījām. Zēl, žēl..,

Grigorijs klusēja. Uz lieveņa, maukdams rokā cimdus, iznāca Jevgeņijs.

—    Grigorijs? No kurienes tu?

Grigorijam metās tumšs gar acīm, bet viņš smaidīja.

—    No Maskavas, atvaļinājumā.,.

—    Ak tā. Vai tev ievainoja aci?

—    Tieši tā.

—         Es dzirdēju. Cik brašs viņš kļuvis, vai ne, tēt? — Sotņiks pamāja ar galvu uz Grigoriju, pagriezās pret zirgu stalli. — Ņikitič, zirgus!

Cienīgais Ņikitičs beidza iejūgt zirgu un, naidīgi vērdamies uz Grigoriju, piebrauca pie lieveņa veco, sirmo rikšotāju. Vieglās droškas riteņu saspiesta, kraukšķēja apsalusī zemes virskārta.

—        Jūsu labdzimtība, vai atļausiet pa vecam paradumam jūs izvizināt? — Grigorijs pievērsās Jevgeņijam, iztapīgi smaidīdams.

«Nenojauš, nabadziņš,» tas apmierināts pavīpsnāja, un viņa acis aiz pensneja iezibsnījās.

—    Nu, labi, lūdzu, brauksim.

—         Ko tad tu tā, vēl neesi labi atbraucis un jau pamet jaunu sievu? Vai tad neesi noilgojies? — vecais pans žēlīgi pasmīnēja.

Grigorijs iesmējās.

—    Sieva nav lācis, uz mežu neaizbēgs.

Viņš apsēdās uz bukas; pabāzis zem sēdekļa pātagu, sakārtoja grožus.

—    Ek, tad nu izvizināšu arī jūs, Jevgeņij Nikolajevič!

—    Izvizini, dabūsi dzeramnaudu.

—        Esmu jums daudz pateicības parādā. Paldies par to vien, ka manu Aksiņju… barojat.,, dodat viņai,,, maizes kumosu.

Grigorijam aizrāvās balss, un sotņikam radās ļaunas aizdomas. «Vai tiešām zina? Kas par muļķībām! No kā gan? Nevar būt.» Viņš atgāzās pret sēdekļa atzveltni un aizpīpēja papirosu.

—         Brauciet ātri atpakaļ! — vecais pans nosauca viņiem nopakaļ.

No riteņu apakšas izšāvās asi, salti putekļi.

Grigorijs ar grožiem plēsa rikšotājam lūpas, līdz beidzot tas skrēja, cik jaudas. Ceturtdaļstundas laikā viņi bija jau pāri kalnam. Pirmajā ieplakā Grigorijs nolēca no bukas un izrāva no sēdekļa apakšas pātagu.

•— Ko tu? … — sotņiks sarauca pieri.

—    Redzi… ko!

Grigorijs strauji pacēla pātagu un ar drausmīgu speķu iecirta sotņikam sejā. Apgriezis pātagu, viņš sita ar kātu pa seju, pa rokām, neļaudams sotņikam atjēgties. Sasistā pensneja drumsla iegriezās viņam virs uzacs. Acis tecēja asiņu strūkliņas. Sotņiks sākumā aizklāja seju ar rokām, bet sitieni kļuva arvien biežāki. Dusmās pārvērstu un zilumiem izķēmotu seju viņš uzlēca kājās, mēģināja aizstāvēties, bet Grigorijs atkāpdamies ar sitienu pa delnu paralizēja viņa labo roku.

—    Par Aksiņju! Par mani! Par Aksiņju! Vēlreiz tev par Aksiņju! Par mani!

Pātaga pliukšķēja. Mīksti plakšķēja sitieni. Tad viņš ar dūru sitieniem nogāza sotņiku uz cietā lielceļa grambām un vārtīja pa zemi, zvērīgi spārdīja ar apkaltajiem zaldāta zābaku papēžiem. Kad nebija vairs spēka, iesēdās droškā, uzkliedza zirgam un, netaupīdams rikšotāju, trenca to aulekšos. Drošku viņš pameta pie vārtiem; pātagu locīdams, vaļējā šineļa stērbelēs pīdamies, ieskrēja kalpu mājā.

Atsviesto durvju dārdu izdzirdusi, Aksiņja paskatījās atpakaļ.

—    Riebekle!… Kuņa!.,,

Pātaga iesmilkstēdamās cieši apvijās viņai ap seju.

Aizelsies Grigorijs izskrēja pagalmā; neatbildējis uz vectēva Saškas jautājumiem, devās projām no muižas. Pēc pusotrām verstīm Aksiņja viņu panāca.

Viņa strauji elpoja un soļoja blakus klusēdama, dažreiz pieskardamās ar roku Grigorijam.

Krustcelēs pie tumšbrūnās stepes baznīciņas viņa sacīja svešā, tālā balsīi

—    Griša, piedod!

Grigorijs atņirdza zobus un salīkdams pacēla šineļa apkakli.

Kaut kur aiz muguras pie baznīciņas palika Aksiņja. Grigorijs ne reizes nepaskatījās atpakaļ, neredzēja pret viņu izstieptās Aksiņjas rokas.

Soļodams no kalna lejup uz Tatāru ciematu, viņš pārsteigts ieraudzīja sev rokās pātagu, aizsvieda to un lieliem soļiem gāja pa šķērsceļu uz priekšu. Pie logiem spiedās sejas, cilvēki brīnījās par viņa ierašanos, sveicinādamas zemu locījās sievas, kas nāca pretī un pazina viņu.

Pie savas sētas vārtiem kalsnēja meiča, skaista melnace, spiegdama strauji metās viņam ap kaklu un pieplaka pie krūtīm. Saspiedis plaukstās viņas vaigus, Grigorijs pacēla tās galvu un pazina Duņašku.

No lieveņa kliboja Pantelejs Prokofjevičs, istabā skaļi ieraudājās māte. Grigorijs ar kreiso roku apkampa tēvu, labo skūpstīja Duņaška.

Tik sāpīgi pazīstamā pakāpienu čīkstoņa, — un Grigorijs jau uz lieveņa. Novecojusī māte meitenes straujumā pieskrēja klāt, saslapināja ar asarām šineļa zīmotnes un, cieši apkampdama dēlu, murmināja kaut ko nesakarīgu, vārdos neizsakāmu, bet priekšnamiņā, — pieturēdamās pie durvīm, lai nepakristu, — stāvēja nobālusī Natālija un, sāpīgi smaidīdama, krita, Grigorijā paviršā, apjukušā skatiena nopļauta…

*

Nakti Pantelejs Prokofjevičs, bikstīdams Iļjiņičnai sānos, čukstēja:

—    Paskaties klusītiņām, vai kopā apgūlās vai ne?

—    Es viņiem uzklāju gultu.

—    Tomēr paskaties, paskaties!

Iļjiņična paskatījās pa durvju spraugu un atnāca atpakaļ.

—    Kopā.

—        Nu, paldies dievam! Paldies dievam! — vecais, paceldamies uz elkoņa un elsodams, pārmeta krustu,

Otrā grāmata

.

Ceturta daļa

ī

Tūkstoš deviņi simti sešpadsmitais gads. Oktobris. Nakts. Lietus un vējš. Zema mežaine. Ierakumi alkšņiem apauguša purva malā. Priekšā stiepļu aizsprosti. Ierakumos salti dubļi. Blāvi margo mitrais novērotāja vairogs. Zemnīcās retas gunis. Pie ieejas vienā no virsnieku zemnīcām brīdi apstājās drukns virsnieks; mitriem, slīdošiem pirkstiem viņš steidzīgi atpogāja šineli, nopurināja no apkakles ūdeni, uz ātru roku noslaucīja zābakus dubļos iemītā salmu kušķī un tikai tad atgrūda vaļā durvis un saliecies iegāja zemnīcā.

Dzeltena gaismas strēle, krizdama no mazas petrolejas lampiņas, medaini iespīdēja ienācēja sejā. No dēļu gultas pacēlās virsnieks vaļējā frencī un, pārvilcis roku pār izspūrušajiem, iesirmajiem matiem, nožāvājās.

—    Vai lietus?

—        Līst, — atteica viesis un, novilcis virsdrēbes, pakāra uz naglas pie ieejas šineli un izmirkušo cepuri. Pie jums silts. Esat pieelpojuši.

—        Nesen kā kurinājām. Nelāgi, ka sūcas gruntsūdens. Lietus dēļ, lai velns to parauj, nav nekādas dzīves… ko? Kā jums šķiet, Bunčuk?

Berzēdams rokas, Bunčuks salīcis aptupās pie krāsniņas.

—        Pārklājiet klonu. Mūsu zemnīcā ir jaukivar staigāt kailām kājām. Kur tad Ļistņickis?

—    Guļ.

—    Vai sen jau?

—    Atgriezās no apstaigas un apgūlās.

—    Vai laiks modināt?

—    Lai notiek! Spēlēsim šahu.

Bunčuks ar rādītāja pirkstu notrausa no platajām un

Možajām uzacīm lietus piles, — galvu nepaceldams, viņš Klusi iesaucās:

—    Jevgeņij Nikolajevič!

—    Guļ, — nopūtās iesirmais virsnieks.

—    Jevgeņij Nikolajevič!

—Nu? — Ļistņickis pacēlās uz elkoņa.

—    Saspēlēsim šahu?

Ļistņickis nolaida kājas pār gultas malu un ilgi ar sārto, mīksto delnas spilventiņu berzēja brangās krūtis.

Kad pirmā partija gāja uz beigām, ieradās piektās sotņas virsnieki — jesauls Kalmikovs un sotņiks Čubovs.

—    Jaunas ziņas! — Kalmikovs sauca jau no sliekšņa.

—    Pulku droši vien nomainīs.

—         Kas to saka? — neticīgi pasmīnēja iesirmais apakšjesauls Merkulovs.

—    Vai tu netici, tēvoci Petja?

—    Atzīstos, ne.

—        Baterijas komandieris ziņojis pa tālruni. Kā viņš to zina? Nu, viņš taču tikai vakar ieradās no divīzijas štāba.

—    Nebūtu par ļaunu pasautēties pirtiņā.

Čubovs, tīksmi smaidīdams, izlikās, it kā sistu ar slotu pa gurniem. Merkulovs iesmējās.

—        Mūsu zemnīcā atliek tikai ienest katlu: ūdens še atliku likām.

—         Slapjš, slapjš, namatēvi, — ņurdēja Kalmikovs, aplūkodams baļķu sienas un staigno klonu.

—    Tepat līdzās purvs.

—         Slavējiet visaugstāko, ka sēžat pie purva tikpat kā dieva azotē, — Bunčuks iejaucās sarunā. — Klajā laukā uzbrūk, bet mēs še nedēļas laikā vienu aptveri izšaujam.

—    Labāk uzbrukt nekā sapūt še dzīviem.

—        Ne tādēļ tur kazakus, tēvoci Petja, lai viņus iznīcinātu uzbrukumos. Tu izliecies naivs.

—    Kādēļ tad — tavuprāt?'

—        Valdība vajadzības brīdī pēc veca paraduma mēģinās balstīties uz kazaka pleca.

—    Tu runā blēņas, — Kalmikovs atmeta ar roku.

—    Kā tā — blēņas?

—    Nu tā.

—    Liecies mierā, Kalmikov! Patiesību nav ko noliegt.

—    Kas nu tā par patiesību …

—    Bet tas taču visiem zināms. Ko tu izliecies?

—        Uzmanību, virsnieku kungi! — iesaucās Čubovs un, teatrāli palocīdamies, norādīja uz Bunčuku: — Horunžijs

Bunčuks tūlīt sāks pareģot pēc sociāldemokrātu sapņu grāmatas.

—        Jūs tēlojat ākstu? — ar acīm salauzdams Cubova skatienu, pavīpsnāja Bunčuks. — Bet, manis pēc, turpiniet, — katrs dara, ko māk. Es saku, ka mēs kopš pagājušā gada vidus neesam redzējuši karu. Kopš tā laika, kad iesākās pozīciju karš, kazaku pulkus salika drošās vietās un tur slepenībā, kamēr radīsies vajadzība.

—        Bet pēc tam? — vaicāja Ļistņickis, novākdams šaha figūras.

—         Bet pēc tam, kad frontē sāksies nemieri, — un tas ir neizbēgami: zaldātiem sāk apnikt karš, to liecina dezertieru pieaugums, — tad kazakus sūtīs apspiest dumpjus, nomierināt. Valdība tur kazaku pulkus kā akmeni nūjas galā. Vajadzības brīdī viņa ar šo akmeni mēģinās ielauzt revolūcijai galvaskausu.

—        Tu aizraujies, mans mīļais! Tavi minējumi ir diezgan nepamatoti. Vispirms jau nav iespējams noteikt notikumu gaitu. Ko tu vari zināt par nākamajiem nemieriem un visu citu? Bet, ja mēs pieņemam sekojošo: sabiedrotie sakauj vāciešus, karš beidzas spīdoši, — kādu lomu tad tu piešķir kazakiem? — Ļistņickis attrauca.

Bunčuks skopi pasmīnēja.

—        Tā kā neliekas, ka karš beigsies un turklāt vēl spīdoši.

—    Karu velk garumā ..,

— Un vilks vēl vairāk, — solīja Bunčuks.

—         Kad tu atgriezies no atvaļinājuma? — Kalmikovs vaicāja.

—    Aizvakar.

Bunčuks, savilcis muti apaļu, ar mēles galiņu izgrūda dūmu kamoliņu un nometa papirosa galu.

—    Kur biji?

—    Petrogradā.

—        Nu, kā tur ir? Galvaspilsēta dārd? Ek, velns zina ko atdotu, ja varētu kaut nedēļiņu tur padzīvot.

—        Nav liela prieka, — vārdus apsvērdams, ierunājās Bunčuks. •— Trūkst maizes. Strādnieku rajonos bads, neapmierinātība, kluss protests.

—         Labi mēs no šā kara ārā netiksim. Kā jums šķiet, kungi? — Merkulovs vaicādams paraudzījās visos.

—         Krievu un japāņu karš radīja tūkstoš deviņsimt piektā gada revolūciju, — šis karš beigsies ar jaunu revolūciju. Un ne tikai ar revolūciju, bet ar pilsoņu karu.

Ļistņickis, klausīdamies Bunčukā, nenoteikti pamāja ar roku, it kā gribēdams pārtraukt horunžiju pusvārdā, pēc tam piecēlās un, savilcis pieri, sāka staigāt pa zemnīcu. Viņš ierunājās aizturētās dusmās:

—    Mani pārsteidz tas apstāklis, ka starp mūsu virsniekiem ir, lūk, tādi, — rokas mājiens uz sagumušā Bunčuka pusi, — subjekti, Pārsteidz, — tāpēc ka līdz šim man nav skaidra viņa attieksme pret dzimteni, pret karu… Reiz sarunā viņš izteicās diezgan miglaini, tomēr pietiekami skaidri, lai saprastu, ka piekrīt mūsu sakāvei šai karā. Vai esmu tevi pareizi sapratis, Bunčuk?

—    Esmu par sakāvi.

—    Bet kāpēc? Man šķiet, lai kādi būtu tavi politiskie uzskati, bet vēlēties savas dzimtenes sakāvi — tā ir… nacionāla nodevība. Tas ir negods ikvienam godīgam cilvēkam!

—    Vai atceraties, valsts domes boļševiku frakcija aģitēja pret valdību, tādā kārtā veicinādama sakāvi? — iejaucās Merkulovs.

—    Un tu, Bunčuk, aizstāvi viņu viedokli? — Ļistņickis ievaicājās.

—    Ja es izsakos par sakāvi, tad arī aizstāvu, un būtu smieklīgi man, KSDSP biedram, boļševikam, neaizstāvēt savas partijas frakcijas uzskatu. Daudz vairāk mani pārsteidz, Jevgeņij Nikolajevič, ka tu, būdams inteliģents cilvēks, politikā esi analfabēts…

—    Es pirmām kārtām esmu monarham uzticīgs kareivis. Man vienkārši pretīgi redzēt «biedrus sociālistus».

«Pirmām kārtām tu esi nelga un pēc tam tikai pašapmierināts zaldāts,» nodomāja Bunčuks un nodzēsa smaidu.

—    Nav cita dieva kā allahs,.,

—    Karavīru aprindās bijuši pavisam īpaši apstākļi,— it kā atvainodamies iebilda Merkulovs, — mēs visi it kā esam stāvējuši ārpus politikas, mums tur nav daļas.

Jesauls Kalmikovs sadēja, plūkādams noļukušās ūsas, skarbi zibsnīdams degošās mongoļa acis. Čubovs gulēja gultā un, klausīdamies runātāju balsīs, aplūkoja pie sienas piesisto, tabakas dūmos nodzeltējušo Merkulova zīmējumu: puskaila sieviete ar Madaļas seju, tīksmi un nekautri smaidīdama, raugās savās kailajās krūtīs. Ar diviem kreisās rokas pirkstiem viņa velk brūngano krūtsgalu, mazais pirkstiņš piesardzīgi atstiepts, zem nolaistajiem plakstiem ēna un silta redzokļu gaisma. Viņas

mazliet uzrautais plecs satur slīdošo kreklu, lāpstiņu iedobos — maiga, samtaina gaisma. Sievietes pozā bija tik daudz grācijas un neviltotas patiesības, tik neizsakāmi krāšņi bija blāvie toņi, — ka Čubovs, neapzinīgi smaidīdams, apbrīnoja meistarīgo zīmējumu, un saruna, sniegdama dzirdi, vairs neiespiedās viņam apziņā.

—Tas tik ir labili — atraudamies no zīmējuma, viņš iesaucās un pavisam nevietā, jo Bunčuks tikko bija nobeidzis ar t^ikump?

—    … carismu iznīcinās, varat būt pārliecināti!

Tīdams papirosu, dzēlīgi smīnēdams, Ļistņickis raudzījās gan Bunčukā, gan Cubovā.

—         Bunčuk! — Kalmikovs iesaucās. — Pagaidiet, Ļistņicki!… Bunčuk, vai dzirdat?,.. Nu labi, pieņemsim, ka šis karš pārvērtīsies pilsoņu karā… bet pēc tam? Nu, jūs nogāzīsiet monarhiju… kādai tad, pēc jūsu domām, jānāk valdībai? Kādai varai?

Proletariāta varai.

—Parlamentam, vai?

—    Par sīku! — Bunčuks pasmīnēja.

—    Bet kam tad īsti?

—    Jānāk strādnieku diktatūrai.

—Lūk, kā-ā!,,. Bet kāda loma paliek inteliģencei, zemniekiem?

—         Zemnieki ies kopā ar mums, arī daļa inteliģences, kam ir prāts galvā, bet pārējos… ar pārējiem mēs, re ko darīsim… — Bunčuks ātri sagrieza cietā grīstē kādu papīru, kas tam bija rokās, papurināja to un noteica caur zobiem: — Re, ko darīsim!

'— Augstu jūs lidojat… — Ļistņickis pavīpsnāja.

—    Augstu arī nometīsimies, — Bunčuks nobeidza.

—    Iepriekš vajag paklāt salmus apakšā.,.

Kāda velna pēc tad jūs brīvprātīgi devāties uz fronti jun pat uzkalpojāties līdz virsnieka pakāpei? Kā lai to savieno ar jūsu uzskatiem? Brīnums gan! Cilvēks ir pret karu.., he-he… pret šo savu,,, šķiras brāļu iznīcināšanu — un pēkšņi,,, horunžijs!!

Kalmikovs, plaukšķinādams ar delnām pa zābaku stulmiem, sāka sirsnīgi smieties.

—         Cik vācu strādnieku esat Iznīcinājis ar savu ložmetējnieku komandu? Ļistņickis vaicāja.

Bunčuks izņēma no šineļa sānu kabatas lielu papīru žūksni, ilgi rakņājās tajā, stāvēdams ar muguru pret Ļistņicki, un, pieiedams pie galda, ar platu, stiegrainu delnu nogludināja no vecuma nodzeltējušu laikraksta lapu.

—    Cik vācu strādnieku esmu nošāvis — tas ir… jau* lājums. Iestājos brīvprātīgi tāpēc, ka tik un tā būtu paņēmuši. .Domāju, ka tās zināšanas, ko esmu ieguvis te, ierakumos, lieti noderēs nākotnē… nākotnē. Redziet, te sacīts… — Un viņš nolasīja Ļeņina vārduss

Ņemsim mūslaiku karaspēku. Lūk, labas organizācijas paraugs. Un šī organizācija laba tikai tāpēc, ka tā ir elastīga, turklāt prot iedvest miljoniem cilvēku vienotu gribu. Šodien šie miljoni sēž savās mājās dažādās valsts malās. Rit mobilizācijas pavēle — un viņi salasās noteiktās vietās. Šodien viņi guļ tranšejās, lāgiem guļ tur mēnešiem. Rīt viņi citādā kārtībā dodas uzbrukumā. Šodien viņi izdara brīnumus, slēpdamies no lodēm un šrapneļiem. Rīt viņi izdara brīnumus atklātā kaujā. Šodien viņu priekšpulki liek mīnas pazemē, rīt viņi pēc lidotāju norādījumiem iet desmitiem verstu uz priekšu virszemē. Lūk, to sauc par organizāciju, kad viena mērķa labad, vienas gribas iedvesmoti, miljoniem cilvēku maina savas kopības un savas rīcības formu, maina vietu un darbības metodes, maina ieročus un apbruņojumu saskaņā ar jaunajiem apstākļiem un kaujas vajadzībām.

Tas pats attiecināms uz strādnieku šķiras cīņu pret buržuāziju. Šodien vēl nav revolucionāras situācijas.,.

—    Bet ko nozīmē «situācija»? — Čubovs pārtrauca.

Bunčuks sakustējās, it kā nupat no miega atmodināts,

un, cenzdamies izprast jautājumu, ar lielā pirksta kauliņu berzēja punaino pieri.

—    Es vaicāju, ko nozīmē vārds «situācija».

—    Saprast es saprotu, bet kārtīgi izskaidrot laikam nepratīšu… — Bunčuks pasmaidīja skaidru, vienkāršu, bērnišķīgu smaidu; dīvaini bija redzēt to lielajā, drūmajā vaigā, — it kā pa rudenīgu, lietus izmiekšķētu lauku, šļakatas mezdams, draiskodams aizcilpotu gaišpelēks zaķītis. — Situācija — tas ir stāvoklis, apstākļi, kaut kas tamlīdzīgs. Vai tā ir?

Ļistņickis nenoteikti pamāja ar galvu.

—    Lasi tālāki

…Šodien nav revolucionāras situācijas, nav priekšnoteikumu, lai iedegtos masu nemiers, pieaugtu viņu aktivitāte, šodien tev dod rokās vēlēšanu zīmi, — ņem to, proti tā organizēties, lai ar to varētu sist savus naidniekus, nevis lai iedabūtu parlamentā siltās vietiņās cilvēkus, kas aiz bailēm no cietuma tvarstās pie krēsliem. Rīt tev atņem vēlēšanu zīmi, iedod rokā šauteni un lielisku, saskaņā ar pēdējiem tehnikas sasniegumiem pagatavotu ātršāvēju lielgabalu, — ņem šos nāves un iznīcināšanas ieročus, neklausies sentimentālos nīkuļos, kas baidās kara; pasaulē vēl pārāk daudz kā tāda, ko vajag iznīcināt ar uguni un tēraudu, lai atbrīvotu strādnieku šķiru, un, ja masās pieaug niknums un izmisums, ja rodas revolucionāra situācija, gatavojies radīt jaunas organizācijas un laist darbā tik derīgos nāves un iznīcināšanas ieročus pret savu valdību un savu buržuāziju…

Bunčuks vēl nebija beidzis lasīt, kad zemnīcā, iepriekš pieklauvējis, ienāca piektās sotņas vahmistrs.

—    Jūsu labdzimtība, — viņš pievērsās Kalmikovam, — raitnieks no pulka štāba.

Kalmikovs un Čubovs saģērbušies aizgāja. Merkulovs svilpodams apsēdās zīmēt. Ļistņickis vēl arvien staigāja pa zemnīcu, plūkādams ūsiņas un kaut ko pārdomādams. Drīz vien ardievojies aizgāja arī Bunčuks. Viņš gāja pa dubļaino ierakumu eju, ar kreiso roku pieturēdams apkakli, ar labo — šineļa stūrus. Vējš asi brāzās pa šauro eju; ķerdamies iedobumos, tas svilpa un virpuļoja. Soļodams tumsā, Bunčuks nez par ko mulsi smaidīja. Viņš nokļuva līdz savai zemnīcai, atkal lietus mitruma un satrūdējušo alkšņu lapu smaržas piesūcies. Ložmetējnieku komandas priekšnieks gulēja. Viņa melnīgsnējā, melnūsainajā sejā zilgoja bezmiega atstātas ēnas (trīs naktis bija sitis kārtis). Bunčuks parakņājās savā agrāko zaldāta laiku maisā, sadedzināja pie durvīm papīru kaudzīti, iebāza plato bikšu kabatās divas konservu kārbas un dažas revolvera patronu riekšavas un izgāja. Durvīm uz mirkli paveroties, ielauzās vējš, izsvaidīja pelēkos pelnus, kas bija palikuši pie sliekšņa no sadedzinātajiem papīriem, un nodzēsa kūpošo lampiņu.

* Kad Bunčuks bija aizgājis, Ļistņickis minūtes piecas staigāja klusēdams, tad piegāja pie galda. Merkulovs, noliecis galvu uz sāniem, zīmēja. Smaili noasinātais zīmulis veidoja dūmakainas ēnas. No baltā papīra kvadrāta raudzījās Bunčuks, pa savam paradumam skopi, it kā piespiesti smaidīdams.

—    Spēcīgs ģīmis, — turēdams zīmējumu izstieptā rokā, teica Merkulovs un paskatījās Ļistņickī.

—    Nu, kā? — tas vaicāja.

—    Velns viņu sazinļ — nojauzdams vaicājuma būtību, atteica Merkulovs. — Ērmīgs puisis, tagad izteicās saprotami un daudz kas noskaidrojās, bet agrāk nezināju, kā viņu atšifrēt. Zini, viņam liela piekrišana kazakos, sevišķi ložmetējniekos. Vai neesi to ievērojis?

—    Jā, — kaut kā nenoteikti atsaucās Ļistņickis.

—    Ložmetējnieki it visi ir boļševiki. Viņš pratis tos noskaņot. Biju pārsteigts, ka viņš tagad atklāja savas kārtis. Kāpēc? Aiz spītības runāja, dieva vārds! Zina, ka šiem uzskatiem neviens no mums nevar pievienoties, bet nezin kādēļ kļuva tik vaļsirdīgs. Jo viņš nav no straujajiem. Bīstams tips.

Spriedelēdams par Bunčuka dīvaino izturēšanos, Merkulovs atbīdīja zīmējumu un sāka izģērbties. Mitrās zeķes uzkāra uz krāsniņas, uzvilka pulksteni un, izpīpējis papirosu, likās gulēt. Drīz vien viņš aizmiga. Ļistņickis apsēdās uz soliņa, kur priekš ceturtdaļstundas bija sēdējis Merkulovs, — uz zīmējuma otrās puses, lauzdams smaili noasināto zīmuļa kodolu, lieliem vilcieniem uzrakstīja i

Jusu Augstlabdzimtibal

Tās aizdomas, par kurām Jums ziņoju agrāk, šodien pilnīgi apstiprinājās. Horunžijs Bunčuks šodien sarunā ar mūsu pulka virsniekiem (bez manis bija klāt piektās sotņas jesauls Kalmikovs, sotņiks Čubovs, trešās sotņas apakšjesauls Merkulovs), jāatzīstas, man ne visai saprotamos nolūkos, paskaidroja tos pienākumus, kurus viņš veic saskaņā ar savu politisko pārliecību un droši vien partijas uzdevumā. Viņam bija aizliegtu papīru žūksnis. Tā, piemēram, viņš lasīja izvilkumus no sava partijas orgāna «Komunists», ko izdod Zenēvā. Horunžijs Bunčuks, bez šaubām, veic pagrīdes darbu mūsu pulkā (ir aizdomas, ka tādēļ viņš ari iestājies pulkā kā brīvprātīgais), viņa aģitācijas tiešais objekts ir ložmetējnieki. Tie ir demoralizēti. Viņš kaitīgi ietekmē pulka morāli <— bijuši.gadījumi, kad kareivji atteikušies veikt kaujas uzdevumus, par ko savā laikā ziņoju divīzijas štāba atsevišķajai nodaļai utt.

Horunžijs Bunčuks nupat atgriezies no atvaļinājuma (bijis Petrogradā), bagātīgi apgādāts ar kaitīgu literatūru; tagad viņš jo intensīvi centīsies attīstīt darbību.

Rezumējot visu minēto, nāku pie šādiem secinājumiem: a) horunžija Bunčuka vaina ir pierādīta (virsnieku kungi, kas bija klāt pie šās sarunas, var ar zvērestu apliecināt mana ziņojuma pareizību); b) lai pārtrauktu viņa revolucionāro darbību, tūdaļ nepieciešams viņu apcietināt un nodot tauka kara tiesai; c) steidzīgi jāiztīra ložmetējnieku komanda, sevišķi bīstamie no tās jāizvāc, bet pārējie vai nu jāaizsūta uz aizmuguri, vai arī jāsadala pa pulkiem.

Lūdzu neaizmirst, ka patiesi vēlos kalpot dzimtenes un Monarha labā. Sās vēstules norakstu nosūtu korpusa slepenajai daļai.

Jesauls Jevg. Ļistņickis.

1916. gada 20. oktobri. Iecirknis Nr. 7.

No rīta Ļistņickis ar ziņnesi aizsūtīja denunciāciju Divīzijas štābam; pabrokastojis viņš izgāja no zemnīcas. Aiz glumā uzbēruma virs purva līganoja migla, tās šķipsnas karājās it kā dzeloņstiepļu aizžogojumiem pienaglotas. Tranšeju dibenā šķidrie dubļi bija pusveršoka biezumā. No šaujamlūkām tccēja brūnganas tērces. Kazaki slapjiem, notrieptiem šineļiem mugurā vārīja uz aizsargplātnēm katliņos tēju un tupus pīpēja, pieslējuši šautenes pie sienas.

—    Cik reižu nav sacīts, ka uz aizsargplātnēm nedrīkst kurt ugunil Vai jūs, draņķi tādi, to nesaprotat? — nikni iekliedzās Ļistņickis, pieiedams pie pirmās kazaku grupas, kas sēdēja ap dūmojošo uguntiņu.

Divi negribot piecēlās, pārējie palika sēžot, sacēluši šineļu stērbeles, pīpēdami. Melnīgsnējs, bārdains kazaks ar sudraba karekli grumbainajā auss ļipiņā, bāzdams zem katliņa sīku žagaru saišķi, atbildēja:

•— Mēs no sirds priecātos, ja varētu iztikt bez aizsarg,plātnes, bet kā lai, jūsu labdzimtība, iekurina uguntiņu? Rau, cik te ūdensl Gandrīz vai līdz ceļiem.

—    Uz vietas velc ārā plātni!

—   Vai tad lai sēžam izsalkuši?! Tā-ā-ā… — raukdams pieri un raudzīdamies sāņus, ieteicās mūsains kazaks ar platu seju.

—    Es tev izrunāšos… Ņem ārā aizsargplātnil — Ļistņickis ar zābaka purnu izspēra zem katliņa degošos žagarus.

Bārdainais kazaks ar karekli, mulsi un pikti smīnēdams, izgāza no katliņa karsto ūdeni un nočukstēja?

—    Padzērām tējiņu, puiši,,.

Kazaki klusēdami sekoja ar acīm jesaulam, kas gāja tālāk pa līniju, Valgajā bārdaiņa skatienā trīsēja degošas dzirkstis.

—    Piesējās, pagāns!

—        E-e-ek!… — kāds gari nopūtās, uzmezdams plecā šautenes siksnu.

Ceturtā vada iecirknī Ļistņicki panāca Merkulovs. Viņš pienāca aizelsies, viņa jaunais ādas frencis čaukstēja, no viņa paša nāca stipra mahorkas smaka. Pasaucis Ļistņicki sāņus, ātri izelsa:

—    Vai dzirdēji ko no jauna? Bunčuks šonakt dezertējis.

—    Bunčuks? Ko-o-o?

—•Dezertējis… Saproti? Ignatjičs, ložmetējnieku komandas priekšnieks, — viņš jau ar Bunčuku vienā zemnīcā, — saka, ka tas neesot no mums pārnācis. Tātad, kā no mums gājis, tā aizlaidies… Redzi, kā.

Ļistņickis ilgi slaucīja pensneju, miedza acis.

Tu esi it kā satraukts? — Merkulovs pētoši raudzījās viņā.

—         Es? Vai tu jucis? Kālab lai es būtu satraukts? Tu mani vienkārši pārsteidzi ar šo negaidīto ziņu,

II

Nākamās dienas rītā Ļistņicka zemnīcā samulsis ienāca vahmistrs, brīdi vilcinājies, viņš pavēstīja:

—         Šorīt kazaki, jūsu labdzimtība, atraduši ierakumos šos papīriņus. Nav tā kā labi… Atnācu, vai, jums paziņot. Ka vēl nepiedzīvojam kādas nepatikšanas.

—         Kas par papīriņiem? — pieceldamies no guļvietas, vaicāja Ļistņickis.

Vahmistrs pasniedza saujā saburzītās lapiņas. Uz lēta papīra ņirbēja ar rakstāmmašīnu rakstītas vārdu rindas. Ļistņickis izlasīja vienā paņēmienā:

Visu zemju proletārieši, savienojieties!

Biedri kareivji!

Divus gadus ilgst nolādētais karš. Divus gadus jūs nīkstat tranšejās, sargādami jums svešas intereses. Divus gadus līst visu nāciju strādnieku un zem,nieku asinis.

Simtiem tūkstošu nonāvētu un sakropļotu, simtiem tūkstošu bāreņu un atraitņu — tādi ir šās slepkavošanas rezultāti. Par ko jūs karojat? Kā intereses aizstāvat? Cara valdība raida ugunīs miljoniem kareivju, lai sagrābtu jaunas zemes un apspiestu šo zemju iedzīvotājus, kā apspiež verdzināto Poliju un citas tautības. Pasaules rūpnieki nevar sadalīt tirgus, kur varētu pārdot savu fabriku un rūpnīcu ražojumus; nevar sadalīt peļņu, — to visu tagad dala ar bruņota spēka palīdzību, — un jūs, tumšie ļautiņi, cīņā par viņu interesēm ejat nāvē, nogalināt tādus pašus darba rūķus, kādi esat jūs.

Diezgan liets brāļu asiņu! Atjēdzieties, darbaļaudis! Jūsu naidnieks nav vis Austrijas un Vācijas kareivis, kas tāpat piemuļķots kā jūs, bet jūsu pašu cars, pašu rūpnieks un muižas īpašnieks. Vērsiet pret viņiem savas šautenes! Brāļojieties ar vācu un austriešu kareivjiem! Sniedziet cits citam rokas pāri stiepļu aizsprostiem, ar kuriem jūs kā zvērus atšķir vienus no otriem. Jūs esat darba brāļi, jūsu rokās vēl nav sadzijušas asiņainās darba tulznas, jums nav ko naidoties. Nost patvaldību! Nost imperiālistisko karu! Lai dzīvo visas pasaules darbaļaužu nesagraujamā vienība!

Pēdējās rindas Ļistņickis izlasīja aizelsies. «Tad tā. Sākas!» viņš nodomāja, naida sagrābts un uzplūdušo nojautu smagmes nospiests. Dabūjis savienojumu ar' pulka komandieri, Ļistņickis viņam paziņoja notikušo.

—    Ko pavēlēsiet darīt, ekselence? — viņš beidzot vaicāja,

Cauri dūkšanai, kas atgādināja odu sīkšanu, un tāliem telefona zvaniem klausulē dobji krita ģenerāļa vārdi:

«— Tūdaļ kopā ar vahmistru un vadu virsniekiem izdariet kratīšanu. Izkratiet ikvienu, arī virsniekus. Šodien pieprasīšu štāba divīzijai, kad viņi domā nomainīt pulku. Pasteidzināšu viņus. Ja kratīšanā kaut ko atrodat, — tūlīt ziņojiet.

—    Pēc manām domām, tas ir ložmetējnieku darbs.

—    Jā? Tūdaļ pavēlēšu Ignatjičam izkratīt savus kazakus. Visu labu!

Sasaucis savā zemnīcā vadu virsniekus, Ļistņickis viņiem paziņoja pulka komandiera pavēli.

—    Kāda nejēdzība! — Merkulovs pukojās. — Vai tad mēs kratīsim cits citu?

—        Jūs pašu pirmo, Ļistņicki! — iesaucās jauns, bezūsains sotņiks Razdorcevs.

—    Vilksim lozi.

—    Pēc alfabēta.

—         Kungi, jokus pie malas, — Ļistņickis bargi pārtrauca. — Mūsu vecais, protams, pārspīlē: mūsu pulka virsnieki ir tikpat kā Cēzara sieva. [11] Bija viens vienīgs — horunžijs Bunčuks, bet tas pats dezertējis, taču kazakus vajag pačamdīt. Pasauciet vahmistru.

Ieradās vahmistrs — jau pavecs kazaks, trīs Jura krustu kavalieris. Kremšķinādams viņš lūkojās virsniekos.

—         Kas tavā sotņā ir aizdomīgs? Kas varēja izkaisīt šos uzsaukumus, kā tu domā? — Ļistņickis pievērsās viņam.

—        Tādu nav, jūsu labdzimtība, — vahmistrs ar pilnu pārliecību atteica.

—         Bet šie uzsaukumi taču atrasti mūsu sotņas iecirknī? Vai kādi sveši bijuši tranšejās?

—    Nekādu svešu nav bijis. No citām sotņām nebija.

—         Iesim cirpt visus pa kārtai! — Merkulovs pamāja ar roku, tuvodamies izejai.

Sākās kratīšana. Kazaku sejas pauda dažādas izjūtas: daži savilka neziņā pieri, citi bailīgi raudzījās virsniekos, kas rakņājās trūcīgajās kazaku mantiņās, citi vīpsnāja. Brašs apakšvirsnieks, izlūks, vaicāja:

—         Sakiet jel, ko meklējat. Ja kas nozagts, — varbūt kāds to kaut kur manījis.

Kratīšanai nebija panākumu. Tikai vienam pirmā vada kazakam atrada šineļa kabatā saburzīto uzsaukuma lapiņu.

—        Vai lasīji? — vaicāja Merkulovs, komiskā izbīlī nomezdams izņemto lapiņu.

—         Paņēmu to smēķim, — nepaceldams nolaistās acis, pasmīnēja kazaks.

—        Par ko tu smīni? — pikti iebrēcās Ļistņickis piesarkdams, iedams virsū kazakam; zem viņa pensneja nervozi raustījās īsās, zeltainās skropstas.

Kazaka vaigs uz vietas kļuva nopietns, smīns izdzisa kā vēja notraukts,

Apžēlojieties, jūsu labdzimtība! Es tikpat kā neprotu lasīt! Pavisam gausi lasu. Bet pacēlu tāpēc, ka trūkst papīra, kur ietīt tabaku; tabaka ir, bet nav papīra, tāpēc arī pacēlu.

Kazaks runāja skaļā, aizvainotā balsī, tajā bija jūtams naids,

Ļistņickis nospļāvās un atgāja sāņus. Virsnieki viņam sekoja.

Dienu vēlāk pulku atvilka no pozīcijām un pārveda aizmugurē verstu desmit atstatu. No ložmetējnieku komandas divus apcietināja un nodeva lauka kara tiesai, pārējos — daļu aizsūtīja rezerves pulkos, daļu izkaisīja starp 2. kazaku divīzijas pulkiem. Dažas dienas atpūzdamies, pulks daudzmaz sakārtojās. Kazaki nomazgājās, notīrījās, rūpīgi^ noskuvās — ne tā kā ierakumos, kur nereti no vaigu veģetācijas atbrīvojās ar vienkāršu, bet sāpīgu paņēmienu: spalvas aizdedzināja ar sērkociņu un, tikko uguns, sarus svilinādama, aizkļuva līdz ādai, — pa vaigu vilka iepriekš saslapinātu dvieli. So paņēmienu sauca par «cūcisko».

— Vai tevi noskūt cūciski vai kā? — vaicāja dažs vada bārddzinis klientam.

Pulks atpūtās. Kazaki no ārienes kļuva švītīgāki, jautrāki, bet Ļistņickis līdz ar citiem virsniekiem zināja, ka šī jautrība ir kā dzidra novembra diena: šodien jauks laiks, bet rīt vairs ne. Vajadzēja tikai ieminēties, ka būs jādodas uz pozīcijām, un uzreiz mainījās sejas izteiksme, zem nolaistajiem plakstiem pavīdēja neapmierinātība, drūms naids. Bija jūtams galīgs nogurums, pārpūlēšanās, un šis nogurums radīja garīgu nepastāvību. Ļistņickis ļoti labi zināja, cik bīstams ir cilvēks, ja šādā stāvoklī tiecas pēc kāda mērķa.

1915. gadā viņa acu priekšā zaldātu rota piecas reizes bija gājusi uzbrukumā, ciešot nepieredzētus zaudējumus un saņemot atkārtotas pavēles: «Atjaunot uzbrukumu.» Rotas paliekas patvaļīgi pameta savu rajonu un devās uz aizmuguri. Ļistņickis ar sotņu dabūja pavēli viņus aizturēt, un, kad viņš, izvērsis sotņu ķēdē, centās kustību aizkavēt, uz viņiem sāka šaut. No rotas bija palicis ne vairāk par sešdesmit vīru, un viņš redzēja, kādā neprātīgā un izmisīgā drošsirdībā šie cilvēki aizsargājās pret kazakiem, ļima zem zobenu cirtieniem, mira, tomēr devās taisni bojā ejā, iznīcībā, nolēmuši, ka vienalga, kur atrast nāvi.

Kā draudīgs atgādinājums iznira atmiņā šis gadījums, un Ļistņickis ar satraukumu un pavisam citādi raudzījās kazakiem sejās, domādams:«Vai tiešām ari Šie kādreiz tāpat pagriezīsies un ies projām un nekas, izņemot nāvi, nespēs viņus atturēt?» Un, redzēdams gurdos, saniknotos skatienus, godīgi nolēma: «Ies!»

Salīdzinājumā ar pagājušiem gadiem kazaki bija radikāli pārvērtušies. Pat dziesmas —ir tās bija jaunas, kara radītas, melnu skumju apdvestas. Vakaros, iedams garām plašajam rūpnīcas šķūnim, kur bija nometināta sotņa, Ļistņickis visbiežāk dzirdēja vienu sēru, neizsakāmi skumju dziesmu. To aizvien dziedāja trīs vai četrbalsīgi. Pāri dobjajiem basiem uzlidodams trīsēja neparasti tīrs un spēcīgs piebalsotā ja tenors.

Ak tu, mana dzimtā zeme, Tevi vairs man neredzēt, Agrā ritā klusā dārzā Lakstīgalu nedzirdēt. Ak tu, mana vecā māte, Lai tev sirdij vieglāk tiek, — Visi taču, mana mīļā, Ķaralaukā nepaliek.

Ļistņickis apstājās, klausījās un juta, ka arī viņu spēji aizkustina dziesmas nemākslotās skumjas. Savilkās kāda spraiga stīga straujāk pukstošajā sirdī, zemais piebalsotāja tembrs skāra šo stīgu, likdams tai sāpīgi trīsēt. Ļistņickis stāvēja netālu no šķūņa, raudzījās rudenīgajā vakara dūmakā un juta, ka acis kļūst valgas, asaras asi un saldi riežas plakstos.

Jāju, jāju klajā laukā, Sirds man krūtis dziļi jūt, Sirds man krūtis jūt un saka — Tev vairs mājās nepārnākt…

Basi vēl nebija nobeiguši pēdējos vārdus, kad pār tiem jau pacēlās piebalsotāja balss un skaņas kā baltkrūtainas sīgas spārni lidojumā steidzīgi aicināja līdzi, pauda:

Atlidoja svina lode, Manās krūtis ieurbās. Melnim nokritu uz kakla, Asinis tam krēpes mirkst…

Kamēr viņi atradās atpūtā, Ļistņickis tikai vienu vienīgu reizi dzirdēja brašus, mundrus senas kazaku dziesmas vārdus. Savā parastajā vakara pastaigā viņš gāja garām šķūnim. Līdz viņam atlidoja pusapskurbušas balsis un smiekli. Ļistņickis saprata, ka mantzinis, braukdams uz Ņezvinskas miestiņu pēc produktiem, pārvedis no turienes kandžu un pacienājis kazakus. Sadzērušies rudzu degvīnu, kazaki par kaut ko ķīvējās, smējās. Atgriezdamies no pastaigas, Ļistņickis jau no tālienes dzirdēja varenos dziesmas dārdus un mežonīgos, spalgos, bet saskanīgos svilpienus:

Kas nav karalauka bijis, Tas nav baiļu izbaudījis. Dienu mirkstam, nakti salstam, Naksniņā bez miega kalstam.

Fi-ju-ju-ju-ju-ju-ju! Fi-ju-ju-ju-ju-ju-ju! Fi-ju-ju-ju! — kā nepārtraukta, vibrējoša strūkla plūda, spirālveidīgi vijas svilpieni, un, tos pāršaucot, dārdēja vismaz balsu trīsdesmit:

Klajā laukā posts un bēdas Katru stundu, katru dienu.

Kāds pārgalvis, redzams no jaunajiem, spalgi un aprauti svilpodams, pietupdamies sita ar kājām pa koka grīdu. Skaidri varēja dzirdēt dziesmas klusinātos papēžu klaudzienus:

Melnā jūra bangojas, Kuģos liesmas paceļas. Liesmas dzēšam, Turkus plēšam, Slava Donas kazakiem!

Ļistņickis soļoja, neviļus smaidīdams, mēģinādams pielāgot soļus balsu taktij. «Varbūt kājnieku vienībās tik krasi nejūt šo tieksmi tikt mājās,» viņš domāja. Bet prāts salti pretojās: «Vai tad kājniekos citādi cilvēki? Bez šaubām, kazaki slimīgāk reaģē, kad jāsēž ierakumos — savā dienestā pieraduši pastāvīgi kustēties. Bet te veseli divi gadi jāsēž vai jāmīdās uz vietas, neauglīgi mēģinot attīstīt uzbrukumu. Armija ir tik vārga kā nekad. Nepieciešama spēcīga roka, ievērojami panākumi, kustība uz priekšu,— tas uzpurinātu. Ķaut gan vēsturē ir piemēri, ka ilgstoša kara apstākļos paši izturīgākie un disciplinētākie karapulki tikuši morāliski iedragāti. Suvorovs — pat tas to pieredzējis … Bet kazaki turēsies. Ja arī ies, tad ies pēdējie. Tā tomēr ir maza, savrupa nācija, kareiviska pēc tradīcijām, nevis kaut kādi fabriku vai zemnieku salašņas.

It kā gribēdama pierādīt, ka viņš maldījies, šķūnī kāda aizlauzta, trausla balss sāka vilkt «Kaļinušku». Citas balsis pievienojās, un Ļistņickis aiziedams dzirdēja to pašu dziesmā izdziedāto smeldzi;

Virsnieks jauns dievu lūdz, Kazaks jauns bēdas sūdz: — Virsniek, atlaid atgaitās, Man uz mājām jāsteidzas, 'Man uz mājām jāsteidzas Pie tēva,

Pie tēva, mātes mīļotas. Pie tēva, mātes mīļotas Un pie jaunas sieviņas.

Trīs dienas pēc tam, kad bija aizbēdzis no frontes, Bunčuks vakarā iegāja lielā tirdzniecības miestiņā, kas atradās piefrontes joslā. Mājās jau dega ugunis. Viegls sals bija pārvilcis paltis ar plānu ledus kārtiņu, un jau no tālienes varēja dzirdēt reto gājēju soļus. Bunčuks gāja, vērīgi ieklausīdamies, vairīdamies no apgaismotajām ielām, soļodams pa tukšām šķērsielām. Ieiedams miestiņā, viņš tikko nebija uzdūries patruļai un tagad gāja ar vilka modrību, piekļaudamies žogiem, neizņemdams labo roku no neticami notrieptā šineļa kabatas: dienu viņš bija gulējis, ieracies stadulā pelavās.

Miestiņā atradās korpusa bāze, tur mita nez kādas vienības, pastāvēja briesmas uzdurties patruļai, tāpēc arī Bunčuka spalvainie pirksti šineļa kabatā nemitīgi sildīja rievaino nagana spalu.

Miestiņa otrā pusē viņš ilgi staigāja pa tukšo sānielu, raudzīdamies vārtos, vērīgi aplūkodams katru nabadzīgo mājeli. Pēc minūtēm divdesmit piegāja pie neizskatīgas stūra mājiņas, palūkojās aizvērtņu spraugā un pasmaidījis noteikti iegāja pa vārtiņiem. Kad viņš bija pieklauvējis, durvis atvēra paveca sieva lakatiņu galvā.

—    Vai pie jums dzīvo Boriss Ivanovičs? — Bunčuks vaicāja.

—    Jā, lūdzu, nāciet iekšā.

Bunčuks sāniski aizspiedās viņai garām un sadzirdēja, kā aiz muguras salti noklaudzēja durvju bulta. Zemā, mazas lampiņas apgaismotā istabā pie galda sēdēja pavecs karavīra formā tērpies cilvēks. Viņš, piemiedzis acis, vērīgi ieskatījās un piecēlās, apvaldītā priekā stiepdams Bunčukam pretī rokas.

—    No kurienes?

—    No frontes.

—    Nu?

—        Nu redzi… — Bunčuks pasmaidīja un ar pirksta galu pieskārās karavīra formā tērptā cilvēka siksnai, tikko dzirdami teica: — Vai istaba ir?

—    Jā, Jā. Nāc še!

Viņš ieveda Bunčuku vēl mazākā istabā; uguni neaizdedzinādams, apsēdināja viņu uz krēsla un, pievēris durvis uz blakus istabu, aizvilcis logam priekšā aizkariņu, sacīja:

—    Vai tu pavisam?

—    Pavisam.

—    Kā tur ir?

—    Viss kārtībā.

—    Uzticami vīri?

—    Jā gan.

—        Domāju, ka tev tagad jāatģērbjas, un pēc tam parunāsim. Dod savu šineli. Tūliņ atnesīšu ūdeni, ko nomazgāties.

Kamēr Bunčuks mazgājās zaļi apsūbējušā vara bļodā, karavīra formā tērptais cilvēks glaudīja īsi apcirptos matus un gurdi un klusi runāja:

—         Pašreiz viņi ir nesamērojami spēcīgāki par mums. Mums jāaug, jāpaplašina sava ietekme, bez apstājas jāstrādā, izskaidrojot īstos kara iemeslus. Un mēs augam, — par to vari būt drošs. Un tie, kas atkrīt no viņiem, nenovēršami nāk pie mums. Pieaudzis cilvēks salīdzinājumā ar zēnu, bez šaubām, stiprāks, bet, kad pieaugušais noveco, kļūst nevarīgs, tad šis pats puiškans viņu novāks pie malas. Un šai gadījumā mēs redzam ne tikai vecuma nevarību, bet arī aizvien progresējošu visa organisma paralīzi.

, Bunčuks pabeidza mazgāties un, slaucīdams seju asā linu dvielī, sacīja:

—         Pirms aizgāju, izteicu virsnieciņiem savus uzskatus … Zini, iznāca tik jocīgi… Pēc manas aiziešanas ložmetējniekus, bez šaubām, purinās, varbūt kādu no viņiem nodos tiesai, bet, ja nav pierādījumu, kas tur ko uztraukties? Ceru, ka viņus sadalīs dažādos pulkos, bet tas mums taisni vajadzīgs: lai sēj sēklu… Ak, kādi tur vīri! Kā no krama.

—    Es saņēmu no Stepana vēstulīti. Lūdz, lai aizsūtot kādu, kas pazīstot karalietas. Tu brauksi pie viņa. Bet kā ar dokumentiem? Vai izdosies?

—     Kas tur būs jādara? — vaicāja Bunčuks un pacēlās pirkstgalos, lai pakārtu uz naglas dvieli.

—    Jāapmāca puiši. Bet tu vēl arvien neaudz lielāks? — namatēvs pavīpsnāja.

—     Nav vērts, — Bunčuks atvalrījās. — Sevišķi manā tagadējā stāvoklī. Man vajadzētu būt sīkam kā zirnītim, lai tik viegli nepamana.

Viņi runājās, līdz svīda pelēka gaismiņa. Un pēc vienas dienas Bunčuks, pārģērbies, pilnīgi pārvērties, izgāja no miestiņa un devās uz staciju kā 441. Oršas pulka kareivis Nikolajs Uhvatovs, kas dabūjis ievainojumu krūtīs un atbrīvots no karaklausības.

III

Vladimiras-Volīnijas un Koveļas virzienā, Sevišķās armijas cīņas rajonā (šī armija pēc skaita bija trīspadsmitā, bet, tā kā 13 ir nelaimīgs skaitlis un ar māņticību sirga arī lieli ģenerāļi, tad šo armiju nosauca par Sevišķo), septembra pēdējās dienās sāka gatavoties uzbrukumam. Netālu no Sviņuhas sādžas priekšniecība bija izraudzījusi ērtu placdarmu, kur attīstīt uzbrukumu, un artilērija sāka sagatavošanas uguni.

Minētajā vietā bija savākts neredzēts daudzums artilērijas. Simtiem tūkstošu dažāda kalibra šāviņu deviņas dienas no vietas ārdīja zemes sloksni, kur atradās divas vācu ierakumu līnijas. Jau pašā pirmajā dienā, tiklīdz sākās intensīva apšaude, vācieši aizgāja no pirmās ierakumu līnijas, atstādami tur tikai novērotājus. Pēc dažām dienām viņi pameta arī otro līniju, atiedami uz trešo.

Desmitajā dienā Turkestānas korpusa vienību strēlnieki devās uzbrukumā. Uzbruka pēc franču metodes — viļņveidīgi. Sešpadsmit viļņu izšļāca krievu ierakumi. Līganodami, izčākstēdami, pie nejaukajiem norautās dzeloņstieples kamoliem mutuļodami, vēlās uz priekšu pelēkie cilvēku bangu viļņi. Un no turienes, no vācu puses, aiz apdegušajiem zilpelēkā alksnāja celmiem, aiz kuprainajiem smilšu pauguriem viss sprāga, drebēja, triecās gaisā un kvēloja biezā, nepārtrauktā dunoņā, sprākstošā šāvienu ugunsgrēkā.

Huuuuu … Huuuuu… Hukl Buuuuu-m!

Paretam atskanēja atsevišķas baterijas zalves, un tad atkal no jauna sāka velties, tuvoties, pārņemdams daudzu verstu plašo apvidu;

Huuuuu … Huuuuu …Huuuuu …

Trrrrraa-rrraaa-ta-ta-ta-ta! — neprātīgā steigā tarkšķēja vācu ložmetēji,

Apmēram versti platā laukuma smilšainajā, izķēmotajā zemē kā virpuļi griezās melnie sprādzienu stabi, un uzbrucēju viļņi šķīda, mutuļoja, šļakatām aizskalojās no šāviņu bedrēm un arvien vēlās, vēlās ..«

Arvien biežāk ārdīja zemi melnie sprādzienu mutuļi, skaudrāk gāzās uzbrucējiem virsū griezīgā zemu lidojošo šrapneļu kaukoņa, asāk brāzās, kļaudamās zemei klāt, ložmetēju uguns. Nāvēja, nelaižot pie stiepļu aizsprostiem. Un nepielaida. No sešpadsmit viļņiem pievēlās klāt trīs pēdējie, bet, it kā sašķīduši pie sakropļotajiem stiepļu aizsprostiem, kas saverksnītās stieplēs cēla savus apsvilušos mietus pret debesīm, atplūda atpakaļ urdziņām, pilītēm …

Tai dienā vairāk nekā deviņi tūkstoši dzīvību tika izšļāktas uz smilšainās, nemīlīgās zemes netālu no Sviņuhas sādžas.

Pēc divām stundām uzbrukums atkal atjaunojās. Cīņā gāja Turkestānas strēlnieku korpusa 20. un 30. divīzijas vienības. Kreisajā pusē pa ejām pie pirmās ierakumu līnijas savilka 53. kājnieku divīzijas vienības un 307. Sibīrijas strēlnieku brigādi, turkestāniešu labajā flangā gāja 3. grenadieru divīzijas bataljoni.

Sevišķās armijas 30. korpusa komandieris ģenerālleitnants Gavrilovs saņēma armijas štāba pavēli pārsviest uz Sviņuhas rajonu divas divīzijas. Nakti noņēma no pozīcijām 80. divīzijas 320. Cembaras, 319. Buguļminas un 318. Cernojaras pulku. Tos aizstāja ar latviešu strēlniekiem un tikko kā atnākušajiem zemessargiem. Pulkus pārlietoja nakti, un tomēr vienu pulku jau vakarā demonstratīvi aizraidīja uz pretējo pusi, un tikai tad, kad tas jau bija nogājis divpadsmit verstu gar frontes līniju, tas saņēma rīkojumu griezties uz otru pusi. Pulki devās vienā virzienā, bet pa dažādiem ceļiem. Pa kreisi no 80. divīzijas maršruta virzījās 71. divīzijas 283. Pavlogradas un 284. Vengrovas pulks. Tiem tūliņ gāja pakaļ Urālu kazaku un 44. kazaku kājnieku pulks.

318. Cernojaras pulks līdz pārkārtojumam atradās pie Stohodas upes, Sokaļu miestiņa rajonā, netālu no Merinas

Rudkas pusmuižas. No rīta, tūliņ pēc pirmā pārgājiena, pulku novietoja mežā pamestās zemnīcās un četras dienas mācīja, kā uzbrukt pēc franču metodes: ķēdē gāja nevis bataljoniem, bet pusrotām, bumbmetēji mācījās vislielākajā ātrumā pārgriezt stiepļu aizsprostus, no jauna atkārtoja rokas granātu sviešanas kursu. Tad atkal lika pulkam doties tālāk. Trīs dienas viņi gāja pa mežiem, pa izcirtumiem, pa vientuļiem, lielgabalu riteņu izvagotiem lauku ceļiem. Pūkaina, rēna, vēja rosīta migla slīdēja, aizķerdamās priežu galotnēs, plūda pāri izcirtumiem un kā klija ap maitu grozījās starp alkšņiem pāri zilganzaļganiem drēgniem purvājiem. No debess smidzināja lietaina migla. Cilvēki gāja izmirkuši, sapīkuši. Pēc trim dienām viņi apstājās netālu no uzbrukuma rajona — Lielo un Mazo Poreku sādžā. Vienu dienu atpūtās, gatavodamies nāves ceļam.

Tai laikā kopā ar 80. divīzijas štābu uz tuvo kauju vietu virzījās arī sevišķā kazaku sotņa. Šai sotņā bija iedalīti Tatāru ciemata trešā iesaukuma kazaki. Otrajā vadā bija tikai šā ciemata ļaudis: abi vienroča Alekseja Samiļa brāļi — Martins un Prohors, bijušais Mohova tvaika dzirnavu mašīnists Ivans Aleksejevičs, bakurētainais Afoņka Ozerovs, bijušais ciemata atarnans Manickovs, ļodzīgais, cekulainais Šamiļu kaimiņš Jevlantijs Kaļiņins, nesamērīgi garais kazaks BoršČovs, lācīgais Zahars Koroļovs ar īso kaklu, visas sotņas dvēsele, jautrais Gavrila Ļihovidovs — ārkārtīgi zvēriska izskata kazaks, slavens ar to, ka nemitīgi un pacietīgi ļāva sevi slānīt septiņdesmit gadu vecajai mātei un arī sievai, kas nebija izskatīga, bet uzņēmīgu garu; un vēl daudzi citi bija šās sotņas otrajā un arī citos vados. Viena daļa kazaku bija par raitniekiem pie divīzijas štāba, bet 2. oktobrī viņu vietā stājās ulāni, un sotņu ar divīzijas priekšnieka ģenerāļa Kitčenko rīkojumu c zsūtīja uz pozīcijām.

3. oktobra rītā agri sotņa iegāja Mazo Poreku sādžā. No tās pašlaik devās projām 318. Cernojaras pulka pirmais bataljons. Zaldāti skrēja ārā no pamestajām pussabrukušajām mājelēm, kārtojās ierindā turpat uz ielas. Pie priekšējā vada mīņājās jauniņš, melnīgsnējs praporščiks. Viņš tina vaļā šokolādi, ņemdams to ārā no somiņas (viņa valgās, spilgti sārtās lūpas gar malām bija noziestas ar šokolādi), staigāja gar kareivju ierindu, un izmirkušais, garais šinelis ar piekaltušiem dubļiem apakšmalā kuļājās viņam starp kājām kā aitas taukļipa. Kazaki gāja pa ielas kreiso malu. Vienā no otrā vada rindām, pirmais pa labi, soļoja mašīnists Ivans Aleksejevičs. Viņš rūpīgi skatījās uz zemi, cenzdamies kāpt pāri peļķīšu ieplakām. No zaldātu puses viņu kāds sauca, un viņš pagrieza galvu, pārlaida acis kājnieku rindām.

—    Ivan Aleksejevič? Mīļais draugs!.,.

No vada nošķīries, tipinādams kā pīle, pie viņa skrēja mazs zaldātelis. Tas skriedams svieda atpakaļ šauteni, bet siksna slīdēja nost, un laide dobji šķindēja pret skārda blašķi.

—    Vai nepazīsti? Esi aizmirsis?

Pieskrējušajā zaldātelī, kas līdz vaigu kauliem bija apaudzis spurainiem, pelēkblāviem sariem, Ivans Aleksejevičs tik tikko atskārta Kāravkalpiņu.

—    No kurienes tad tu, deglīt? ..,

—    Nu, re … Dienestā.

—    Kurā pulkā tad esi?

—        318. Cernojaras. Necerēju.,, necerēju tikties ar savējiem.

Ivans Aleksejevičs, ncizlaizdams no raupjās plaukstas mazo, netīro Kāravkalpiņa roku, smaidīja līksmi un satraukti. Kāravkalpiņš, steigdamies līdzi viņa platajam solim, laidās teciņus, raudzījās no lejas augšup Ivanam Aleksejevičam acīs, un viņa cieši kopā stāvošo, nikno ačteļu skatiens bija neredzēti maigs, valgs.

—    Uzbrukumā ejam,,, Redzi..,

—    Mēs arī turp.

—    Nu, kā tev klājas, Ivan Aleksejevič?

—    Ek, ko tur nu runāt!

—        Man arī tāpat. Kopš četrpadsmitā neesmu izlīdis no ierakumiem. Nebija ne sava kaktiņa, ne ģimenes, bet, re, kā iznāca kādā dēļ rauties vai pušu… Ķēve darbā, kumeļš līdz.

.. — Vai atceries Stokmani? Zelta vērts mūsu Osips Davidovičsl Viņš mums tagad visu izklāstītu. Jā, tas bija cilvēks … ko? Kas par vīru … ko?

—        Viņš gan atšifrētu! — sajūsmā iesaucās Kāravkalpiņš, kratīdams dūreli un viebdams smaidā savu sīko eža purniņu. — Atceros gan viņu! Es viņu cienu vairāk par tēvu. Tēvs man nebija nekas.,, Bet vai kas dzirdēts par viņu? Vai nav ziņu?

—        Viņš ir Sibīrijā, — Ivans Aleksejevičs nopūtās. •— Sēž.

—    Ko? — jautāja Kāravkalpiņš, kā zīlīte lēkādams līdzi savam lielajam ce|a biedram, pagriezdams pretī aso auss skrimsli.

—    Sēž cietumā. Varbūt tagad jau miris.

Kāravkalpiņš kādu laiku gāja klusēdams, gan skatīdamies atpakaļ, kur kārtojās rota, gan vērdamies uz stāvo Ivana Aleksejeviča zodu, uz dziļo, apaļo bedrīti taisni vidū zem apakšējās lūpas.

—    Paliec sveiksi — viņš teica, izvilkdams roku no aukstās Ivana Aleksejeviča plaukstas. — Laikam vairs neredzēsimies.

Tas ar kreiso roku noņēma cepuri un pieliecās, apskaudams kalsnos Kāravkalpiņa plecus. Abi cieši saskūpstījās, it kā šķirdamies uz visiem laikiem, un Kāravkalpiņš palika stāvot. Viņš pēkšņi steigšus ierāva galvu plecos, tā ka virs pelēkās zaldāta šineļa apkakles rēgojās tikai tumšsārtie, smailie ausu skrimšļi, un sāka iet sakumpis, klupdams uz līdzenas vietas.

Ivans Aleksejevičs izgāja no rindām un sauca drebošā balsī:

—    Ei, brālīt, sirdsdraudziņ! Tu taču biji nikns.,, atceries? Spēcīgs biji… ko?

Kāravkalpiņš pagrieza no asarām novecojušo seju, iekliedzās un sāka dauzīt ar dūri pa tumšajām ribainajām krūtīm, kas rēgojās zem atpogātā šineļa un pārplīsušās krekla apkakles:

—    Biju! Biju ciets, bet tagad esmu saberzts!.,, Sirmis nodzīts līdz pēdējam!…

Viņš vēl kaut ko sauca, bet sotņa iegriezās nākamajā ielā, un Ivans Aleksejevičs vairs nevarēja viņu redzēt.

—    Tas laikam Kāravkalpiņš? — jautāja Prohors Samilis, kas soļoja aiz viņa.

—    Tas ir cilvēks, — dobji atteica Ivans Aleksejevičs, lūpām drebot, un noglāstīja savu plecos esošo laulenīti — šauteni.

No sādžas izkļuvuši, sotņa sāka ceļā sastapt ievainotos, sākumā pa vienam, tad vairāku cilvēku grupas, vēlāk — lielus barus. Vairāki rati, pārlādēti ar smagi ievainotajiem, tikko kustējās uz priekšu. Zirģeļi, kas tos vilka, bija izkāmējuši līdz beidzamajam. Viņu smailie krusti bija nodīrāti nemitīgiem pātagu sitieniem, sarkanajās brūcēs rēgojās sārti kauli ar vietvietām pielipušiem spalvas kušķiem. Zirgi vilka ratus krākdami, tā piespiezdamies, ka putām nošķiestās mutes tikko neskāra dubļus. Dažbrīd kāda ķēve apstājās, nevarīgi piepūzdama iekritušos, kaulainos sānus, nokārdama aiz vājuma lielo galvu. Pātagas sitiens ar varu trieca viņu tālāk, un lopiņš, pagāzies sākumā uz vienu, tad otru pusi, rāvās uz priekšu un gāja. Līdzās kustējās ievainotie, no visām pusēm ķerdamies pie ratu maļam.

—    Kura pulka? — jautāja sotņas komandieris, izraudzījies labsirdīgāku seju.

—    Turkestānas korpusa, Trešās divīzijas.

—    Vai šodien ievainots?

Zaldāts neatbildēdams novērsās. Sotņa nogriezās no ce]a un devās uz mežu, kuru varēja redzēt pusversts atstatumā. Aiz tās smagā kājnieku solī stampāja no sādžas iznākušās 318. Cernojaras pulka rotas. Tālumā pie lietus izbalinātās duļķainās debess kā nekustīgs, dzeltenpelēks traips karājās piesiets vācu aerostats.

—    Skatiet, brāļi; kāds ērms karājas!

Kā desa.

—    Viņš no turienes redz, nolādētais, kā karapulki pārvietojas.

—    Un tu domāji — velti uzdzinies tik augstu?

tAi, viņš ir tālu!

—    Vai nu tuvu? Ar šāviņu — ir tad, kazi, nevarēs sniegt.

Mežā kazakus panāca pirmā černojariešu rota. Līdz vakaram viņi mīdījās zem slapjajām priedēm, tiem tecēja aiz apkakles ūdens, pa muguru tekāja trīsas: uguni kurt neļāva, to arī būtu bijis grūti iekurināt lietus laikā. Tikai pirms mijkrēšļa viņus ieveda ejā. Nedziļais grāvis, kas mazliet pārsniedza cilvēka augumu, bija ūdens pietecējis līdz ceļiem. No tā plūda dūņu, satrunējušu skuju smaka un salda, samtaini maiga lietus smarža. Kazaki, sacēluši šineļu malas, nolaidās tupus, pīpēja, risināja pelēku sarunas pavedienu, kas bieži pārtrūka. Otrais vads, sadalījis pirms gājuma izsniegto mahorkas devu, grāvja līkumā pulcējās ap vada apakšvirsnieku. Tas sēdēja uz pamesta stieples veltņa un stāstīja par pagājušajā pirmdienā kritušo ģenerāli Kopilovski, kura brigādē viņš kalpojis vēl miera laikā. Viņš nedabūja nobeigt, jo vada virsnieks uzsauca: — Pie šautenēm! — un kazaki traucās kājās; apdedzinādami pirkstus, kāri nobeidza iepīpēto smēķi. No ejām sotņa atkal iznāca tumstošajā priežu silā. Gāja, cits citu uzmundrinādami ar jokiem. Kāds svilpoja.

Nelielā izcirtumā viņi uzdūrās garai līķu rindai. Tie gulēja cieši kopā, plecu pie pleca, daždažādās pozās, kas daudziem bija nepieklājīgas un šausmīgas. Turpat staigāja zaldāts ar šauteni un gāzmasku, kas karājās sānos pie jostas. Mitrā zeme ap miroņiem bija stipri izdangāta, redzamas daudzu kāju pēdas, zālē dziļas riteņu grambas, Sotņa gāja dažu soļu atstatumā no līķiem. No tiem jau plūda smaga, iesaldena trūdu smaka. Sotņas komandieris apstādināja kazakus un līdz ar vadu virsniekiem piegāja pie zaldāta. Viņi par kaut ko sarunājās. Pa to laiku kazaki, izjaukdami rindas, virzījās tuvāk miroņiem, noņemdami cepures, vērodami kritušos ar tām slepenajām drausmu trīsām un to instinktīvo ziņkāri, kas rodas katram dzīvam cilvēkam pret mirušā noslēpumu. Visi kritušie bija virsnieki. Kazaki saskaitīja četrdesmit septiņus. Lielākā daļa no tiem bija jauni — 20 līdz 25 gadu vecumā, tikai pats malējais labajā pusē ar štābkapteiņa uzplečiem bija padzīvojis vīrs. Pāri viņa plaši atvērtajai mutei, kurā slēpās mēmās pēdējā kliedziena atskaņas, gurdi slīga biezas, melnas ūsas, platās uzacis nāves balsinātajā sejā bija drūmi savilktas. Dažiem miroņiem bija mugurā dubļiem aptraipīts ādas frencis, pārējiem — šinelis. Diviem vai trim nebija cepures. Sevišķi ilgi kazaki skatījās vienā vēl pēc nāves skaistā poručika stāvā. Tas gulēja uz muguras, viņa kreisā roka bija cieši piespiesta pie krūtīm, labajā, kas bija atmesta sāņus, uz visiem laikiem sastindzis nagana spals. Naganu, redzams, kāds raudzījis izņemt, — dzeltenā, platā rokas plauksta bija baltās skrambās, bet tērauds rokai bija kā piesalis, — nekādi izraut. No gaišmatainās, cirtainās galvas nokritusi cepure, seja it kā mīlinādamās piekļāvusies ar vaigu pie zemes, un jau iezilgani oranžas lūpas sašķiebušās sēri kā neizpratnē. Viņa labās puses kaimiņš gulēja uz mutes, šinelis ar noplēstu jostu uz muguras savilcies čupā, tā ka redzamas spēcīgās, muskuļotās kājas aizsargkrāsas biksēs un īsos hromādas zābakos ar greizi nomītiem papēžiem. Tam nebija cepures, nebija arī galvaskausa virsas, ko gludi nogriezusi šāviņa šķemba; tukšajā galvaskausā, ko ieskāva slapjo matu šķipsnas, blāzmoja sārts ūdens, — to ielējis lietus. Aiz viņa atpogātā frencī un saplosītā kreklā gulēja drukns, neliela auguma cilvēks bez sejas; uz kailajām krūtīm greizi dusēja apakšžoklis, un zemāk par matiem balsnīja šaura pieres strēmele ar apsvilinātu, caurulītēs saritinātu ādu, vidū starp žokli un pieres augšmalu — kaulu drumslas,

melnsarkana, šķidra biezputra. Tālāk — nevīžīgi čupā samesti locekļu gabali, šineļu skrandas, izplosīta, sašķaidīta kāja galvas vietā; un vēl tālāk — gluži zēns, pilnīgām lūpām un pusaudža sejas ovālu; krūtīs brāzusies ložmetēja strūkla, četrās vietās šinelī caurumi, no plaisām rēgojās apsvilinātas pūkas.

—   Tas… ko tas piesauca nāves stundā? Vai māti? — stostīdamies, zobiem klabot, jautāja Ivans Aleksejevičs un, strauji pagriezies, aizgāja kā akls.

Kazaki steigšus devās projām, mezdami krustus un neskatīdamies atpakaļ. Un pēc tam ilgi cieta klusu, virzīdamies uz priekšu pa šauriem meža klajumiņiem, steigdamies aizbēgt no redzētā atceres. Sotņu apturēja pie ciešas tukšu, pamestu zemnīcu virknes. Virsnieki iegāja vienā no zemnīcām kopā ar raitnieku, kas bija atauļojis no Cernojaras pulka štāba; tikai tagad bakurētainais Afoņka Ozerovs, sagrābdams Ivana Aleksejeviča roku, čukstēdams teica!

—    Tas zēniņš… pēdējais… laikam savā mūžā nav skūpstījis sievieti… Un nu nobendēts, kā tas ir?

—    Kur tad tie tā nomušīti? — iejaucās Zahars Koroļovs.

—    Gājuši uzbrukumā. Tā stāstīja zaldāts, kas apsargā miroņus, — brītiņu klusējis, atbildēja Borščovs.

Kazaki stāvēja «brīvi». Pāri mežam biezēja tumsa. Vējš trenkāja mākoņus un, tos plosīdams, atsedza violetās tālo zvaigžņu oglītes.

Pa to laiku tai zemnīcā, kur bija sagājuši sotņas virsnieki, komandieris, atlaidis raitnieku, atplēsa aploksni un, sveces gala gaismā iepazinies ar raksta saturu, lasīja;

3. oktobri, gaismai austot, vācieši, smacīgās gāzes lietodami, noindēja trīs 256. pulka bataljonus un ieņēma mūsu ierakumu pirmo līniju. Pavēlu jums aizvirzīties līdz * otrajai ierakuma linijai un, uzturot sakarus ar 318. Cernojaras pulka pirmo bataljonu, ieņemt otrās līnijas iecirkni, lai jau šonakt izsistu pretinieku no pirmās līnijas. Jūsu labajā flangā būs divas otrā bataljona rotas un 3. grenadieru divīzijas Fanagorijas pulka bataljons.

Stāvokli apsprieduši un pa papirosam izpīpējuši, virsnieki šķīrās. Sotņa sāka virzīties tālāk.

Kamēr kazaki atpūtās pie zemnīcām, viņiem bija aizsteidzies priekšā pirmais černojāriešu bataljons, pieiedams

pie Stohodas tilta. Tiltu apsargāja viena grenadieru pulka stipra ložmetējnieku nodaļa. Feldfēbelis paskaidroja bataljona komandierim apstākļus, un bataljons, pārgājis pāri tiltam, sadalījās: divas rotas devās pa labi, viena — pa kreisi, pēdējā līdz ar bataljona komandieri palika rezervē. Rotas gāja, izveidojušas ķēdi. Retais mežs bija izvagots. Zaldāti devās uz priekšu, uzmanīgi taustīdami zemi zem kājām, dažbrīd kāds klupa un pusbalsī nešpetni lādējās. Labā flanga malējā rotā Kāravkalpiņš soļoja sestais no beigām. Pēc komandas «gatavoties!» viņš norīkoja šauteni kaujas stāvoklī, gāja, izstiepis to uz priekšu, skrambādams ar durkļa galu krūmus un priežu stumbrus. Viņam garām gar ķēdi aizgāja divi virsnieki; viņi sarunājās klusinātās balsīs. Rotas komandiera tumīgais, nobriedušais baritons sūrojās:

—   Man sāk asiņot senā brūce. Velns lai parauj to celmiņu! Saprotiet, Ivan Ivanovič, šai tumsā uzdūros celmam un sadauzīju kāju. Tagad brūce sāk asiņot, un es tlevaru paiet, vajadzēs griezties atpakaļ, — rotas komandiera baritons brītiņu apklusa un attālinoties skanēja vēl klusāk. — Jums jāuzņemas komandēt pirmo pusrotu, Bogdanovs komandēs otro, bet es.., goda vārds, nevaru. Esmu spiests griezties atpakaļ.

Viņam atbildot, čerkstoši ierējās praporščika Beļikova tenoriņš:

—    Brīnums gan! Tiklīdz jāiet kaujā, jums tūliņ asiņo vecās brūces.

—    Es palūgšu jūs klusēt, praporščika kungs! — rotas komandieris pacēla balsi augstāk.

—    Lūdzu, beidziet! Varat griezties atpakaļ!

Savos un citu soļos klausīdamies, Kāravkalpiņš izdzirda aiz muguras steidzīgi lūstam zarus, noģida: rotas komandieris dodas atpakaļ. Un pēc brītiņa Beļikovs, iedams kopā ar feldfēbeli uz rotas kreiso spārnu, murmināja:

—    …Bendesmaisi, saož! Tiklīdz nopietna kauja, viņi sasirgst vai arī viņiem sāk asiņot vecās brūces. Bet tu, jaunizceptais, ņem un vadi pusrotu… Maitas! Es gan tādus … zaldātos …

Balsis pēkšņi apklusa, un Kāravkalpiņš dzirdēja tikai pats savu soļu mitros šļakstus un džinkstošas skaņas ausīs.

—   Ei, sābrītl — kāds aizsmakušā čukstā ierunājās kreisajā pusē.

—    Nu?

—    Vai ej?

—        E-eju, — atbildēja Kāravkalpiņš klupdams, atmuguriski iešļūkdams bedrē ar ūdeni.

—    Tumšs gan: .. — dzirdēja sakām kreisajā pusē.

Brītiņu viņi gāja, cits citu neredzēdami, tad negaidot

atskanēja tā pati aizsmakusi balss Kāravkalpiņam pie pašas auss:

—    Iesim līdzās! Nebūs tik baigi…

Atkal viņi klusēja, cilādami izmirkušos zābakus pa slapjo zemi. Dilstošais, plankumainais mēness pēkšņi izrāvās no mākoņu vāla, dažus mirkļus, dzeltenzvīņaini mirdzēdams, nira kā karūsa plūstošajos mākoņu viļņos un, izkļuvis skaidrumā, raidīja lejup krēslainu gaismu; fosforiski iemirdzējās slapjās priežu skujas, — šķita, gaismā tās stiprāk smaržo, sīvāk izdveš aukstumu mitrā zeme. Kāravkalpiņš paskatījās uz kaimiņu. Tas pēkšņi apstājās, pašķieba galvu, it kā triecienu dabūjis, un atplēta muti,

—    Skaties! — viņš izdvesa.

Trīs soļus no viņiem pie priedes, plaši izpletis kājas, stāvēja cilvēks.

—         Cil-vēks, — sacīja vai tikai gribēja sacīt Kāravkalpiņš.

—         Kas tu tāds? — pēkšņi piesviezdams pie pleca šauteni, sauca Kāravkalpiņam blakus ejošais zaldāts. — Kas tu? Šaušu! …

Zem priedes stāvošais neatbildēja. Viņa galva bija nokārusies uz sāniem kā saulenes vācele.

—        Viņš guļ! — ieķiķinājās Kāravkalpiņš un nodrebēdams, sevi piespiedu smiekliem drošinādams, devās uz priekšu.

Viņi piegāja pie stāvētāja. Kāravkalpiņš skatījās, kaklu izstiepis. Viņa biedrs ar laidi skāra nekustīgo, pelēko stāvu.

—         Ei, tu, penzieti! Vai guli! Sābri!,.. — viņš zobodamies sacīja. — Vai tu ē-ē-rms? … — balss aizcirtās.

*— Mironis! — viņš iekliedzās atkāpdamies.

Kāravkalpiņš, zobus klabinādams, atlēca atpakaļ, un tai vietā, kur pirms mirkļa bija atradušās viņa kājas, kā nocirsts koks nozvēlās zem priedes stāvošais cilvēks. Viņi pagrieza to ar seju uz augšu un tikai tagad nojauta, ka zem priedes atradis sev pēdējo patvērumu viens no 256. kājnieku pulka trīs bataljonu zaldātiem, kas, gāzu saindēts, bēdzis no nāves, kuru nesis līdz savās plaušās. Garš, plecīgs puisis, — te nu viņš gulēja, brīvi atmetis

galvu, krītot ar lipīgiem dubļiem notrieptu seju, gāzes izēstām, šķidrām acīm; no sakostiem zobiem kā melna, spīdīga galoda karājās ārā piepampusi, gaļīga mēle.

—    Iesim. Iesim, dieva dēļ! Lai viņš guļ, — čukstēja biedrs, raustīdams Kāravkalpiņu aiz rokas.

Viņi sāk iet un tūliņ uzdūrās otram līķim. Miroņus redzēja arvien biežāk. Vairākās vietās noindētie gulēja kaudzītēs, daži bija sastinguši tupus, citi rāpus — it kā zāli ēzdami, un viens pie pašas sakaru ejas uz otro ierakumu līniju gulēja, savilcies čokurā, iegrūdis sāpēs sakosto roku mutē.

Kāravkalpiņš un viņam piebiedrojies zaldāts skriešus panāca uz priekšu aizgājušo ķēdi; tikuši tai garām, soļoja līdzās. Viņi kopā ielēca tumšā ierakumu grāvī, kas līču loču aizvirzījās tumsā, un nošķīrās katrs uz savu pusi.

—    Jāpačamda pa zemnīcām. Varbūt palicis, ko iekost, — biedrs nedroši ieteica Kāravkalpiņam.

—    Iesim.

—    Tu — pa labi, es — pa kreisi. Kamēr mūsējie pienāks, būsim izpētījuši.

Kāravkalpiņš uzrāva sērkociņu, spēra kāju atvērtajās pirmās zemnīcas durvīs un izlidoja no tās kā atsperes sviests: zemnīcā viens pār otru krusteniski gulēja divi līķi. Viņš izmeklēja bez panākumiem trīs zemnīcas, atgrūda durvis ceturtajai un tikko nepakrita no sveša sauciena, kas nošķinda kā metāls;

—     Wer ist das?*

Kāravkalpiņam karstums izskrēja caur kauliem, uti viņš atsprāga atpakaļ.

—    Das bist du, Otto? Weshalb bist du so spāt gekotnmen?** — jautāja vācietis, iznākdams no zemnīcas, un, laiski pakustinot plecu, sakārtoja mugurā uzmesto šineli.

—    Rokas! Rokas augšā! Padodies! — aizsmakušā balsī iesaucās Kāravkalpiņš un salīka kā pēc komandas «kaujā!».

Vācietis, no brīnumiem gluži mēms, gausi izstiepa rokas un pagriezās sāniski, mulsām acīm skatīdamies uz asi mirdzošo durkļa galu, kas bija vērsts pret_ viņu. Šinelis nokrita viņam no pleciem, padusēs krokojās pelēkzaļajs formas tērps ar vienrindas pogām, augšup paceltās, lielās darba rokas trīcēja, un pirksti rosījās, it kā slīdēdami pa

* Kas tur ir? (V ā c.)

385

** Vai tu tas esi, Oto? Kāpēc tu nāc tik vēlu? (Vāc.)

13 501

neredzamiem klavieru taustiņiem. Kāravkalpiņš stāvēja nekustēdamies, vērodams garo, drukno vācieša augumu, tērpa metāla pogas, sānos sašūtos, īsos zābakus, mazliet uz sāniem nošķiebto cepuri bez naga. Pēc tam viņš nez kā uzreiz it kā pārvērtās, sagrīļojās, it kā viņu purinātu laukā no neērtā šineļa, izgrūda ērmīgu rīkles skaņu — ne gluži kāsu, ne arī šņukstu un spēra soli uz vācieša pusi.

—    Bēdz! — viņš teica tukšā, aizlauztā balsī. — Bēdz, vācieti! Man nav uz tevi ļauna prāta, Es nešaušu.

Viņš pieslēja šauteni pie ierakuma sienas, izstiepās, paceldamies pirkstgalos, un saņēma vācieša labo roku. Viņa noteiktās kustības uzvarēja gūstekni; tas nolaida roku, vērīgi klausīdamies dīvainajās svešās balss intonācijās.

Kāravkalpiņš nešaubīdamies sniedza viņam savu cieto, divdesmit gadu darbā sačervelējušo roku, paspieda aukstos, nekustīgos vācieša pirkstus un pacēla delnu; uz šās mazās un dzeltenās, brūniem senāko tulznu puniņiem izraibinātās delnas slīga dilstošā mēness staru ceriņkrāsas ziedlapiņas.

—    Es esmu strādnieks, — teica Kāravkalpiņš, drebēdams kā salā. — Par ko lai tevi nokauju? Bēdz! — Un viņš vieglītēm pagrūda vācieti ar labo roku pie pleca, rādīdams uz melno meža dumbraini. — Bēdz, muļķi, jo mūsējie drīz būs klāt…

Vācietis tikai skatījās uz atvēzto Kāravkalpiņa roku, sasprindzis skatījās, mazliet paliecies uz priekšu, minēdams, kāds saturs slēpjas nesaprotamajos vārdos. Tas ilga pāris mirkļus: viņa acis sastapās ar Kāravkalpiņa acīm, un vācieša skatiens pēkšņi ietrīcējās līksmā smaidā. Atkāpies soli atpakaļ, vācietis plašā vēzienā izstiepa rokas uz priekšu, stipri saspieda Kāravkalpiņa plaukstas, kratīja tās, laistīdamies uztrauktā smaidā un noliecās, vērdamies Kāravkalpiņam acīs.

„ — Du entlasst tnich?… 0, jetzt hab ich verstanden! Du bist ein russischer Arbeiter? Sozial-Demokrat, wie ich? So? 0! 0! Das ist wie itn Traum… Mein Bruder, wie kann ich vergessen? Ich finde keine Worte… Nur du bist ein wunderbarer vuagender Junge.., Ich .. .[12]

Burbuļojošos svešās valodas vārdu plūdos Kāravkalpiņš uztvēra tikai vienu pazīstamu, kas jautāja: — Sociāldemokrāts?

—     Nu jā, es esmu sociāldemokrāts. Bet tu bēdz,.. Sveiks, brālīt! Ķepu gan dod!

Ar nojautu viens otru sapratuši, viņi raudzījās viens otram acīs — garais, staltais bavārietis un mazais krievu zaldāts. Bavārietis čukstēja:

—     Iri deri zukūnftigeti Ķlassetikampfen werden wir in denselberi Schutzengraben sein, nicht wahr, Genosse?[13] — un kā liels, pelēks zvērs uzlēca uz uzbēruma.

Mežā iešļakstējās tuvojošās ķēdes soļi. Priekšā gāja čehu izlūku komanda ar savu virsnieku. Tie tikko nenošāva no zemnīcas iznākušu zaldātu, kas tur bija meklējis ēdamo.

—     Savējais! Vai neredzi… kad tevi nelabais! … — tas izbijies iekliedzās, redzēdams uz sevi vērsto melno šautenes stobra actiņu.

—     Te ir savējie, — viņš atkārtoja, kā bērnu piespiezdams pie krūtīm melnu maizes donu.

Apakšvirsnieks, pazinis Kāravkaīpiņu, pārlēca pāri ierakumam un sirdīgi grūda ar laidi Kāravkalpiņam mugurā,.

—    Sacirtīšu gabalos! Asini no deguna! Kur tu biji?

Kāravkalpiņš gāja atslābis, kā spēku zaudējis, pat sitienam nebija uz viņu pienācīgās ietekmes. Sagrīļojies viņš pārsteidza apakšvirsnieku ar sev neraksturīgu, labsirdīgu atbildi:

—    Gāju citiem pa priekšu. Bet tu nekaujies.

—      Un tu nevazājies apkārt kā suņa aste! Brīžam viņš paliek atpakaļ, brīžam aiziet uz priekšu. Vai dienestu nezini? Pirmo gadu esi, vai? — Brīdi klusējis, jautāja: — Vai tabaciņa ir?

—    Tikai savandīta.

—    Iebirdini.

Apakšvirsnieks aizsmēķēja un aizgāja uz vada beigām.

13*

387

Pirms pašas gaismiņas čehu izlūki uzdūrās taisni virsū vācu novērošanas punktam. Vācieši pāršķēla klusumu ar zalvi. Pēc vienādiem pārtraukumiem tie izšāva vēl divas zalves. Virs ierakumiem uzlidoja sarkana raķete, ieskanējās balsis; gaisā vēl nepaguva nodzist sarkanās raķetes dzirkstis, kad no vācu puses iesākās artilērijas apšaude.

Bum! Bum! — un pakaļ pirmajiem dobjajiem triecieniem vēl divi: bum! bum!

Kle-kle-kle-kle-vzzi-i-i! — sāka pieaugošā spēkā klukstēt šāviņi, kā ar svārpstu urbdami gaisu, zvarkšķot tie lidoja pāri pirmās pusrotas zaldātu galvām; klusuma mirklis — tad tālu, pie Stohodas upes pārceltuves, nes atvieglojumu sprādzienu troksnis: bah! … bah!…

Ķēde, kas gāja četrdesmit asu aiz čehu izlūkiem, pēc pirmās zalves nolikās guļus. Raķete uzmeta sarkanu atblāzmu; tās gaismā Kāravkalpiņš redzēja, ka zaldāti kā skudras ložņā starp krūmiem un kokiem, vairs nenicinādami dubļaino zemi, bet pieļaudamies tai, meklēdami aizsardzību. Vīri spiedās pie katras grambiņas, līda aiz katras visniecīgākās zemes garozas krokas, bāza galvu katrā bedrītē. Un tomēr, kad kā maija lietus sāka strauji šļākt un striegt pa mežu tarkšķošā ložmetēju uguns, — viņi neizturēja: līda atpakaļ, cik spēdami ievilkuši galvu plecos, kā kāpuri pielipa pie zemes, virzījās, nelocīdami ne kājas, ne rokas, līda kā čūskas, atstādami dubļos sava auguma pēdas… Daži uzlēca kājās un skrēja. Pa mežu, skujas braucīdamas, priedes skrambādarnas, ar odzes šņākoņu zemē ierakdamās, lēkāja un šmakstēdamas plīsa sprāgstlodes.

Pirmajā pusrotā trūka septiņpadsmit vīru, kad tā atgriezās pie otrās ierakumu līnijas. Netālu pārkārtojās sevišķās sotņas kazaki. Tie bija gājuši pa labi no pirmās pusrotas, gājuši uzmanīgi un varbūt negaidot būtu pārsteiguši vāciešus, iepriekš nogalinot sargkareivjus, bet, kad atskanēja zalve uz čehu izlūkiem, vācieši satraucās visos iecirkņos. Bez mērķa šaudami, tie nonāvēja divus kazakus, ievainoja vienu. Kazaki bija atnesuši līdz ievainoto un nošautos un pārkārtodamies sarunājās:

—    Vajag apglabāt savējos.

—    Apglabās bez mums.

, — Te jādomā par dzīvajiem, bet mirušajiem maz vajag-

No pulka štaba pusstundu vēlāk pienaca rīkojums: «Pēc artilērijas sagatavošanas uguns pavēlu bataljonam kopā ar sevišķo kazaku sotņu uzbrukt ienaidniekam un to izsist no pirmās ierakumu līnijas.»

Pašķidra sagatavošanās ilga līdz divpadsmitiem dienā. Kazaki un zaldāti, nostādījuši sardzes posteņus, atpūtās zemnīcās. Pusdienā devās uzbrukumā. Pa kreisi, galvenajā iecirknī, dunēja kanonāde, — tur no jauna uzbruka.

Pašā labā flanga galā bija Aizbaikāla kazaki, no tiem pa kreisi Cernojaras pulks ar sevišķo kazaku sotņu, aiz i lem Fanagorijas grenadieru pulks, tālāk Čembaras Buguļuiinas 208. kājnieku, 211. kājnieku, Pavlogradas un Vengrovas pulki; 53. divīzijas pulki izvērsa uzbrukumu centrā; visu kreiso flangu ietvēra 2. Turkestānas strēlnieku divīzija. Dunēja visā iecirkni, — krievi visur uzbruka.

Sotņa gāja paretā ķēdē. Tās kreisais spārns saskārās ar černojariešu labo spārnu. Tikko parādījās uzbēruma augša, vācieši atklāja viesujuguni. Sotņa pārskrēja bez kliedziena; gūlās, iztukšoja šauteņu magazīnas un skrēja atkal. Galīgi iegula piecdesmit soļu no ierakumiem. Šāva, nepaceļot galvu. Vācieši visā ierakumu līnijā bija uzcēluši aizsprostus ar stiepļu tīklu. Divas granātas, ko svieda Afoņka Ozerovs, sprāga, atlēkdamas no tīkla. Viņš mazliet paslējās uz augšu, grasījās sviest trešo, bet lode ieurbās viņam zem kreisā pleca, iznāca ārā pie krustiem. Ivans Aleksejevičs, gulēdams netālu, redzēja, kā Afoņka sīki notirina kājas un paliek mierā. Nošāva Prohoru Samili — vienroča Aļoškas brāli; trešais krita bijušais atarnans Manickovs, un tūliņ pēc tam lode ķēra Samiļu klibo, cekulaino kaimiņu — Jevlantiju Kaļiņinu.

Pusstundas laikā no otrā vada zaudēja dzīvību astoņi vīri. Nošāva jesaulu sotņas komandieri, divus vada virsniekus, un sotņa bez komandas līda atpakaļ, Tikuši ārpus uguns līnijas, kazaki sanāca bariņā, — trūka puses no visiem. Atkāpās arī černojarieši. Pirmajā bataljonā zaudējums bija vēl lielāks, tomēr no pulka štāba — pavēle: «Nekavējoties atjaunot uzbrukumu, katrā ziņā izsist pretinieku no pirmās ierakumu līnijas. No izejas stāvokļa atjaunojuma atkarīgas operācijas galīgās sekmes visā līnijā.»

Sotņa izrisa izklaidu ķēdē. Viņi devās atkal uz priekšu. Niknajā vāciešu ugunī iegula simt soļu no ierakumiem. Atkal sāka kust vienības, un prātu zaudējušie vīri ieauga zemē, gulēja, neceldami augšā galvu, nekustēdamies, nāves drausmu pieveikti.

Uz vakara pusi černojariešu otrā pusrota sadrebējās un sāka bēgt. Līdz kazakiem atlidoja sauciens «apieti!». Tie trūkās kājās, brāzās atpakaļ, lauzdami krūmus, klupdami, zaudēdami ieročus. Drošā vietā noskrējis, Ivans Aleksejevičs pakrita zem šāviņa nolauztas priedes, atvilka elpu un tad ieraudzīja pie viņa nākam Gavrilu Ļihovidovu. Tas nāca, mētādams kājas kā piedzēris, nolaidis acis, ar vienu roku kaut ko ķerstīja gaisā, ar otru it kā slaucīja no vaiga neredzamu zirnekļa tīklu. Viņam nebija ne šautenes, ne zobena, pār acīm zemu slīga taisni, no sviedriem slapji, tumšrudi mati. Apgājis apkārt izcirtumam, viņš pienāca pie Ivana Aleksejeviča. Apstājās un iedūra zemē slīpo, nenotverami klīstošo skatienu. Kājas viņam ceļos sīki drebēja, ļodzījās, un Ivanam Aleksejevičam šķita, ka Ļihovidovs pietupstas it kā tādēļ, lai uzlidotu gaisā.

_ — Nu … redzi, kā … — Ivans Aleksejevičs iesāka, pūlēdamies kaut ko pateikt, bet Ļihovidovam seja krampjaini noraustījās.

—    Mierāl — viņš uzsauca un aptupās, izplezdams pirkstus, bailīgi skatīdamies apkārt. — Klausies! Es tūliņ uzdziedāšu. Dieva putniņš atskrēja pie pūces, saka:

Nu teic, manu pūcīt, Mīlulīt, teic — Kas lielāks par tevi, Kas pārāks?

Ērglis, rau — valdinieks, Klija — tas ir majors, Lijas putns — jesauls, Ūbeles ir urālieši, Dūjas — atarnaniešl, Mežbaloži — llnijieši, Melnie strazdi — kalmiki, Kovārņi ir čigāni, Žagatas ir muižnieki, Pelēkplles — kājnieki, Stepju zosis — moldāvietes…

—    Pagaidi! — Ivans Aleksejevičs nobāla. — Ļihovidov, kas ar tevi notiek? … Vai esi sasirdzis? Ko?

—    Netraucē! — tas piesarka un, atkal izstiepis zilās lūpas neprātīgā smīnā, turpināja tai pašā baigajā rečita-

tīvā:

, Stepju zosis — moldāvietes,

Lielās sīgas — muļķa člgas, Dumpji — lieli lumpji, Krauķi — artilērija, Kraukļi — tie ir velna jaukļi, Zivju dzeņi — vijolnieki…

Ivans Aleksejevičs trūkās kājās;

—    Iesim, iesim pie savējiem, citādi mūs sagūstīs vācieši! Vai dzirdi?

Izrāvis roku, steigdamies, siltam siekalam no lupām šķīstot, Ļihovidovs kliedza tālāk:

Lakstīgalas — muzikanti, Bezdelīgas — lielmanišas, Melnvēdere — plikvēdere, Zīlīte — kasiere, Zvirbulis — desmitnieks…

Un, negaidot aprāvis balsi, viņš sāka dziedāt gaudeni gārdzoši. Nevis dziesma, bet pieaugošs vilka kauciens lauzās no viņa plaši atņirgtās mutes. Uz asajiem, ilkņveidīgajiem zobiem lāsmoja perlamutra krāsas siekalas. Ivans Aleksejevičs ar šausmām vērās nesenā biedra ārprātīgi pārgrieztajās acīs, viņa galvā ar cieši pieglaustajiem matierņ un vaska krāsas ausīm. Ļihovidovs jau kauca niknā aizrautībā:

Slava dārd bez apstājas, Tālu mēs aiz Donavas Grāvām turku sultānu, Brīvojām daudz kristiešu. Mēs tur kalnus glaudījām, Lidojot kā siseņi. Mēs tur šaudīt šaudījām, Visi Donas kazaki. Jūsu sievas, titarmātes, Mēs kā vistas noplūksim. Jūsu bērnus, puņķu vāles, Visus gūstā saņemsim.

s— Martin! Martin, nāc pie manis! — sauca Ivans Aleksejevičs, ieraudzījis pa izcirtumu klibojam Martinu Saraili.

Tas pienāca, atbalstīdamies uz šautenes.

— Palīdzi man viņu aizvest. Vai redzi? — Ivans Aleksejevičs ar acīm rādīja uz ārprātīgo. — Nokļuvis pie spala. Asinis galvā saplūdušas.

Samilis apsēja ievainoto kāju ar apakškreklam noplēstu piedurkni; Ļihovidovā neskatīdamies, paņēma viņu zem rokas vienā pusē, Ivans Aleksejevičs otrā, un viņi sāka iet.

Mēs tur kalnus glaudījām, Lidojot kā siseņi… —-

nu jau klusāk izkliedza Ļihovidovs. Samilis, sāpīgi raukdams pieri, viņu lūdza:

— Netrokšņo nu vairs! Dieva deļ, netrokšņo! Tagad esi izlidojies, cik tīk. Paliec nu mierā!

Jūsu sievas, titarmātes, Mēs kā vistas noplūksim…

Ārprātīgais rāvās kazakiem ārā no rokām, nerima dziedāt un tikai paretam spieda ar plaukstām deniņus, grieza zobus un, apakšžoklim drebot, grozīja savu kvēlās ārprāta elpas apsvilināto galvu,

IV

Kādas četrdesmit verstis lejāk gar Stohodu norisa kaujas. Divas nedē as neapklusdama elsa vienlaida lielgabalu dunoņa, naktis tālo, violeto debesi raibināja prožektoru staru atspulgi, tie mirdzēja kā varavīkšņaini blāvas rūsas blāzmas, samirkšķinājās savā starpā, iedvesa neizskaidrojamas baismas tiem, kas no šejienes vēroja kara plandus un liesmas.

Purvainā un nemīlīgā apvidū bija novietojies 12. kazaku pulks. Dienu paretam viņi pašaudīja uz austriešiem, kas skraidīja pa seklajiem ierakumiem, nakti, purva aizsargāti, gulēja vai spēlēja kārtis; tikai sargkareivji vēroja baigos oranžkrāsas gaismas uzliesmojumus tur, kur risinājās kaujas.

Kādā saltā naktī, kad tālie atspulgi jo spilgti svītrināja debesis, Grigorijs Meļehovs iznāca no zemnīcas, nokļuva pa sakaru eju līdz mežam, kas kā sirmi sari pacēlās aiz ierakumiem uz neliela uzkalna melnā paura, un atlaidās uz ērtās, smaržīgās zemes. Zemnīcā bija piepīpēts, smirdēja, brūni tabakas dūmi kā bārkstains galdauts karājās pār galdiņu, ap kuru sita kārtis savi astoņi kazaki, bet mežā, uzkalna galā, kā no garām lidojoša neredzama pu"tna spārniem plūst liega vēsma; neizprotami skumju smaržu dveš salnas kostā zāle. Pār šāviņu kroplīgi apcirpto mežu blīv tumsa, pie debesīm gail dūmainais Sietiņa sārts. Greizie Rati guļ iesāņus no Putnu Ceļa kā apgāzies pajūgs ar slīpi uzslietu dīseli, tikai ziemeļos vienmērīgā, mirdzošā gaismā zaigo Polārzvaigzne.

Grigorijs, acis piemiedzis, raudzījās tajā, un no ledainā zvaigznes spīduma, kas gan nebija spilgts, bet asi durstīja acis, viņam zem skropstām sariesās tikpat saltas asaras.

Te, uzkalnā guļot, viņam nez kāpēc ienāca prātā tā nakts, kad viņš gāja no Ņižņejablonskas ciemata uz Jagodnaju pie Aksiņjas; griezīgās sāpēs ienāca prātā ari viņa. Atmiņa veidoja neskaidrus, laika gaitā padzisušus bezgala dārgos un svešos sejas vaibstus. Sirdij piepeši straujak iepukstoties, viņš pūlējās šo seju atsaukt atmiņā tādu, kādu to redzēja pēdējo reizi, sāpju izķēmotu, ar tumšsarkanu pātagas svītru vaigā, bet atmiņa stūrgalvīgi rādīja citu seju, mazliet uz sāniem noliektu, uzvaras priekā smaidošu. Rau, viņa pagriež galvu tik draiski un mīļi, dzeļ ar augšup vērsto kvēli melno acu skatienu, kaut ko neizteicami maigu un dedzīgu čukst netikli alkās, sarkanās lūpas, un tad skatiens gausi aizslīd, seja novēršas, uz melnīgsnējā kakla divas lielas, kuplas cirtas… viņam kādreiz tik ļoti patika tās skūpstīt…

Grigorijs nodreb. Viņam šķiet, ka vienu mirkli sajutis Aksiņjas matu reibinošo, vismaigo smaržu; viņš, atmetis galvu, izpleš nāsis, bet,,. nē! Tā ir kritušo lapu smarža, kas viņu satraukusi. Dziest, izplūst Aksiņjas sejas apveids. Grigorijs aizver acis, noliek delnas uz grumbuļainās zemes un ilgi, acis nemirkšķinādams, skatās, kā aiz nolauztas priedes debess malā kā zils, grezns tauriņš nekustīgā lidojumā trīs Polārzvaigzne.

Atsevišķas nesakarīgu atmiņu skambas aizēnoja Grigorijam Aksiņjas tēlu. Viņš atcerējās tās nedēļas, ko pavadīja Tatāru ciematā savā ģimenē, kad bija sarāvis sakarus ar Aksiņju; naktīs — kārie, nevaldāmie Natālijas glāsti, ar kuriem viņa gribēja it kā atmaksāt par savu senāko jaunavīgo dzestrumu; pa dienu — uzmanīga, gandrīz glaimīga ģimenes izturēšanās, pagodinājumi, ko ciemata ļaudis parādīja savam pirmajam Jura krusta kavalierim. Grigorijs visur, pat ģimenē, uztvēra sāņus uzmestus, izbrīna un godbijības pilnus skatienus, — viņu aplūkoja tā, it kā neticētu, ka viņš ir tas pats Grigorijs, kas senāk bija tik patvaļīgs un jautrs puisis. Ar viņu kā ar sev līdzīgu runājās koplaukumā veči, satiekoties uz viņa sveicinājumu noņēma cepuri, meičas un sievas neslēptā sajūsmā apskatīja brašo, mazliet sakumpušo šinelī tērpto stāvu ar svītrainā lentītē piesprausto krustu. Viņš redzēja, ka ar viņu atklāti lepojas Pantelejs Prokofjevičs, līdzās iedams uz baznīcu vai laukumu. Un visa šī sarežģītā, smalkā glaimu, pagodinājumu un sajūsmas inde pamazām maitāja, izskauda no apziņas tās patiesības sēklu, kuru viņā bija iedēstījis Garanža. Uz fronti Grigorijs aizgāja kā

pavisam cits cilvēks, nekā bija no turienes ieradies. Savējais, kazaciskais, līdz ar mātes pienu iezīstais, visu mūžu lolotais uzvarēja lielo, cilvēcisko patiesību.

— Es zināju, Griška, — atvadoties teica iereibušais Pantelejs Prokofjevičs un uzbudinājumā glaudīja savus suddrabiņelnos matus, — sen jau zināju, ka no tevis iznāks krietns kazaks. Kad biji gadu vecs, es pēc senas kazaku paražas iznesu tevi pagalmā, — vai atceries, vecā? — un uzcēlu zirgam mugurā. Un tu, bendesmaiss, caps — viņam ar roķelēm krēpēs!… Jau tad noģidu, ka no tevis vajag iznākt lietaskokam. Un iznācis.

Kā krietns kazaks Grigorijs aizgāja uz fronti; sirdī nesamierinādamies ar kara nejēdzību, viņš godīgi sargāja savu kazaka slavu …

Tūkstoš deviņi simti piecpadsmitais gads. Maijs. Pie Olhovčikas sādžas spilgti zaļajā līdzenajā pļavā kājnieku ierindā uzbrukumā dodas vācu 13. Dzelzs pulks. Kā cikādes čirkst ložmetēji. Smagnēji tarkšķ balsta ložmetējs krievu rotā, kas iegulusi pie upītes. 12. kazaku pulks pieņem kauju. Grigorijs skrien ķēdē līdz ar savas sotņas kazakiem un, pavērdamies apkārt, redz pie pusdienas debesīm nokaitēto saules ripu un otru tādu pašu upes līcī, kuru ieskauj dzeltencirtaini kārkli. Viņpus upītes, aiz papelēm, slēpjas zirgu uzraugi, bet priekšā — vāciešu ķēde, dzeltenais vara ērgļu mirdzums kaskās. Vējš šūpo zilpelēkos, rūgtenos šāvienu dūmu mākonīšus.

Grigorijs šauj nesteigdamies, tēmē rūpīgi un starp diviem šāvieniem, klausīdamies vada komandiera saucienos, kur jātēmē, pagūst uzmanīgi noraust raibo mārīti, kas uzrāpusies viņam uz karavīra blūzes piedurknes. Pēc tam uzbrukums… Grigorijs ar apkalto laidi notriec zemē garu vācu leitnantu, saņem gūstā trīs vācu kareivjus un, šaudams gaisā pāri viņu galvām, liek tiem teciņus skriet uz upīti.

* Pie Ravas Ruskajas 1915. gada jūlijā viņš ar kazaku vadu atgūst kazaku bateriju, kuru atņēmuši austrieši. Tās pašas kaujas laikā aiziet ienaidniekam aizmugurē un atklāj uguni no rokas ložmetēja, piespiezdams uzbrūkošos austriešus bēgt.

Aiz Bajanecas sadursmē viņš saņem gūstā resnu austriešu virsnieku. Kā aunu uzmet to šķērsām pāri segliem, auļo, visu laiku juzdams pretīgo cilvēka izkārnījumu smaku, kas nāk no virsnieka, un sajuzdams tuklā, aiz bailēm slapjā auguma trīsas.

Un sevišķi spilgti Grigorijs, gulēdams uz melnā, plikā paugura, atcerējās to gadījumu, kas viņu saveda kopā ar niknāko ienaidnieku — Stepanu Astahovu. Tas notika tad, kad 12. pulku no frontes pārsvieda uz Austrumprūsiju. Kazaku zirgi izdangāja kārtīgās vācu druvas, kazaki svilināja vācu mājokļus. Visā viņu noietajā ceļā stiepās rūsgani dūmi, kūpēja pārogļojušās sienu drupas un sasprēgājušie kārniņu jumti. Pie Stolipinas pulks devās uzbrukumā kopā ar 27. Donas kazaku pulku. Grigorijs dabūja uz brītiņu redzēt izkāmējušo brāli, gludi skūto Stepanu un citus sava ciemata kazakus. Kaujā pulki cieta neveiksmi. Vācieši viņus ielenca, un, kad divpadsmit sotņas cita pēc citas cirtās uz priekšu, lai pārrautu ienaidnieka sakļauto gredzenu, Grigorijs ieraudzīja, ka Stepans nolēca no melnā zirga, kas bija nogalināts zem viņa, un sāka griezties apkārt kā vilciņš. Grigorijs, pēkšņā un līksmā apņēmībā iededzies, ar mokām savaldīja zirgu un, kad pēdējā sotņa, tikko nesamīdama Stepanu, bija aizauļojusi garām, piejāja pie viņa un uzsauca:

—    Ķeries pie kāpšļa!

Stepans sažņaudza rokā kāpšļa siksnu un kādu pusversti noskrēja līdzi Grigorijā zirgam,

—    Neauļo ātril Neauļo, dieva dēļi — viņš lūdzās aizelsdamies.

Pārrāvumam viņi tika laimīgi cauri. Līdz mežam, kur izlauzušās sotņas kāpa nost no zirgiem, bija palicis ne vairāk par simt asīm, bet tad lode ķēra Stepana kāju, un viņš, palaidis vaļā kāpsli, atmuguriski nokrita zemē. Vējš norāva Grigorijam cepuri, uzsvieda matu cekulu uz acīm. Grigorijs atmeta matus atpakaļ, atskatījās. Stepans klibodams pieskrēja pie krūma, iesvieda tajā kazaka cepuri un apsēdās, steigšus vilkdams nost bikses ar platajām, sarkanajām svītrām. No uzkalniņa skrēja šurp vācu ķēdes kareivji, un Grigorijs saprata: Stepans grib palikt dzīvs,-tādēļ rauj nost kazaka bikses, lai viņu noturētu par zaldātu, jo kazakus vācieši tolaik gūstā neņēma.,. Pakļaudamies sirdsbalsij, Grigorijs pagrieza zirgu un pieauļoja pie krūma, un neapstājies nolēca zemē.

—    Sēdies!.,.

Grigorijam nekad neaizmirst skatienu, ko viņam uzmeta Stepans. Viņš palīdzēja Stepanam iekāpt seglos un pats skrēja, turēdamies pie kāpšļa, līdzās putās sasvīdušajam zirgam.

Cjuuu… — smalki spingdama, nosvilpa lode un, izgaisdama no dzirdes, aprāva svilpienu: ļjuutl

Virs Grigorijā galvas, virs Stepana krīta bālās sejas, abos sānos — šis spiedzīgais, spalgais svilpiens: cjuuu-ut, cjuuu-ut, bet aiz muguras šāvienu paukšķi ķā pārbriedušu akācijas pākšu sprādzieni:

Puk-pak! Puk-pak! Ta-tah-ah-ah!

Mežā Stepans nokāpa no zirga, saviebdamies no sāpēm, nosvieda pavadu un aizkliboja sāņus. No kreisā zābaka stulma tedēja asinis, un katrā solī, uzminot uz ievainotās kājas, no atļukušās zoles izšļāca sīka ķiršsarkana strūkliņa. Stepans pieslējās pie žuburaina ozola stumbra un paaicināja ar pirkstu Grigoriju. Tas pienāca.

—    Zābaks pilns ar asinīm, — Stepans teica.

Grigorijs klusēja un skatījās sāņus.

—    Griška … kad šodien gājām uzbrukumā .., Vai dzirdi, Grigorij? — iesāka Stepans, iekritušām acīm meklēdams Grigorijā acis. — Kad gājām, es trīs reizes no muguras šāvu uz tevi… Dievs neļāva nošaut.

Viņi sastapās acīm. No iekritušajiem acu dobumiem neciešami kvēloja asi trītais Stepana skatiens. Stepans runāja, gandrīz nepavērdams sakostos zobus:

—    Tu mani izrāvi no nāves… Paldies… Bet par Aksiņju nevaru piedot. Sirds nepieļauj,,, Neļaunojies par to, Grigorij …

—    Es neļaunojos, — toreiz atbildēja Grigorijs.

Viņi šķīrās, tāpat kā agrāk, nesalabuši..,

Un vēl… Maijā pulks kopā ar citām Brusilova armijas vienībām pārrāva fronti pie Luckas, darbojās aizmugurē, deva un pats saņēma triecienus. Pie Ļvovas Grigorijs patvarīgi ierāva sotņu uzbrukumā un atņēma austriešiem haubiču bateriju līdz ar apkalpi. Mēnesi vēlāk reiz nakti pārpeldēja pāri Bugai pēc «mēles». Notrieca zemē kareivi, kas stāvēja sardzē, un tas, veselīgs, plecīgs vācietis, ilgi « svaidīja puspliko Grigoriju, kas bija uzgulies viņam virsū, mēģināja kliegt un neparko negribēja, ka viņu sasien,

Grigorijs smaidīdams atcerējās šo gadījumu.

Vai mazums tādu dienu bija šķiedis laiks neseno un senāko kauju laukos? Grigorijs cieši sargāja kazaka godu, meklēja izdevību izrādīt bezgalīgu drošsirdību, riskēja, rīkojās kā neprātīgs, pārģērbies gāja austriešu aizmugurē, noņēma, asinis neizliedams, posteņus, džigitēja un juta, ka uz visiem laikiem pārgājusi tā smeldze cilvēka dēļ, kas viņu žņaudza pirmajās kara dienās. Sirds kļuva nejūtīga

un cieta kā sālsdumbrs liela sausuma laikā, un, kā sālsdumbrs neuzņem sevī ūdeni, tā Grigorijā sirds neuzņēma žēlumu. Saltā nicībā viņš rotaļājās ar svešu un pats ar savu dzīvību: tāpēc viņu uzskatīja par drošsirdīgu — bija izkalpojis četrus Jura krustus un četras medaļas. Reti notiekošajās parādēs viņš stāvēja pie pulka karoga, kas tik daudzās kaujās apdvests pulvera dūmiem; bet viņš zināja, ka nekad vairs nevarēs tā smieties kā agrāk; zināja, ka viņam acis ir iekritušas un vaigu kauli asi izspiedušies, zināja, ka grūti viņam būtu, skūpstot bērnu, vaļsirdīgi raudzīties skaidrajās acīs; Grigorijs zināja, kādu cenu samaksājis par krustu virkni un paaugstinājumiem.

Viņš gulēja uzkalnā, palicis zem sāniem šineļa stūri un atspiedies uz kreisās rokas elkoņa. Atmiņa pakalpīgi atsauca no pagātnes pārdzīvoto, un skopajās, saraustītajās kara laika atmiņās kā smalks gaišzils pavediens ievērpās dažs tāls atgadījums bērnībā. Kādu brīdi Grigorijs savās domās ar mīlestību un skumjām pakavējās pie šiem notikumiem, pēc tam atkal no jauna pārgāja uz nesenējo. Austriešu ierakumos kāds meistarīgi spēlēja mandolīnu. Smalkas vēja līgotas skaņas steidza no turienes, pārlidodamas Stohodu, liegi tipināja pāri tik daudzkārt cilvēku asinīm slacītajai zemei. Zenītā kvēlāk dega zvaigznes, biezēja tumsa, un purvā jau mutuļoja pusnakts migla. Grigorijs izpīpēja divus smēķus no vietas, ar raupju glāstu noglaudīja šautenes siksnu, tad, uz kreisās rokas pirkstiem atbalstīdamies, piecēlās no viesmīlīgās zemes un gurdi gāja uz ierakumiem.

Zemnīcā vēl arvien spēlēja kārtis. Grigorijs atkrita uz lāviņas, gribēja vēl atmiņās paklejot pa daudzkārt mītajām, sen aizaugušajām takām, bet viņu pieveica miegs; viņš aizmiga tai pašā neērtajā pozā, kādā bija apgūlies, un sapnī redzēja bezgalīgu, sausvēja nosvilinātu stepi, sārti mēļas salmeņu ataugas, starp cekulainajiem ceriņkrāsas cebriņiem nekaltu zirgu kāju pēdas… Stepe bija tuksnesīga, drausmi klusa. Viņš, Grigorijs, gāja pa cietu, vieglu mālsmilts zemi, bet nedzirdēja savus soļus, un no tā kļuva baismi… Atmodies un pacēlis galvu ar slīpām rievām vaigā no neērtās guļas Grigorijs ilgi šmakstināja lūpas kā zirgs, kas saodis un tūliņ pazaudējis kādu neparastu zāles smaržu. Pēc tam gulēja neatinozdamies, bez sapņiem.

Otrā rītā Grigorijs piecēlās ar neizskaidrojamu, smagu

smeldzi.

>— Ko tu tāds saskābis šodien? Vai sapnī redzēji staņicu? — Cekulainais viņam jautāja.

—    Atminēji. Sapņoju par stepi. Kļuva tik dīvaini ap sirdi… Gribētos būt mājā. Apriebusies kalpība caram.

Cekulainais vēlīgi vīpsnāja. Viņš dzīvoja visu laiku vienā zemnīcā ar Grigoriju, izturējās pret viņu ar to cieņu, kādu viens stiprs zvērs iedveš otram tikpat stipram; kopš pirmās 1914. gada ķildas starp viņiem nebija sadursmju, un Cekulainā ietekme skaidri parādījās Grigorijā raksturā un psihē. Karš bija stipri pārgrozījis Cekulainā pasaules uzskatu. Viņš gausi, bet nenovēršami sliecās uz kara noliegumu, ilgi mēdza runāt par nodevīgajiem ģenerāļiem un par vāciešiem, kas iemitinājušies cara pilī. Reiz pat izmeta frāzi: «Nav laba ko gaidīt, ja pašai carienei vācu asinis. Izdevīgā brīdī viņa mūs var pārdot par vienu šķaudienu …»

Reiz Grigorijs viņam izklāstīja galveno no Garanžas mācības, taču Cekulainais tai pretojās.

—    Dziesma jau laba, bet balss aizsmakusi, — viņš sacīja, zobgalīgi smīnēdams, sizdams sev pa pliko, zilpelēko pauri. — To arī Miška Koševojs kladzina kā gailis uz zedeņiem. No šīm revolūcijām nav nekādas jēgas, tīrās blēņas. Saproti, ka mums, kazakiem, vajadzīga sava un nevis sveša vara. Mums vajadzīgs stingrs cars kā Mikolajs Mikolajičs*, bet ar zemniekiem mums nav pa ceļam, — tikpat kā zosij ar cūku. Zemnieki cenšas pakampt zemi, strādnieks tīko sev palielināt algu, — bet ko mums dos? Zemes mums — ka vai nu! Un ko vēl vajag? Tiem mutei daudz darba, kam tukša tarba. Carelis gan mums tāds mīkstčaulis, to nevar noliegt. Viņa tētiņš bija stingrāks, bet šis piedzīvos, ka iedegsies revolūcija kā Piektajā gadā un viss ies tenteriski no kalna lejā. Mums tas nav izdevīgi. Kad, nedod dievs, padzīs caru, ķersies arī pie mums. Atcerēsies veco naidu, sāks piegriezt mūsu zemi zemniekiem. Jātur acis vaļā …

—    Tavas domas vienmēr iet tikai uz vienu pusi, — viebās Grigorijs.

—        Bet tu mels niekus. Tu vēl esi jauns, neiejādīts. Pagaidi, kad tevi vairāk paņems uz grauda, tad redzēsi, kurā pusē taisnība.

Ar to parasti sarunas beidzās. Grigorijs apklusa, un Cekulainais centās runāt par ko citu.

Tai dienā gadījums ievilka Grigoriju nepatīkamā jezgā. Pusdienas laikā, kā arvien, viņpus uzkalna piebrauca karalauka virtuve. Uz to pa sakaru ejām, skriedami cits citam garām, steidzās kazaki. No trešā vada pēc uztura gāja Miška Koševojs. Viņš atnesa garā kārtī savērtus, kūpošus katliņus un, tikko zemnīcā ienācis, sauca:-

—    Tā nevar, brālīši! Vai tad mēs esam kādi suņi, vai?

—    Par ko tu runā? — Cekulainais jautāja.

—    Ar sprāgoņu mūs baro! — pikti kliedza Koševojs.

Galvu pakratīdams, viņš atmeta atpakaļ zeltaino cekulu, kas izskatījās kā savīts meža apiņu ķekars, un, rindodams uz lāvām katliņus, greizi skatīdamies uz Cekulaino, ieteica:

—    Paosti, kā kāposti smird.

Cekulainais, pārliecās pār savu katliņu, raustīja nāsis, šķobījās, un, neviļus viņu atdarinādams, tāpat kustināja nāsis un vaibstīja tumšo ģīmi arī Koševojs.

—    Gaļa smird, — Cekulainais noteica.

Viņš ar riebumu atbīdīja katliņu un pavērās Grigorijā.

Tas ar vienu rāvienu bija zemē no lāvas, sarauca savu jau tā nokareno degunu pār kāpostiem, atgāzās atpakaļ un ar laisku kājas grūdienu notrieca priekšējo katliņu zemē.

—    Par ko tad tā? — nenoteikti jautāja Cekulainais.

—        Vai tu neredzi — par ko? Skat! Vai tad tu esi pusakls? Kas tas ir? — Grigorijs rādīja uz grīdas izplūstošo, duļķaino šķidrumu.

—         O-o-o-o!… Tārpi! … Vai manu … Un es nemaz neredzēju! … Tās tik ir pusdienas. Tie nav kāposti, bet nūdeles … Ķidu vietā tārpi.

Uz grīdas pie gaļas gabala, kas bija sarkans kā asinis, tauku aplīšos, laiski izstiepušies, gulēja izvārīti balti, tumīgi, gredzenoti tārpi.

—        Viens, otrs, trešais, ceturtais,.. — nez kāpēc čukstot skaitīja Koševojs.

Brītiņu visi klusēja. Grigorijs spļāva caur zobiem. Koševojs izvilka zobenu un teica:

—    Tūliņ arestēsim šos kāpostus un — pie priekšnieka.

—    Tā ja! Pareizi! — Cekulainais piebalsoja.

Viņš steidzīgi rīkojas, skrūvēdams nost durkli, un teica;

—         Mēs trenksim kāpostus, un tev, Griša, jānāk lidz. Tu raportēsi priekšniekam.

Cekulainais ar Mišku Koševoju nesa uz durkļa pilnu katliņu ar kāpostiem, turēja zobenus kailus. Viņiem pakaļ gāja Grigorijs, un aiz viņa ciešā, pelēkzaļā vilnī pa līkloču tranšejām plūda no zemnīcām izskrējušie kazaki.

—    Kas tad nu?

—    Vai trauksme?

—    Varbūt ko dzird par mieru?

—         Ko nu… tev iegribējās miera, bet vai pa dibenu negribi?

—    Mēs arestējām tārpainus kāpostus!

Pie virsnieku zemnīcas Cekulainais ar Koševoju apstājās. Grigorijs pieliekdamies, ar kreiso roku cepuri pieturēdams, kāpa «lapsu alā».

—         Nespiedies virsū! — pikti atņirdza zobus Cekulainais, atskatīdamies uz kazaku, kas bija viņu pagrūdis.

Sotņas komandieris iznāca, pogādams ciet šineli, neizpratnē un mazliet satraukti atskatīdamies uz Grigoriju, kas nāca ārā no zemnīcas pēdējais.

—         Kas ir, puiši? — komandieris pārlaida acis kazaku galvām.

—    Mēs atvedām arestēto.

—    Kādu arestēto?

—         Pavei, to… — Grigorijs rādīja kāpostu katliņu pie Cekulainā kājām. — Tur ir arestētais… Paostiet, ar ko baro jūsu kazakus.

Uzacs viņam salūza nevienādā trijstūrī un, viegli notrīsējusi, atkal iztaisnojās. Komandieris vērīgi sekoja Grigorijā sejas izteiksmei; saviebdamies pavērsa skatienu uz katliņu.

—         Ar maitas gaļu sākuši ēdināt! — nesavaldīgi izkliedza Miška Koševojs.

—    Mantzini atcelti

—    Nelietis!..,

—    Sarijies, velns!

—    Viņš strebj kāpostus ar vērša nierēm …

—    Bet te ar tārpiem! — piebalsoja tuvākie.

Sotņas komandieris nogaidīja, kamēr balsu dunoņa norimst, tad griezīgi sacīja:

—         Klu-s-su! Tagad turēt muti! Viss jau pateikts. Mantzini šodien pat atcelšu. Norīkošu komisiju, kam jāizmeklē viņa darbība. Ja gaļa nelāga…

<— Nodot viņu tiesai! — nodārdēja aiz muguras.

Sotņas komandiera balsi noslāpēja jauni kliedzienu plūdi.

Mantziniiznāca atcelt ceļā. Dažas stundas pēc tam, kad sadumpojušies kazaki bija arestējuši un atgādājuši pie sotņas komandiera kāpostus, 12. pulka štābs saņēma pavēli atstāt pozīcijas un pa pavēlei pievienoto maršrutu virzīties uz Rumāniju. Nakti kazaku vietā stājās Sibīrijas strēlnieki. Rinviču miestiņā pulks izšķiroja zirgus un no rīta forsētā maršā devās uz Rumāniju.

Rumāņi bija cietuši neveiksmi pēc neveiksmes, un viņiem tika raidītas palīgā lielas karaspēka vienības. To varēja redzēt no tā vien, ka pašā pirmajā pārgājiena dienā vietraudži, ko, vakaram nākot, aizsūtīja uz to sādžu, kurā saskaņā ar maršruta sarakstu bija paredzēta naktsguļa, atgriezās atpakaļ tukšā: sādža bija bāztin piebāzta ar kājniekiem un artilēristiem, kas arī virzījās uz Rumānijas robežu. Pulkam vajadzēja nojāt vēl liekas astoņas verstis, lai tiktu pie naktsmājas.

Ceļā pagāja septiņpadsmit dienu. Zirgi novājēja aiz barības trūkuma. Kara izpostītajā piefrontes joslā nebija lopbarības, iedzīvotāji vai nu bija aizbēguši uz Krievijas iekšieni, vai arī slēpās mežos; vaļējās mājelēs drūmi rēgojās melnas, kailas sienas, kazaki uz ielas reti varēja sastapt kādu īgnu, iebiedētu iedzīvotāju, un tas pats, ieraudzījis apbruņotus vīrus, steidzās paslēpties. Nemitīgajā pārgājienā nomocītie kazaki, kas bija izsalušies un saniknoti par sevi, par zirgiem, par visu, kas jāpārcieš, plēsa ēkām nost salmu jumtus; tais sādžās, kas nebija nopostītas, nekautrējās zagt trūcīgo zirgu barību, un priekšnieki ne ar kādiem draudiem nespēja viņus atturēt no patvaļas un zādzībām.

Vairs nebija tālu Rumānijas teritorija, kad Cekulainais pamanījās kādā turīgā sādželē izzagt no klēts mēru miežu. Saimnieks viņu pieķēra nozieguma vietā, bet Cekulainais piekāva mierīgo, gluži veco besarābieti un aiznesa miežus zirgam. Vada virsnieks atrada viņu pie zirgu slitas. Cekulainais bija uzkāris kuli zirgam kaklā, staigāja, drebošām rokām glāstīdams tā iekritušos, kaulainos sānus un skatījās tam acīs kā cilvēkam.

— IJrjupin! Atdod miežus, bendesmaiss! Tevi, nelieti, par to nošaus!..,

Cekulainais uzmeta virsniekam svelošu, greizu skatienu un, nosviedis zem kājām cepuri, pirmoreiz, kamēr atradās pulkā, sāka mežonīgi kliegt;

—    Tiesājiet! Nošaujiet! Nosit mani tepat uz vietas, bet miežus neatdošu!… Ko, vai mans zirgs lai nosprāgst badā? Jā? Es nedošu miežus! Ne grauda nedošu!

Viņš tvēra kāri gremojošajam zirgam gan pie galvas, gan krēpēm, gan pie sava zobena.

Virsnieks pastāvēja klusēdams, paskatījās drausmīgi vājajos zirga krustos un, ar galvu pamezdams, sacīja:

—    Ko tu dod sasvīdušam graudus?

Viņa balsī bija skaidri nojaušams samulsums.

—    Nē, viņš jau atdzisis, — gandrīz čukstus atbildēja Cekulainais, uzlasīdams saujā no kules izbirušos graudus un tos atkal turpat iebērdams.

*

Pirmajās novembra dienās pulks jau bija pozīcijās. Pār Transilvānijas kalniem brāzās vēji, aizās kūpēja salta migla, spēcīgi smaržoja salnu skartie priežu meži, un pirmajā, trauslajā sniegā cilvēkiem kalnos biežāk dūrās acīs zvēru pēdas: kara izbiedētie, meža biežņas atstājušie vilki, brieži un stirnas devās uz zemes vidieni.

7. novembrī 12. pulks uzbruka virsotnei «320». Vēl vakar ierakumos bija austrieši, bet uzbrukuma dienas rītā viņu vietā stājās no franču frontes pārsviestie sakši. Kazaki kājnieku ierindā gāja pa akmeņainām, mazliet sniega apputinātām nokalnēm. Zem kājām birža sasalušas akmens šķembas, virmoja sīki sniega putekļi. Grigorijs gāja līdzās Cekulainajam un, it kā juzdamies vainīgs, neparasti-bikli smaidīdams, sacīja viņam:

—    Es šodien tā kā bīstos … It kā pirmoreiz dotos uzbrukumā.

* — Ej nu?… — Cekulainais brīnījās.

Viņš nesa savu nobružāto šauteni, turēdams to aiz siksnas, un sūkāja no ūsām ledainās lāstekas.

Kazaki kāpa kalnā nevienādās ķēdēs bez neviena šāviena. Ienaidnieka ierakumu vaļņi draudīgi klusēja. Tur aiz pakalna, pie vāciešiem, sakšu leitnants vēja appūstu, sarkanu seju un nolupušu degunu, izslējies ar visu stāvu, smaidīdams lielīgi sauca kareivjiem:

—    Ķameraden! Wir habeti die Blaumāntel oft genug gedroschen! Da mollen wir's auch diesen einpfeffern, was cs heisst rnit uns'n Htinchen zu rupfeti! Ausharrenl Schiesst noch nicht[14]

Kazaku sotņas devās uzbrukumā. Zem kājām birža drupanie ieži. Vīstīdams rūsganā bašlika galus, Grigorijs nervozi smaidīja. Viņa iekritušie, melniem, sen neskūtās bārdas rugājiem apaugušie vaigi un nokarenais deguns bija dzeltenzilgi, zem apsarmojušām skropstām kā antracīta šķembas blāvi mirdzēja acis. Parastais miers bija viņu atstājis. Pārvarēdams sevī nolādēto baiļu izjūtu, kas atkal bija pēkšņi atgriezusies, viņš teica Cekulainajam, pievērsdams nedrošo skatienu sirmajam, sniega klātajam ierakumu valnim:

—    Viņi klusē. Pielaiž tuvāk. Bet man bailes un nav kauns par to,.. Kā būtu, ja uzreiz cirstos apkārt un — atpakaļ?

—    Ko tu šodien muldi? — Cekulainais saīdzis taujāja. — Te, mīļais, tikpat kā kāršu spēlē: ja netici sev, — galva pagalam. Tu esi pavisam dzeltens ģīmī, Griška … Vai nu sasirdzis, vai arī… tevi šodien nolaidīs no kājas. Re, kā! Vai redzēji?

Pār ierakumiem vienu mirkli visā augumā pacēlās un atkal noslīga vācietis īsā virssvārkā un ķiverē ar smaili galā.

Pa kreisi no Grigorijā skaists, gaiši ruds Jelanskas staņicas kazaks iedams gan vilka nost no labās rokas cimdu, gan atkal mauca virsū. Viņš nemitīgi atkārtoja šo kustību, steidzīgi soļodams, smagi liekdams kājas ceļos un pārspīlēti skaļi kremšķinādams. «it kā viens nakti iet… ar nolūku kremšķina, — drošina sevi,» nodomāja par viņu Grigorijs. Aiz šā kazaka rēgojās vasarraibumainais apakšvirsnieka Maksajeva vaigs, attālāk soļoja Jemeļjans Groševs, stingri izstiepis šauteni ar nošķiebtu durkļa galu. Grigorijs atcerējās, ka Jemeļjans pirms dažām dienām bija nozadzis kādam rumānim kukurūzas maisu, atlauzdams ar šo pašu durkli pieliekamā atslēgu. Gandrīz Maksajevam līdzās gāja Miška Koševojs. Viņš kāri pīpēja, bieži šņauca degunu, slaucīdams pirkstus šineļa kreisās malas ārpusē.

—    Gribas dzert, — Maksajevs teica.

—    Man, Jemeļjan, zābaki spiež. Nemaz nevaru paiet, Miška Koševojs sūrojās.

Groševs nikni pārtrauca viņu:

—    Te nav runa par zābakiem! Turies, tūdaļ vācietis bliezīs no ložmetēja.

Pēc pašas pirmās zalves, lodes ķerts, Grigorijs ievaidēdamies pakrita. Viņš gribēja jau pārsiet ievainoto roku, ivēra somu, kur atradās pārsējs, bet, sajuzdams karstās asinis, kas strauji urdza no elkoņa piedurknes iekšpusē, zaudēja spēku. Viņš nolikās uz vēdera un, slēpdams smagnējo galvu aiz akmens, nolaizīja ar mēli, kas pēkšņi bija kļuvusi sausa, pūkainu sniega šķipsnu. Drebošām lūpām viņš kāri tvēra irdenos sniega putekšņus, neparastās bailēs un trīsās klausīdamies sausajos un asajos ložu svilpienos un valdonīgajā šāvienu dārdoņā. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja, ka viņa sotņas kazaki skrien pa kalnu lejā klupdami krizdami, bez mērķa šaudīdami atpakaļ un gaisā. Neizskaidrojamas un neattaisnojamas bailes uzrāva viņu kājās un arī piespieda skriet lejā — turp, pie smailrobainās priežu meža joslas, no kurienes pulks bija attīstījis uzbrukumu. Grigorijs paskrēja garām Jemeļjanam Groševam, kas vilka sev līdz ievainotu vada virsnieku. Groševs teciņiem veda viņu lejā pa krauju nogāzi; sotņiks kā piedzēris minstījās kājām un, paretam pieplakdams Groševam pie pleca, spļāva melnus asiņu kunkuļus. Sotņas kā lavīna vēlās uz mežu. Pelēkajās nogāzēs palika pelēki nogalināto pikuļi; ievainotie, kurus nepaguva paņemt līdzi, līda lejā paši. Viņus no muguras kapāja ložmetēji.

U-u-u-ka-ka-ka-ka!.,, — plīsa nepārtrauktās šāvienu straumes paukšķi.

Grigorijs, atbalstīdamies uz Miškas Koševoja rokas, gāja iekšā mežā. Slīpajā klajumiņā pie meža spindza atlēkušās lodes. Vāciešu kreisajā spārnā tarkšķēja ložmetējs. Likās, it kā pa pirmo trauslo ledu skanēdams trauktos spēcīgas rokas sviests akmens. 4 U-u-u-u-ka-ka-ka-ka …

—    Sadeva gan mums! — it kā priecādamies kliedza Cekulainais.

Pieslējies pie rūsgana priedes stumbra, viņš laiski šaudīja, tēmēdams vāciešiem, kas skraidīja gar ierakumiem.

—    Muļķi jāmāca! Jāmāca! — izraudams no Grigorijā roku, aizelsdamies iekliedzās Koševojs. — Cilvēki ir maitas! Vēl ļaunāk! Asinīm noplūdīs, tikai tad sapratīs, kālab tiem dod pa galvu!

—    Ko tu ar to domā? — Cekulainais piemiedza acis,

—     Gudrais pats sapratīs, bet muļķim.,, kas muļķim? Viņam ar varu neiekais.

—    Vai tu zvērestu atceries? Esi zvērējis vai ne? — piesējās Cekulainais.

Koševojs neatbildēdams nokrita ceļos, trīcošām rokām rauša no zemes sniegu un kāri rija to, sīki drebēdams un kāsēdams.

V

Iesāņus no Tatāru ciemata pa sirmu mākoņu vilnīšu izgrumbotajām debesīm ritēja rudens saule. Tur augšā rāmais vējiņš tikai nedaudz skurināja mākoņus, gainīdams tos uz rietumiem, bet pār ciematu, pār tumšzaļo Donas līdzenumu, pār kailajiem mežiem tas trauca varenās brāzmās, lieca vītolu un papeļu galotnes, bangoja Donu, dzina pa ceļiem rudu lapu barus. Hristoņas klonā pajuka slikti nokrauta kviešu salmu kaudze, vējš plosīdamies bija izgrauzis tai galotni, nogāzis tievo kārti un pēkšņi, satvēris zeltaino salmu gūzmu, kā sekumos nesa to pāri laidaram, savirpuļoja pār ielu un, raženi nokaisījis tukšo ceļu, nometa savandīto mudžekli uz Stepana Astahova mājas jumta. Hristoņas sieva kailu galvu izskrēja ārā, spiezdama starp ceļgaliem brunčus, pavērās, kā vējš rīkojas klonā, un atkal iegāja iekšā.

Trešais kara gads bija jūtami ietekmējis ciemata saimniecību. Tais sētās, kur vairs nebija kazaku, rēgojās vaļēji šķūņi, sen nelaboti laidari, visur bija atstājis nepatīkamas pēdas pakāpenisks sabrukums. Hristoņas sieva saimniekoja ar deviņus gadus vecu dēlēnu; Anikuškas laulene nemaz nesaimniekoja, bet savā zaldātenes stāvoklī aplam rūpējās par sevi: krāsojās, kopa skaistumu un, tā kā nebija pieaugušu kazaku, pieņēma puikas gadu četrpadsmit un vecākus, par ko daiļrunīgi liecināja dēļu vārti, kas bija savā laikā gauži noziesti ar darvu un vēl tagad nodevīgi brūnganoja. Stepana Astahova mājā neviens nedzīvoja, logus saimnieks aizejot bija aiznaglojis ar dēļiem, jumts bija vietām iegāzies, apaudzis dadžiem, pie durvīm rūsēja atslēga, un vaļējos, biezām nezālēm un gušņām aizaugušajos laidara vārtos katrā laikā varēja iet iekšā noklīduši lopi, tverdamies no karstuma vai negaisa. Ivanam Tomiļinam gāzās uz ielas pusi istabas siena, to saturēja zemē iesprausts, zarains balsts, — kā redzams, liktenis atriebās brašajam artilēristam par tām vācu un krievu mājiņām, kuras viņš, būdams tēmētājs, bija sagrāvis.

Un tā visās ciemata ielās un šķērsceļos. Lej galā vienīgi Pantelejam Prokofjevičam sēta izskatījās, kā nākas: viss kartība, vesels. Taču arī ne viscaur. No klēts jumta bija nokrituši vecie skārda gaiļi, pati klēts sašķiebusies; vienu otru nolaidību varēja saskatīt vērīga acs. Ne visu spēja vecā vīra rokas, sējas platība samazinājās, par pārējo nemaz nav ko runāt; tikai pati Meļehovu ģimene nebija samazinājusies: Petro un Grigorijā vietā, kas mētājās pa frontēm, pagājušā gada rudens sākumā Natālijai bija piedzimuši dvīņi. Viņai izdevās izdabāt vīra vecākiem, dzemdējot puisēnu un meiteni. Grūtniecība Natālijai sagādāja mokas, dažreiz viņa veselām dienām nevarēja staigāt, jo stipri sāpēja kājas, gāja, pievilkdama kāju, pieri saraukusi, bet sāpes pārcieta drosmīgi, — tās nekad neatspoguļojās melnīgsnējā, novājējušajā un laimīgajā sejā. Dažreiz, kad sevišķi sarāva kājas, pie deniņiem kā pērles izspiedās sviedru lāses; tikai pēc tām par šīm mokām nojauta Iļjiņična; galvu kratīdama, šķendējās:

—    Vai neliksies gultā, sasodītā! Ko tu sevi spīdzini?

Skaidrā septembra dienā Natālija juta tuvojamies radības un izgāja ārā.

—    Kurp tad tu? — jautāja vīramāte.

—    Uz liekņu. Apraudzīšu govis.

Natālija steigšus izgāja no ciemata, skatīdamās apkārt, vaidēdama, pieturēdama ar rokām vēdera apakšu, iegāja dzeloņplūmju ataugā un atgulās. Bija jau satumsis, kad viņa gar žogmalām taustījās mājās. Atnesa audekla priekšautā dvīņus.

—    Mana mīļā! Negudrā! Ko tad tu?… Kur tad tu. biji? — Iļjiņična vaimanāja.

—    Aiz kauna aizgāju… Tēvam nedrīkstēju.,. Esmu tīra, māmuļ, arī viņus nomazgāju.,. Ņemiet,,, — nobālēdama taisnojās Natālija.

Duņaška aizdiedza pēc vecmātes. Darja rosījās, klādama drēbes sietā, bet Iļjiņična smiedamās un raudādama sauca?

—• Daška! Liec nost sietu! Vai tad viņi kādi kaķēni, ka liksi sietā?… Mans dievs, viņi taču ir divi! Ak kungs, viens ir puika!… Nataļjuška!… Klājiet jel viņai gultu!…

Pantelejs Prokofjevičs, izdzirdis sētā, ka vedekla dzemdējusi dvīņus, sākumā izplēta rokas, tad no priekiem, noskurinājis bārdu, sāka raudāt un ne no šā, ne no tā sakliedza uz vecmāti, kas steidzās šurp;

—    Ko čaksti, grezele! — viņš kratīja vecenei deguna priekšā kaulainu pirkstu. — Ko čaksti! Meļehovu ģintij vēl nebūs gals! Kazaku ar skuķi uzdāvinājusi vedekla. Tā tik ir vedekla! Ak tu debesu tētiņ! Kā es viņai, sirsniņai, tādu labvēlību atdarīšu?

Ražens bija tas gads: govij atskrēja divi teļi, uz Miķeļa dienu aitām pa divi jēri, kazām pa divi kazlēni… Pantelejs Prokofjevičs, par to brīnīdamies, sprieda pats sevi:

«Šogad laimīgs gads, ražens! Pa divi vien! Kas mums tagad vaislas … oho-ho!»

Natālija baroja bērnus ar krūti līdz gadam. Septembri atņēma tos, bet pati neatspirga līdz vēlam rudenim; kalsnajā sejā tik balti kā piens zaigoja zobi un siltā, valgā mirdzumā spīguļoja acis, kas aiz kalsnuma likās pārmērīgi lielas. Visu dzīvi viņa ielika bērnos, kļuva nolaidīga pret sevi; visu laiku, kas palika pāri pēc mājas darbiem, ziedoja tiem: velēja, mazgāja, adīja, lāpīja un bieži vien, uzmetusies sāniski uz gultas, kāju nokārusi, ņēma no šūpuļa dvīņus un, ar plecu kustību izrotīdama no platā krekla cieši piebriedušās, lielās, bālgandzeltenās, melonēm līdzīgās krūtis, baroja abus reizē.

—    Viņi jau tā tev visu izsūkuši. Par daudz bieži tu baro! — un Iļjiņična uzšāva pa pilnīgajām, rievainajām mazbērnu kājelēm.

—    Baro! Nežēlo piena! Tev tas krējumam nav jāglabā,'— greizsirdīgā skarbumā Natāliju aizstāvēja Pantelejs Prokofjevičs. •

Šais gados dzīve gāja uz leju — kā palu ūdeņi Donā. Garlaicīgas vilkās dienas un viena pēc otras nemanot aizritēja nemitīgā darbā, rūpēs, mazos priekos un lielās, pastāvīgās bažās par tiem, kas bija karā. No Petro un Grigorijā pienāca no aktīvās armijas pa retai vēstulei nosmulētās un pasta zīmogiem notrieptās aploksnēs. Grigorijā pēdējā vēstule bijusi kādam rokās: puse vēstules rūpīgi sašvīkota ar violetu tinti, un pelēcīgajam papīram malā nesaprotama, ar tinti ievilkta ..zīme. Petro rakstīja biežāk par Grigoriju un Darjai adresētajās vēstulēs draudēja viņai un lūdza mest draiskulību pie malas, — kā redzams, arī līdz viņam bija nonākušas baumas par sievas vaļīgo dzīvi. Grigorijs līdz ar vēstulēm sūtīja mājās algu un «krusta naudu», solījās ierasties atvaļinājumā, bet tomēr neieradās. Brāļu ceļi bija šķīrušies: Grigoriju lieca pie zemes karš, izsūca no sejas sārtumu un tā vietā triepa dzeltenu žulti, — viņš necerēja sagaidīt kara beigas, bet Petro ātri un gludi tika uz augšu, viņu sešpadsmitā gada rudenī paaugstināja par vahmistru; pietaisīdamies klāt sotņas komandierim, viņš ieguva divus krustus un jau rakstīja vēstulēs par to, ka cīkstas, lai viņu sūta pamācīties virsnieku skolā. Vasarā ar Anikušku, kas ieradās atvaļinājumā, atsūtīja mājās vācu ķiveri, šineli un savu fotogrāfiju. No pelēkā kartona gabala pašapmierināti raudzījās viņa novecojusī seja, stāvus gaisā slējās sagrieztās, gaišās ūsas, zem strupā deguna pazīstamā smaidā pletās stingrās lūpas. Pati dzīve uzsmaidīja Petro, un karš ielīksmoja tāpēc, ka pavēra neparastas perspektīvas: vai viņš, vienkāršs kazaks, kas no mazotnes skrējis pakaļ vēršu astēm, varēja kādreiz domāt par virsnieka pakāpi un citādi vieglu "dzīvi?… Tikai no vienas puses Petro dzīve nepatīkami ira: ciematā klīda nelabas baumas par sievu. Stepans Astahovs tā gada rudenī bija atvaļinājumā un, pulkā atgriezies, lielījās visas sotņas priekšā, ka jauki izdzīvojies ar Petro zaldāteni. Petro neticēja, klausīdamies, ko stāsta biedri; satumsušu seju smīnēdams, sacīja:

— Stjopka muldi Grib man atmaksāt par Grišku.

Bet reiz — vai nu nejauši, vai ar nolūku, iziedams no ierakumu zemnīcas, Stepans izmeta madarotu mutautiņu; viņam pakaļ nāca Petro, pacēla smalki madaroto mežģīņu mutautiņu un atskārta, ka tas ir sievas rokdarbs. Atkal savijās kalmiku mezglā naids starp Petro un Stepanu. Petro gaidīja gadījumu, nāve gaidīja Stepanu, — viņam būtu jāguļ Daugavas krastā ar Petro cirstu zīmi galvā. Bet drīz vien gadījās, ka Stepans pieteicās iet noņemt vācu posteni un neatgriezās. Kazaki, kas bija gājuši kopā ar viņu, stāstīja, it kā vācu sargkareivis, izdzirdis, ka viņi griež stiepļu aizsprostus, metis granātu; kazaki paspējuši aizdiebt līdz viņam, Stepans ar dūri notriecis vācieti zemē, bet palīgsargs izšāvis, un Stepans pakritis. Kazaki nodūruši palīgsargu, aizstiepuši samaņu zaudējušo vācieti, kuru notriekusi Stepana dūre, bet Stepanu pacēluši, gribējuši nest projām, tikai kazaks izrādījies smags, — vajadzējis atstāt. Ievainotais Stepans lūdzies: «Brālīši! Neļaujiet iet bojā! Brālīši! Ko jūs mani atstājat?…» — bet tai brīdī pa stieplēm brāzusies ložmetēja kārta, un kazaki aizlīduši projām. «Kaimiņi! Brālīši!» saucis viņiem nopakaļ Stepans, bet ko tur — savs krekls katram tuvāks. Pēc tam kad Petro dabūja dzirdēt par Stepanu, kļuva vieglāk, it kā krevele uz vāts būtu ar murkšķu taukiem ieziesta, bet viņš tomēr nosprieda? «Iešu atvaļinājumā, nolaidīšu Daškai asinis! Es neesmu Stepans, tā neatstāšu…» Sadomaja jau nogalēt viņu, bet tūdaļ atmeta šo domu: «Nositīšu odzi, bet viņas dēļ visa dzīve būs pagalam. Sapūsi cietumā, visas pūles būs vējā, visu pazaudēsi…» Vienkārši nolēma noslānīt, bet tā, lai sievišķim uz visu mūžu pārietu griba mētāt asti: «Aci izsitīšu viņai, čūskai, — pats velns tai vairs neskatīsies virsū.» Tā gudroja Petro, sēdēdams ierakumos netālu no kraujā, mālainā Ј)augavas krasta.

Rudens šaustīja kokus un zāli, tos dzilināja rīta salnas, izsala zeme, satumsa rudens naktis, tapdamas garākas. Ierakumos kazaki veica savus pienākumus, apšaudīja ienaidnieku, lamājās ar vahmistriem siltu apģērbu dēļ, ar mokām apmierināja izsalkumu, bet nevienam neizgāja no galvas nemīlīgajai poļu zemei tālā Dona.

Darja Meļehova tai rudenī atguva to, no kā bija nācies atteikties vīra prombūtnes laikā. Marijas dienā Pantelejs Prokofjevičs pamodās, kā vienmēr, agrāk par visiem; izgāja ārā un saķēra galvu: delverīgu roku izceltie un olnīcas vidū aiznestie vārti gulēja šķērsām pāri ceļam. Tas bija negods. Vārtus vecais tūdaļ nolika atpakaļ vietā, bet pēc brokastīm pasauca Darju vasaras namiņā. Ko viņš ar šo runāja — nav zināms, bet Duņaška redzēja, ka pēc kāda brīža Darja izspruka no namiņa ar lakatiņu, kas bija nošļucis pār pleciem, izspūrusi un asarām acīs. Viņa sabozusies gāja garām Duņaškai, stāvie, melnie uzacu loki trīcēja viņas saraudātajā un ļaunajā sejā.

—    Pagaidi, nolādētais!… To es tev neaizmirsīšu! — viņa izdvesa pietūkušām lūpām.

Blūzīte uz muguras viņai bija saplēsta, uz baltās miesas rēgojās svaigs zili sarkans asinsizplūdums. Darja, svārku stērbelei noplandot, uzskrēja uz mājas lieveņa un pazuda priekšnamā, bet no namiņa izkliboja Pantelejs Prokofjevičs, nikns kā velns. Viņš iedams locīja četriski jaunus ādas grožus.

Duņaška dzirdēja sēcošo tēva balsi:

—    Tev, kuņai, vajadzētu ne tā vien uzdot!,.. Vazaņķe! …

Mājā atjaunojās kārtība. Dažas dienas Darja staigāja klusa kā pelīte, vakaros agrāk par visiem likās gulēt, uz līdzjūtīgajiem Natālijas skatieniem salti smīnēja, rāva uz augšu plecus un uzacis: «Nekas, gan redzēsim!» — un ceturtajā dienā arī notika tas gadījums, ko zināja tikai Darja un Pantelejs Prokofjevičs. Darja vēlāk ņirgājās uzvaras tīksmē, bet vecais veselu nedēļu staigāja samulsis, apjucis kā pieķerts runcis; vecajai nebilda neko par notikušo un pat grēksūdzē noslēpa no Visariona tēva kā šo gadījumu, tā arī savas grēcīgās domas pēc tam.

Tas notika tā. Drīz pēc Marijas dienas Pantelejs Prokofjevičs noticēja, ka Darja galīgi labojusies, un teica Iļjiņičnai:

—    Dašku nežēlo! Lai tik strādā! Darbā nebūs laika dzīt nelietības, citādi jau šī kā nobarota ķēve… Tik vien viņai prātā kā līksmes un iela.

Sai nolūkā viņš lika Darjai iztīrīt klonu, pārkraut pagalma stūrī vecy malkas kaudzi, kopīgi ar viņu slaucīja pelavnīcu. Vakaram tuvojoties, viņš sadomāja pārnest vētiklu no šķūņa uz pelavnīcu un pasauca vedeklu.

—    Darja!

—    Kas ir, tēt? — viņa atsaucās no pelavnīcas.

—    Nāc, pārnesīsim vētī'klu,

Sakārtodama lakatiņu, nopurinādama smalkās pelavas, kas bija aizbirušas aiz jaciņas apkakles, Darja iznāca pa pelavnīcas durvīm un pa klona vārteļiern gāja uz šķūni. Pantelejs Prokofjevičs vatētiem vaļējiem svārkiem mugufā un platām, saplīsušām biksēm kājās kliboja viņai pa priekšu. Pagalmā nebija neviena, Duņaška ar māti vērpa rudens cirpuma vilnu. Natālija mīcīja maizi. Aiz ciemata dzisa sārts riets, zvanīja vakara dievkalpojumam. Dzidrajās debesīs zenītā zvilnēja sarkans, nekustīgs mākonītis, aiz Donas sirmo papeļu kailajos zaros kā melnas, apdegušas pūkas karājās krauķi. Trauslajā*-dzidrajā vakara klusumā katra skaņa bija skaidra un labi saklausāma. No lopu laidara plūda tveicīga mēslu un siena smaka. Pantelejs Prokofjevičs krekstēdams kopā ar Darju ienesa pelavnīcā apbružāto, sarkanrudo vētīklu, nolika to kaktā, pievilka ar grābekli pelavas, kas bija nobirušas no kaudzes, un taisījās iet ārā.

* — Tēt! — Darja pasauca viņu dobjā čukstā.

Viņš pagājās aiz vētīklas» neko nenojauzdams, jautāja: Kas ir?

Darja vaļā atrautā blūzē stāvēja ar seju pret viņu; aizlikusi rokas aiz galvas, tā kārtoja matus. No spraugas pelavnīcas sienā uz viņu krita rieta stars, tik sarkans kā asinis.

—    Te, lūk, tēt… Nāc, paskaties, — viņa teica, noliekdamās uz sāniem, un zagšus vīratēvam pār plecu skatījās uz atvērtajām durvīm.

Vecais piegāja viņai cieši klāt. Darja pēkšņi pasvieda rokas uz augšu un, apkampusi vīratēva kaklu, pirkstus sažņaugusi, rāvās atpakaļ, vilkdama viņu līdzi, čukstēdama:

—    Lūk, te, tēt… Te … ir mīksts …

—    Ko tu tā? — nobijies jautāja Pantelejs Prokofjevičs,

Galvu purinādams, viņš pūlējās atbrīvot kaklu no Dar-

jas rokām, bet viņa arvien stiprāk vilka viņa galvu sev pie sejas, elpoja kvēlu muti viņam bārdā smiedamās, kaut ko čukstēdama.

—     Laid, maita! — vecais rāvās ārā un sajuta cieši sev klāt stingro vedeklas vēderu.

Viņa, piekļāvusies tam, nokrita uz muguras un uzrāva viņu sev virsū.

—    Velns! Prātu zaudējusi!… Laid!

—     Vai negribi? — aizelsdamās iesaucās Darja un, palaidusi vaļā rokas, grūda vīratēvam krūtīs. — Negribi? … Vai varbūt nevari?… Nu, tad nenosodi mani!… Tā, ja!

Uzlēkusi kājās, viņa ātri sakārtoja brunčus, notrauca no muguras pelavu akotus un iekliedza samulsušajam Pantelejam Prokofjevičam tieši sejā:

—     Par ko tu mani viņdien siti? Vai es esmu kāda vecene, vai? Vai tu jaunībā nebiji tāds? Vīra — viņa jau veselu gadu nav!… Ar ko tad es, ar suni, vai? Še tev piga, klibais! Re, līksmojies!

Darja izdarīja nepieklājīgu kustību un, uzacis raustīdama, gāja uz durvju pusi. Pie durvīm viņa vēlreiz vērīgi apskatīja sevi, nopurināja no jaciņas un lakatiņa putekļus un sacīja, neraudzīdamās vīratēvā:

—     Es bez tā nevaru… Man vajadzīgs kazaks, un, ja negribi, — es sev atradīšu, bet tu turi muti!

Viņa līganā, ātrā gaitā nonāca līdz klona vārtiem, neatskatīdamās pazuda, bet Pantelejs Prokofjevičs vēl arvien stāvēja pie rudajiem vētīklas sāniem, košļāja bārdu un neizpratnē, it kā vainīgs juzdamies, skatījās apkārt pa pelavnīcu un savu salāpīto kurpju purnos. «Vai tiešām viņai taisnība? Varbūt man vajadzēja ar viņu krist grēkā?» viņš mulsi domāja, notikušā apskurbināts.

VI

Novembrī skaudri dzēla sals. Bira agrais sniedziņš. Līkumā pret Tatāru ciemata augšgalu Dona sastinga. Pa trauslo, tumšzilo ledu sāka pārkļūt uz otru pusi retie gājēji, bet lejāk tikai ņol.asmeņi pārklājās ar pliku burbuļainu ledus kārtiņu, vidū viļņojās straume, zaļas bangas kļāvās kopā un purināja sirmus cekulus. Atvarā iepretim Melnajai kraujai, kritalās vienpadsmit asu dziļumā, jau sen bija likušies uz ziemas guļu sami, tiem galvgalī — gļotās ietērptās karpas, tikai sīkās zivis siroja pa Donu, un pa upes šaurēm šaudījās zandarti, dzīdamies pakaļ mailītēm. Zvirgzdos bija iegulušas sterletes, Zvejnieki gaidīja lielākas sprēgoņas, lai pa pirmo ledu varētu pabakstīt ar žebērkļiem, pačamdīt vērtīgākās zivis.

Novembri Meļehovi saņēma vēstuli no Grigorijā. Viņš rakstīja no Kuvinskiem Rumānijā, ka tūlīt pirmajā kaujā ievainots, lode sadragājusi viņam kreisās rokas dilbu, tāpēc viņu sūtot ārstēties savā apgabalā, uz Ķamenskas staņicu. Tūliņ pēc šās vēstules Meļehovu sētai uzbruka otra liksta: apmēram pirms pusotra gada Pantelejam Prokofjevičam bija ievajadzējies naudas, un viņš aizņēmās no Sergeja Platonoviča Mohova simt rubļu pret parādzīmi. Šovasar vecais bija atsaukts uz veikalu, un Atepins Caca, iespraudis degunu zelta kniebī, skatīdamies tam pāri uz Meļehova bārdu, jautāja:

—    Nu, kas tacu bus, Pantelej Prokofič, maksāsi vai ne?

Pantelejs Prokofjevičs noskatījās patukšajos plauktos, no vecuma spīdošajā letē un sāka minstīties:

—    Pagaidi vēl, Jemeļjan Konstentinič, mazliet apgrozīšos, — samaksāšu.

Ar tosaruna beidzās. Apgrozīties vecajam neizdevās, raža nepadevās, no ganāmpulka nebija ko pārdot. Un uzreiz kā sniegs uz galvas — tiesas pristavs klāt, izaicina nemaksātāju — un viens un divi:

—    Velc laukā un liec galdā simt rubļu!

Iebraucamajā vietā, pristava istabā, uz galda garš papīrs, ko prasi, ņem lasi — nerunā pretī;

IZPILDU RAKSTS

PEC VIŅA ĶEIZARISKĀS MAIESTĀTES pavēles es, Donas apgabala 7. iecirkņa miertiesnesis, 1916., g. 27. oktobra dienā izspriedu sīkpilsoņa Ģergeja Mohova civilprasību ng §Ģrļanta Panteleimona Meļehova 1Q0 rubļu apmērā, par kQ izdota parādzīme, un, pamatodamies uz CivilproĢ.esa tik. 81., 100., 129., 133., 145. p.p., aizmuguriski

NOLĒMU:

Piedzīt no parādnieka, seržanta Panteleimona Prokofjeva Meļehova, sūdzētājam, sīkpilsonim Sergejam Platonovičam Mohovam, par labu simt rubļu saskaņā ar 1915. g. 21. jūnija parādzīmi un turklāt trīs rubļus tiesu un procesa izdevumiem. Spriedums nav galīgs; pasludināms kā aizmugurisks.

Uz Civilprocesa likuma 156. panta 3. punkta pamata šis spriedums stājies likumīgā spēkā un izpildāms nekavējoties. Pēc VIŅA ĶEIZARISKĀS MAJESTĀTES pavēles Donas apgabala 7. iecirkņa miertiesnesis uzdevis šo spriedumu stingri izpildīt visām iestādēm un personām, uz kurām tas attiecas, un turienes policijas un kara iestādēm bez ierunas atbalstīt sprieduma izpildītāju Pristavu tādā veidā, kā likums to prasa.

Pantelejs Prokofjevičs, noklausījies pristavā, lūdza atļauju aiziet uz māju, solīdamies vēl šodien samaksāt naudu. No iebraucamās vietas viņš devās tieši uz radinieku Koršunovu māju. Laukumā sastapās ar vienroci Aļošku Samili.

—    Kā labi klibo, Prokofič? — Samilis viņu sveicināja.

—    Pamazītiņām.

—    Vai tāls ceļš zem kājām?

—    Pie radinieka. Ir vajadzībiņa.

—    Ai! Viņiem, brāl, prieki. Vai neesi dzirdējis? Miroņa Grigoriča dēliņš ieradies no frontes. Viņu Mitjka pārradies, kā stāsta.

—    Patiesi?-

—    Dzirdēju tādas pļāpas, — vaigu šķobīdams un aci mirkšķinādams, teica Samilis, izvilkdams tabakas maku un pieiedams pie Panteleja Prokofjeviča. — Nu, sapīpēsim, tēvoc! Mans papīriņš, tava tabaciņa.

Aizpīpēdams Pantelejs Prokofjevičs šaubījās — iet vai ne; beigu beigās nolēma iet un, atvadījies no vienroča, kliboja tālāk.

—    Mitjkam jau arī krusts! Tīko tikt līdzi taviem dēliem. Tagad mūsu ciematā šādu kavalieru kā zvirbuļu žagaru kaudzē! — Samilis nobļāva viņam pakaļ.

Pantelejs Prokofjevičs nesteigdamies aizgāja līdz ciemata galam; skatīdamies Koršunova mājas logos, pienāca pie vārtiņiem. Viņu saņēma pats radinieks. Vecā Koršunova vasaras raibumiem piebārstītā seja bija priekā it ka nomazgāta, viņš izskatījās tīrāks un ne tik pārliecīgi izraibināts vaigā.

—    Vai jau dzirdēji, kāds mums prieks? — ar radinieku rokodamies, jautāja Mirons Grigorjevičs.

—    Ceļā dabūju zināt no AJoškas Samiļa. Es nāku pie tevis, radiņ, citā vajadzībā …

—    Pag, kas nu par vajadzību! Iesim istabā — sasveicināsies ar karavīru. Mēs, jāteic, uz priekiem mazliet iemetām … Manai vecenei bija aizķērusies pudele cara šņabja svinīgam brīdim.

—    Nemaz nestāsti, — kumpā deguna nāsis raustīdams, smaidīja Pantelejs Prokofjevičs, — nojautu jau no tālienes!

Mirons Grigorjevičs atvēra durvis, laizdams pa priekšu radinieku. Tas kāpa pāri slieksnim, un tūliņ viņa skatiens uzdūrās Mitjkam, kas sēdēja pie galda svētbilžu kaktā.

—    Te ir mūsu karavīrs! — raudādams iesaucās vectēvs Grišaka un piezvēlās pie pleca Mitjkam, kas cēlās kājās.

—    Nu, sveiks pārnākdams, kazaciņ!

Pantelejs Prokofjevičs, turēdams rokā garo Mitjkas delnu, atkāpās soli atpakaļ, izbrīnā apskatīdams viņu.

—    Ko tā raugāties, radiniek? — Mitjka smīnēdams nobasēja piesmakušā balsī.

—    Raugos — un nevaru nobrīnīties: kad aizvadījām karā jūs ar Grišku, — puikas bijāt, bet tagad,,, kazaks, kaut vai Atamana pulkam.

Lukiņična, saraudātām acīm vērdamās Mitjkā, lēja glāzītē degvīnu un neredzēdama šķieda pāri malām.

—    Snauduļa! Tādu labu mantu laisti pāri! — Mirons Grigorjevičs viņai uzbrēca.

—    Uz jūsu priekiem un tev, Mitrij Mironič, laimīgi pārnākot!

Pantelejs Prokofjevičs grozīja uz visām pusēm zilganos acu baltumus un, aizturēdams elpu, skropstas mirkšķinādams, izsūca vēderaino glāzīti. Gausi slaucīdams ar plaukstu lūpas un ūsas, šāva skatienu glāzītes dibenā, — atmetis galvu atpakaļ, iekratīja kārajā, melnzobainajā mutē vientuļo lāsīti un tikai tad tika pie elpas, uzkoda gurķi un ilgi svētlaimē mirkšķināja acis. Radiniece viņam pasniedza otru, un vecais tūliņ kaut kā smieklīgi apreiba. Mitjka nolūkojās viņā smīnēdams. Viņa kaķa redzokļi gan saraucās zaļās šķirbās, tik tievās kā smilga, gan paplētās un tapa tumšāki, Sais gados viņš bija tā pārvērties, ka vairs ne pazīt. Šai brašajā, plecīgajā, melnūsainajā kazakā gandrīz nekā vairs nebija palicis no tā sīkā, slaidā Mitjkas, kuru pirms trim gadiem aizvadīja karā. Viņš bija izaudzis krietni lielāks, izpleties plecos, sakumpis un piebriedis, droši vien ne vieglāks par pieciem pudiem, ieguvis rupjāku seju un balsi, izskatījās vecāks par saviem gadiem. Tikai acis bija tās pašas — šaudīgas un nemierīgas; tajās arī veras māte smiedamās un raudādama, paretam pielikdama savu raupjo, bālgano delnu pie dēla īsi apcirptajiem matiem un šaurās, baltās pieres.

—         Kā kavalieris pārnāci? — skurbi smaidīdams, apjautājās Pantelejs Prokofjevičs.

—         Kuram kazakam tad tagad nav krustu? — Mitjka sadrūma. — Krjučkovam piekāra veselus trīs par to, ka gozējas štābā.

—         Viņš, radiņ, mums padevies lepns, — steidza iebilst vectēvs Grišaka. — Viņš, pagāns, atsities gluži manī, vectēvā. Viņš nevar liekt muguru.

—         Krustus laikam gan kar viņiem par kaut ko citu, — sāka sirdīties Pantelejs Prokofjevičs, bet Mirons Grigorjevičs viņu ievilka dižajā istabā, nosēdināja uz lādes un jautāja:

•— Nu, kā Natālija ar mazbērniem? Pie mīļas veselības? Nu, paldies dievam! Tu, radiniek, laikam teici, ka esi atnācis vajadzības pēc? Kāda tev vajadzība? Saki, citādi iedzersim vēl — un noreibsi.

—         Aizdod naudu. Aizdod, dieva dēļ! Paglāb, citādi gals klāt ar to … naudu.

Pantelejs Prokofjevičs lūdzās ar plātīgu iereibuša cilvēka pazemību. Radinieks pārtrauca viņu:

—    Cik?

—    Simt papirīšu.

—    Kādu? Papīrīši taču ir dažādi,

—    Simt rubļu.

—    Tad tā arī saki.

Mirons Grigorjevičs, parakņājies lādē, izvilka taukainu lakatu, atraisīja to; čaukstinādams čauganos papīrus, noskaitīja desmit «sarkanos».

—    Paldies, radiņ … izglābi no nelaimes!

—    Ko tur runāt. Pašu ļaudis, gan iztiksim!

Mitjka nodzīvoja mājā piecas dienas; naktis pavadīja pie Anikuškas sievas, apžēlodamies par sūro sievas vajadzību un par pašu šo pakļāvīgo un pamuļķīgo sievelīti. Dienu mētājās pa radiem, ciemojās pie kaimiņiem. Garš augumā, tērpies tikai vieglā aizsargkrāsas frenci, valstīgā gaitā staigāja pa ciemata ielām, nobīdījis cepuri uz vienas auss, lielīdamies ar savu izturību salā. Reiz pavakarē ieradās arī pie Meļehoviem. Ienesa karsti sakurinātajā virtuvē aukstuma dvesmu un neaizmirstamo, kodīgo zaldāta smaku. Pasēdēja, pačaloja par karu, par to, kas jauns ciematā, piemiedzis zaļās meldru krāsas acis, noskatījās uz Darju un taisījās iet. Darja, kas nebija novērsusi acu no karavīra, sašūpojās kā sveces liesma, kad Mitjka aiziedams aizcirta durvis; cieši sakniebusi lūpas, grasījās jau apmest lakatu, bet Iļjiņična iejautājās*

—    Kurp tad tu, Daška?

—    Ārā … sevis pēc.

—    Iesim kopā.

Pantelejs Prokofjevičs sēdēja, nepaceldams noliekto galvu, it kā sarunu nedzirdējis. Darja pagāja viņam garām uz durvīm, slēpdama zem nolaistajiem plakstiem viltīgu spīdumu; viņai pakaļ stenēdama vēlās vīramāte. Mitjka krekšķinādams skrapstināja zābakus pie vārtiņiem, pīpēja smēķi, saujā slēpdams. Izdzirdis noklaudzam durvis, sāka soļot uz lieveņa pusi.

—    Tu tas, Mitrij? Vai apmaldījies svešā pagalmā? — Iļjiņična dzēlīgi vaicāja. — Iziedams aiztaisi vārtiņiem aizšaujamo, citādi visu nakti klaudzinās vējš,,. Re, kas par vēju …

—    Neesmu jau apmaldījies … Aiztaisīšu … — pēc brītiņa īgni teica Mitjka un nokāsējies gāja tieši pāri ielai uz Anikuškas sētu.

Mitjka dzīvoja kā putns bezrūpīgu dzīvi: šodien dzīvs — labi, bet rītdiena gādās pati par sevi. Viņš kalpoja pulkā atturīgi un, lai gan viņam asinis dzina bezbailīga sirds, tomēr sevišķi nemeklēja iespēju izkalpoties, toties viņa dienesta lapā bija dažas nelādzības: lapa liecināja, ka tās īpašnieks divreiz tiesāts — par to, ka izvarojis polieti, Krievijas pavalstnieci, un ka laupījis; trīs kara gados neskaitāmas reizes brīdināts un sodīts; vienreiz lauka kara tiesa viņam tikko nebija iegriezusi nāves sodu nošaujot, bet Mitjka arvien kaut kā prata izķepuroties no likstām, un, lai gan skaitījās pulkā par visbeidzamo, kazaki viņu mīlēja par tā jautro, smejošo garu, par nešpetnajām dziesmām (tajās viņš bija ne no pēdējiem meistariem), par biedriskumu un vienkāršību, bet virsnieki — par draisko bezbēdību. Mitjka smaidīdams blietēja zemi vieglām vilka kājām, viņā bija daudz kas no šo zvēru sugas:

līganajā gaitā — soiis solī, paražā ar zaļajām acīm skatīties caur pieri, pat galvas pagriezienā: Mitjka nekad negrozīja kontuzēto kaklu, — griezās ar visu stāvu, ja vajadzēja atskatīties. Viss savērpts no sīkstiem muskuļiem ap platiem kauliem, viņš bija viegls un neizšķērdīgs kustībās, no viņa dvesa sūra veselības un spēka smarža, — tā smaržo melnzeme, kad lemeši to uzgriež līkšņā. Dzīve Mitjkam bija nesarežģīta un taisni ejoša, tā stiepās kā vaga tīrumā, un viņš gāja pa to kā pilntiesīgs saimnieks. Tikpat primitīvi vienkāršas un nesarežģītas bija viņa domas: esi izsalcis — var un vajag zagt, kaut arī no biedra, un viņš zaga, kad bija izsalcis; zābaki noplīsuši — vienkāršāk par vienkāršu novilkt vācu gūsteknim; esi iekritis — vaina jāizpērk, un Mitjka izpirka: gāja izlūkos, atstiepa pusnožņaugtus vācu sargkareivjus, brīvprātīgi devās visriskantākajos pasākumos. 1915. gadā krita gūstā, vācieši viņu piekāva un saskrambāja ar saviem īsajiem zobeniem, bet nakti, līdz pēdējam nolauzdams pirkstiem nagus, viņš izplēsa jumtā caurumu un izbēga no šķūņa, paņemdams līdz piemiņai vezuma aizjūgu. Tāpēc arī Mitjkam daudz ko piedeva.

Sestajā dienā Mirons Grigorjevičs aizveda dēlu uz Millerovu, pavadīja līdz vagonam, paklausījās, kā attālinoties dārd zaļo kārbu rinda, un ilgi bakstīja ar pātagas kātu pie platformas sabērtos izdedžus, necēla augšā nolaistās, duļķainās acis. Pēc dēla raudāja Lukiņična, vectēvs Grišaka krekstēja un taurēja istabā, šņaukādamies delnā, slaucīdams to taukainajā svārku stūrī. Raudāja arī Anikuškas zaldātene, iedomādama lielo, uz glāstiem dedzīgo Mitjkas augumu un mocīdamās ar triperi, kuru viņai bija pielaidis karavīrs.

417

Laiks jauca dienas kā vējš zirgam krēpes. Pirms ziemsvētkiem pēkšņi uznāca atkusnis; vienu dienu un nakti lija lietus, no Pārdonas kalna pa strautiem brāzās straujš ūdens; zemes laukumiņos, kur bija nogājis sniegs, kļuva redzama zaļā pērnā zāle un apsūnojušās krīta radzes; Donā putoja nolasmeņi, ledus izburbēja, kļuva zils kā mironis. Neizsakāmi saldu smaržu izgaroja kailā melnzeme. Hetmaņa ceļā pērnajās ratu sliedēs burbuļoja ūdens. Svaigi nogruvumi rēgojās mālainajās kraujās aiz ciemata. Dienvidvējš nesa no Ciras reibinošu trūdošas zāles smaržu, un ap pusdienu pie apvāršņa jau rēgojās gaišzilas, vismaigas ēnas kā pavasarī. Ciematā pie zedeņiem sabērto pelnu kaudzīšu starpā bija raibas peļķes. Klonos pie stir-

14 — 501

pām atkusa zeme un kutināja garāmgājēju degunus ar sājo trunējušu salmu saldeno smaržu. Dienu pa māju dzegām no lāstekainajiem salmu jumtiem tecēja darvains ūdens, uz zedeņiem uzmācīgi žadzināja žagatas, un Miroņa Grigorjeviča laidarā, priekšlaicīgu pavasara dziņu pārņemts, māva tur pa ziemu turamais ciemata vaislas vērsis. Viņš ārdīja ar ragiem zedeņus, berzējās gar ķirmju iegrauzto ozola arklu, slaistīja zīdaino pakakli,' mīdīja laidarā čaugano, pavasara ūdens piemirkušo sniegu.

Otrajā ziemsvētku dienā Donā salūza ledus. Vareni brīkšķēdams un krakšķēdams, tas gāja upei pa vidu. Ledus radzes kā miegainas teiksmu zivis līda krastā. Aiz Donas, straujā dienvidvēja liektas, nekustīgā, līganā skrējienā trauca papeles.

Sššššuuuuuuu… — plūda no turienes piesmakusi, dobja šalkoņa.

Bet, naktij uznākot, sāka dunēt kalns, laukumā iebrēcās kraukļi, Meļehovu sētai padiedza garām Hristoņas cūka ar siena kušķi mutē, un Pantelejs Prokofjevičs noteica: «Pavasaris vējā, rīt dzilinās sals.» Nakti vējš iegriezās austrumos, viegls sals pārklāja atkušņa izdriskātās peļķes ar kristāla ledus kārtiņu. Uz rīta pusi jau pūta Maskavas vējš, skaudri knieba sals. Atkal bija klāt ziema. Tikai Donas vidū, atkusni atgādinādami, kā lielas, baltas lapas peldēja ledus gabali, un paugurā sarmaini kūpēja kailā zeme.

Drīz pēc ziemsvētkiem staņicas sapulcē rakstvedis pastāstīja Pantelejam Prokofjevičam, ka Kamenskā ticies ar Grigoriju, kas lūdzis paziņot savējiem, ka drīz vien būšot mājās.

VII

* Mazām, tumšām, virspusē retu, zaigojošu spalviņu apklātām rokām no visām pusēm gramstīja dzīvi Sergejs Platonovičs Mohovs. Dažreiz tā ar viņu kairinājās, dažreiz karājās kaklā kā ākmens slīkonim. Daudz ko savā mūžā pieredzējis Sergejs Platonovičs, pārcietis daudzas nedienas. Kur tie laiki, kad viņš vēl strādāja labības noliktavā un viņam vajadzēja par grašiem uzpirkt no kazakiem labību, pēc tam izvest aiz ciemata un sagāzt Negala kraujā četrus tūkstošus pudu sapelējušu kviešu. Viņš atcerējās arī 1905. gadu, — arī uz viņu rudens naktī kāds no cie-

mala iedzīvotājiem norībināja savu skroteni. Mohovs iedzīvojas mantā un atkal to pazaudēja, beigās sarausa sešdesmit tūkstošus, noguldīja Volgas-Kamas bankā, bet ar labu ožu nojauta, ka nenovēršami tuvojas lielu pārvērtību laiks. Sergejs Platonovičs gaidīja nedienas un nealojās; septiņpadsmitā gada janvārī skolotājs Balanda, kas pamazām nīka nost ar tuberkulozi, viņam sūdzējās;

—    Revolūcija jau degungalā, bet jāmirst nost ar vismuļķīgāko un vissentimentālāko kaiti. 2ēl, Platon Sergejevičl… 2ēl, ka nedabūšu noskatīties, kā izšķaidīs jūsu kapitālus un jūs iztrauks no siltās ligzdiņas.

—    Kas tur ko žēlot?

—    Kā nu ne? Tomēr, ziniet, būs patīkami redzēt, kā viss sagrūs pīšļos.

—    Nebūs nekā, mīlīti Tu mirsi šodien, es tikai rīt! — slepeni sirdīdamies, teica Sergejs Platonovičs.

Jau janvārī ciematos un staņicās atbalsojās galvaspilsētas runas par Rasputinu un cara ģimeni, bet februārī Sergejam Platonovičam kā tīkls sīgai uzkrita ziņa, ka patvaldība gāzta. Kazaki šo ziņu uzņēma atturīgi satraukti un nogaidīdami. Tai dienā līdz pašam vakaram veči un jaunāki kazaki pulcējās pie Mohova veikala, kas bija slēgts. Ciemata atarnans Kirjuška Soldatovs (nogalinātā Manickova pēctecis), liels kazaks ar sarkanām ūsām un mazliet greizām acīm, bija nomāktā garastāvoklī, gandrīz nemaz neņēma dalību sarunā, kas spraigi norisa pie veikala, tikai ar greizajām acīm noskatīja kazaku baru, paretam iemezdams pa mulsam izsaucienam:

—    Ir gan ievārījuši putru!… Nu tik ir!… Kā tagadiņ dzīvot? …

Sergejs Platonovičs, pa logu ieraudzījis baru pie veikala, nolēma iet apspriesties ar večiem. Uzvilcis kažociņu un atspiezdamies uz brūna, nelieliem sudraba iniciāļiem rotāta spieķa, izgāja uz parādes lieveņa. No veikala puses nāca balsu kņada.

—    Nu, Platonič, tu esi mācīts vīrs, pasaki mums, nemācītiem ļautiņiem, — kas un kā tagad būs? — jautāja Matvejs Kašuļins, bailīgi smaidīdams, savilkdams pie nosalušā deguna slīpas krunkas.

Sergejam Platonovičam sveicinot, veči godbijīgi noņēma cepures un atvirzījās, pašķirdami viņam vietu barā.

—    Dzīvosim bez cara… — vilcinādamies teica Sergejs Platonovičs.

14*

419

Veči sāka runāt visi reizē:

—    Kā tad bez cara?

—         Mūsu tēvi un vectēvi dzīvojuši ar cariem, bet tagad cara nevajagot?

—    Atņem galvu, — kājas taču nevarēs bez tās dzīvot.

—    Kāda tad vara nāks vietā?

—        Platonič, nestomies! Saki mums skaidri un gaiši… Kā tev šķiet?

—        Varbūt viņš pats nezina, — smīnēja Avdejičs Muldoņa, un smīnā bedrītes viņa sārtajos vaigos padziļinājās.

Sergejs Platonovičs truli skatījās uz savām vecajām, dziļajām gumijas galošām un sacīja, ar mokām izspļaudams vārdus:

—    Valdīs Valsts dome. Mums būs republika.

—    Tad tik tālu gan, jupis viņu rāvis!

—         Kā mēs kalpojām nelaiķītim Aleksandram Otrajam … — iesāka Avdejičs, bet bargais, vecais Bogatirjovs stingri pārtrauca viņu:

—    Esam dzirdējuši! Te nav runas par to.

—    Tātad kazakiem būs gals klāt?

•— Mēs te taisām streikus, bet vācietis pa to laiku aizrāpsies līdz pašai Sanktpēterburgai.

—        Ja jau vienlīdzība, tad mūs gribēs pielīdzināt zemniekiem …

—    Kazi, ķersies klāt arī zemītei? …

Sergejs Platonovičs, ar pūlēm savilkdams vaigu smīnā, pārlaida skatienu uztraukto veču sejām, un viņam kļuva ap sirdi drūmi un nejauki. Ar ierastu žestu pašķīris savu brūngano bārdu, viņš sāka runāt, nezin uz ko skaizdamies:

—         Re, vecaini, cik tālu Krievija novesta. Jūs pielīdzinās zemniekiem, atņems jums privilēģijas un atcerēsies arī vēl vecās vainas. Nāk grūti laiki… Atkarībā no tā, kādās rokās nokļūs vara, var nonākt līdz galīgam postam.

—          Dzīvosim — redzēsim! — Bogatirjovs pakratīja ^galvu un neuzticīgi paskatījās caur spurainajiem uzacu "kušķiem uz Sergeju Platonoviču. — Tu, Platonič, velc savu

līniju, bet mums varbūt no tā var nākt kāds atvieglojums? …

—         Kāds atvieglojums tad jums var nākt? — kodīgi jautāja Sergejs Platonovičs.

—         Varbūt jaunā vara beigs karu … Tas taču var notikt? Ko?

Sergejs Platonovičs atmeta ar roku un veca vīra gaitā tipināja uz savu gaišzilo, grezno lieveni. Viņš gāja, izklaidīgi domādams par naudu, par dzirnavām un pagrimstošo Iirdznieclbu, atcerējās, ka Jeļizaveta tagad Maskavā un ka Vladimirs drīz vien atbrauks no Novočerkaskas. Truli dzeļošās bažas bērnu dēļ nespēja izkliedēt virmojošo domu jūkli. Tā viņš nonāca līdz lievenim, juzdams, ka pa šo dienu dzīve pēkšņi kļuvusi tumšāka un arī viņš pats it kā iekšēji izdēdējis no smeldzošajām domām. Skāba rūsas garša mutē lika pieplūst siekalām. Pavēries atpakaļ večos pie veikala, Sergejs Platonovičs nospļāvās cauri izgrieztajām lieveņa margām un cauri terasei iešļūca iekšā. Anna Ivanovna nāca vīram pretī ēdamistabā, pārlaida viņa vaigad savu tukšo acu parasto, vienaldzīgo skatienu un vaicāja:

—    Vai pirms tējas iekodīsi?

—    Nē, taču! Ko nu tagad iekost?! — ar riebumu atvairījās Sergejs Platonovičs.

Noģērbdamies viņš vēl arvien juta rūsas garšu mutē un sēru, trulu tukšumu galvā.

—    No Ļizas vēstule.

Anna Ivanovna devās uz guļamistabu ašā, aideniskā gaitā (tā viņa staigāja vienmēr, kopš laulības pirmās dienas, lielās saimniecības nomākta) un iznesa ieplēstu aploksni.

«Tukšs un, kā liekas, pamuļķīgs skuķis,» — pirmoreiz tā par meitņ nodomāja Sergejs Platonovičs, saraukdams degunu no smaržām, kas plūda no blīvās aploksnes. Vecais izlasīja vēstuli nevērīgi, nez kāpēc apstājās pie vārda «noskaņojums» un ilgi domāja, ko gan nozīmē šis viņam nesaprotamais vārds. Vēstules beigās Jeļizaveta lūdza, lai viņai sūtot naudu. Vēl arvien sajuzdams griezīgu tukšumu galvā, Sergejs Platonovičs izlasīja pēdējās rindiņas. Negaidot viņam iegribējās klusi iešņukstēties. Sajauktā dzīve šai brīdī pavēra viņam savu tukšo iekšieni.

«Viņa man sveša,» viņš domāja par meitu. «Un es esmu svešs viņai. Radnieciskas jūtas rodas, kad vajadzīga nauda … Samaitāts skuķis, viņai ir mīļākie … bet maziņa bija baltgalvīte un sirdij tuva,,. Ak dievs! Kā viss pārvēršas!… Līdz vecumam esmu palicis muļķis, ticēju, ka nākotnē dzīve būs labāka, bet īstenībā esmu vientuļš kā kapliča… Negodīgi iedzīvojos, — godīgi jau nevar iedzīvoties! — blēdījos, skopojos, bet tagad, rau, revolūcija, un rīt mani dienderi var mani iztriekt no mājas… Viss vienā jezgā!»,, Un bērni? Vladimirs ir muļķis… Nu, un tad? Varbūt viss viena alga …»

Nez kādā nejēdzīgā sakarībā ienāca prātā sens atgadījums dzirnavās: viens kazaks, atvedis malt labību, bija sacēlis traci par to, ka pārāk liels atmalums, un atteicies maksāt; viņš, Sergejs Platonovičs, tobrīd bija mašīnu nodaļā; troksni izdzirdis, iznāca ārā, dabūja zināt, kas notiek, un pavēlēja svērējam un dzirnavu strādniekiem, neizdot samaltos miltus. Sīkais, niecīgais kazaķelis vilka maisu aiz viena gala uz savu pusi, druknais, plecīgais dzirnavpuisis Zavars — uz savu pusi. Gadījās, ka kazaķelis pagrūda puisi, tas apgriezās un zvēla viņam ar lielu greizi savilktu dūri pa deniņiem. Kazaķelis pakrita, tad grīļodamies uzlēca kājās; viņam kreisajos deniņos sārtojās brūce. Viņš pēkšņi pienāca pie Sergeja Platonoviča un stenēdams izdvesa:

—    Ņem miltus! Rij! — un izgāja, pleciem trīcot.

Bez redzama sakara Sergejam Platonovičam iešāvās prātā šis atgadījums un tā sekas: kazaķela sieva atnāca lūgties, lai atdod miltus; pūlēdamās izspiest asaras un gaidīdama līdzjūtību no labības vedējiem, vaimanāja:

—    Mīļie ļautiņi, kas tad tas? Kur te taisnība? Atdod miltus!

—    Ej, krustmāt, ej projām ar labu, citādi izplūkšu spalviņas! — Zavars ņirgājās.

Bija nepatīkami un pretīgi noskatīties, kā svērājs Kāravkalpiņš,. tikpat nespēcīgs un sīks kā tas kazaķelis, sāka kauties ar Zavaru un tad, smagi piekauts, nāca prasīt aprēķinu. Tas viss ātri pavīdēja Sergejam Platonovičam prātā, kamēr viņš salocīja izlasīto vēstuli, raudzīdamies neko neredzošām acīm uz priekšu.

Sī diena beigu beigās atstāja svelošas, nelāgas sāpes. Sergejs Platonovičs nakti gulēja nemierīgi, grozījās, nejēdzīgu domu un neapzinātu ilgu pārņemts; aizmiga pēc pusnakts un no rīta, izdzirdis, ka Jevgeņijs Ļistņickis atbraucis no frontes pie tēva Jagodnajā, nolēma aizbraukt *turp, lai izrunātos, izzinātu īstos apstākļus un nokratītu no sirds baigo priekšnojautu rūgtumu. Jemeļjans, pīpi sūkdams, iejūdza mazo, vingro zirdziņu pilsētas kamanās un veda savu kungu uz Jagodnaju.

Virs ciemata kā oranžkrāsas aprikoze brieda saule, zem tās un augstāk kūpēdami izplēnēja mākoņi. Dzeļošais aukstais gaiss bija piesātināts ar sulīgām augļu smaržām. Zem zirga pakaviem čirkstēja ceļa gāle, vējš nesa garaiņus no zjrga nāsīm atpakaļ, sarma iegula krēpēs. Sergejs Platonovičs, ātrā brauciena un vēsuma nomierināts, snauduļoja, līgojās un trinās ar muguru gar atzveltnes kamanseģu. Bet ciematā uz laukuma bija melns no kazaku kažokiem, kā aitas drūzmējās sievas, cieši ievīstījušās brūnām ūdru ādiņām apšūtos Donas kažokos.

Pūļa vidū skolotājs Balanda ar lakatiņu pie bālās mutes un ar sarkanu lentīti puskažoka pogcaurumā runāja drudžaini mirdzošām acīm:

—    … Redziet, nu pienācis gals nolādētajai patvaldībai! Tagad jūsu dēlus vairs nesūtīs ar pātagām nomierināt strādniekus, beigusies jūsu kauna pilnā kalpība asinssūcējam caram. Satversmes sapulce būs jaunās, brīvās Krievijas saimniece. Tā pratīs iekārtot citādu, tā teikt, gaišu dzīvi!

No mugurpuses viņu aiz kažociņa stērbeles raustīja draugaļa, lūdzoši čukstēdama:

—    Mitja, beidz! Saproti, ka tas tev kaitīgi, tā nevar! Jo atkal plūdīs asinis… Mitja!

Kazaki klausījās Balandā apjukuši, galvas nokāruši, krekšķinādami, smīnu slēpdami, Runu viņam tā arī neļāva nobeigt. Līdzjūtīga balss pirmajās rindās basā iesaucās:

—    Dzīve, kā rādās, būs gan gaiša, tikai tu, mīļais, to nepiedzīvosi, Būtu labāk gājis mājā, ārā taču dzestrs…

Balanda nenobeidza teikumu un sašļucis izgāja no pūļa.

Sergejs Platonovičs iebrauca Jagodnajā ap pusdienu. Jemeļjans ajz pavadas pieveda zirgu pie pītajām barības redelēm staļļa priekšā un, kamēr kungs kāpa ārā no kamanām un, kažoka stūri atsviedis, meklēja kabatas lakatiņu, paguva zirgam izņemt laužņus un uzklāt segu. Pie lieveņa Sergejam Platonovičam nāca pretī liels suns, iesļrms, ar sarkaniem plankumiem. Tas apstājās pretī svešiniekam, gorīdamies uz savām garajām, cīpslainajām kājām, žāvādamies; pēc viņa tikpaļ; laiski piecēlās citi suņi, kas kā melni kamoli gulēja pie lieveņa.

«Velns, cik to daudz! „,,.» bažīgi raudzījās Sergejs Platonovičs, atmuguriski kāpdams pa lieveņa kāpieniem.

Sausajā, gaišajā priekšnamā bija smaga suņu un etiķa smaka. Virs lādes uz platiem briežu ragiem karājās virsnieka karakula papaha, bašliks ar sudraba pušķi un apmetnis. Sergejs Platonovičs paskatījās uz to pusi; vienu mirkli viņam šķita, ka kaut kas plušķains, melns stāv uz lādes, neizpratnē uzrāvis plecus. No sānistabas iznāca pilnīga sieviete ar melnām acīm. Tā vērīgi apskatīja Sergeju

Platonoviču, kamēr tas noģērbās, un vaicāja, nemainīdama nopietno izteiksmi savā melnīgsnējā, skaistajā sejā:

—    Jūs pie Nikolaja Aleksejeviča? Tūliņ pieteikšu.

Viņa nepieklauvējusi iegāja zālē, cieši aizvērdama aiz

sevis durvis. Šai piebriedušajā, melnacainajā skaistulē Sergejs Platonovičs ar mokām atģida Aksiņju Astahovu. Viņa gan uzreiz to pazina, saknieba ciešāk ķiršu krāsas lūpas, gāja, turēdamās nedabiski taisni, tikko kustinādama brūnganos, kailos elkoņus. Pēc brītiņa kopā ar viņu iznāca pats vecais Ļistņickis. Tas, ar vajadzīgo pieklājību smaidīdams, vēlīgi nobasēja:

—    A! Cienīgais! Kāds vējš jūs atpūtis? Lūdzu… — Pagājies sāņus, ar rokas kustību aicināja viesi zālē.

Sergejs Platonovičs apsveicinājās ar godbijību, kādu jau sen bija ieradis parādīt lieliem vīriem, un devās zālē. Viņam pretī nāca Jevgeņijs Ļistņickis, piemiegdams zem pensneja acis.

—    Tas ir lieliski, mīļais Sergej Platonovič! Sveiki! Kas tad tas, jūs it kā topat vecs? Ko?

. — Lai nu, lai, Jevgeņij Nikolajevič! Es vēl domāju jūs pārdzīvot. Nu, kā jūtaties? Sveiks un vesels?

Jevgeņijs smaidīdams, zobu zelta kronīšus mirdzinādams, vilka viesi zem rokas uz atzveltņa krēslu. Viņi apsēdās pie neliela galdiņa, apmainīdamies nenozīmīgām frāzēm, pētīdami viens otra sejā tās pārmaiņas, kas radušās, kopš viņi nav tikušies. Devis rīkojumu par tēju, ienāca pans. Viņam zobos kūpēja liela, liekta pīpe. Viņš apstājās pie Sergeja Platonoviča krēsla, uzlika savu vecīgi kaulaino, garo delnu uz galda un jautāja:-

—    Kā pie jums ciematā? Esat dzirdējis,,, jaukās zinas?

Sergejs Platonovičs pavērās no lejas uz augšu skūtajās, nokarenajās krunkās uz ģenerāļa zoda un kakla un nopūtās.

, — Kā lai nebūtu dzirdējis!…

—    Ar kādu liktenīgu nolemtību viss virzījās uz to …— ģenerālis, gāmuru nodrebinādams, ierija dūmus. — Es to paredzēju jau kara sākumā. Ko tur… dinastija bija bojā ejai nolemta. Man tagad nāk prātā Merežkovskis … atceries, Jevgeņij? «Pēteris un Aleksejs». Tur pēc spīdzināšanas carevičs Aleksejs saka tēvam: «Manas asinis kritīs uz taviem pēcnācējiem …»

Mums taču nav it nekā jēdzīga, — uzbudinādamies sāka runāt Sergejs Platonovičs; pagrozījies krēslā, viņš aizpīpēja un turpināja: — Avīzes nedabūjam jau veselu nedēju. Visneticamākās baumas, visi apjukuši. Tīrais posts, nudien! Kad izdzirdu, ka Jevgeņijs Nikolajevičs ieradies atvaļinājumā, sadomāju atbraukt šurp, izjautāt, kas tur notiek, kas gaidāms.

Jevgeņijs, kam vairs nebija smaida glīti noskūtajā, bālajā sejā, stāstīja:

—    Bargi notikumi.,. Zaldāti it visi demoralizēti, karot negrib — piekusuši. Īstenībā šogad jau vairs nebija kareivju vārda tiešajā nozīmē. Zaldāti pārvērtušies nevaldāmu mežonīgu noziedznieku bandās. Bet tēvs, piemēram … viņš nevar to iedomāties. Viņš nevar iedomāties, cik lielā mērā izārdīta mūsu armija… Patvaļīgi aiziet no pozīcijām, apzog un nogalina iedzīvotājus, nobendē virsniekus, laupa… Nepaklausīt kaujas pavēlei — tā tagad parasta lieta.

—    Zivs sāk pūt no galvas, — kopā ar dūmiem izgrūda frāzi vecais Ļistņickis.

—    Es gan tā neteiktu,— Jevgeņijs saviebās, viņa dzīslainais plaksts nervozi noraustījās. — Es tā neteiktu… No lejas gala pūst armija, kuru ārda boļševiki. Pat kazaku vienības, it īpaši tās, kas bijušas tuvākos sakaros ar kājniekiem, nav morāliski izturīgas. Milzīgs nogurums un ilgas pēc dzimtās sētas… Un tad nu boļševiki…

—    Ko tad tie grib? — Sergejs Platonovičs nenocietās.

—    Ai.., — Ļistņickis iesmējās, — viņi grib… tie ir ļaunāki par holeras baciļiem! Ļaunāki tai ziņā, ka vieglāk pielīp cilvēkam un iezīžas tieši visblīvākās kareivju masās. Es runāju par ideju. No tās nevar izsargāties ne ar kādām karantīnām. Boļševiku rindās ir neapšaubāmi apdāvināti cilvēki, ar dažiem man gadījies saieties, ir arī vienkārši fanātiķi, bet vislielākais vairums ir nevaldāmu, netikumīgu subjektu. Tos neinteresē boļševiku mācības būtība, bet tikai iespēja palaupīties, atstāt fronti. Viņi grib vispirms sagrābt varu savās rokās, vienalga, ar kādiem noteikumiem izbeigt šo, kā viņi saka, «imperiālistisko» karu, kaut vai separāta miera ceļā, — zemi atdot zemniekiem, fabrikas — strādniekiem. Saprotams, tas viss ir tikpat utopiski, cik muļķīgi, bet ar tādu primitivitāti panāk zaldātu labvēlību.

Ļistņickis runāja, apvaldīdams slepenu niknumu. Pirkstos viņam slaistījās ziloņkaula iemutis. Sergejs Platonovičs klausījās, saliecies uz priekšu, it kā grasīdamies trūkties kājās. Vecais Ļistņickis staigāja pa zāli, šmīkstinādams melnos, pūkainos rītasvārkus, košļādams zaļgansirmās ūsas.

Jevgeņijs izstāstīja, kā viņam jau pirms apvērsuma nācies bēgt no pulka, baidoties kazaku atriebības; attēloja Petrogradas notikumus, kuru aculiecinieks bijis.

Saruna uz brītiņu apklusa. Vecais Ļistņickis, vērdamies virspus Sergeja Platonoviča deguna, jautāja;

—         Kas ir, vai pirksi sirmi, to, ko rudenī apskatīji — «Bajārienes» dēliņu?

—        Vai tagad tas prātā, Nikolaj Aleksejevič? —Mohovs žēli sarauca seju un bezcerīgi atmeta ar roku.

Saimes istabā tikmēr Jemeļjans apsildījies dzēra tēju, slaucīja sarkanā lakatiņā sviedrus no biešu krāsas vaigiem un stāstīja par ciematu un jaunajām ziņām. Aksiņja stavēja pie gultas, uzzvēlusies ar krūtīm uz margotā gultas gala, vīstīdamās pūkainā lakatā.

—    Mūsu māja laikam jau sagruvusi? — viņa jautāja.

—         Nē, kāpēc lai sagrūtu — stāvi Kas tai ko darīs, — ar mokām stiepdams vārdus, atbildēja Jemeļjans.

—    Kā dzīvo mūsu kaimiņi Meļehovi?

—    Dzīvo pamazītēm. /

•— Petro nav bijis atvaļinājumā?

—    Tā kā nebūtu bijis.

—    Un Grigorijs? … Viņu Griška?

•— Griška bija pēc ziemsvētkiem. Viņa sievai šogad piedzima dvīņi.,. Un Grigorijs.,. kā tad — bija pēc ievainojuma.

Ievainots?

«— Kā tad citādi? Ievainots rokā. Viņš viss izraibināts kā suns cīniņā: nez vai vairāk krustu vai rētu.

—         Kāds viņš tagad ir — Griška? — balsij aizcērtoties, Jautāja Aksiņja un nokāsējās, lai atgūtu balsi.

-— Tāds pats… kumpu degunu un melns. Turks kas turks, kā jau pienākas.

Es ne par to.,, Novecojis vai ne?

—        Vilks viņu zina: var būt, ka arī mazliet novecojis. Sievai piedzima dvīņi, *— tātad stipri novecojis nav.

—         Seit ir vēss… — plecus drebinādama, sacīja Aksiņja un izgāja ārā.

Astoto tasi ieliedams, Jemeļjans pavadīja Aksiņju ar skatienu un sacīja, tik gausi vilkdams vārdus, kā aklais cilā kājas:

Riebīgā, smirdošā gnīda, ļaunākas vairs nav pasaulē! Cik sen, ka skraidīja pa ciematu kazaku kurpelēru

I.ijā, bet tagad vairs neprot pateikt «šite», bet «šeit»,.. Alan riebjas tādas sievas. Es gan tās, maitas… Odžu dzimums! Tāpat «šeit ir vēss»… Ķēves aste! Tik tiešām!

Juzdamies apvainots, viņš neizdzēra astoto tasi, piecēlās, pārmeta krustu un aizgāja, neatkarīgi apkārt skatīdamies un tīši pielāčodams ar zābakiem tīri izmazgāto grīdu.

Visu atceļu viņš bija drūms, tāpat kā viņa kungs. Aksiņjas sacelto niknumu izgāza uz zirgu, pērdams to ar pātagas galu un kodīgi godādams par «blandoni» un «svilpasti». Līdz pašam ciematam Jemeļjans gluži pret savu paradumu nepārmija ar kungu neviena vārda. Baigo klusumu nepārtrauca arī Sergejs Platonovičs.

VIII

Vienas kājnieku divīzijas pirmo brigādi, kas atradās Dienvidrietumu frontes rezervē, līdz ar tai pievienoto 27. Donas kazaku pulku pirms februāra apvērsuma noņēma no frontes, lai pārsviestu uz galvaspilsētas apkārtni apspiest nekārtības, kas tur bija sākušās. Brigādi noveda aizmugurē, apgādāja ar jaunu ziemas apģērbu, vienu dienu lieliski ēdināja, otrā dienā ielādēja vagonos un veda projām, bet notikumi aizsteidzās priekšā pulkiem, kas devās uz Minsku: jau aizbraukšanas dienā izplatījās neatlaidīgas baumas, ka ķeizars virspavēlnieka mītnē parakstījis aktu, kurā atteicies no troņa.

Pusceļā brigādi grieza atpakaļ. Razgonas stacijā 27. pulks dabūja pavēli izkravāties no vagoniem. Ceļi bija aizsprostoti ar vilcieniem. Pa platformu šaudījās zaldāti ar sarkanām lentītēm pie šineļiem, ar krietni pagatavotām, jaunām krievu parauga, bet angļu ražojuma šautenēm. Daudzi zaldāti bija satraukti un bailīgi raudzījās kazakos, kas kārtojās sotņās.

Diena izdzisa apmākusies. No stacijas ēku jumtiem burzguļoja ūdens, ar spīdošiem naftas plankumiem pārklātajās sliežu ceļu peļķēs atspoguļojās pelēka, mīksta debess jērāda. Manevrējošo lokomotīvju rēcieni skanēja klusināti, irdeni. Aiz noliktavas pulks, sakāpis zirgos, gaidīja brigādes komandieri. Zirgiem kājas bija slapjas līdz potītēm, no tām kūpēja garaiņi. Vārnas bezbēdīgi apmetās tūliņ aiz ierindas, kašāja un knābāja oranžkrāsas zirgābolus.

Pulka komandiera pavadībā pie kazakiem piejāja brigādes komandieris melnā trlsveršoku zirgā. Pavadu savilcis, viņš apskatīja sotņas. Sāka runāt, it kā ar pliku roku grūzdams projām savus nedrošos, dobjos vārdus:

— Kazald! Ar tautas gribu ķeizars Nikolajs Otrais, kas līdz šim valdīja… e-e-e… atcelts. Vara pārgājusi Valsts domes Pagaidu komitejas rokās. Armijai un ari jums mierīgi jāuzņem šī… e-e-e… ziņa… Kazaku uzdevums ir aizsargāt savu dzimteni pret ārējā un… e-e-e… tā sacīt, ārējo ienaidnieku uzbrukumiem. Mēs paliksim malā šais jukās, atstāsim civilajiem iedzīvotājiem izvēlēties veidu, kā organizēt jauno valdību. Mums jābūt malā! Armijai karš un politika nav savienojami jēdzieni… Tādās dienās, kad brūk… e-e-e… visi pamati, mums jābūt tik cietiem kā… — brigādes ģenerālis, vecs un neapdāvināts dienderis, kas nebija pieradis teikt runas, stomījās, meklēdams salīdzinājumu; viņa spīdīgajā sejā sāpīgi, mēmi raustījās uzacis; sotņas pacietīgi gaidīja. — E-e-e… kā tērauds. Jūs, kazakus, karavīra pienākums aicina pakļauties saviem priekšniekiem. Mēs kausimies ar ienaidniekiem tikpat varonīgi kā agrāk, bet tur… — greizs, līgans žests atpakaļ, — lai Valsts dome izlemj valsts likteni. Kad būsim beiguši karu, tad arī mēs ņemsim dalību iekšējā dzīvē, bet tagad… e-e-e… nevaram. Armiju mēs nevaram atdot … Armijā nav vietas politikai!

Tepat stacijā pēc dažām dienām viņi zvērēja uzticību Pagaidu valdībai, gāja uz mītiņiem, pulcēdamies lielās novadu grupās, turēdamies atsevišķi no zaldātiem, kas pārplūdināja staciju. Pēc tam vēl ilgi apsprieda dzirdētās runas, atcerēdamies neuzticīgi iztaustīja ikkatru šaubīgu vārdu. Nez kāpēc visiem izveidojās pārliecība: ja jau brīvība, tad karam beigas, un cīnīties ar šo dziļi iesakņojušos pārliecību bija ļoti grūti virsniekiem, kas apgalvoja, ka Krievijas pienākums esot karot līdz galam.

* Sajukums, kas pēc apvērsuma radās armijas augšējos slāņos, atstāja iespaidu ari uz zemākajiem; divīzijas štābā bija it kā aizmirsies, ka brigāde palikusi pusceļā. Brigāde izkravājusies apēda visu astoņām dienām izdoto pārtiku, zaldāti bariem staigāja pa tuvīnajām sādželēm, tirgū nez no kurienes bija parādījies spirts, un neviens vairs nebrīnījās, redzēdams tais dienās piedzērušus kareivjus un virsniekus.

Pārbrauciena laikā no parasto pienākumu loka izrautie kazaki kvernēja apsildāmajos preču vagonos un gaidīja, ka tos vedīs uz Donu (baumas, ka otro iesaukumu laidis, mājās, nebija apklusināmas), nevīžīgi kopa zirgus, augu dienu maisījās pa tirgus laukumu un iztirgoja pozīcijās iegūtos, viegli pārdodamos priekšmetus: vācu segas, durkļus, zāģus, šineļus, ādas somas, tabaku..*

Pavēli, ka jāatgriežas uz fronti, uzņēma, atklāti kurnēdami. Otrā sotņa atteicās braukt, kazaki neļāva piekabināt vilcienam lokomotīvi, bet pulka komandieris piedraudēja sotņu atbruņot, un saviļņojums mazinājās, aprima. Ešeloni virzījās uz frontes pusi.

—        Kas tad tas, brālīši? Brīvība ir brīvība, bet, kas attiecas uz karu, — tātad atkal izliet asinis?

—    Sākas vecie spaidi!

—    Kāda velna pēc tad atcēla caru?

—    Mums vienādi labi gan ar caru, gan bez viņa…

—    Bikses tās pašas, tikai priekša pakaļpusē.

—    Jā, jā!

—    Cik ilgi tad tā ies?..,

—    Trešo gadu no šautenes nevar tikt vaļā! — vagonos

runaja.

Kādā mezgla stacijā kazaki kā norunājuši izlēca no vagoniem un, neklausīdamies pulka komandiera aizrādījumos un draudos, sapulcējās mītiņā. Velti pa kazaku šineļu pelēko blīvu spraucās stacijas komandants un stipri vecais stacijas priekšnieks, lūgdamies, lai kazaki ejot atpakaļ vagonos un atbrīvojot ceļu. Kazaki nenogurstošā uzmanībā klausījās, ko runā trešās sotņas apakšvirsnieks. Pēc viņa uzstājās augumā neliels, stalts kazaks Manžu!ovs. No viņa nobālējušās, niknumā sašķiebtās mutes ar moknm spraucās ārā nikni vārdi:

—        Kazaki! Tā nevar! Mēs atkaliņ neveiklā stāvoklī. Mūs grib apvest ap stūri! Ja reiz notikusi revolūcija un visai tautai dota brīvība, — iznāk, ka karš jābeidz, tāpēc ka tauta un arī mēs negribam karot! Vai es saprotami runāju? Vai pareizi?

—    Pareizi!

—    Ķēvei zem astes!

—    Karš visiem apriebies!

—    Bikses vairs neturas uz gurniem,,, kas par karu?!

—    Mēs ne-grib-baml.,.

—    Uz mājām!

—   Atkabināt lokomotīvi! Fedot, pie darba!

—        Kazaki! Pagaidiet! Kazaki! Brālīši! Velni, kaut jūs sapūtu!… Brālīši! — vai pušu plīsa Manžulovs, cenzdamies pārkliegt tūkstoš rīkļu. — Pagaidiet! Lokomotīvi nedanciniet! Tā mums nav vajadzīga, bet tikai, ka grib ap stūri.., Lai viņa augstlabdzimtība pulka komandieris mums parāda dokumentu: vai mūs tiešām prasa uz fronti, vai arī tas notiek viņa iedomas labad?…

Pulks sakāpa vagonos tikai tad, kad uztrauktais pulka komandieris, vairs nespēdams valdīties, drebošām lūpām skaļi nolasīja no divīzijas štāba saņemto telegrammu, ar kuru pulku aicina uz fronti.

Vienā vagonā brauca seši Tatāru ciemata kazaki, kas kalpoja 27. pulkā: Petro Meļehovs, Miškas Koševoja tēvocis Nikolajs Koševojs, Anikuška, Fedots Bodovskovs, Merkulovs — čigānam līdzīgs, ar melnu, sprogainu bārdu un blēdīgām, gaišbrūnām acīm, un Maksimka Grjaznovs, Koršunovu kaimiņš, palaidnīgs un jautrs kazaks, kas visā staņicas novadā pirms kara bija izpelnījies nelādzīgo bezbailīga zirgu zagļa slavu. «Merkulovam drīzāk nāktos pievākt zirgus — čigāna izskats un viss pārējais… tomēr nezog. Bet tu, Maksim, tiklīdz ieraugi zirga asti, —tev tūliņ iet karsts pār kauliem!» pastāvīgi zobojās par Grjaznovu kazaki. Maksimka sarka, piemiedza gaišzilo linu ziedu krāsas aci un bezkaunīgi atjokojās: — Pie Merkulova mātes gulējis čigāns, bet manējā laikam skaudusi, vai tad citādi es… lai dievs glābj un pasarga!…

Vagonam pūta cauri vējš; segām apklātie zirgi stāvēja pie steigā sasistām redelēm; vagona vidū uz sasalušas zemes čupas kūpēja zaļa malka, kodīgi dūmi stīdza uz durvju šķirbu. Kazaki sēdēja uz segliem ap uguni, žāvēja autus, kas smirdēja no sviedriem un mitruma. Fedots Bodovskovs sildīja pie uguns savas basās, līkās kājas. Viņa stūrainajā kalmika sejā klīda apmierinātības smaids. Grjaznovs uz ātru roku ar sapiķotu diegu piediedza atplīsušo pazoli un runāja piedūmotā, aizsmakušā balsī, nez kain stāstīdams:

— …Biju maziņš, ziemu gadās uzrāpties uz krāsns, bet mana vecāmāte (viņai tolaik bija vairāk par simt gadu!) taustīdamās meklē man galvā utis un saka: «Maksimuška, mīļais! Vecos laikos ļaudis dzīvoja citādi — stingri dzīvoja, pēc likumiem, un tiem neuzbruka nekādas likstas. Bet tu, bērniņ, piedzīvosi tādus laikus, kad redzēsi, kā visu zemi apvīs drātīm un pa zilo debestiņu lidos putni ar dzelzs knābjiem, tie knābās cilvēkus, kā krauķis knābā arbūzu… Un cilvēkiem būs mēris, bads, un celsies brālis pret brāli un dēls pret tēvu,,. Paliks cilvēku ne vairāk kā zāles pēc ugunsgrēka.» Un ko, —. brītiņu klusējis, turpināja Maksims, — tas patiesi piepildījies; izgudrots telegrāfs, — te tev drātisl Un dzelzs putni — jeroplāni. Vai tie maz mūsējo noknābuši? Un būs arī bads. Manējie sēj pusi labības salīdzinājumā ar tiem gadiem, un citi. saimnieki tāpat. Staņicās atlikuši tikai veci un mazi, un, ja uznāk neraža, — bads klāt.

—    Bet brālis pret brāli — vai tās nav blēņas? — vaicāja Petro Meļehovš, saurķēdams uguni.

—    Pagaidi vien, jaudis panāks arī to.

—   Varu nenokārtos, un sāks cits citu bendēt nost, — iejaucās Fedots Bodovskovs.

—    Vajadzēs atkal nomierināt velnus.

—    Papriekšu tev jāizstrebj putra ar vācieti, — Koševojs iesmējās.

—    Nu, pakarosim arī vēl,.,

Anikuška, saraukdams liekuļotā izbīlī savu pliko sievišķīgo seju, iesaucās:

—    Ak tu, pinkainā grezele, cik ilgi tad vēl «pakarosim»?

—    Tik ilgi, kamēr tu, izrāmītais, apaugsi ar spalvām, — Koševojs pavilka viņu uz zoba.

Ap uguni sēdošie sāka smieties. Petro aizrijās ar dūmiem un kāsēdams asaru pilnām acīm vērās Anikuška, rādīja uz viņu ar pirkstu.

—    Ko nu muļķa spalvas… — samulsis murmināja Anikuška, — aug ari tur, kur nevajag.., Par velti tu, Koševoj, spirinies …

—    Nē, nu pietiek! Nu mēram pāri! — negaidot sapīka Grjaznovs. — Mēs te nīkstam nost, ejambojā utīs, bet mūsu piederīgie tur postā — un vēl kādā!.,. Griez asinis netecēs.

—Kam tu tā kārpies? — zobgalīgi jautāja Petro, košļādams kviešu krāsas ūsu.

—    Saprotama lieta, kam .. . — Grjaznova vietā atbildēja Merkulovs un pamatīgi noslēpa smaidu sprogainajā čigāna bārdā. — Saprotams, ka kazaks mokās… skumdinās… Dažreiz gans izdzen ganampulku zālainā: kamēr saule uzlasa rasu, lopiņi vēl neko, ēd, bet kā saule paceļas augstāk, sāk dīkt dundurs, durt lopiņiem, — rau, tad… — Merkulovs blēdīgi pašķielēja uz kazakiem un turpināja, pagriezies pret Petro, —* tad, rau, vahmistra kungs, lopiem uznāk bizošana. Nu, tu pats to zini! Neesi jau no izglītotajiem! Pats esi skrējis pakaļ vēršu astēm … Palaikam kāda telīte uzšauj asti uz muguras, iemaurojas — un aiziet! Viss ganāmpulks tai pakaļ. Gans skrien: «Aja-jaU aja-jai!…» Bet kur tu panāksi?! Ganāmpulks auļo, tāpat kā mēs pie Nezviskas vācietim auļos uzbrtikām. Kur tu panāksi, kā atturēsi?

•— Uz ko tu velc valodu?

Merkulovs tūliņ neatbildēja. Uztinis uz pirksta melnās bardas šķipsnu, spēji parāva to, tad sāka runāt lietišķi un bez smaida:

—    Jau trešo gadu karojam .., jā? Jau trešais gads, kopš esam sadzīti ierakumos. Par ko un kāpēc — neviens neizprot … Es runāju par to, ka drīzumā kāds Grjaznovs vai Meļehovs aizbizos no frontes, tam pakaļ pulks un pulkam armija … Tā būs!

—    Re, ko tu …

—    Jā, taisni to! Neesmu akls, redzu: viss karājas mata galā. Vajag tikai pakliegt «cui!» — un viss nošļuks ka vecs vamzis no pleciem. Trešajā gadā arī mums saule pacēlusies augstāk.

—    Neizrunājies nu! — Bodovskovs ieteica. — Citādi Petro … viņš taču vahmistrs …

—    Es biedrus nekad neesmu aizskāris! — Petro iedegās.

—    Nedusmo! Es teicu pa jokam. — Bodovskovs samulsa, pacilāja mezglainos baso kāju pirkstus un piecelies aizšļūca pie redelēm.

Kaktā pie presētā siena saiņiem pusbalsī sarunājās citu ciematu kazaki. No tiem tikai divi bija no Karģinas ciemata — Fadejevs un Kargins, pārējie astoņi no dažādiem ciematiem un staņicām.

Pēc neilga laika viņi sāka dziedāt. Uzņēma Ciras kazaks Aļimovs. Viņš iesāka dejas dziesmu, bet viens viņam uzgāza pa muguru un iesnainā balsī uzbrēca:

—    To ne!…

—Ei, jūs, bārenīši, šļūciet pie uguns! — Koševojs a?cfnāja. Ugunskurā iemeta skaidas (starpstacijā salauztās sētas šķembas). Pie uguns dziesma vedās jautrak: Re, kaujas zirgs ar kara kravu Jau krēpes svaid', tas kādu gaid\ Jau māte brēc par dēlu savu, Un sieva šņukstēdama vaid. No baznīcas pa durvīm, ārā Nāk kazaks kara kamzoļos, Tam sieva zirgu ved aiz galvas Un krustdēls rokā pīki dos ,,,

Blakus vagonā divrindu ermoņikas, plēšām čīkstot, rava va|ā kazačoku. Dēju grīdu nežēlīgi bricināja kroņa zābaku papēži, kāds nejaukā balsī žaustījās un auroja:

Ak jūs, raižu klaugas, Šauras cara paugas! Kazaks nevar pagriezties, Nopūsties, ne atpūsties. Pugačovs pa Donu trauc, Nabagus pie sevis sauc: «Atamani, kazaki!,..»

Otrs, nomākdams pirmā balsi, spiedza, nesamērīgi ātri bērdams vārdus:

Caram svēti kalpojam Un pēc sievām sērojam. Sievas būs — mēs celsim galvu, Caram … trieps ar alvu. Ai, velc! Ai, gāz!.., U-uh! Uh! Uh! Ha! H a-ha-hi-ho-hu-ha-ha!

Kazaki sen jau bija beiguši dziesmu un klausījās trakajā jezgā, kas arvien pieauga blakus vagonā, un samirkšķinādamies līdzjūtīgi smaidīja. Petro Meļehovs neizturēja un skaļi iesmējās:

—    Ek, tos apsēduši velni!

Merkulovam brūnajās, dzeltenām dzirkstīm izraibinātajās acīs uzplīvoja jautri spīguļi; viņš uztrūkās kājās, takti uztverdams, ar zābaka purnu it kā birdināja vissmalkākos prosas graudus un, pēkšņi kāju piespēris, viegli, atsperīgi, apaļiski laidās tupus dejā. Dejoja visi pēc kārtas — sildījās kustībās. Blakus vagonā sen jau bija apklusušas ermoņiku skaņas, — tur jau aizsmakušā balsī nikni lamājās. Bet te, traucēdami zirgus, vīri sacentās dejā un beidza tikai tad, kad Anikuška, iekārsies neparasti sarežģītā izmetienā, iesēdās ar dibenu ugunī. Anikušku citi piecēla smiedamies, sveces gala gaismā ilgi skatīja pavisam jaunās bikses, kam dibens bija galīgi sadedzis, un apsvilušo vatētā kamzoļa apakšmalu.

—    Nu, velc bikses zemē! — nožēlodams ieteica Merkulovs.

—    Vai tu, čigān, esi prātu zaudējis? Ko tad bikšu

vietā?

Merkulovs, parakņājies seglu somā, izvilka sieviešu linu kreklu. Uguns tika uzpūsta no jauna. Merkulovs turēja kreklu aiz šaurajiem pleciņiem; atpakaļ atliecies, no smiekliem stenēdams, sacīja:

—    Še!… Ai! Ai! Es to nozagu stacijā no žoga ,,, Domāju, būs autiem … Ai! Bet neplēsīšu … Ņem!

Anikuška lādējās, bet kazaki viņu ietērpa ar varu, rēca tik sulīgi un spalgi, ka pa tuvīno vagonu durvīm izbāzās ziņkāru vīru gaivas, nakts tumsā auroja skaudīgas balsis:

—    Ko jūs tur tā?

—    Nolādētie ērzeļi!

—    Ko trakojat?

—    Vai driģeņu sarijušies?

Nākamajā piestātnē no priekšējā vagona tika atvilkts ermoņiku spēlētājs, no citiem vagoniem sabrāzās iekšā kazaki, salauza redeles, drūzmējās, spiezdami zirgus pie sienas. Maziņajā aplī dejoja Anikuška. Baltais krekls, kas, kā redzams, nāca no branga sievišķa, bija par garu, pinās pa kājām, bet rēcieni un smiekli mudināja — viņš dejoja līdz galīgam nogurumam.

Bet pār asinīs mirkstošo Baltkrieviju zvaigznes sēri birdināja asaras. Dūmakodatns un aizplūzdams rēguļoja naksnīgais debesu melnums. Vējš lodāja pār zemi, kas bija piesātināta rūgtām trūdošu lapu, mitras māla rāvas un marta sniega smaržām…

IX

Pēc vienas diennakts pulks vairs nebija tālu no frontes. Mezgla stacijā ešelonus apturēja. Vahmistri izziņoja pavēli: «Izkravāties!» Pa laipām steigšus veda ārā zirgus, segloja tos, skrēja vagonos pēc steigā aizmirstām mantām, meta taisni slapjajās dzelzceļa smiltīs izjukušās siena ķīpas, rosījās.

Petro Meļehovu paaicināja pulka komandiera raitnieks. * — Ej stacijas ēkā, komandieris sauc.

Petro, šineļa siksnu kārtodams, nesteigdamies gāja uz platformu.

—    Anikej, pieskati manu zirgu, — viņš palūdza Anikušku, kas mīņājās ap zirgiem.

Tas klusēdams noskatījās viņam pakaļ; Anikuškas drūmajā ģīmī saplūda kopā rūpes ar parasto nomāktību. Petro soļoja, skatīdamies savos zābakos, kas bija aptašķīti brūniem, mālainiem dubļiem, un domāja: kādēļ gan pulka komandierim viņa ievajadzējies? Viņa uzmanību saistīja neliels bariņš, kas bija sapulcējies platformas galā pie Karstā ūdens trauka. Viņš piegāja, jau notālēm iekļausi«l imies sarunā. Ap divdesmit zaldātu bija apstājuši garu, sarkanmatainu kazaku, kas stāvēja neveiklā vajāta cilvēka pozā, ar muguru pret ūdens trauku. Petro, izstiepis galvu, paskatījās sejā šim it kā pazīstamajam, ar bārdu .īpaugušajam, sarkanmatainajam kazakam atamanietim, uz skaitli «52» uz apakšvirsnieka zilā uzpleča un nodomāja, ka kaut kad un kaut kur redzējis šo vīru.

—    Kā tu to tik veikli izdarīji? Un vēl aplītis tev uzšūts… — sarkanmataino kazaku ļaunā priekā pratināja brīvprātīgais ar vasaras raibumiem piebārstītu, prātīgu seju.

—    Kas noticis? — ziņkārīgi iejautājās Petro, aizskardams plecu zemessargam, kas stāvēja ar muguru pret viņu.

Tas pagrieza galvu un negribīgi atbildēja:

—    Saķērām dizirtieri… No jūsu kazakiem.

Petro stipri piepūlēja atmiņu, lai atcerētos, kur redzējis šo plato atamanieša seju ar iesarkanām ūsām un iesarkanām uzacīm. Neko neatbildēdams uz uzmācīgajiem brīvprātīgā jautājumiem, atamanietis retiem guldzieniem sūca karsto ūdeni no vara krūzītes, kas bija pagatavota no šāviņa čaulas, un piekoda ūdenī izmērcētu, melnu sausiņu. Viņa atstatu stāvošās, izvelbtās acis bija piemiegtas; košļādams un rīdams viņš kustināja uzacis, skatījās uz zemi un sāņus. Viņam līdzās, turēdams aiz durkļa šauteni, stāvēja viņa konvojnieks, padzīvojis, plecīgs zaldāts. Atamanietis dezertieris izdzēra krūzīti, pārlaida gurdās acis pār zaldātu sejām, kas viņu nekautrīgi vēroja, un viņa zilajās, bērnišķīgi vientiesīgajās acīs negaidot iedegās naids. Steigšus norijis kumosu, viņš nolaizīja lūpas un iekliedzās zemā, stingrā basā:

—    Jums brīnums? Paēst neļaujat, nelieši! Cilvēku neesat redzējuši, vai?

Zaldāti sāka smieties, bet, tiklīdz Petro izdzirda dezertiera balsi, tūliņ, kā tas arvien mēdz būt, apbrīnojami skaidri atminējās, ka šis-atamanietis ir no Jelanskas staņicas Rubežinas ciemata, ka viņu sauc par Fominu un ka jau pirms kara Jelanskas gadatirgū Petro ar tēvu nopirka no viņa trīs gadus vecu vērsēnu.

—    Fomin! Jakov! — viņš sauca, spiezdamies cauri pūlītim uz atamanietL

Tas neveiklā mulsā kustībā nolika krūzīti uz ūdens

trauka; gremodams paskatījās Petro nedrošām, smaidošām acīm un teica:

—    Nepazīstu, brālīt…

—    Tu esi no Rubežinas?

—    No turienes. Vai tu arī jelanskietis?

—        Es gan no Vešenskas, bet tevi atceros. Ar tēvu priekš gadiem,pieciem nopirkām no tevis vērsēnu.

Fomins arvien vēl smaidīja to pašu mulso, bērnišķīgo smaidu, — kā redzams, pūlējās atminēties.

—        Nē, aizmirsies… neatceros tevis, — viņš teica redzamā nožēlā.

—    Tu biji Piecdesmit otrajā?

—    Piecdesmit otrajā.

—    Tātad aizbēgi? Kā tad tu tā, brālīt?

Tai brīdī Fomins, noņēmis papahu, izvilka no tās apbružātu tabakas maku. Viņš sakumpdams gausi iespieda papahu padusē, noplēsa slīpu papīra stūrīti un tikai tad pievērsa Petro stingru, valgi mirdzošu skatienu.

—        Nebija izturams, brājuk… — viņš neskaidri noteica.

Šis skatiens iedzēla Petro. Viņš nokrekstējās un ieņēma mutē iedzelteno ūsu.

—        Nu, sābrīši, beidziet runāties, citādi jūsu dēļ vēl varu iekrist, — šauteni plecā uzmezdams, nopūtās plecīgais konvojnieks. — Nu ej, tēvainīt!

Fomins steigšus iebāza krūzīti somā, atvadījās no Petro, skatīdamies kaut kur projām, un gāja uz komandantūru, lempīgi, lāciski gāzelēdamies.

Stacijas ēkā, bijušās pirmās klases bufetē, pie galdiņa sakumpuši sēdēja pulka komandieris līdz ar diviem sotņas komandieriem.

—        Tu, Meļehov, liec sevi gaidīt, — pulkvedis gurdi nomirkšķināja sadusmotās acis.

Petro noklausījās ziņu, ka viņa sotņa pāriet divīzijas 9 štāba rīcībā un ka vajagot stingrāk uzraudzīt kazakus, ziņot sotņas komandierim, tiklīdz manāma kāda pārmaiņa kazaku noskaņojumā. Viņš, aci nepamirkšķinājis, skatījās pulkvedī, uzmanīgi klausījās, bet viņam atmiņā neatvairāmi, cieši, gluži kā pielipis palika Fomina valgi mirdzošais skatiens un klusais «nebija izturams, brāļuk…».

Viņš izgāja no sutīgās, siltās stacijas ēkas un devās uz sotņu. Tepat stacijā atradās pulka otrās šķiras vezumrinda. Pieiedams pie sava vagona, Petro ieraudzīja vezumrindas kazakus un sotņas kalēju. Uzmetot acis kalējam, Petro izgaisa no atmiņas Fomins un saruna ar viņu. Petro paātrināja soļus, lai pārrunātu zirga pārkaišami (šai bridi viņu jau bija pārņēmušas savā varā ikdienas rūpes un raizes), bet pie vagona sarkanā stūra parādījās sieviete, grezni apsegusies ar baltu, pūkainu šalli, tērpusies citādi, nekā ģērbjas šai pusē. Dīvaini pazīstamais augums piespieda Petro ieskatīties sievietē vērīgāk. Tā pēkšņi pagrieza seju uz viņa pusi, steidzās viņam pretī, tikko manāmi grozīdama plecus un tievo, nesievišķīgo figūru. Un, vēl nesaskatījis seju, Petro no šās vijīgās, vieglās gaitas pazina savu sievu. Ass, tīkams vēsums uzplūda sirdij. Prieks bija totiesu lielāks, ka negaidīts. Tīši palēninādams soli., lai vezumnieki, kas viņā noskatās, nedomātu, ka viņš jau pārlieku līksms, Petro gāja pretī. Viņš atturīgi apskāva sievu, trīs reizes noskūpstīja, gribēja kaut ko jautāt, bet dziļais iekšējais saviļņojums izlauzās uz āru — notrīsēja lūpas, un mēle it kā neklausīja.

—    Negaidīju … — viņš beidzot izstomīja.

—    Mans mīļais! Tad tā tu esi pārvērties!… — Darja sasita rokas. — It kā svešs… Redzi, atbraucu apciemot … Mūsējie nelaida: «Kur tu dzīsies!?» Nē, domāju, braukšu aplūkot savu dārgo… — viņa tarkšķēja, pjeglauzdarnās vīram un skatīdamās tajā ar savām valgajām acīm.

Bet pie vagoniem pulcējās kazaki, skatīdamies viņos, tie krekšķināja, samirkšķinājās, skumstījās.

—    Ir nu gan Petro laime …

—    Mana vilkumāte nebrauks, — apbērnojusies.

—    Viņai tur zināmi nezināmi!

—    Kaut jel savam vadam Meļehovs atvēlētu sievu naksniņai … Mūsu kārajam zobam … Kh-m!…

—Iesim, puiši! Asinis sāk vārīties, redzot, kā viņa līp tam klāt!

Tai brīdī Petro vairs neatcerējās, ka nodomājis sievu nāvīgi noslānīt, — mīlinājās ar viņu, ļaudīm redzot, glaudīja ar savu lielo, apsvēpušo pirkstu viņas nokrāsotos uzacu lokus, priecājās. Arī Darjai aizmirsās, ka tikai pirms divām naktīm vagonā gulējusi pie dragūnu veterinārfeldšera, kas reizē ar viņu brauca no Harkovas uz pulku. Feldšerim bija aplam kuplas un melnas ūsas, bet tas jau bija pirms divām naktīm, — tagad viņa ar sirsnīga prieka asarām apkampa vīru, raudzījās viņā patiesīgām, spodrām acīm.

Kad jesauls Jevgeņijs Ļistņickis atgriezās no atvaļinājuma, viņu pārcēla uz 14. Donas kazaku pulku. Viņš nemaz vairs nerādījās savā pulkā, kurā bija kalpojis agrāk un no kura viņam bija vajadzējis jau pirms februāra apvērsuma ar tādu kaunu bēgt, bet devās tieši uz divīzijas štābu, un štāba priekšnieks, jauns ģenerālis ar slavenu Donas kazaku muižnieka vārdu, viegli izkārtoja viņa pārcelšanu.

— Es zinu, jesaul, — viņš teica Ļistņickim, palikdams savā istabā ar viņu divatā, — ka jums būs grūti darboties vecajos apstākļos, jo kazaki noskaņoti pret jums, jūsu vārds viņiem odiozs, un, protams, būs prātīgāk, ja pāriesiet uz Četrpadsmito pulku. Tur ir izcili krietnu virsnieku izlase un arī kazaki stingrāki, pelēkāki — vairums no Ustjmedvedicas apgabala dienvidu staņicām. Tur jums būs labāk. Jūs taču, liekas, esat Nikolaja Aleksejeviča Ļistņicka dēls? — brītiņu klusējis, jautāja ģenerālis un, saņēmis apstiprinājumu, turpināja; — No savas puses varu apliecināt, ka mēs augstu vērtējam tādus virsniekus kā jūs. Mūsu laikos pat virsnieku kadros vairums ir divkoši. Nekas nav vieglāk kā mainīt ticību, pat kalpot diviem dieviem … — rūgti nobeidza štāba priekšnieks.

Ļistņickis pieņēma pārvietojumu ar prieku. Tai pašā dienā viņš izbrauca uz Daugavpili, kur atradās 14. pulks, un otrā dienā jau stādījās priekšā pulka komandierim pulkvedim Bikadorovam, ar apmierinājumu noskārzdams, ka divīzijas štāba priekšnieka vārdiem taisnība: virsnieku vairums ir monarhisti; kazaki, līdz trešdaļai atšķīdināti ar Ustjhopjoras, Kumilženskas, Glazunovas un citu staņicu vecticībniekiem, nebūt nebija noskaņoti revolucionāri, negribot bija zvērējuši uzticību Pagaidu valdībai, visapkārt verdošos notikumus neizprata un arī negribēja izprast; pulka un sotņas komitejās bija iekļuvuši līdēji un miermīlīgi noskaņoti kazaki… Ļistņickis līksmi uzelpoja jaunajos apstākļos.

Virsnieku vidū viņš satika divus, ar kuriem bija kalpojis kopā Atamana pulkā un kuri turējās atsevišķi; visi citi bija tik cieši saliedējušies, tik vienprātīgi, kā reti sastopams, un atklāti runāja, ka jāatjauno dinastija.

Pulks mēnešus divus nostāvēja Daugavpilī, sakļauts trieciendūrē, atpūties, sasparojies. Pirms tam kājnieku divīzijām piesaistītās sotņas bija klaiņojušas pa fronti no Rīgas līdz Daugavpilij, bet aprīlī nez kāda gādīga roka savilka kopā visas sotņas, — pulks bija kaujas gatavībā. Kazaki, atrazdamies stingrā virsnieku uzraudzībā, gāja uz mācībām, baroja zirgus, dzīvoja mērenu gliemeža dzīvi, palikdami ārpus jebkādām ārienes ietekmēm.

Viņiem bija nenoteikti minējumi par īsto lomu, kāda pulkam paredzēta, bet virsnieki neslēpdamies izrunājās, ka jau netālajā nākotnē šis pulks kādās drošās rokās vēl pagrozīšot vēstures ratu.

Tuvu dunēja fronte. Armijas elsa nāves drudzī, trūka kaujas piederumu, pārtikas; armijas ar neskaitāmām rokām tiecās uz rēgaino vārdu «miers»; armijas dažādi sagaidīja republikas pagaidu valdoni Kerenski un, viņa histērisko kliedzienu skubinātas, sadžergzdījās jūnija uzbrukumā; armijās mutuļoja un virda nobriedušais naids kā avotu ūdens, ko dzen augšā pazemes dzīles.,.

Bet Daugavpilī kazaki dzīvoja mierīgi un klusi: zirgu vēderi gremoja auzas un lopbarības raušus, no kazaku atmiņas pagaisa frontē pārciestās grūtības, virsnieki kārtīgi apmeklēja virsnieku klubu, labi ēda, dedzīgi debatēja par Krievijas likteņiem …

Tā līdz pirmajām jūlija dienām. Trešajā — rīkojums: «ne mirkli nekavējoties, doties ceļā». Pulka ešeloni virzījās uz Petrogradu. Septītajā jūlijā kazaku zirgu kājas jau klabināja galvaspilsētas koka klucīšu zvīņās ietērptās ielas.

Pulku iemitināja Ņevas prospektā. Ļistņicka sotņai ierādīja tukšas veikala telpas. Kazakus bija gaidījuši ar nepacietību un prieku, — to daiļrunīgi liecināja tā galvaspilsētas varasvīru rūpība, ar kādu bija jau laikus ierīkoti kazakiem nodomātie mitekļi. Svaigi balsinātās sienas kaļķaini vizēja, tīri nomazgātās grīdas laistījās, no jaunajām priežu lāvām plūda sveķu smarža; gaišajā, glītajā puspagrabā bija gandrīz mājīgi. Ļistņickis, piemiedzis aiz pensneja acis, vērīgi apskatīja telpas, pastaigāja gar žilbi baltajām sienām un guva atziņu, ka ērtību ziņā nekā labāka nevar vēlēties. Apmierināts ar apskati, viņš jau virzījās uz izeju kopā ar nelielo, smalki tērpto pilsētas valdes pārstāvi, kam bija uzdots sagaidīt kazakus, bet tad notika nepatīkams starpgadījums: saņemdams durvju rokturi, viņš ieraudzīja uz sienas ar kādu asu priekšmetu meistariski ieskrāpētu zīmējumu — slotu un suņa galvu ar atņirgtiem zobiem. Redzams, kāds no strādniekiem, kas remontējuši telpas, zinājis, kam tās domātas…

—• Kas tad tas? — uzacīm notrīcot, Ļistņickis jautāja pilsētas pārstāvim, kas viņu pavadīja.

Tas pārlaida zīmējumam savu žiglo, pelēko acu skatienu un briesmīgi iesēcās. Viņam tā saplūda sejā asinis, ka pat stīvā apkaklīte kļuva iesārta …

—    Piedodiet, virsnieka kungs… ļaundara roka…

—    Ceru, ka bez jūsu ziņas šeit attēlota opričņinas emblēma?

—    Ko jūs runājat?! Ko jūs runājat?! Apžēlojieties!.-., Boļševiku nedarbs … Nez kāds neģēlis iedrošinājies!… Es tūliņ likšu sienu pārbalsināt. Velns zina kas!… Piedodiet… tāds nejēdzīgs gadījums… Varu jums apliecināt, ka man kauns par šo nelietību …

Ļistņickim iežēlojās sirds par iznīcināto, samulsušo pilsoni. Viņš mīkstināja nepielūdzami salto skatienu un atturīgi teica:

—    Mākslinieks mazliet alojies — kazaki taču nezina Krievijas vēsturi. Bet no tā nedrīkst secināt, ka mēs varētu atbalstīt tādu attieksmi pret sevi…

Pārstāvis ar savu cieto, kopto nagu izkasīja kaļķos zīmējumu, notriepdams dārgo angļu mēteli ar smalkiem baltiem putekļiem, kas bira tam virsū, un celdamies pie sienas pirkstgalos. Ļistņickis smīnēja, pensneju slaucīdams, bet šai brīdī viņā smeldza rūgtas, žultainas skumjas.

«Re, kā mūs sagaida, un, rau, kas slēpjas aiz ārienes, ko var visiem rādīt!… Bet vai tiešām visa Krievija mūs uzskata par opričņinai līdzīgiem?» viņš domāja, iedams pa pagalmu uz zirgu staļļiem un nevērīgi, vienaldzīgi klausīdamies, ko runā pārstāvis, steigdamies viņam pakaļ.

Dziļajā, platajā pagalma šahtā stateniski krita saules Stari. Pa daudzstāvu namu logiem liecās ārā iedzīvotāji, lai apskatītu kazakus, ar kuriem bija pilns viss pagalms — sotņa novietoja zirgus stallī. Atbrīvojušies kazaki stāvēja pūlīšos un bija nometušies tupus pie sienām vēsumā.

t~ Kāpēc neejat iekšā, puiši? — Ļistņickis jautāja tuvākajiem.

Gan paspēsim, jesaula kungs.

«— Apniks arī tur.

—    Zirgus, re, novietosim — un tad jau.

Ļistņickis apskatīja noliktavu, kas bija paredzēta zirgu stallim; cenzdamies atkai iejusties iepriekšējā nepatikā pret savu pavadoni, viņš stingri teica?

—    Apspriedieties, ar ko vajadzīgs, un norunājiet, lūk, ko: jāizlauž vēl vienas durvis. Simt divdesmit zirgiem taču nevar būt tikai trīs durvis! Tad jau mums trauksmes gadījumā vajadzēs pusstundu, lai izvestu zirgus… Dīvaini! Vai tiešām šo apstākli nevarēja iepriekš ņemt vērā? Būšu spiests to ziņot pulka komandierim.

Tūliņ saņēmis solījumu, ka jau šodien izlauzīs ne tikai vienas, bet divas jaunas durvis, Ļistņickis atsveicinājās no pārstāvja; sausi pateicies viņam par gādību, deva rīkojumu iecelt dieniniekus un kāpa otrajā stāvā, virsniekiem iekārtotajā pagaidu mītnē. Pa ceļam atpogādams formas svārkus un slaucīdams zem cepures naga sviedrus, viņš pa kalpotāju kāpnēm devās augšā savā mājoklī, līksmi sajuzdams istabās valgu vēsumu. Dzīvoklī bez apakšjesaula Artaščikova cita neviena nebija.

—    Kur tad citi? — jautāja Ļistņickis, iezveldamies brezenta gultā un smagi izstiepdams apputējušos zābakos ieautās kājas.

—    Uz ielas. Apskata Petrogradu.

—    Un ko tad tu?

—    Nu zini, nav vērts. Nav paguvuši ne ievilkties — jau tūliņ uz pilsētu. Es, redzi, lasu par to, kas te noticis priekš divām dienām. Interesanti!

Ļistņickis gulēja klusēdams, sajuzdams, kā uz muguras tīkami atdziest slapjais, sviedrainais krekls. Slinkums bija celties un nomazgāties, — māca ceļā iegūtais nogurums. Sevi pārvarējis, viņš tomēr piecēlās un pasauca ziņnesi. Pārmainījis veļu, ilgi mazgājās, tīksmi sprauslāja, berza rupjā dvielī savu tuklo, pelēka iedeguma skarto kaklu.

—    Nomazgājies, Vaņa, — viņš ieteica Atarščikovam. — It kā kalnu novelsi no pleciem… Nu, kas tad ir avīzēs?

—    Varbūt tiešām jāmazgājas. Nav par ļaunu — tu saki? … Ak, kas avīzēs? Aprakstīts, kā sacēlušies boļševiki, kādus soļus, spērusi valdība… Palasies!

Pēc mazgāšanās kļuvis mundrāks, Ļistņickis jau grasījās lasīt avīzi, bet viņu aicināja pie pulka komandiera. Negribīgi piecēlies, viņš uzvilka jaunus, ceļa nepieklājīgi saburzītus formas svārkus, kam bija ziepju smaka, apjoza zobenu un izgāja uz prospekta. Pārgājis otrā pusē, apgriezās apskatīt to namu, kur iemitinājusies sotņa. No ārpuses pēc sava veida nams ne ar ko neatšķīrās no citjem: piecu stāvu, apšūts blāviem šūnakmeņiem, stāv ciešā rindā līdzās tādiem pašiem namiem. Aizpīpēdams Ļistņickis sāka gausi virzīties pa ietvi. Virs biezā pūļa zibēja vīriešu salmenīcas, katliņi, žokejcepures, izmeklēti vienkāršas un greznas sieviešu cepurītes. Vispārīgajos plūdos kā zaļš, demokrātisks plankums dažbrīd pavīdēja pa karavīra cepurei, bet tā drīz vien pazuda daudzveidīgajā krāsu zaigā.

No jūras plūda spirgts, svaigs vējiņš, bet, triekdamies pret stāvajām celtņu blīvām, sašķīda sīkās, nevienādās strūkliņās. Pa nespodrajām, tēraudzilajām debesīm, kam bija ceriņu nokrāsa, uz dienvidiem īrās mākoņi. Tiem reljefi un asi robojās augšmalas, tik baltas kā piens. Pār pilsētu slīga sutīga priekšlietus tveice. Degunā sitās sasiluša asfalta, sadeguša benzīna smaka, tuvās jūras dvesma, trauksmas, nenoskārstamas dāmu smaržas un vēl kāds daudzveidīgs, nedalāms izgarojumu jūklis, kas raksturīgs katrai lielpilsētai.

Ļistņickis pīpēdams lēnām soļoja pa ietves labo pusi paretam uztverdams no sāniem mestus godbijīgus pretimnācēju skatienus. Sākumā viņam bija tā kā kauns par saviem saburzītajiem formas svārkiem un nonēsāto cepuri, bet tad viņš nosprieda, ka frontes vīram vispār nav ko kaunēties par savu ārieni, it sevišķi viņam, kas tikai šodien atstājis vagonu.

Virs veikaļu un kafejnīcu ieejām uzvilktie buru audekla pārvalki meta uz ietvēm laiskus, iedzeltenus olīvkrāsas plankumus. Vējš šūpodamies raustīja izbalējušo audeklu, un plankumi uz ietvēm kustējās, rāvās projām no cilvēku kājām. Lai gan bija pēcpusdiena, prospekts mudžēja no ļaudīm, Ļistņickis, kara gados atradis no pilsētas, līksmā .apmierinātībā uzsūca sevī ar smiekliem, automobiļu auriem un avīžnieku saucieniem piestrēgto daudzbalsīgo dunoņu un, juzdamies šai pieklājīgi ģērbto, labi paēdušo cilvēku barā kā savējais, tuvinieks, tomēr domāja:

«Kādi jūs visi tagad apmierināti, līksmi, laimīgi — it visi: ir tirgoņi, ir biržas mākleri, ir dažādu pakāpju ierēdņi, ir muižnieki, ir zilo asiņu cilvēki! Bet kā jums bija priekš trim četrām dienām? Kādi jūs izskatījāties, kad vienkāršā tauta un zaldāti kā kausēta rūda plūda pa šo prospektu, pa ielām? Patiesību sakot, es par jums priecājos un arī nepriecājos. Un nezinu, kā priecāties par jūsu labklājību …»

Viņš mēģināja analizēt savas dalītās jūtas, uzmeklēt to pirmdīgļus un it viegli atzina: viņš tā domā un jūt tāpēc, ka karš un tas, ko tur nācies pārdzīvot, attālinājis viņu no šo paēdušo, apmierināto ļaužu bara.

«Paskat, šis pats jaunais, druknais,» viņš domāja, saskatīdamies ar miesās pilnīgu, bezūsainu sārtvaidzi, «kāpēc tas nav frontē? Droši vien fabrikanta vai kāda tirgoņa dēis, izvairījies, blēdis, no kara, — kas viņam dzimtene! — un «strādā aizsardzībai», aptaukojas, mīl sievietes, baudīdams ērtības …»

«Bet ar ko tad tev galu galā pa ceļam?» viņš jautāja pats sev un smaidīdams izšķīrās: «Nu, zināms, ar šiem te! Viņos ir daļiņa no manis paša, un es esmu viņu vides daļiņa … Viss, kas labs un nelāgs viņos, ir lielākā vai mazākā mērā arī manī. Varbūt man āda mazliet plānāka nekā šim nobarotajam suķēnam, varbūt tāpēc sāpīgāk reaģēju uz visu un droši vien tāpēc esmu godīgi karā, nevis «strādāju aizsardzībai», un taisni tāpēc toreiz ziemu Mogiļovā, kad ieraudzīju nogāzto ķeizaru automobilī aizbraucam no galvenās mītnes, viņa sāpju pilnās lūpas un to satriecošo, neattēlojamo veidu, kā viņa roka nevarīgi gulēja uz ceļgala, es iekritu sniegā un šņukstēju kā bērns… Patiesībā es taču nepieņemšu revolūciju, nevaru pieņemt! Pretojas kā sirds, tā prāts… Es ziedošu dzīvību par veco, atdošu to nešaubīdamies, bez pozas, vienkārši, kā jau karavīrs. Bet vai daudzi tā darīs?»

Nobālēdams viņš dziļā, trauksmainā spilgtumā atveidoja atmiņā tās gleznās februāra dienas beigas, gubernatora māju Mogiļovā, nosarmojušo čuguna žogu un aiz tā sniegu, kas izraibināts ar zemās, sala dūmakā tītās saules sarkanajiem atspulgiem. Aiz nolaidenā Dņepras krasta debesis ir spilgti zilā, cinobra, apsūbējuša zeltījuma krāsā, ik svītra pie apvāršņa tik netaustāmi gaisīga, ka sāpīgi tai pieskarties ar skatienu. Pie parādes durvīm neliels pūlītis — galvenās mītnes ierēdņi, karavīri, civilie.., Aizbrauc slēgts automobilis. Aiz stikla, liekas, Frederikss un sēdeklī atzvēlies cars. Viņa iekritušajai sejai ir tāda kā violeta nokrāsa. Uz bālās pieres slīps, melns kažokādas cepures pusaplis, tādas cepures ir kazaku konvoja sardzei.

Ļistņickis gandrīz skriešus devās garām ļaudīm, kas izbrīnā noskatījās viņā. Viņa acu priekšā, atdevusi godu, no melnās cepures malas atkrita cara roka, viņam ausīs dūca aizbraucošās mašīnas klusā gaita un tas, kā ļaudis, pazemojoši klusējot, mēmi izvadīja pēdējo ķeizaru…

Pa kāpnēm namā, kur mita pulka štābs, Ļistņickis gāja augšā lēnām. Viņam vēl trīsēja vaigi un asiņaini asaroja uztūkušās, saraudātās acis. Otrā stāva kāpņu laukumiņā viņš izpīpēja divus papirosus no vietas, noslaucīja pensneju un, lēkdams pa diviem kāpieniem, uzskrēja trešaja stāvā.

Pulka komandieris norādīja Petrogradas kartē rajonu, kurā Ļistņicka sotņai jāuzņemas valdības iestāžu apsardzība, uzskaitīja šis iestādes, jo sīki noteica, kad un kāda sardze jānostāda un jāapmaina, beigās sacīja:

—    Ziemas pilī Kerenskim …

—     Ne vārda par Kerenski!… — kļūdams bāls kā nāve, skaļi iečukstējās Ļistņickis.

—    Jevgeņij Nikolajevič, vajag savaldīties..,

—    Pulkvedi, es jūs lūdzu!

— Bet, mīļais …

—    Es lūdzu!

—    Jūsu nervi…

—     Vai patruļas uz Putilovu liksiet tūliņ sūtīt? — smagi elsdams, jautāja Ļistņickis.

Pulkvedis, lūpas kodīdams, smīnēdams paraustīja plecus un atbildēja:

—    Tūliņ gan! Un katrā ziņā ar vada virsnieku.

Ļistņickis atstāja štābu garīgi iztukšots, satriekts no

pārdzīvotā atmiņām un no sarunas ar pulka komandieri Gandrīz pie pašas mājas viņš ieraudzīja kazaku patruļu; tā bija no 4. Donas kazaku pulka, kas atradās Petrogradā. Gaišbērajam virsnieka zirgam iemauktos sēri ka rājās novītušas puķes. Virsniekam baltūsainajā sejā vietēja smaids.

—     Lai dzīvo dzimtenes glābēji!… — iebrēcās kāds eksaltēts, padzīvojis kungs, nokāpdams no ietves un vicinādams cepuri.

Virsnieks laipni pielika delnu pie cepures naga. Patruļa palaida zirgus rikšos. Ļistņickis pavērās kungā, kas bija apsveicis kazakus, viņa uzbudinātajā sejā, slapjajās lūpās, rūpīgi sasietajā, puķainajā kaklasaitē un, pieri sarāvis, sakumpis iemetās pa sava nama durvīm.

14. pulka virsnieki lielā sajūsmā saņēma ziņu, ka ģenerālis Korņilovs iecelts par Dienvidrietumu frontes virspavēlnieku. Par viņu runāja ar mīlestību un cieņu kā par vīru, kam dzelzs raksturs un kas, bez šaubām, spēs izvest valsti no tā strupceļa, kurā Pagaidu valdība to ievedusi.

Sevišķi dedzīgi šo iecelšanu uzņēma Ļistņickis. No jaunākajiem sotņas virsniekiem un sev draudzīgajiem kazakiem viņš pūlējās izzināt, kā pret to izturas kazaki, bet saņemtās ziņas viņu neiepriecināja. Kazaki cieta klusu vai arī aprobežojās ar apātiskām atbildēm:

—    Mums viss viens …

—    Kas to zina, kāds viņš ir …

—    Ja viņš censtos pēc miera, tad, protams..,

—    Mums no viņa paaugstinājuma vieglāk nekļūs!

Pēc dažām dienām virsniekos, kas satikās ar plašākām

civilo iedzīvotāju un karavīru aprindām, izplatījās neatlaidīgas baumas, ka Korņilovs mācoties virsū Pagaidu valdībai ar prasību, lai frontē atjaunojot nāves sodu un izdodot daudzus noteiktus rīkojumus, no kuriem esot atkarīgs armijas liktenis un kara iznākums. Runāja, ka Kerenskim bail no Korņilova un viņš droši vien visiem spēkiem centīšoties iedabūt frontes virspavēlnieka amatā pakļāvīgāku ģenerāli. Tika minēti militārās aprindās pazīstamu ģenerāļu vārdi.

19. jūlijā visus pārsteidza valdības paziņojums, ka Korņilovs iecelts par augstāko virspavēlnieku. Drīz vien apakšjesauls Atarščikovs, kam bija plaši sakari Virsnieku savienības galvenajā komitejā, atsaukdamies uz pilnīgi ticamiem avotiem, zināja stāstīt, ka Korņilovs savā memorandā, kas sagatavots, lai to iesniegtu Pagaidu valdībai, pastāvot uz to, ka katrā ziņā jāizpilda šadas galvenās prasības: visā valstī jāieved lauka kara tiesu jurisdikcija aizmugures karaspēkam un iedzīvotājiem, uzliekot arī nāves sodu; jāatjauno komandieru disciplinārā vara; karaspēku komiteju darbība jāsašaurina utt.

Tās pašas dienas vakarā Ļistņickis, sarunādamies ar savas un citu sotņu virsniekiem, asi un tieši ierosināja jautājumu: ar ko viņiem pa ceļam?

—    Virsnieku kungi! — viņš runāja apvaldītā uzbudinājumā. — Mēs dzīvojam draudzīgā saimē. Mēs zinām, kas katrs esam, bet līdz šim mums daudzi sāpīgi jautājumi palikuši neizlemti. Un taisni tagad, kad skaidri paredzams, ka virspavēlnieks nesapratīsies ar valdību, mums katrā ziņā noteikti jāizvirza jautājums: ar ko un kurā pusē mēs esam? Nu, tad izrunāsimies kā biedri, bez kādas liekulības.

Apakšjesauls Atarščikovs atbildēja pirmais:

—    Es esmu gatavs par ģenerāli Korņilovu tecināt kā savas, tā svešas asinisl Viņš ir godīgs un tīrs kā kristāls, tikai viņš vienīgais var dabūtKrieviju uz kājām. Redziet, ko viņš dara armijā! Tikai viņam var pateikties par to, ka komandieriem pa daļai atraisītas rokas, bet pirms tam rīkojās tikai komitejas, visi brāļojās, dezertēja. Ko tad vēl runāt? Katrs kārtīgs cilvēks ir Korņilova pusē!

Tievām kājām, pārmērīgi platām krūtīm un platiem pleciem apveltītais Atarščikovs runāja dedzīgi. Redzams, ka skartais jautājums viņam bija. sirdslieta. Nobeidzis viņš skatījās virsniekos, kas bija sastājušies ap galdu, un nogaidīdams dauzīja papirosa iemuti pa portsigāru. Viņam uz labās acs apakšējā plaksta bija brūna izcila dzimumzīme, tik liela kā zirnis. Tā neļāva augšējam plakstam cieši aizsegt aci, no kā, pirmoreiz Atarščīkovu uzskatot, radās iespaids, it kā viņarn acīs būtu nemitīgs, augstprātīgi nogaidošs smīns.

—    Ja jāizvēlas, — boļševiki, Kerenskis vai Korņilovs, tad mēs, protams, esam par Korņilovu.

—    Mums grūti spriest, ko Korņilovs grib: vai tikai atjaunot Krievijā kārtību vai arī atjaunot vēl ko citu..,

—    Tā nav atbilde uz principiālo jautājumu!

—    Nē, tā ir atbilde!

—    Ja arī atbilde, tad katrā ziņā tā nav prātīga.

—    Bet no kā jūs baidāties, sotņik? Ka atjaunos monarhiju?

—    Es nebaidos, bet taisni to vēlos.

—    Nu kas tad par vainu?

—    Kungi! — stingrā piesmakušā balsī sāka runāt Dolgovs, nesen vēl apakšvirsnieks, kas par kaujas nopelniem bija paaugstināts horunžija pakāpē. — Par ko jūs ķīvējaties? Pasakiet jel mierīgi, ka mums, kazakiem, jāturas pie Korņilova kā bērnam pie mātes brunčiem. Sakiet to bez kādas viltības, skaidri un gaiši! Ja no viņa atkritīsim, — aiziesim bojā! Krievzeme mūs aizslaucīs kā mēslus. Te viss pavisam skaidrs: kurp viņš, — turp arī mēs.

—    Rau, tas ir pareizi!

Atarščikovs sajūsmā uzsita Dolgovam uz pleca un smejošām acīm vērās Ļistņicki. Tas smaidīdams satraukti gludināja ceļgalos bikšu krokas,

—        Nu, kā paliek, virsnieku kungi, atamani? — pacilātā balsī iesaucās Atarščikovs. — Mēs par Korņilovu? .,,

—    Nu, protams!

—    Dolgovs uzreiz pārcirta Gordija mezglu.

—    Visi virsnieki par viņu!

—    Mēs negribam būt izņēmums.

—        Dārgajam Lavram Georgijevičam, kazakam un varonim, — urā!

Smiedamies, glāzes saskandinādami, virsnieki dzēra tēju. Saruna, zaudējusi savu iepriekšējo spriegumu, pievērsās pēdējo dienu notikumiem.

—        Mēs gan visi par virspavēlnieku, bet, re, kazaki stomās … — Dolgovs nedroši ieteicās.

—    Kā tā — stomās? — Ļistņickis jautāja.

—        Nu tā! Stomās — un beigas… Viņiem, bendesmaisiem, gribas uz mājām pie sievām… Dzīvīte jau nav nekāda siltā, apriebusies …

—        Mūsu pienākums — aizraut kazakus sev līdzi! — sotņiks Černokutovs trieca dūri pa galdu. — Aizraut līdzi! Tāpēc jau mēs valkājam virsnieku uzplečus!

—        Kazakiem pacietīgi jāieskaidro, ar ko viņiem pa ceļam.

Ļistņickis pieskandināja ar karotīti pie glāzes; saistījis virsnieku uzmanību, skaidri nodalīdams vārdus, viņš teica:

—         Lūdzu, kungi, iegaumēt, ka tagad mums sava darbība jākoncentrē taisni uz to, ko minēja Atarščikovs, mums jāizskaidro kazakiem patiesais stāvoklis. Kazaks jāizrauj no komiteju ietekmes. Te vajadzīgs raksturu lūzums, apmēram tāds pats, ja ne lielāks, kāds bija jāpārdzīvo vairumam no mums pēc februāra apvērsuma. Agrākajos laikos — pieņemsim, sešpadsmitajā gadā, — es varēju piekaut kazaku, riskēdams tikai ar to, _ka viņš kaujā ielaidīs man lodi pakausī, bet pēc februāra man bija jāpieraujas: ja es iesistu kādam muļķim, mani nogalinātu turpat ierakumos, nemaz negaidot izdevīgu brīdi. Tagad ir pavisam citādi. Mums vajag, — Ļistņickis uzsvēra šo vārdu, — sadraudzēties ar kazaku! No tā atkarīgs ir viss. Jūs zināt, kas tagad jau notiek Pirmajā un Ceturtajā pulkā?

—    Šausmas!

—         Jā, pareizi — šausmas! — Ļistņickis turpināja. — Virsnieki nodalījušies no kazakiem tāpat kā agrāk, un rezultātā — visi kazaki nonākuši boļševiku ietekmē, un deviņdesmit procentu no tiem kļuvuši par boļševikiem. Ir taču skaidrs, ka mēs neiztiksim bez baigiem notikumiem… 3. un 5. jūlijs ir tikai bargs brīdinājums visiem bezrūpīgajiem. Vai nu mums vajadzēs Korņilova labad cīnīties pret revolucionārās demokrātijas pulkiem, vai ari boļševiki, uzkrājuši spēkus un paplašinājuši savu ietekmi, spers vaļā vēl vienu revolūciju. Viņi atvelk elpu, koncentrē spēkus, bet mēs izlaižamies..» Vai tad tā var?! Redziet, šais nākošajās jukās noderēs uzticams kazaks…

—        Mēs bez kazakiem, zināms, esam tīrā nulle, — Dolgovs nopūtās.

—    Pareizi, Ļistņicki!

—    Pat ļoti pareizi!

—    Krievija jau ar vienu kāju kapā …

—        Tu domā — mēs to nenoprotam? Noprotam, bet dažreiz esam nevarīgi kaut ko darīt. «Pavēle Nr. 1» [15] un «Okopnaja pravda» [16] sēj savu sēklu.

—         Un mēs tīksmināmies par asniem, kad mums vajadzētu tos izmīdīt un pagalam izdedzināt! — Atarščikovs iebrēcās.

— Nē, netīksmināmies, — mēs esam nevarīgi!

—    Blēņas, horunžij! Mēs esam vienkārši bezrūpīgi!

—    Nav tiesa!

—    Pierādiet!

—    Klusāk, kungi!

•— «Pravdu» izdemolēja… Kerenskis vēlu attopas…

—    Kas tad te… tirgus laukums, vai? Tā taču nevar!

Nekārtīgo izsaucienu kņada pamazām norima. Kāds

sotņas komandieris, kas bija ārkārtīgi vērīgi klausījies Ļistņicka vārdos, lūdza uzmanību.

—        Es lieku priekšā dot iespēju jesaulam Ļistņickim ņobeigt runu.

—    Lūdzam!

Ļistņickis, ar dūrēm berzēdams asos ceļgalus, turpināja:

—    Es saku, ka tad, tas ir, nākošajās kaujās, pilsoņu karā, — es tikai tagad atģidu, ka tas ir nenovēršams, — mums būs vajadzīgs uzticams kazaks. Vajag cīnīties un viņu atkarot komitejām, kas tiecas uz boļševikiem. Tā ir vislielākā nepieciešamība! Jo jaunu satricinājumu gadījumā Pirmā un Ceturtā pulka kazaki apšaus savus virsniekus …

—    Skaidra lieta!

—    Ne gailis pakaļ nedziedās!

—    …Un no viņu pieredzes — jo rūgtas, es gribu piebilst — mums vajag mācīties. Pirmā un Ceturtā pulka kazakus — kaut gan kādi viņi vairs kazaki? — nākotnē vajadzēs pakārt ik katru otro, bet varbūt ari visus no vietas… Nezāles ārā no druvas! Tad nu lūkosim atturēt kazakus no kļūdām, par kurām viņiem vēlāk nāksies samaksāt.

Pēc Ļistņicka runāja tas pats sotņas komandieris, kas bija klausījies viņā ar tik ārkārtīgu uzmanību. Būdams vecs kadru virsnieks, kas nokalpojis pulkā deviņi gadi, kara laikā četras reizes ievainots, viņš minēja to, ka senākos laikos bijis grūti kalpot. Kazaku virsnieki bijuši atstumti, turēti pabērna lomā, paaugstinājumi viņiem nākuši gausi, un lielākajai daļai karaspēka vecākā amats bijis pēdējais; ar šo apstākli, pēc viņa vārdiem, arī esot izskaidrojama tā inertība, kādā palikuši kazaku augšslāņi, kad tika nogāzta patvaldība. Bet par spīti tam, viņš teica, vajagot visiem līdzekļiem atbalstīt Korņilovu, ciešāk pieslieties viņam ar Kazaku karaspēku savienības padomes un Virsnieku savienības galvenās komitejas starpniecību.

—    Korņilovam jātiek par diktatoru, — tas būs glābiņš kazaku karaspēkiem. Viņam valdot, varbūt dzīvosim labāk nekā zem cara.

Bija sen pāri pusnaktij. Pār pilsētu slīga parasta, bālgana, saraustītās mākoņu plūksnās tērpta nakts. Pa logu varēja redzēt tumšo admiralitātes torņa smaili un dzelteņo uguņu palus.

449

Virsnieki norunāja līdz gaismai. Nolēma trīs reizes nedēļā sarīkot pārrunas ar kazakiem par politiskiem tematiem, vadu virsniekiem uzlika par pienākumu ik dienas organizēt vadiem vingrošanas un lasīšanas nodarbības, lai aizpildītu brīvo laiku un atrautu kazaku prātus no indīgās politiskās atmosfēras.

15-501

Taisīdamies izklīst, nodziedāja «Dona klusā, Dona svētā, kājās ceļas varenā», beidza dzert desmito patvāri un, glāzēm šķindot, uzsauca joku pilnus tostus. Un jau pašās beigās Atarščikovs, sačukstējies ar Dolgovu, iesaucās:

—        Tūliņ mēs jums desertam pasniegsim senseno kazaku dziesmu. Bet nu klusāk! Un vajadzētu atvērt logu, te jau traki piepīpēts.

Divas balsis — piesmakušais, aizlūzušais Dolgova bass un maigais, ārkārtīgi patīkamais Atarščikova tenors — j no iesākuma sametās, režģījās, katram no viņiem dziedot bija savs temps, bet beigās abas balsis brāzmaini savijās un skanēja valdzinoši jauki.

*.. Bet ir lepna māsu Dona, klusā Dona, mūsu

māmuļa —

Neticīgo priekšā galvu nenoliec; Maskavai, kā dzīvot,

nelūdz padoma.

Un ar turkiem — turku mūžam pakausi ar zobenstnaili

sveicina…

Un no gada gadā Donas stepe, mūsu labdare,

Gan par svēto dievmāti, gan par pareizticību,

Gan par brīvo Donu, vilnu šalkoni, sauca cīņā iet pret

naidniekiem…

Turēdams saliktās rokas uz ceļieļn, Atarščikovs dziedāja augstā balsī, visu laiku ne reizes nekļūdījās, lai gan improvizēdams atstāja vareno Dolgova basu tālu iepakaļ; izskatā neparasti bargs, un tikai beigās Ļistņickis ieraudzīja, ka viņam pār brūnās dzimumzīmes pauguriņu pie acs pārvēlās salti mirgojoša asaru pērlīte.

Kad svešo sotņu virsnieki jau bija aizgājuši un palikušie apgūlušies, Atarščikovs apsēdās uz Ļistņicka gultas un, raustīdams gaišzilos, izbalējušos bikšturus uz krūtīm, sāka čukstēt:

—        Tu saproti, Jevgeņij… Es velnišķīgi mīlu Donu, visu šo veco, gadsimtos izveidoto kazaku dzīves iekārtu. Mīlu savus kazakus, kazacienes — visu mīlu! No stepes vērmeļu smaržas man gribas raudāt… Un, kad zied un pie Donas smaržo lietus slacītie vīnogulāji, — tik dziļi un sāpīgi mīlu … tu saproti… Bet tagad domāju: vai mēs nemaldinām šos pašus kazakus? Vai gribam viņus griezt uz īstā ceļa? . ..

—    Ko tu ar to domā? — uzmanīgi jautāja Ļistņickis.

Aiz baltā krekla apkakles Atarščikova kakls izskatījās aizkustinoši jauneklīgs un melnīgsnējs. Virs brūnās dzimumzīmes smagi slīga zilganā plaksta apmale, profilā bija redzama, vienas pusaizvērtas acs valgā gaisma.

—    Es domāju: vai kazakiem tas vajadzīgs?

—    Bet kas tad viņiem vajadzīgs?

—    Nezinu … Bet kāpēc viņi tik strauji attālinās no mums? Revolūcija mūs it kā sadalījusi avīs un āžos, mūsu intereses it kā šķiras.

—    Redzi, — Ļistņickis uzmanīgi iesāka, — te izpaužas atšķirība notikumu uztverē. Mums vairāk kultūras, mēs spējam kritiski novērtēt vienu vai otru faktu, bet viņiem viss primitīvāk, vienkāršāk. Bo|ševiki kaļ viņiem galvā, ka vajagot beigt karu, — pareizāk sakot, pārvērst to pilsoņu karā. Viņi rīda kazakus pret mums, un, tā kā kazaki ir noguruši, viņos vairāk dzīvnieciskā, viņiem trūkst tās morāliski stiprās apziņas par pienākumu un par atbildību pret dzimteni, kas ir mums, — tad pilnīgi saprotams, ka tas viss rod labvēlīgu augsni. Jo kas viņiem dzimtene? Katrā ziņā abstrakts jēdziens. «Donas kara apgabals no frontes tālu, un vācietis turp neaizies,» — tā viņi prāto. Un tā ir visa nelaime. Vajag viņiem pareizi ieskaidrot, kādas sekas būs, ja šo karu pārvērtīs pilsoņu karā.

Ļistņickis runāja, zemapziņā noģizdams, ka viņa vārdi nesasniedz mērķi un ka Atarščikovs tūliņ viņa priekšā aizvērs savu dvēseli gluži kā gliemežnīcu.

Tā arī notika: Atarščikovs norūca kaut ko nesaprotamu, vēl ilgi nosēdēja klusēdams, un, lai gan Ļistņickis pūlējās, viņam tomēr neizdevās izdibināt, pa kādu tumsu pašlaik savās domās kljst apklusušais biedrs.

«Vajadzēja ļaut viņam izteikties līdz galam…» viņš ar nožēlu domāja.

Atarščikovs novēlēja labu nakti un tā arī aizgaja, neteicis vairs ne vārda. Brītiņu bija gribējis vaļsirdīgi izrunāties, mazliet pacēlis to melno aizkaru, aiz kura ikviens slēpjas no citiem, un atkal no jauna nolaidis.

15*

451

Ļistņicki īgni satrauca tas, ka nebija izdevies izpētīt svešās,' apslēptās domas. Viņš pīpēja, kādu brīdi pagulēja, stingi vērdamies krēslā, kas bija kā pelēka vate, un negaidot atcerējās Aksiņju, atvaļinājuma dienas, kuras līdz malām piepildīja tikai viņa. Aizmiga, domu un nejaušu, saraustītu atmiņu iežūžots, — domāja par sievietēm, kuru ceļi kādreiz krustojušies ar .viņa ceļiem.

Ļistņicka sotņā bija Bukanovas staņicas kazaks Lagutins Ivans. Pirmajās vēlēšanās viņš bija iekļuvis pulka kara revolucionārās komitejas sastāvā; līdz tam, kamēr pulks ieradās Petrogradā, ne ar ko sevišķu neizcēlās, bet jūlija pēdējās dienās vada virsnieks ziņoja Ļistņickim, ka Lagutins apmeklējot Petrogradas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes kara sekciju, esot droši vien saistījies ar Padomi, jo novērots, ka viņš bieži debatējot ar sava vada kazakiem un tos negatīvi ietekmējot. Sotņā divas reizes bijuši gadījumi,. ka atsakās no norīkojuma sardzē un patruļās. Vada virsnieks sprieda, ka šiem gadījumiem sakars ar Lagutina ietekmi uz kazakiem.

Ļistņickis nolēma, ka viņam kaut kā tuvāk jāiepazīst, jāiztausta Lagutins. Izaicināt kazaku uz vaļsirdīgu sarunu būtu muļķīgi un neuzmanīgi, tāpēc Ļistņickis nolēma nogaidīt.-Izdevība radās drīz. Jūlija beigās trešajam vadam vajadzēja nakti apsargāt ielas Putilova rūpnīcas apkaimē.

—   Es jāšu kazakiem līdz, — Ļistņickis teica vada virsniekam. — Lieciet man apseglot melni.

Ļistņickim bija divi zirgi, — «katram gadījumam», kā viņš mēdza teikt. Ar ziņneša palīdzību apģērbies, viņš nokāpa pagalmā. Vads bija zirgos. Viņi nojāja krietnu gabalu pa vairākām ielām miglainā, ugunīm dzīparotā tumsā. Ļistņickis ar nolūku palika iepakaļ un pasauca no mugurpuses Lagutinu. Tas piejāja klāt, pagriezdams savu neizskatīgo zirģeli, un nogaidoši no sāniem pavērās jesaulā.

—    Kas jauns jūsu komitejā? — Ļistņickis jautāja.

—    Nekā jauna.

—    No kuras staņicas tu esi, Lagutin?

—    Bukanovas.

» — Un ciemata?

—    Mitjakina.

Tagad viņu zirgi gāja līdzās. Ļistņickis laternu gaismā greizi vērās bārdainajā kazaka sejā. Lagutinam no cepures apakšas rēgojās gludi sasukāti mati, uz tuklajiem vaigiem pinkuļojās nelīdzena bārdele, dziļi iegrimušās, gudrās, paviltīgās acis piesedza uzacu loku izciļņi.

«Izskatā vienkāršs un svētulīgs, — bet kas viņam aiz ādas? Droši vien ienīst mani, tāpat kā visu, kas saistīts ar veco režīmu, ar «kaprāļa nūju»,..» domāja Ļistņickis, un viņam nezin kāpēc iegribējās izdibināt Lagutina pagātni.

—    Vai ģimenes cilvēks?

—    Tieši tā. Sieva un divi bērneļi.

—    Un saimniecība?

—         Kas mums par saimniecību! — ņirdzīgi, ar nožēlas pieskaņu iesaucās Lagutins. — Dzīvojam ne šā, ne tā. Vērsis kazakam, kazaks vērsim — tā visu mūžu sitamies … Zeme jau mums tīrā smilts, — viņš padomājis īgni piebilda.

Ļistņickis reiz bija braucis uz Sebrjakovas staciju cauri Bukanovai. Viņš spilgti atcerējās šo nomaļo, sāņus no lielā ceļa guļošo, dienvidos līdzenas, liesas pļavas iekļauto, kaprīzo Hopjoras līkumu apjozto staņicu. Toreiz jau no paugura, no pašas Jelanskas robežas, vērstu divpadsmit atstatu viņš ieraudzīja zaļo dārzu dūmaku zemienē un augsto zvanu torni, kas izskatījās pēc apgrauzta kaula.

—    Mums ir mālsmilts zeme, — Lagutins nopūtās.

—    Uz mājām droši vien gribas, ko?

—         Kā ne, jesaula kungs! Protams, gribas drīzāk atgriezties. Ne mazumu esam izkvernējušies karā.

—    Diezin vai, brāl, varēs drīz atgriezties …

—    Varēs.

—    Karš taču vēl nav galā?

—         Drīz būs galā. Drīz katrs uz savu sētu, — Lagutins stūrgalvīgi pretojās.

—    Vēl vajadzēs karot pašu starpā. Kā tev šķiet?

Lagutins, nepaceldams nolaistās acis, kas vērās seglu

lokā, brītiņu klusējis, jautāja;

—    Ar ko tad karos?

—    Vai mazums ar ko? … Kaut ar boļševikiem.

Un atkal Lagutins ilgi klusēja, it kā iesnaudies, noteiktās, dejai līdzīgās pakavu dipoņas taktī. Minūtes trīs viņi jāja klusēdami. Lagutins, gausi virknēdams vārdus, teica;

—    Mums ar viņiem nekas nav Jādala.

—    Bet zeme?

—    Zemes visiem pietiks.

—    Vai tu zini, ko cenšas sasniegt boļševiki?

—    Mazlietiņ gadījies dzirdēt..,

—         Ko tad, tavuprāt, darīt, ja boļševiki nāks mums virsū, lai sagrābtu mūsu zemi, lai verdzinātu kazakus? Ar vāciešiem taču tu karoji, aizstāvēdams Krieviju?

Vācietis ir cita lieta,

—    Bet boļševiki?

—    Ak, jesauia kungs, — kā redzams, nolēmis runāt, teica Lagutins, paceldams acis un neatlaidīgi meklēdams Ļistņicka skatienu, — boļševiki pēdējo zemes stūrīti man nepaņems. Man taisni viena iedaļa, viņiem mana zeme nav vajadzīga… Bet, teiksim — tikai neņemiet ļaunā! — jūsu tētiņam desmit tūkstošu desetīnu ..,

—    Nevis desmit, bet četri.

—    Nu, vienlīdz, kauč arī četri, •— vai mazais gabals? Kas tā par kārtību, ja atļauts teikt? Bet, rau, pa Krieviju tādu kā jūsu tētiņš ir stipri dauclz. Pats zināt, jesauia kungs, ka katra mute savu riecienu prasa. Jūs gribat ēst, arī visi citi ļaudis grib maizi grauzt. Tikai viens čigāns bija radinājis savu ķēvi neēst, — tā teikt, pieradīs bez barības. Bet šī, mīlenīte, radinājās, radinājās, desmitajā dienā ņēma un nosprāga … Cara laikā jau bija greiza kārtība, nabaga ļaudīm pavisam čābiska… Jūsu tētiņam, skat, piegrieza kā maizes riku četrus tūkstošus, bet vai ta' šis ēd ar divām mutēm — tāpat vien kā mēs, vienkārši cilvēki, ar vienu. Zināma lieta, sāp sirds par tautu!… Boļševiki — tie iet pareizā virzienā, bet jūs sakāt — karot.,.

Ļistņickis klausījās viņā ar apslēptu satraukumu. Beigās saprata, ka nespēj iebilst nevienu svarīgu argumentu, juta, ka ar nesarežģītiem, drausmīgi vienkāršiem pierādījumiem kazaks piespiedis viņu pie sienas, un tāpēc, ka sāka rosīties dziļi apslēptā paša netaisnības apziņa, Ļistņickis apjuka, kļuva nikns.

—    Kas tad tu esi — boļševiks vai?

—    Nosaukumam te nav nozīmes… — izsmējīgi un gari vilkdams vārdus, atbildēja Lagutins. — Galvenais nav nosaukums, bet patiesība. Tautai vajadzīga patiesība, bet to slēpj, glabā. Stāsta, ka tā sen jau mirusi.

—    Tad to tev dzen iekšā padomes boļševiki.., Izrādās, ne velti tu ar viņiem pinies.

—    Ak, jesauia kungs, mums, cietējiem, pati dzīve dzinusi visu iekšā, bet boļševiki tikai aizdedzinās degli…

—    Sīs pasakas liec mierā! Te nav ko muti dzesināt! — jau nikni iesaucās Ļistņickis. — Atbildi man: redzi, tu runāji par mana tēva zemi, vispār par muižnieku zemi, bet tas taču ir privātīpašums. Ja tev ir divi krekli, bet man neviena, — vai, pēc tavām domām, man vajag tev ņemt nost?

Ļistņickis neredzēja, bet pēc Lagutina baiss nojauta, ka tas smīn.

—        Es pats atdošu lieko kreklu. Atdevu frontē nevis lieko, bet pēdējo, valkāju šineli uz kailas miesas, bet ar zemīti neviens tā kā nesvaidās …

—        Kas tad tev — zemes trūkums? Vai tev nepietiek? — Ļistņickis iesaucās skaļāk.

Viņam atbildot, no uztraukuma aizelsdamies, gandrīz iekliedzās nobālušais Lagutins:

—        Vai tu domā, ka man par sevi sāp sirds? Bijām Polijā — kā tur cilvēki dzīvo? Redzēji, vai ne? Un mums visapkārt kā zemnieki dzīvo?… Es gan redzēju! Sirdī asinis verd!… Tu domā, man viņu nav žēl, ko? … Es varbūt viņa — poļa dēļ esmu sagrauzts, viņa sīksto zemi vērodams.

Ļistņickis gribēja sacīt kaut ko kodīgu, bet no pelēkajiem, platajiem Putilova rūpnīcas korpusiem atskanēja spalgs kliedziens «turi!». Nodārdēja zirgu pakavu dima, dzirdi caurstrēdza šāviens. Ļistņickis novēcināja pātagu un palaida zirgu lēkšos.

Viņi reizē ar Lagutinu pieauļoja pie vada, kas bija sablīvis ielu krustojumā. Kazaki, zobenus šķindinādami, kāpa nost no zirgiem, vidū minstījās viņu notvertais cilvēks.

—        Ko? Kas tad te notiek? — ierēcās Ļistņickis, iebrāzdamies ar zirgu pūlī.

—    Kāds nelietis akmeni…

—    Svieda — un metās bēgt.

—    Gāz viņam, Aržanov!

—    Ak tu, maita tāds! Tu man te svaidīsies!

Vada apakšvirsnieks Aržanovs, no segliem noliecies, turēja aiz apkakles neliela auguma cilvēku, kam bija mugurā melns krekls bez jostas. Trīs no zirgiem nokāpuši kazaki sēja viņam rokas.

—        Kas tu tāds esi? — nevarēdams valdīties, iekliedzās Ļistņickis.

Notvertais pacēla galvu, viņa blāvi palsajā sejā cieši sakļāvās greizas, mēmas lūpas.

—        Kas tu esi? — Ļistņickis atkārtoja jautājumu. — Ar akmeņiem mētājies, neģēli? Nu? Tu klusē? Aržanov…

Aržanovs izlēca no segliem un, izlaidis no rokām notvertā cilvēka apkakli, atvēzējies iesita tam sejā.

_— Gāziet viņam! — strauji apgriezdams zirgu, pavēlēja Ļistņickis.

Trīs vai četri no zirgiem nokāpušie kazaki, notriekdami sasieto cilvēku zemē, sāka vicināt pātagas. Lagutins — no segliem ārā, klāt pie Ļistņicka.

—    Jesauia kungs!… Kā jūs tā? … Jesauia kungs! — viņš satvēra drebošiem, sīkstiem pirkstiem jesauia celi un kliedza: — Tā nevar!.. Tas taču cilvēks! Ko jūs darāt?

Ļistņickis ar pavadu paskubināja zirgu un klusēja. Lagutins metās pie kazakiem, aptvēra Aržanovu, klupdams, pīdamies ar kājām zobenā, centās atraut viņu nost. Tas pretodamies murmināja:

—    Netrako tik daudz! Netrako! Viņš svaidīsies ar akmeņiem, un es nekā?.., Laid!,., Laid, kad tev ar labu saka!…

Viens no kazakiem izlocījies norāva šauteni un sita ar laidi pa mīksti ņirkstošajām zemē nogāztā cilvēka miesām. Pēc mirkļa dobjš, dzīvnieciski skaudrs kliedziens aizskanēja pār ielas klāstu.

Pēc tam dažas sekundes klusuma — un tā pati balss, tagad jau jauneklīgi lūstoša, gārdzoša, sāpju sadrumstalota, starp aizguldzieniem pēc sitieniem nobeidzās īsos iekliedzienos:

—    Nelieši!… Kontrrevolucionāri!.,, Sitiet! Ai-ai!… A-a-a-a!…

Hak! hak! hak! — cits pēc cita blaukšķēja sitieni.

Lagutins pieskrēja pie Ļistņicka; cieši piekļāvies viņam pie ceļa, skrāpēdams ar nagiem seglu malu, aizelsdamies sauca:

—    Apžēlojies!

—    Vācies projām!

—    Jesaul!… Ļistņicki!.,. Vai dzirdi? Tu par to atbildēsi!

—     Man uzspļaut uz tevi! — iesēcās Ļistņickis un grieza ^zirgu tieši uz Lagutinu.

—    Brāļi! — tas iesaucās, pieskriedams pie kazakiem, kas stāvēja nomaļus. — Es esmu pulka revolucionārās komitejas loceklis… Es jums pavēlu: neļaujiet nogalēt cilvēku!… Jūs … atbildēsiet!… Nav vecie laiki!…

Neprātīgs, akls naids strauji uzplūda Ļistņickim. Ar pātagu zirgam starp ausīm — un Lagutinam virsū. Grūzdams viņam sejā nomelnējušu šautenes eļļas smakas apdvestu nagana stobru, sāka spiegt:

—    Klusu-u-u, nodevēji Boļševiki No-šau-šu!

Ar milzīgu gribas spēku viņš atrāva pirkstu no revolvera gaiļa un, uzrāvis zirgu pakaļkājās, aizauļoja.

Dažas minūtes vēlāk viņam sāka virzīties pakaļ trīs kazaki. Starp Aržanova un Lapiņa zirgiem, kājas necilādams, zvalstījās cilvēks slapju, cieši miesai pielipušu kreklu mugurā. Zem rokām turēts, viņš lēni grīļojās un skrīpāja ar kājām ielas klāstu. Starp viņa augstu uzrautajiem, smailajiem pleciem, atpakaļ karinādamās, stāvus saslietajam zodam balsnojot, ļodzījās asinīm applūdusi, sašķaidītā galva. Notālēm jāja trešais kazaks. Apgaismotās šķērsielas stūrī viņš ieraudzīja važoni; pacēlies kāpšļos, laida rikšos pie tā. Kaut ko īsi pateicis, viņš izteiksmīgi noplakšķināja ar pātagu pa zābaka stulmu, un važonis padevīgā steigā brauca pie Aržanova un Lapiņa, kas bija apstājušies ielas vidū.

Otrā dienā Ļistņickis pamodās, apzinādamies, ka vakar izdarījis lielu, nelabojamu kļūdu. Lūpas kodīdams, viņš atcerējās scēnu, kā tika piekauts cilvēks, kas bija sviedis kazakiem ar akmeni, un arī to, kas pēc tam norisa starp viņu un Lagutinu. Viņš sarauca pieri. Domīgi nokāsējās. Ģērbdamies domāja, ka šimbrīžam Lagutinu nevajag aiztikt, lai nesaasinātos attiecības ar pulka komiteju, bet labāk jānogaida, kad to kazaku atmiņā, kas tur bija klāt, nogludināsies vakarējā sadursme ar Lagutinu, un tad varēs klusiņām viņu novākt no ceļa.

«Tā teikt, esi sadraudzējies ar kazaku…» rūgti ironizēja par sevi Ļistņickis un visas nākošās dienas atradās nelādzīgajā notikumu iespaidā.

Jau augusta sākumā, jaukā, saulainā dienā, Ļistņickis kopā ar Atarščikovu gāja pa pilsētu. Pēc sarunas, kas norisa virsnieku sanāksmes dienā, starp viņiem nebija noticis nekas tāds, kas varētu noskaidrot toreiz neizteikto. Atarščikovs bija noslēgts, nēsāja sevī neizteiktās pārdomas, uz atkārtotiem Ļistņicka mēģinājumiem piedabūt viņu, lai atklāj savas domas, jo cieši aizvilka to necaurredzamo aizkaru, kuru parasti nēsā lielākā daļa cilvēku, ar to slēpjot svešām acīm savu īsto seju. Ļistņickim arvien bija licies, ka saskarsmē ar citiem cilvēks glabā zem savas ārējās sejas vēl kādu citu, kas dažkārt tā arī paliek nenoskaidrota. Viņš stipri ticēja: ja jebkuram cilvēkam noskrapstītu, rau, šo virsējo slāni, tad zem tā izlobītos īstais, kailais, ne ar kādiem meliem neizrotātais kodols. Un tāpēc viņam arvien sāpīgi gribējās izdibināt, kas slēpjas zem dažādu cilvēku rupjās, skarbās, bezbailīgās, nekautrās, labklājīgās, jautrās ārienes. Sai gadījumā, domādams par Atarščikovu, viņš nojauta tikai vienu — ka tas ar mokām meklē izeju no izraisītajām pretrunām, cenšas saskaņot kazaku problēmas ar boļševiku centieniem. Sis pieņēmums viņu mudināja pārtraukt mēģinājumus tuvināties Atarščikovam un izturēties svešāk.

Viņi gāja pa Ņevas prospektu, retumis pārmainīdami nenozīmīgas frāzes.

—    Vai neiesim kaut ko uzkost? — ieteica Ļistņickis, mezdams acis uz restorāna durvīm.

—    Lai notiekl — Atarščikovs bija ar mieru,

Viņi iegāja un palika stāvam, zināmā nevarībā skatīdamies apkārt: visi galdiņi bija aizņemti. Atarščikovs jau apgriezās, lai ietu projām, bet tad no galdiņa pie loga, vērīgi skatīdamies viņos, piecēlās izblīdis, labi ģērbies kungs, kas bija sēdējis ar divām dāmām, un pienāca klāt, pieklājīgi paceldams savu katliņu.

—     Lūdzu, piedodiet! Vai jums nepatiktu ieņemt mūsu galdiņu? Mēs aizejam. — Viņš pasmaidīja, atklādams retu, apsvēpētu zobu rindu, un ar rokas kustību aicināja iet turp. — Esmu priecīgs, ka varu pakalpot virsnieku kungiem. Jūs esat mūsu lepnums.

Dāmas, kas sēdēja pie galdiņa, piecēlās. Viena, gara un melnīgsnēja, sakārtoja frizūru, otra, jaunāka, gaidīdama rotaļājās ar saulessargu.

Virsnieki pateicās kungam, kas bija laipni devis viņiem iespēju izmantot galdiņu, un piegāja pie loga. Caur nolaisto aizkaru kā dzeltenas adatas galdautā dūrās izstīdzējuši stari. Ēdienu smarža noslāpēja uz galdiņiem salikto puķu tīksmi smalko aromātu.

Ļistņickis pasūtīja botvinju ar ledu un gaidīdams domīgi plūkāja no vāzes izrauto dzeltensārto kresi. Atarščikovs mutautā slaucīja nosvīdušo pieri, viņa gurdi nolaistās acis, bieži mirkšķinādamas, sekoja saules zaķītim, kas -trīsuļoja uz blakus galdiņa kājas.

Viņi vēl nebija beiguši uzkost, kad restorānā, skaļi sarunādamies, ienāca divi virsnieki.

Priekšējais, ar acīm meklēdams neaizņemtu galdiņu, pievērsa savu vienāda, brūna iedeguma klāto seju Ļistņickim. Viņa melnajās, šķībajās acīs iedzirkstījās līksme.

—    Ļistņicki! Vai tu tas esi?.,» — pašapzinīgi, bez kādas kautrības iesaucās virsnieks, dodamies pie viņa.

Zem melnajām ūsām viņam kā putas pazibēja zobi. Ļistņickis atskārta, ka tas ir jesauls Kalmikovs, Tam pakaļ nāca Čubovs. Viņi apmainījās spēcīgiem rokasspiedieniem. Iepazīstinājis bijušos kara biedrus ar Atarščikovu, Ļistņickis jautāja:

—    Kāds vējš jūs šurp atpūtis?

Kalmikovs, ūsas griezdams, atmeta galvu atpakaļ un, laizdams acis visapkārt, sacīja:_

—    Komandējumā. Vēlāk izstāstīšu. Tu pastāsti par sevi. Kā klājas Četrpadsmitajā pulkā?

…Viņi izgāja kopā. Kalmikovs un Ļistņickis palika iepakaļ, iegriezās pirmajā šķērsielā un pēc pusstundas, atstājuši trokšņaino pilsētas daļu, gāja, pusbalsī sarunādamies, piesardzīgi skatīdamies visapkārt.

—    Mūsu Trešais korpuss atrodas Rumānijas frontes rezervē, — Kalmikovs dzīvi stāstīja. — Priekš nedēļas pusotras saņēmu pulka komandiera rīkojumu nodot sotņu, pēc tam kopā ar sotņiku Cubovu doties divīzijas štāba rīcībā. Lieliski. Nododu. Ierodamies divīzijas štābā. Pulkvedis M., no operatīvās nodaļas, — tu viņu pazīsti, — man konfidenciāli paziņo, ka man nekavējoties jābraucot pie ģenerāļa Krimova. Braucām abi ar Cubovu uz korpusu. Krimovs mani pieņem un, zinādams, kādus virsniekus sūta pie viņa, man tieši saka: «Vara rokā cilvēkiem, kas apzinīgi dzen valsti postā, — katrā ziņā jāmaina personas, kas stāv valdības priekšgalā, varbūt pat jāliek Pagaidu valdības vietā militāra diktatūra.» Viņš minēja Korņilovu kā varbūtēju kandidātu, pēc tam lika man priekšā doties Virsnieku savienības galvenās komitejas rīcībā uz Petrogradu. Tagad te sagrupēti daži simti uzticamu virsnieku. Tu saproti, kāda mums loma? Virsnieku savienības galvenā komiteja darbojas kontaktā ar mūsu Kazaku karaspēku savienības padomi, mezgla stacijās un divīzijās organizē trieciena bataljonus. Tas viss ļoti drīz noderēs …

—    Kas no tā iznāks? Kā tu domā?

—    Nu tu brīnums! Vai tiešām, te dzīvodami, neesat noskaidrojuši apstākļus? Bez šaubām, būs valdības maiņa, pie varas nāks Korņilovs. Armija taču stāv par viņu kā siena. Tur, pie mums, domā tā: ir divi vienlīdzīgi spēki — Korņilovs un boļševiki. Kerenskis atrodas starp diviem dzirnakmeņiem, — viņu saberzīs ja ne viens, tad otrs. Lai. pagaidām čuč Alises [17] gultā. viņa mūžs ir īss, — Kalmikovs, brītiņu klusējis un domīgi rotaļādamies ar zobena pušķi, sacīja: — īstenībā mēs esam bandinieki uz šaha galdiņa, bet bandinieki taču nezina, kurp tos virzīs spēlētāja' roka.., Es, piemēram, nezinu visu, kas notiek galvenajā mītnē. Zinu, ka starp ģenerāļiem — Korņilovu, Lukomski, Romanovski, Krimovu, Deņikinu, Kaļedinu, Erdeli un daudziem citiem — ir kādi slepeni sakari, norunas …

—    Bet armija … vai visa armija sekos Korņilovam? — vaicāja Ļistņickis, arvien paātrinādams soļus.

—    Zaldāteļi, protams, ne. Mēs viņus vedīsim.

—    Vai tu zini, ka Kerenskis, kreiso spiests, grib atcelt virspavēlnieku?

—    Nedrīkstēs! Rīt pat viņu salieks ragā. Virsnieku savienības galvenā komiteja viņam diezgan kategoriski pateikusi savus ieskatus šai ziņā.

—    Vakar Kazaku karaspēku savienības padome deleģēja pie viņa savus pārstāvjus, — smīnēdams stāstīja Ļistņickis. — Tie deklarēja, ka kazaki nepieļauj pat domu par to, ka Korņilovu varētu atcelt. Un vai zini, ko viņš atbildēja? «Tā ir insinuācija. Pagaidu valdībai ne prātā nenāk kaut kas tamlīdzīgs.» Nomierina sabiedrību un tai pašā laikā kā ielasmeita uzsmaida deputātu padomes izpildkomitejas vīriem.

Kalmikovs iedams izvilka virsnieka piezīmju grāmatiņu un skaļi nolasīja:

—     «Sabiedrisko darbinieku apspriede apsveic jūs, krievu armijas augstāko vadoni. Apspriede paziņo, ka tā uzskata par noziedzīgiem visus mēģinājumus mazināt jūsu autoritāti armijā un Krievijā un pievieno savu balsi virsnieku, Jura krusta kavalieru un kazaku balsij. Bargajā grūto pārbaudījumu brīdī visa saprātīgā Krievija raugās uz jums ar cerību un ticību. Lai dievs jums palīdz jūsu liejajā darbā atjaunot varenu armiju un glābt Krieviju! Rodzjanko.» Skaidri pateikts, vai ne? Nevar būt ne runas par to, ka Korņilovu varētu atcelt,,, Jā, vai tu vakar redzēji viņu iebraucam?

—    Es tikai nakti pārbraucu no Carskoje Selo.

Kalmikovs pasmaidīja, reizē atsegdams ir līdzeno zobu

rindu, ir sārtās, veselīgās smaganas. Viņa šaurās acis saraucās, izstarodamas stūros neskaitāmi daudz sīku, zirnekļu tīklam līdzīgu krunciņu.

—    Klasiski! Sardzē tekiniešu eskadrons. Ložmetēji uz automobiļiem. Tie visi uz Ziemas pili. Pietiekami skaidrs brīdinājums… kha-kha-kha. Ja tu būtu redzējis šos ģīmjus pinkainajās papahās! Ai, tajos vērts noskatīties! Rodas savdabīgs iespaids.

Krustām šķērsām izklaiņojušies pa Maskavas-Narvas rajonu, virsnieki šķīrās.

—        A-lums, 2eņa, nevajag vienam otru izlaist no acīm, — Kalmikovs atvadīdamies teica. — Nāk karsti laiki. Turies pie zemes, citādi kritīsi.

Ļistņickim aizejot, viņš sauca pakaļ, pa pusei pagriezies:

—        Aizmirsu tev pateikt. Vai atceries mūsu Merkulovu? To mākslinieku?

—    Nu?

—    Maijā krita.

—    Nevar būt!

—        Un kā vēl krita, — nejauši. Muļķīgākas nāves nemaz nevar būt. Izlūkam rokās sprāgusi granāta, viņam pašam norautas rokas līdz elkoņiem, bet no Merkulova atradām vairs tikai daļu iekšējo orgānu un sadragātu ceisu*. Trīs gadus nāve bija saudzējusi…

Kalmikovs sauca vēl kaut ko, bet uznākušais vējš savirpuļoja pelēkus putekļus un atnesa tikai neskanīgas vārdu beigas. Ļistņickis atmeta ar roku un gāja tālāk, paretam atskatīdamies.

XIII

6. augustā augstākā virspavēlnieka štāba priekšnieks ģenerālis Lukomskis saņēma ar galvenās mītnes pirmā ģenerāikvartīrmeistara ģenerāļa Romanovska starpniecību rīkojumu, ka 3. jātnieku korpuss līdz ar Iezemiešu divīziju jākoncentrē rajonā Nevele—Novije Sokoļņiki—Veļikije Luki.

—        Kādēļ šai rajonā? Sīs vienības taču ir Rumānijas frontes rezervē? — apmulsumā jautāja Lukomskis.

—        Nezinu, Aleksandr Sergejevič. Nododu jums virspavēlnieka rīkojumu tādu, kāds tas ir.

—    Kad jūs to saņēmāt?

—        Vakar. Nakti vienpadsmitos mani izaicināja virspavēlnieks un lika to paziņot jums šorīt,

8 Ceisa fabrikas binoklis.

Romanovskis, iedams uz pirkstgaliem, pastaigāja gar logu un, apstājies pie Viduseiropas stratēģiskās kartes, kas Lukomska kabinetā aizņēma pussienas, stāvēdams ar muguru pret Lukomski un ar pārmērīgu interesi apskatīdams karti, teica:

—    Nu, noskaidrojiet,». Viņš tagad savā kabinetā.

Lukomskis paņēma no galda papīrus; atbīdījis atzveltnes krēslu, viņš gāja tai uzsvērti stingrajā solī, kādā staigā visi piebriestoši pusmūža karavīri. Durvīs, palaizdams sev garām Romanovski, viņš teica, kā redzams, sekodams pats savām domām:

—    Pareizi. Jā.

No Korņilova kabineta nupat iznāca Lukomskim nepazīstams, slaids pulkvedis ar gariem stilbiem. Viņš godbijīgi deva ceļu un aizgāja pa gaiteni, manāmi klibodams, smieklīgi un baismi raustīdams kontuzēto plecu.

Korņilovs, mazliet uz priekšu salīcis, slīpi novietotām delnām uz galda balstīdamies, teica padzīvojušam virsniekam, kas stāvēja viņa priekšā:

—    …vajadzēja sagaidīt. Vai sapratāt mani? Lūdzu, paziņojiet tūliņ, kad nonāksiet Pleskavā. Varat iet.

Nogaidījis, kamēr aiz virsnieka aizveras durvis, Korņilovs jauneklīgi elastīgā kustībā atlaidās atzveltnī un, piestumdams otru Lukomskim, vaicāja:

—    Vai saņēmāt no Romanovska manu rīkojumu par Trešā korpusa pārvietošanu?

—    Jā. Atnācu parunāties par šo jautājumu. Kāpēc jūs esat izvēlējies šo rajonu, lai koncentrētu korpusu?

Lukomskis uzmanīgi vērās Korņilova melnīgsnējā sejā. Tā bija neizprotama, aziātiski vienaldzīga; pa vaigiem no deguna līdz sastingušajai mutei, kas bija segta šķidrām, noļukušām ūsām, slīga lejup parasti sastopamas, greizas krunkas. Cieto, stingro sejas izteiksmi bojāja tikai matu šķipsna, kas kaut kā bērnišķīgi nokarājās virs pieres.

Uz_ elkoņiem atspiedies, atbalstīdams zodu mazā, kalsnā delnā, Korņilovs piemiedza savas spilgti mirdzošās mongoļa_ acis un, ar roku pieskardamies Lukomska celim, atbildēja:

—    Gribu koncentrēt jātniekus nevis speciāli Ziemeļu frontei, bet rajonā, no kura tos vajadzības gadījumā varētu viegli pārsviest uz Ziemeļu vai Rietumu fronti. Pēc manām domām, šis rajons visvairāk atbilst šīm prasībām. Vai jums citādi ieskati? Ko?.

Lukomskis nenoteikti paraustīja plecus.

—    Par Rietumu fronti nav nekāda iemesla bažīties. Labāk koncentrēt jātniekus Pleskavas rajonā.

—    Pleskavas? — jautāja Korņilovs, salīcis ar visu Stāvu uz priekšu, un, saraucis pieri, mazliet izriezis plāno, izbalējušo lūpu, noraidoši pakratīja galvu: — Nē! Pleskavas rajons nav noderīgs.

Gurdā veca vīra kustībā Lukomskis uzlika delnas uz krēsla rokturiem; apdomīgi izvēlēdamies vārdus, viņš sacīja:

—    Lavr Georgijevič, es tūliņ došu nepieciešamos rīkojumus, bet man radies iespaids, ka jūs man kaut ko slēpjat… Jūsu izraudzītais rajons jātnieku koncentrācijai ir ļoti labs, ja tie jāraida uz Petrogradu vai Maskavu, bet Ziemeļu fronti tāds jātnieku novietojums nenodrošina jau tāpēc vien, ka tos būs grūti pārvietot. Ja nemaldos un jūs tiešām kaut ko slēpjat, tad lūdzu — vai nu laidiet mani uz fronti, vai arī izsakiet man visus savus nodomus. Štāba priekšnieks var palikt savā vietā tikai tad, kad pavēlnieks viņam pilnīgi uzticas.

Korņilovs, galvu noliecis, spraigi klausījās un tomēr paguva ar savu aso redzi novērot, ka uztraukums vieš pēc izskata saltajā Lukomska sejā tikko nojaušamu, neizšķērdīgu sārtumu. Dažus mirkļus padomājis, viņš atbildēja:

—    Jums taisnība. Man ir daži apsvērumi, par kuriem ar jums vēl neesmu runājis … Lūdzu dodiet rīkojumu, lai pārvieto jātniekus, un steidzīgi ataiciniet šurp Trešā korpusa komandieri ģenerāli Krimovu, bet mēs pamatīgi izrunāsimies, kad būšu atgriezies no Petrogradas. Ticiet, Aleksandr Sergejevie, ka no jums negrib nekā slēpt, — Korņilovs uzsvēra pēdējo frāzi un žirgti pagriezās uz durvju pusi, kur kāds pieklauvēja. — Iekšā!

Ienāca galvenās mītnes komisāra palīgs fon Vizins un viņam līdzi blonds maza auguma ģenerālis. Lukomskis piecēlās; aiziedams dzirdēja,ka uz fon Vizina jautājumu Korņilovs asi noteica:

—   Tagad man nav laika revidēt ģenerāļa Millera lietu. Ko? … Jā, es aizbraucu.

Atgriezies no Korņilova, Lukomskis ilgi nostāvēja pie loga. Sirmojošo bārdas ķīlīti glāstīdams, domīgi noskatījās, kā dārzā vējš glauž biezās kastaņu cirtas un liec vilnī saulē caurspīdīgo, nolīkušo zāli.

Pēc vienas stundas 3. jātnieku korpusa štābs saņēma virspavēlnieka štāba priekšnieka rīkojumu gatavoties pārvietojumam. Tai pašā dienā šifrēta telegramma steigšus izaicināja uz galveno mītni korpusa komandieri ģenerāli Krimovu, kas savā laikā, paklausīdams Korņilova gribai, bija atteicies no paaugstinājuma par 11. armijas komandieri.

9. augustā Korņilovs, tekiniešu eskadrona apsargāts, speciālā vilcienā izbrauca uz Petrogradu.

Otrā dienā galvenajā mītnē klīda baumas, ka virspavēlnieks atcelts un pat apcietināts, bet 11. augusta rītā Korņilovs atgriezās Mogiļovā.

Tikko atbraucis, viņš aicināja pie sevis Lukomski. Telegrammas un frontes ziņojumu kopsavilkumu izlasījis, viņš rūpīgi sakārtoja nevainojami balto manšeti, kas sulīgi izcēla viņa šauro olīvkrāsas plaukstu, un pieskārās apkaklei. 5ais steidzīgi slīdošajās kustībās izpaudās viņam nepierasts uztraukums.

— Tagad varam nobeigt toreiz pārtraukto sarunu, — viņš paklusi iesāka. -— Gribu atgriezties pie tiem apsvērumiem, kuri mani spieda pārvietot Trešo korpusu uz Petrogradas pusi un par kuriem ar jums vēl neesmu runājis. Jūs zināt, ka 3. augustā, kad Pctrogradā biju valdības sēdē, Kerenskis un Savinkovs mani brīdināja, lai es nerunājot par sevišķi svarīgiem aizsardzības jautājumiem, jo, pēc viņu domām, starp ministriem esot neuzticami cilvēki. Es, augstākais virspavēlnieks, sniegdams pārskatu valdībai, nevaru runāt par operatīviem plāniem, jo nav garantijas, ka pēc dažām dienām to, ko esmu teicis, nezinās vācu pavēlniecība! Un tā esot valdība? Vai pēc tam varu ticēt, ka tā glābs valsti? — Korņilovs ātriem, stingriem soļiem aizgāja līdz durvīm, aizslēdza tās un atgriezies, uztraukti staigādams gar galdu, runāja: — Riebums un kauns, ka valsti valda kaut kādi mīkstmieši. Gribas trūkums, rakstura vājība, neprasme, nenoteiktība, bieži Yien vienkārša nelietība — tas viss vada šās, tā sauktās «valdības» rīcību. Laipni līdzdarbojoties tādiem kungiem kā Černovam un citiem, boļševiki noslaucīs Kerenski… Redziet, Aleksandr Sergejevie, kādā stāvoklī atrodas Krievija. No jums zināmiem principiem vadīdamies, gribu glābt dzimteni no jauniem satricinājumiem. Trešo jātnieku korpusu es pārvietoju galvenokārt tādēļ, lai augusta beigās to varētu savilkt ap Petrogradu un, ja boļševiki kaut ko uzsāks, izdarīties, kā pienākas, ar dzimtenes nodevējiem. Tiešo operācijas vadību nododu ģenerālim Krimovam. Esmu pārliecināts, ka vajadzības gadījumā viņš nevilcināsies pakārt visu Strādnieku un zaldātu deputātu padomi. Pagaidu valdība… Nu, to vēl redzēsim… Es nekā negribu sev. Glābt Krieviju.,, glābt katrā ziņā, lai las maksā ko maksādams!…

Korņilovs pārtrauca soļošanu un, nostājies pret Lukomski, asi vaicāja:

—    Vai jūs piekrītat manai pārliecībai, ka tikai tādā ceļā var nodrošināt valsts un armijas nākotni? Vai sekosiet man līdz galam?

Cieši, aizgrābti spiezdams kalsno, karsto Korņilova roku, Lukomskis piecēlās kājās.

—    Pilnīgi pievienojos jūsu ieskatam! Iešu līdz galam. Vajag apdomāt, apsvērt — un dot triecienu. Uzticiet rnan, Lavr Georgijevič.

—    Plānu esmu izstrādājis es. Detaļas izveidos pulkvedis Ļebedevs un kapteinis Roženko. Jūs, Aleksandr Sergejevie, taču esat apkrauts darbiem. Paļaujieties uz mani, mums vēl būs laika visu apspriest un, ja radīsies vajadzība, pieņemt attiecīgus grozījumus.

Sais dienās galvenajā mītnē valdīja drudžaina rosme. Ik dienas Mogiļovas gubernatora pilī, pakalpojumus piedāvādami, ieradās no frontes apputējušos aizsargkrāsas frenčos ģērbti dažādu vienību virsnieki iedegušām un vēja aprautām sejām, brauca eleganti Virsnieku komitejas un Kazaku padomes pārstāvji, nāca Donas sūtņi no Kaļedina — Donas kara apgabala ieceltā atamana, kas bija pirmais tāds no kazakiem. Ieradās arī nez kādi civilie. Nāca cilvēki, kas no sirds vēlējās palīdzēt Korņilovam uzcelt kājās februārī pakritušo veco Krieviju, bet bija arī maitasputni, kas iztālēm saoda smagu asins smaku, nojauta, kura būs tā stingrā roka, kas pārgriezīs valsts dzīslas, un saplūda Mogiļovā cerībā, ka arī viņiem izdosies kaut ko ieraut. Dobrinski, Zavoiko, Aladjinu galvenajā mītnē pieminēja kā tādus cilvēkus, kam tuvas attiecības ar virspavēlnieku. Galvenajā mītnē un Donas kara apgabala kaujas atamana štābā pusbalsī čukstēja, ka Korņilovs esot par daudz lētticīgs, tāpēc arī iekļuvis avantūristu nagos. Bet tai pašā laikā plašās virsnieku aprindās valdīja pārliecība, ka Korņilovs ir tas, kas atjaunos Krieviju. Un pie viņa no visām malām plūda kopā tie, kas dedzīgi tiecās pēc restaurācijas.

13. augustā Korņilovs izbrauca uz Maskavu piedalīties valsts apspriedē.

Silta, mazliet miglota diena. Debess it kā no zilgana alumīnija izlieta. Zenītā pūkains mākonis ar ceriņkrāsas apmali. No mākoņa uz druvām, uz vilcienu, kas dārdina pa sliedēm, uz vītuma teiksmaini skarto mežu, uz it kā akvareļa zīmējumā redzamo tālo bērzu kontūrām, uz visu agra rudens zemi, kas tērpta sērīgās krāsās, smidz slīps, varavīksnes atspulgās zaigojošs, svētīgs lietus.

Vilciens sviež izplatījumu aiz sevis. Vilcienam pakaļ stiepjas ruds dūmu plīvurs. Pie vaļējā loga neliela auguma ģenerālis aizsargkrāsas tērpā ar Jura krustiem. Savilcis greizās acis, kas ir melnas kā ogles, viņš pabāž pa logu galvu, un siltas lietus piles devīgi slapina viņa sen iedegušo seju un melnās, noļukušās ūsas; vējš skurina, liec atpakaļ matu šķipsnu, kas viņam kā bērnam slīd uz pieres.

XIV

Dienu pirms tam, kad Korņilovs iebrauca Maskavā, tur ieradās jesauls Ļistņickis sevišķi svarīgā Kazaku karaspēku savienības padomes uzdevumā. Nododams aploksni tā kazaku pulka štābā, kas atradās Maskavā, viņš dabūja zināt, ka rīt gaida iebraucam Korņilovu.

Ap pusdienu Ļistņickis jau bija Aleksandra stacijā. Uzgaidāmajā zālē un pirmās un otrās klases bufetē biezs cilvēku jūklis; vairumā karavīri. Uz perona kārtojas Aleksandra karaskolas goda sardze, pie viadukta — Maskavas sieviešu nāves bataljons. Ap pulksten trim pēc pusdienas — vilciens. Pēkšņi apklust sarunas. Spalga, virpuļojoša orķestra brāzma un šļūcoša daudzu kāju dima. Mutuļojošais pūlis satvēra, nesa, izsvieda Ļistņicki uz perona. Izkļuvis no drūzmas, viņš ieraudzīja: pie virspavēlnieka vagona divās rindās kārtojas tekinieši. Lakā vizošā vagona siena laistās, atspoguļodama viņu spilgti sarkanos tērpus. Korņilovs, iznācis no vagona dažu karavīru pavadībā, sāk apstaigāt goda sardzi, Jura krustu kavalieru savienības, Armijas un flotes virsnieku savienības, Kazaku karaspēka savienības padomes deputācijas.

No tām personām, kas stādījās priekšā virspavēlniekam, Ļistņickis pazina Donas atamanu Kaļedinu un ģenerāli Zaiončkovski, citjy vārdus nosauca viņam tuvumā stāvošie virsnieki:

—    Kisļakovs — satiksmes ministra biedrs.

—    Pilsētas galva Rudņevs.

—    Kņazs Trubeckojs — galvenās mītnes diplomātiskās kancelejas priekšnieks.

—    Valsts padomes loceklis Musins-Puškins.

—    Franču militārais atašejs pulkvedis Kaijo.

—    Kņazs Goļicins.

—     Kņazs Mansirevs.,» — skanēja glaimīgi godbijīgas balsis.

Ļistņickis redzēja, kā Korņilovu, kad viņš nāca uz priekšu, apbēra puķēm smalki tērpušās dāmas, kas, cieši sablīvušas, stāvēja gar platformu. Viens rožu zieds aizķērās Korņilova akselbantēs un palika karājamies pie tērpa. Korņilovs nopurināja to mazliet mulsā, nedrošā kustībā. Bārdains, vecs urālietis stostīdamies uzsāka apsveikuma runu divpadsmit kazaku karaspēku vārdā. Ļistņickim neizdevās noklausīties runu līdz beigām, — viņu atspieda pie sienas un tikko nepārrāva zobena siksnu. Pēc Valsts, domes locekļa Rodičeva runas Korņilovs atkal, bieza pūļa ieskauts, sāka iet uz priekšu. Virsnieki, saķērušies rokās, izveidoja aizsargķēdi, bet to drīz vien saraustīja. Desmitiem roku stiepās uz Korņilovu. Kāda tukla, izspūrusi dāma tipināja viņam blakus, cenzdamās piespiest lūpas pie viņa gaišzaļā formas tērpa piedurknes. Pie durvīm, apsveikuma kliedzieniem dārdot tā, ka ausis krita ciet, Korņilovu pacēla uz rokām, sāka nest. Ar spēcīgu pleca grūdienu Ļistņickis atsvieda malā kādu augstu kungu un dabūja pieskarties Korņilova lakādas zābakam, kas pavīdēja viņam acu priekšā. Veikli satvēris kāju, viņš to uzlika sev uz pleca un, nejuzdams tās vieglo svaru, aizelsies no uztraukuma, tikai cenzdamies ieturēt līdzsvaru un soļu ritmu, virzījās uz priekšu, pūļa gausi vilkts, ausīm aizkrītot no kliedzieniem un no orķestra dārdoņas. Pie izejas uz ātru roku viņš sakārtoja krokas kreklam, kas burzmā bija izlīdis no jostas. Pa kāpieniem — uz laukumu. Priekšā pūlis, zaļas karaspēka rindas, kazaku sotņa jāšus. Pielicis delnu pie cepures naga, valgās acis blisinādams, viņš centās, bet nespēja atturēt nevaldāmās lūpu trīsas. Neskaidri atskārta, kā klab fotoaparāti, kā trako pūlis, kā ceremonijas maršā defilē junkuri un kā stāv, tos sev garām laizdams, slaidais, brašais, nelielais ģenerālis ar mongoļa seju.

*

Pēc vienas dienas Ļistņickis izbrauca uz Petrogradu. Augšējā plauktā iekārtojies, viņš paklāja šineli, pīpēja un domāja par Korņilovu:

«Riskēdams ar dzīvību, viņš izbēdzis no gūsta, it kā zinātu, ka būs tik nepieciešams dzimtenei. Kāda seja! Kā no tīrradņa akmens cirsta, — nekā lieka, parasta … Tāds pats arī raksturs. Viņam droši vien viss ir skaidrs, apsvērts. Pienāks izdevīgs brīdis — un viņš mūs vadīs. Savādi, pat nezinu, kas viņš ir — monarhists? Konstitucionāla monarhija,,. Lūk, ja ikkatrs būtu tikpat drošs sevi kā viņš.»

Apmēram tai pašā laikā Maskavā, Lielā teātra kuluāros, Maskavas valsts apspriedes pārtraukumā, divi ģenerāļi — viens sīks, ar mongoļa seju, otrs drukns, ar spēcīgu, kvadrātveidīgu, īsi apcirptu galvu, ar plikumiem gludi sasukātajos iesirmajos deniņos un cieši piekļautām ausīm, — no citiem atšķīrušies, staigāja pa īso parketa laukumiņu un pusbalsī sarunājās:

—    Sis deklarācijas punkts paredz, ka jālikvidē komitejas karaspēka vienībās?

—    Jā.

—    Apvienotas frontes, saliedējuma katrā ziņā vajag. Ja nedarīs to, ko lieku priekšā, tad glābiņa nav. Armija organiski nespējīga cīnīties. Tāda armija ne tikai nevar gūt uzvaru, bet nespēs arī izturēt cik necik ievērojamāku uzbrukumu. Karaspēka vienības sagandētas ar boļševiku propagandu. Un te, aizmugurē? Jūs redzat, kā strādnieki reaģē uz katru mēģinājumu rast līdzekļus, kas varētu viņus savaldīt? — Streiki un demonstrācijas. Apspriedes locekļiem jāiet kājām… Kauns! Aizmuguri militarizēt, iecelt bargu soģa roku, bez žēlastības iznīcināt visus boļševikus, šos sairuma sekmētājus, — tie ir mūsu vistuvākie uzdevumi. Vai varu paļauties arī turpmāk uz jūsu atbalstu, Aleksej Maksimovič?

—    Bez ierunas būšu ar jums.

—    Biju par to pārliecināts. Pateicos, jūs redzat, kad vajadzīgs rīkoties noteikti un stingri, valdība aprobežojas ar puslīdzekļiein un skanīgām frāzēm — sak, «ar dzelzi un asini nomāksim tos, kas, tāpat kā jūlija dienās, uzbruks tautas varai». Nē, mēs esam raduši papriekš strādāt un tad runāt. Viņi dara otrādi. Nu lai… nāks laiks —ievāks savas puslīdzekļu politikas ražu. Bet es nevēlos piedalīties šai negoda spēlē! Esmu bijis un palieku atklātas kaujas piekritējs, mutes bajārība nav manā raksturā.

Mazais ģenerālis, nostājies pret savu sarunu biedru, grozīja metāla pogu pie viņa tumšā aizsargkrāsas frenča un sacīja, mazliet stostīdamies aiz uzbudinājuma:

—    Noņēmuši uzpurni un tagad paši nobijušies no savas revolucionārās demokrātijas, lūdz, lai no frontes sūta uz galvaspilsētu uzticamas karaspēka vienības, bet tai pašā laikā, izdabādami šai demokrātijai, baidās uzsākt kaut ko reālu. Solis uz priekšu, solis atpakaļ… Tikai pilnīgi konsolidējot savus spēkus, lietojot visstiprāko morālisko spiedienu, varēsim piedabūt valdību piekāpties un, ja ne, — tad redzēsim! Es nekavēšos atvērt fronti, — lai vācieši ved viņus pie prāta!

—    Mēs runājām ar Dutovu. Kazaki jūs, Lavr Georgijevič, atbalstīs visiem spēkiem. Mums tikai jānokārto jautājums, kā kopīgi rīkoties turpmāk.

—    Pēc sēdes gaidīšu jūs un citus pie sevis. Kāds noskaņojums pie jums, Donas zemē?

Druknais ģenerālis, piespiedis pie krūtīm četrstūraino, spīdīgi skūto zodu, drūmi raudzījās caur pieri uz priekšu. Zem viņa platajām ūsām notrīsēja lūpu kaktiņi, kad viņš atbildēja:

—    Man vairs nav senākās uzticības kazakiem… Un tagad vispār grūti spriest par noskaņojumu. Vajadzīgs kompromiss: kazakiem būs no šā tā jāatsakās, lai sev paturētu cituriešus [18] . So to šai virzienā jau darām, bet nevar galvot, kas iznāks. Baidos,-ka, kazaku un cituriešu interesēm saduroties, var rasties plaisa… Zeme… ap šo asi griežas pašlaik domas gan vieniem, gan otriem.

—    Jums jātur pie rokas uzticamas kazaku vienības, lai nodrošinātos pret visādām nejaušībām no iekšienes. Galvenajā mītnē atgriezies, parunāšu ar Lukomski, un mēs droši vien atradīsim iespēju aizsūtīt dažus pulkus no frontes uz Donu.

—    Būšu jums ļoti pateicīgs.

—    Tātad šodien apspriedīsim jautājumu, kā kopīgi rīkoties nākotnē. Es kvēli ticu, ka nodomātais izdosies, bet laime ir neuzticīga, ģenerāl… Ja tā par spīti visam pagriezīs man muguru, — vai varu paļauties, ka atradīšu patvērumu pie jums, Donas zemē?

—    Ne tikai patvērumu, bet arī aizsardzību. Kazaku viesmīlību un dāsnumu taču slavē kopš sendienām. — Pirmoreiz visā sarunas laikā Kaļedins pasmaidīja, padarīdams maigāku sava caur pieri vērstā skatiena drūmo gurdenumu.

Stundu vēlāk Donas atarnans Kaļedins uzstājās noklusušajā auditorijā ar «Deklarāciju divpadsmit kazaku karaspēku vārdā».

Gar Donu, Kubaņu, Tereku, Urālu, Usūru, pa kazaku zemēm no robežas līdz robežai, no vienas staņicas novada līdz otram kā melns zirnekļa tīkls kopš tās dienas audās lielas sazvērestības pavedieni.

XV

Versts atstatumā no miestiņa, kas jūnija kaujās bija ar artilērijas uguni pārvērsts drupu kaudzē, gar mežu dīvaini sliecās ierakumu izloces. Pašas mežmalas rajonu ieņēma sevišķā kazaku sotņa.

Aiz muguras, viņpus zaļiem, necaurejamiem alksnājiem un jauniem bērziņiem, rāvoja kūdras purvs, ko kādreiz pirms kara jau sāka izstrādāt; sarkanām odziņām līksmi ziedēja mežrozītes. Labajā pusē, aiz izrieztā meža stūra, stiepās šāviņiem, sadragāta šoseja, atgādinādama, ka visi ceļi vēl nav nostaigāti, un pašā mežmalā auga vārgas, ložu apkapātas nezāles, kumpa apdeguši celmi, dzeltēja brūna māla uzbērumi, tālu uz dažādām pusēm pa kailo lauku vijās ierakumu krokas. Aiz muguras, pat izrakņātajā purvā, pat sabojātajā šosejā dveš dzīves elpa, pamests darbs, bet mežmalā zeme rāda cilvēka acij tikai sērīgu un rūgtu ainavu.

Tai dienā Ivans Aleksejevičs, agrākais Mohova dzirnavu mašīnists,'bija aizgājis uz tuvējo miestiņu, kur atradās pirmās šķiras vezumrinda, un pārradās tikai pavakarē. Iedams uz savu zemnīcu, viņš sadūrās ar Zaharu Koroļovu. Aizķerdamies ar zobenu aiz smilšu maisiem, bez jēgas kuļādams rokas, Zahars gandrīz skrēja skriešus. Ivans Aleksejevičs pavirzījās malā, griezdams ceļu, bet Zahars sagrāba viņa blūzes pogu un sāka čukstēt, bolīdams neveselīgi dzeltenos acu baltumus:

—    Vai esi dzirdējis? Labās puses kājnieki aiziet! Varbūt atstāj fronti?,

Nekustīgā plūsmā sastingusi, it kā no melna čuguna izlietā Zahara bārda bija drausmā nekārtībā, acis zaigoja kārās, skumjās alkās.

—    Kā tā — atstāj?

—    Aiziet, bet kā, — nezinu.

—        Varbūt viņus nomaina? Iesim pie vada komandiera, apjautāsimies.

Zahars apgriezās un gāja uz vada komandiera zemnīcu, šļūkdams kājām pa slideno, miklo zemi.

Pēc stundas sotņa, kuru bija nomainījuši kājnieki, virzījās uz miestiņu. Otrā rītā paņēma no zirgu uzraugiem zirgus un forsētā maršā devās uz aizmuguri.

Smidzināja sīks lietutiņš. Gurdi kumpa bērzi. Ceļš ievijās mežā, un zirgi, saozdami mikļumu, pērno lapu spēcīgo un skumjo smaržu, sāka sprauslāt, iet muhdrāk. Kā sārtas pērles krūmos valgmoja čūskogas, neatvairāmi balti vizēja lietus noskalotās pelašķu putainās cepures. Briedīgi smagas lāses vējš purināja no kokiem jātniekiem virsū. Viņu šineļi un cepures bija izraibināti melniem plankumiem, it kā skrotīm sašaudīti. Gaistošs mahorkas dūmu mākonītis īrās pār vadu rindām.

—    Paķēra — un triec velns zina kurp.

—    Vai vēl nav apnicis ierakumos?

—    Bet patiesi — uz kurieni mūs dzen?

—    Kaut kāds pārgrupējums.

—    Neliekas vis būt.

—    Ek, sābri, sapīpēsim — visas bēdas aizmirsīsim!

—    Es savas bēdas vedu līdz seglu somās…

—    Jesauia kungs, vai atļausiet uzvilkt dziesmu?

—    Atļāva, vai?___ Sāc, Arhip!

Pirmajās rindās viens nokāsējies iesāka:

Jāja, jāja kazaciņi, jāj no kara mājās.

Tiem uz pleciem uzšuves un pie krūtīm krusti.

Neskanīgās balsis vilka dziesmu laiski un apklusa. Zahars Koroļovs, kas jāja vienā rindā ar Ivanu Aleksejeviču, pacēlās kāpšļos un zobgalīgi sauca:

—        Ei, jūs — stulbie veči! Vai tā dzied mūsējie? Jums jāiet pie baznīcām ar krūzīti mangot, ubagu dziesmu vilkt. Diedelnieki tādi…

—    Nu, tad sāc tu!

—    Viņam īss kakls, nav balsij vietas.

—    Izlielījās un nolaida asti?

Koroļovs sažņaudza dūrē melnās, utainās bārdas kušķi, brītiņu aizmiedza acis un tad, neganti pavadu nevēcinājis, laida vaļā pirmos vārdus:

Nu tad saliksmojiet, drošie Donas kazaki…

Sotņa, it kā ar viņa dziesmas izkliedzienu uzmodināta, ierēcās;

Par godu, slavu savējo! — un laida pāri miklajam mežam, pa izcirtuma ceļu:

Nu tad rādiet visiem draugiem piemēru, Kā mēs raidām lodes naidniekam! Raidām lodes kaujas ierindā, Klausām tikai vienu pavēli, Ko mums tēvi komandieri liek, Tur mēs ejam dragāt, cirst un triekt!

—        Visu ceļu jāja dziedādami, priecādamies, ka izsprukuši no «vilku kapenēm». Pievakarē sakāpa vagonos. Ešelons virzījās uz Pleskavu. Un tikai pēc trim stacijām viņi dabūja zināt, ka sotņu līdz ar citām 3. jātnieku korpusa vienībām ved uz Petrogradu apspiest nemierus, kas tur iesākušies. Pēc tam sarunas noklusa. Sarkanajos vagonos ilgi šūpuļojās stings klusums.

—         No vilka bēg, uz lāci krīt! — izstīdzējušais Borščovs izteica kopīgo ieskatu.

Ivans Aleksejevičs — kopš februāra pastāvīgais sotņas komitejas priekšsēdētājs — pašā pirmajā pieturā devās pie sotņas komandiera.

—    Kazaki ir uztraukti, jesauia kungs.

Jesauls ilgi raudzījās uz dziļo bedrīti Ivana Aleksejeviča zodā, tad smīnēdams teica:

—    Es pats arī esmu uztraukts, mīlīt.

—    Uz kurieni mūs ved?

—    Uz Petrogradu.

—    Nomierināt?

—    Un tu domāji — nekārtības sekmēt?

—    Mēs negribam ne šā, ne tā.

—    Bet mums akurāt nevaicā.

—    Kazaki…

—         Ko — kazaki? — jau sapīcis viņu pārtrauca sotņas komandieris. — Es pats zinu, ko kazaki domā. Vat tad man šī misija patīk? Se, ņem izlasi sotņai priekšā. Nākošajā stacijā parunāšu ar kazakiem.

Komandieris pasniedza salocītu telegrammu un, pieri saraucis, ar redzamu riebumu sāka ēst tauku piciņām aplipušus gaļas konservus.

Ivans Aleksejevičs atgriezās savā vagonā. Kā degošu pagaii viņš nesa rokā telegrammu.

—    Pasauciet kazakus no citiem vagoniem.

Vilciens jau bija sācis iet, bet vagonā vēl arvien lēca iekšā kazaki. Salasījās cilvēku trīsdesmit.

—    Komandieris saņēmis telegrammu. Tūliņ lasīšu priekšā.

—    Nu, kas tur rakstīts? Lai vaļā!

—    Lasi, neburkšķi!

—    Vai miers?

—    Kļūsiet!

Mēmajā klusumā Ivans Aleksejevičs skaļi nolasīja augstākā virspavēlnieka Korņilova uzsaukumu. Tad lapa ar telegrāfā sagrozītiem vārdiem gāja no vienām sviedrainām rokām citās.

Es, augstākais virspavēlnieks Korņilovs, visas tautas priekšā paziņoju, ka karavīra pienākums, brīvās Krievijas pilsoņa pašaizliedzība un dedzīga dzimtenes mīlestība spiež mani šais tēvijai grūtajos mirkļos nepakļauties Pagaidu valdības rīkojumam, bet paturēt armijas un flotes virspavēlniecību savās rokās. Sai nodomā visu frotes virspavēlnieku atbalstīts, es paziņoju visai krievu tautai, ka labāk iešu nāvē, nekā atteikšos no augstākā virspavēlnieka amata. īsts krievu tautas dēls arvien mirst savā posteni, ziedodams dzimtenei visd,ārgāko, kas viņam ir, —• savu dzīvību.

Sais tēvijai tiešām baigajos brīžos, kad līksmojošam ienaidniekam gandrīz vaļā uzvaras ceļš uz abām galvaspilsētām, Pagaidu valdība, aizmirsdama lielo jautājumu par pašu neatkarīgo valsts eksistenci, vieš tautā bailes no kontrrevolūcijas rēga, kuram pati ar savu neprasmi valdīt, savu nevarīgo un nenoteikto rlcibu dod iespēju jo drīzāk iemiesoties dzīvē.

Kā man, savas tautas īstajam dēlam, kas, visiem redzot, visu savu mūžu tai nesavtīgi kalpojis, — kā man nebūt savas tautas lielās nākotnes lielo brīvību sargam. Bet tagad šl nākotne ir kuslās, nevarīgās rokās. Uzpūtīgais ienaidnieks, uzpirkdams un nodevību sēdams, rīkojas pie mums kā savās mājās, apdraud ne tikai brīvību, bet ari krievu tautas eksistenci. Atveriet acis, krievu

ļaudis, ieskatieties bezdibenī, uz kuru tik strauji sliecas mūsu dzimtene!

Lai izvairītos no visiem satricinājumiem, novērstu krievu asins izļiešanu un brāļu karu, es, visus aizvainojumus un pārestības aizmirsdams, visas tautas priekšā griežos pie Pagaidu valdības un saku: atbrauciet pie manis galvenajā mītnē, kur jums ar savu goda vārdu garantēju brīvību un drošību, un kopā ar mani izstrādājiet un izveidojiet tādu tautas aizsardzības veidu, kas, nodrošinādams brīvību, vestu krievu tautu pretī lielai, varenas un brīvas tautas cienīgai nākamībai.

Ģenerālis Korņilovs.

Nākošajā stacijā ešelonu aizturēja. Aizbraukšanu gaidīdami, kazaki pulcējās pie vagoniem, apsprieda Korņilova telegrammu un arī tikko sotņas komandiera nolasīto Kerenska telegrammu, kurā Korņilovs bija nosaukts par nodevēju un kontrrevolucionāru. Kazaki bija nesaprašanā. Sotņas komandieris un vadu virsnieki bija apmulsuši.

—         Galvā viss iet ripā, — sūrojās Martins Samilis. — Ne velna nepateikts, kurš no viņiem vainīgs!

—    Bendē paši sevi un bendē nost karaspēku.

—    Priekšniekiem nav ko darīt, tāpēc trako.

—    Ikviens grib būt pirmais.

—    Kungi kaujas, kazakiem iet mati pa gaisu.

—    Viss vārās kā atvarā … Tīrais posts!

Viena kazaku grupa piegāja pie Ivana Aleksejeviča un pavēlēja:

—    Nāc pie komandiera, noprasi, ko darīt.

Viņi barā devās pie sotņas komandiera. Virsnieki bija sanākuši savā vagonā un apspriedās par kaut ko. Ivans Aleksejevičs iegāja vagonā.

—          Komandiera kungs, kazaki grib zināt, ko tagad •-darīt.

—    Tūliņ iziešu.

Sotņa gaidīja pie pēdējā vagona. Komandieris iejuka kazaku barā, iespiedies pašā vidū, pacēla roku.

—         Mēs esam pakļauti nevis Kerenskim, bet augstākajam virspavēlniekam un savai tiešajai priekšniecībai. Vai ne tā? Tāpēc mums bez ierunas jāklausa savas priekšniecības rīkojumam un jābrauc uz Petrogradu. Visļaunākajā gadījumā varam, aizbraukuši līdz Dno stacijai, pie Pirmās Donas divīzijas komandiera noskaidrot stāvokli, — tad redzēsim, ko darīt. Es lūdzu kazakus neuztraukties. Tādi laiki nu mums jāpārdzīvo.

Sotņas komandieris vēl ilgi runāja par karavīra pienākumu, dzimteni, revolūciju, mierināja kazakus, izvairīgi atbildēdams uz jautājumiem. Savu nolūku viņš panāca: vilcienam pa to laiku piekabināja lokomotīvi (kazaki nezināja, ka divi viņu sotņas virsnieki, draudēdami stacijas priekšniekam ar ieročiem, bija panākuši, lai aizbraukšanu pasteidzina), un kazaki sakāpa vagonos.

Dienu un nakti vilkās ešelons, tuvodamies Dno stacijai. Nakti to atkal aizturēja, palaižot pa priekšu usūriešu un Dagestānas pulka ešelonus. Kazaku vilcienu novirzīja uz rezerves sliedēm. Opālam līdzīgajā nakts tumsā, ugunīm mirdzot, aizzibēja garām Dagestānas pulka vagoni. Varēja dzirdēt attālināmies skarbas balsis, zurnas skaņas, svešādu dziesmu melodijas.

Bija jau pusnakts, kad sotņu laida tālāk. Nevarīga lo• komotīve ilgi stāvēja pie ūdens sūkņa, no kurtuves uz zemi krita dzirkstošu uguņu gaisma. Mašīnists, smēķi kūpinādams, šad tad pavērās pa lodziņu, it kā kaut ko gaidīdams. No lokomotīvei tuvākā vagona viens kazaks, pabāzis durvīs galvu, uzsauca:

— Ei, Gavrila, laid vajā, citādi tūliņ šausim!

Mašīnists izspļāva smēķi, brītiņu klusēja, laikam noskatīdamies, kā tas lokveidīgi aizlido, tad iekāsēdamies noteica:

— Visus neapšausiet, — un atgāja no loga.

Pēc dažām minūtēm lokomotīve parāva vagonus, noklaudzēja buferi, nodipināja pakavus kazaku zirgi, kas rāvienā bija zaudējuši līdzsvaru. Vilciens slīdēja garām ūdens sūknim, garām reto, apgaismoto logu kvadrātiņiem un tumšajām bērzu skupsnām ceļa malā. Padevuši zirgiem ēst, kazaki apgulās, reti kāds palika nomodā, pīpēdams pie pusatvērtajām durvīm, skatīdamies krāšņajās debesīs, savu domu domādams.

Ivans Aleksejevičs gulēja līdzās Koroļovam un skatījās pa durvju spraugu plūstošajā zvaigžņu birumā. Sai dienā, visu apsvērdams, viņš bija cieši nolēmis visiem spēkiem pretoties tam, ka sotņa brauc tālāk uz Petrogradu; gulēdams pārlika, kā panākt, lai kazaki atbalstītu viņa nodomu, kā tos ietekmēt.

Jau pirms Korņilova uzsaukuma viņš bija skaidri atskārtis, ka kazakiem neklājas mīt vienu taku ar Korņilovu, nojauta bija iečukstējusi, ka nav ari izdevīgi aizstāvēt Kerenski; viņš urdīja smadzenes, nolēma: nelaist sotņu līdz Petrogradai, un, ja vajadzēs ar kādu šķēpus krustot, tad ar Korņilovu, bet ne Kerenska labā, ne par viņa valdību, bet par to, kas nāks pēc viņa. Ka pēc Kerenska jānāk sen kārotajai, īstajai pašu valdībai, — par to viņš bija pilnīgi pārliecināts. Jau vasaru viņam gadījās būt Petrogradā, izpildkomitejas kara sekcijā, kurp viņu sūtīja sotņa pēc padoma, kad bija izcēlies konflikts ar sotņas komandieri; noskatījies izpildkomitejas darbībā, sarunājies ar dažiem biedriem boļševikiem, viņš nodomāja: «Kad šie kauli apaugs ar mūsu, strādnieku miesu, — tā tik būs valdība! Mirsti, Ivan, bet turies pie tās, turies kā bērns pie mātes krūts!»

Sai naktī, gulēdams uz zirga segas, viņš biežāk nekā citkārt ar lielu, līdz šim neizjustu, kvēlu mīlestību iedomāja to cilvēku, kura vadībā bija sataustījis savu stingro ceļu. Domādams par to, ko rīt teiks kazakiem, viņš atcerējās Stokmaņa vārdus par kazakiem, viņš tos bieži atkārtoja, it kā sizdams naglai pa pašu galvu: «Kazaki savā būtībā ir konservatīvi. Kad tu centīsies pārliecināt kazakus, ka boļševiku idejas, ir pareizas, tad neaizmirsti šo apstākli, rīkojies uzmanīgi, apdomīgi, proti pielāgoties apkārtnei. Papriekšu pret tevi izturēsies ar tādiem pašiem aizspriedumiem, ar kādiem tu un Miška Koševojs sākumā izturējāties pret mani, bet lai tas tevi nemulsina. Kal stūrgalvīgi, — beigu uzvara pieder mums.»

Ivans Aleksejevičs sagaidīja, ka, pārliecinot kazakus neiet kopā ar Korņilovu, dzirdēs no dažiem ierunas, bet otrā rītā, kad savā vagonā uzmanīgi ieminējās, ka vajadzētu uzstāties, lai sūta atpakaļ uz fronti, un neiet uz Petrogradu kauties ar savējiem, kazaki labprāt bija ar mieru un ar lielu gatavību nolēma atteikties no tālākā brauciena uz Petrogradu. Zahars Koroļovs un Cerniševas staņicas kazaks Turiļins bija Ivana Aleksejeviča tuvākie palīgi. Iedami no vagona uz vagonu, viņi visu dienu runājās ar kazakiem, un ap vakaru vienā starpstacijā, kad vilciens sāka iet gausāk, tai vagonā, kurā brauca Ivans Aleksejevičs, ielēca trešā vada apakšvirsnieks Pšeņičņikovs.

— Tūliņ pirmajā stacijā sotņa kāps ārā! — viņš uzbudināts iesaucās, pievērsdamies Ivanam Aleksejevičam. — Kas tu par komitejas priekšsēdētāju, ka nezini, ko grib kazaki? Diezgan esam turēti par muļķiem! Tālāk nebrauksim!… Virsnieki mums met cilpu kaklā, bet tu pat neiepīksties. Vai tādēļ tevi ievēlējām? Nu, ko ņirdz zobus?

—    Sen jau tā vajadzēja, — smaidīdams teica Ivans Aleksejevičs.

Pieturas vietā viņš pirmais izlēca no vagona un, Turiļina pavadīts, gāja pie stacijas priekšnieka.

—    Mūsu vilcienu tālāk neraidi. Te sāksim kāpt ārā.

—    Kā tad tā? — stacijas priekšnieks apmulsis jautāja. — Man ir rīkojums. ceļazīme…

—    Aizveries! — Turiļins viņu bargi pārtrauca.

Viņi uzmeklēja stacijas komiteju, tās priekšsēdētājam — druknam, sarkanmatainam telegrāfistam — paskaidroja, kas notiek, un pēc dažām minūtēm mašīnists labprāt ievadīja vilcienu strupceļā.

Steigšus pielikuši laipas, kazaki sāka vest zirgus ārā no vagoniem. Ivans Aleksejevičs stāvēja pie lokomotīves, garās kājas izplētis, slaucīdams sviedrus no smaidošās, tumšās sejas. Pie viņa pieskrēja sotņas komandieris, gluži bāls.

—    Ko tu dari? … Tu zini, ka ..,

—    Zinu! — Ivans Aleksejevičs viņu pārtrauca. — Bet tu, jesauia kungs, neplosies. — Un nobālēdams, nāsīm raustoties, ar uzsvaru teica: — Diezgan esi izplosījies, puisīt! Tagad mēs atmaksāsim ar uzviju. Tā gan!

—    Virspavēlnieks Korņilovs… — nosarcis izdabūja pār lūpām jesauls, bet Ivans Aleksejevičs, skatīdamies savos novalkātajos zābakos, kas bija dziļi iegrimuši irdenajās smiltīs, atviegloti atmetis ar roku, ieteica:

—    Pakar to sev kaklā krusta vietā, bet mums viņš nav vajadzīgs.

Jesauls apgriezās uz papēžiem un aizskrēja uz savu vagonu.

Pēc stundas sotņa bez neviena virsnieka, bet pilnā kaujas kārtībā atstāja staciju, virzīdamās uz dienvidrietumiem. Priekšējā vadā līdzās ložmetējniekam jāja Ivans Aleksejevičs, kas bija uzņēmies sotņas komandēšanu, un viņa palīgs, īsais Turiļins.

Ar mokām orientēdamies pēc kartes, kas bija atņemta bijušajam komandierim, sotņa nokļuva līdz Gorelojas sādžai un apmetās uz naktsguļu. Kopīgā apspriedē bija nolemts atgriezties frontē, bet, ja mēģinās aizturēt, — cīnīties.

Sapinuši zirgus un nostādījuši sargus, kazaki likās atdusēties. Ugunis nekūra. Bija jaušams, ka vairākumam garastāvoklis nomākts, viņi apgulās bez parastajām sarunām un jokiem, slepeni slēpjot domas cits no cita.

«Bet ja nu apdomāsies un ies nolūgties?» ne bez satraukuma domāja Ivans Aleksejevičs, rausdamies zem šineļa.

It kā viņa domas noklausījies, pienāca Turiļins.

—    Vai esi aizmidzis, Ivan?

—    Vēl ne.

Turiļins apsēdās viņam pie kājām un, mirdzinādams smēķa uguntiņu, čukstēja:

—      Kazaki top drūmi… Izdarījuši nedarbus un tagad baidās. Esam ievārījuši putriņu.'.. Vai nebūs par biezu, — kā tu domā?

—      Gan redzēsim, — Ivans Aleksejevičs mierīgi atbildēja. — Tu gan laikam nebīsties?

Turiļins pakasīja zem cepures pakausi un greizi pasmīnēja:

—      Taisnību sakot, bažījos… Kad sākām, — nebažījos, bet tagad tā kā krata drebuļi.

—    Kad jāatbild, tad izrādies par vieglu.

—    Ko lai dara, Ivan, tā ir.

Viņi ilgi klusēja. Sādžā dzisa ugunis. Kaut kur bezgalīgo, purvaino, kārkliem apaugušo klānu līčos brēca pīles.

—     Mercene pēkšķ, — domīgi teica Turiļins un atkal apklusa.

Maigs, naksnīgs, liegs klusums ganījās pļavā. Rasa klāja zāli. Vējiņš nesa uz kazaku nometni jauktu čūkšļa, trunējušu niedru, purva zemes un rasā mirkstošas zāles smaržu. Paretam atskanēja zirga pinekļa šķindiens, skaļas sprauslas, tad smags blīkšķis un krāciens, zirgam viļājoties. Pēc tam atkal miegains klusums, tāltālu tikko sadzirdams aizsmacis pīļu tēviņa sauciens un tuvāk — draudzenes atbilde. Steidzīgas, dzelstīgas tumsā neredzamu spārnu vēdas. Nakts. Miers. Miglainas pļavas valgums. Rietumos debesu pamalē — rūgstoša, biezi mēļa mākoņu mīkla. Bet vidū, pār seno Pleskavas zemi, kā nemitīgs atgādinājums — platais Batija Ceļš [19] .

Gaismiņā sotņa devās tālāk. Viņi izgāja cauri Gorelojai, tiem ilgi pakaļ noskatījās sievietes un bērni, kas dzina govis ganos. Viņi uzjāja paugurā, ko saullēkts bija nokrāsojis sarkanu kā ķieģeli. Turiļins, atpakaļ pavēries, piegrūda ar kāju Ivana Aleksejeviča kāpslim.

—    Atskaties, mums dzenas pakaļ…

Trīs jātnieki, sārtā putekļu plīvurā ietīti, izjājuši no sādžas, auļoja šurp.

—    So-o-otņa, stāt! — Ivans Aleksejevičs nokomandēja.

Parastajā ātrumā kazaki sakārtojās pelēkā kvadrātā.

Apmēram pusversts atstatumā jātnieki pārgāja rikšos. Viens no viņiem, kazaku virsnieks, izvilka kabatas lakatiņu un pavicināja to virs galvas. Kazaki nenovērsa acu no tiem. Pirmais jāja virsnieks aizsargkrāsas formas tērpā, attālāk aiz viņa divi citi čerkeskām mugurā.

—    Kādā vajadzībā? — viņiem pretī jādams, jautāja Ivans Aleksejevičs.

—    Uz sarunām, — pielikdams roku pie cepures naga, atbildēja virsnieks. — Kurš no jums pārņēmis sotnu?

—    Es.

—    Es esmu Pirmās Donas kazaku divīzijas pilnvarotais, un tie ir Iezemiešu divīzijas pārstāvji, — virsnieks norādīja ar acīm uz kalniešiem un, stingri savilkdams pavadu, noglauda ar roku putās sajātā zirga slapjo, spīdošo kaklu. — Ja gribat, lai notiek sarunas, tad lieciet sotņai nokāpt no zirgiem. f l an jānodod divīzijas priekšnieka ģenerālmajora Grekova mutvārdu rīkojums.

Kazaki nokāpa no zirgiem. Nokāpa arī atjājušie pārstāvji. Ieniruši kazaku barā, viņi parādījās tiem pašā vidū. Sotņa atkāpās, atbrīvodama nelielu apli.

Pirmais sāka runāt kazaku virsnieks:

—    Kazaki! Mēs esam atjājuši, lai pierunātu jūs apdomāties un novērst smagās sekas, kādas būs jūsu rīcībai. Divīzijas štābs vakar dabūja zināt, ka jūs, paklausīdami kādu cilvēku noziedzīgam padomam, esat patvaļīgi atstājuši vagonus, un šodien sūta mūs, lai jums nodotu rīkojumu nekavējoties griezties atpakaļ uz Dno staciju. Iezemiešu divīzijas pulki un citas kavalērijas vienības vakar ieņēmušas Petrogradu, — šodien pienākusi telegramma. Mūsu avangards iegājis galvaspilsētā, ieņēmis visas valdības iestādes, bankas, telegrāfu, telefonu stacijas un visas svarīgākās vietas. Pagaidu valdība aizbēgusi un uzskatāma par atceltu. Apdomājieties, kazaki! Jūs taču ejat bojā! Ja nepaklausīsiet divīzijas komandiera rīkojumam, pret jums raidīs bruņotus spēkus. Jūsu rīcību ieskata par nodevību, par kaujas uzdevuma nepildīšanu.

Tikai bez ierunas paklausīdami, jūs varat novērst to, ka būs jālīst brāļu asinīm.

Pārstāvjiem piejājot, Ivans Aleksejevičs, apsvērdams kazaku noskaņojumu, bija sapratis, ka nevar izvairīties no sarunām, jo, atsakoties no tām, nenovēršami iegūtu pretējus rezultātus. Mazliet padomājis, viņš deva rīkojumu sotņai nokāpt no zirgiem, bet pats, nemanot pamirkšķinājis Turiļinam, aizspiedās tuvāk pie pārstāvjiem. Virsnieka runas laikā viņš redzēja, ka kazaki klausās, galvas nokāruši, sadrūmuši; daži sačukstējās. Zahars Koroļovs greizi smīnēja, viņa melnā bārda plūda pa kreklu kā sastingusi čuguna straume; Borščovs plīkšķināja pātagu, grieza skatienu sāņus; Pšeņičņikovs, savilcis atplesto muti apaļu, skatījās acīs virsniekam, kas runāja; Martins Samilis ar netīro roku braucīja vaigus un bieži blisināja acis; aiz viņa vīdēja dzeltenīgā Bagrova pamuļķīgā seja; ložmetējnieks Krasņikovs nogaidīdams rauca pieri; Turiļins šņāca kā ar ienāšiem sasirdzis; lāsainais Obņizovs, atbīdījis cepuri pakausī, grozīja cekulaino galvu kā vērsis, kas jūt kaklā jūgu; viss otrais vads stāvēja noliektām galvām kā lūgšanā; saliedētais pūlis klusēja, cilvēki elsa karsti un smagi, sejās bija jaušams nervozs apjukums.

Ivans Aleksejevičs atskārta, ka kazaku noskaņojumā nobriest lūzums: vēl kādu brīdi — un daiļrunīgajam virsniekam izdosies pagriezt sotņu uz savu pusi. Katrā ziņā vajag izgaisināt to iespaidu, kas radies no virsnieka vārdiem, satricināt neizteikto, bet jau kazaku galvās izveidoto nodomu. Viņš pacēla roku, pārlaida pūlim savas izplestās acis, kas bija kļuvušas dīvaini baltas.

—    Brālīši! Pagaidiet mazlietiņ! — un pievērsās virsniekam: — Vai telegramma jums klāt?

—    Kāda telegramma? — virsnieks brīnījās.

—    Tā, ka Petrograda ieņemta.

—    Telegramma?… Nē, nav. Kāpēc vajadzīga telegramma?

—    Ahā! Nav!… — kā ar vienu krūti atviegloti uzelpoja sotņa.

Un daudzi pacēla galvu, cerībā vērsa acis uz Ivanu Aleksejeviču, bet viņš, paaugstinājis piesmakušo balsi, tagad jau zobgalīgi, pašapzinīgi un pikti kliedza, valdonīgi iekaroja uzmanību.

—    Nav, tu saki? Un mēs tev ticēsim? Gribi apvest ap stūri?

—    Vil-tus! — dobji noelsās sotņa.

—    Telegramma nav adresēta man! Kazaki! — virsnieks pārliecinādams spieda rokas pie krūtīm.

Bet viņā vairs neklausījās. Ivans Aleksejevičs, juzdams, ka sotņas simpātijas un uzticība atkal ir viņa pusē, grieza kā ar dimantu pa stiklu:

—    Un kaut arī būtu ieņēmuši, — mums nav ar jums pa ceļam! Mēs negribam karot ar savējiem. Mēs neiesim pret tautu! Sarīdīt gribat? Nē! Pasaulē nav vairs muļķu! Ģenerāļu varu mēs negribam balstīt. Tā tas ir!

Kazaki vienprātīgi iedūcās, pūlis saviļņojās, izplūda kliedzienos.

—    Nu jā, ka tā!

—    Iedzina viņus murdā!

—    Pareizi-i-i!…

—    Pa kaklu tiem labdzimtībām!

—    Precinieki atjājuši, vai tu re…

—    Pēterburgā trīs kazaku pulki, bet tā kā šaubās iet pret tautu.

—    Klau, Ivan! Miedz viņiem, kur gadās! Lai jāj ratā!

Ivans Aleksejevičs pavērās pārstāvjos: kazaku virsnieks, sakniebis lūpas, pacietīgi nogaidīja; aiz viņa plecu pie pleca stāvēja kalnieši — stalts, jauns ingušu virsnieks, sakrustojis rokas uz greznās čerkeskas, mirdzināja zem melnās kubaniešu cepures greizo acu zīles, otrs — padzīvojis, sarkanmatains osetīns — stāvēja, nevērīgi atspēris kāju; uzlicis delnu uz līkā zobena virsnītes, viņš vēroja kazakus zobgalīgām, okšķerīgām acīm. Ivans Aleksejevičs jau grasījās pārtraukt sarunas, bet kazaku virsnieks aizsteidzās viņam priekšā; sačukstējies ar ingušu virsnieku, viņš skaļi iesaucās:

—    Donieši! Vai atļaujat teikt kādu vārdu Pārdrošās divīzijas pārstāvim?

Atļauju nenogaidījis, mīksti šļūkdams ar bezpapēža zābakiem, ingušs iegāja apļa vidū, nervozi sakārtoja šauro, izrotāto siksniņu.

481

—    Brāļi kazaki! Ko tā brēc? Būs runāt bez traci. Jūs negrib ģenerāli Korņilovu? Jūs grib karu? Lūgtum! Mēs karosim! Nav bailes! Nemaz, nav bailes! Šodien pat jūs pa kaklu. Divi pulki kalniešu nāk mums aiz muguru. Re! Kam tur ko brēc, kāpēc brēc? — No iesākuma viņš runāja manāmi mierīgi, bet uz beigām jau pastiprinātā kaislē šķieda dedzīgas frāzes; lauzītajā rīkles pieskaņas runā iepinās pa vārdam no viņa dzimtās vaiodas. — Jūs

16 501

musina tas kazaks tur, — viņš ir balševiks, un Jūs klausa viņam! Re! Es redzu it viss! Apcietini viņu! Ņem nost ieroči!

Viņš norādīja ar drošu žestu uz Ivanu Aleksejeviču un skraidīja pa šauro apli nobālis, kaisli žestikulēdams, brūnsārtu seju. Viņa biedrs, padzīvojušais, sarkanmatainais osetīns, palika ledaini mierīgs; kazaku virsnieks burzīja nonēsāto zobena pušķi. Kazaki bija atkal noklusuši, no jauna apjukums urdīja viņu rindas. Ivans Aleksejevičs nepārtraukti skatījās uz ingušu virsnieku, uz viņa atņirgtajiem, zvērīgi baltajiem zobiem, uz pelēko, šķērso sviedru svītru kreisajos deniņos un īgni domāja, ka velti palaidis garām brīdi, kad ar vienu vārdu varēja pārtraukt sarunas un aizvest kazakus. Stāvokli glāba Turiļins. Viņš ielēca apļa vidū, neganti novēcināja rokas, noraudams pogas krekla apkaklei, gārdza, rīstījās, šķieda niknas siekalas:

—    Neķītrie rāpuļi!… Velni!… Nelieši!… Jūs apvārdo kā m…, un jūs nokarat ausis!… Virsnieki jums krauj kaklā savas likstas!… Ko jūs darāt? Ko-o-o-jūs darāt?! Viņus vajag cirst ar zobeniem, bet jūs klausāties viņos… Viņiem galvu nost no pleciem, notecināt asinis! Kamēr jūs te stomāties, — mūs ielenks!… Ar ložmetējiem nomiegs Ložmetējiem šaujot, nevarēs mītiņot!… Jums tīšām kaisa smiltis acīs, kamēr pienāks viņu karaspēks… A-a-a-a-e-ek jūs, kazaki! Sieviešu brunči jūs esat!

—    Zirgos!… — pērkona balsī ierēcās Ivans Aleksejevičs.

Viņa kliedziens plīsa pūlī kā šrapneļa sprādziens. Kazaki drāzās pie zirgiem. Pēc minūtes izklīdusī sotņa jau kārtojās vadu kolonnās.

—    Klausieties! Sābri! — svaidījās kazaku virsnieks.

Ivans Aleksejevičs norāva no pleca karabīni; cieši uzlicis resno, mezglaino pirkstu uz šautenes mēlītes, iegriezdams nemierīgajam zirgam lūpās dzelžus, uzsauca:

—    Sarunas nobeigtas! Ja turpmāk gadīsies ar jums tērzēt, tad runāsim, re, šai valodā, — un viņš izteiksmīgi pakratīja šauteni.

Vads pēc vada uzjāja uz ceļa. Atskatoties kazaki redzēja, ka pārstāvji, sasēdušies zirgos, par kaut ko apspriežas. Ingušs, acis piemiedzis, dedzīgi kaut ko skaidroja, bieži celdams gaisā roku; viņa čerkeskas piedurknes atlokā kā sniegs vizēja baltā zīda iedrēbe.

Pēdējo reizi atskatīdamies, Ivans Aleksejevičs redzēja so žilbi mirdzošo zīda strēli, un nez kāpēc viņam acu priekšā pavīdēja sausvēja sabangotā Donas krūts, zaļie, krēpjainie viļņi un slīpi nosliecies, baltais zivju kaijas spārns, kas skar viļņa muguru.

XVI

Jau 29. augustā no Krimova telegrammām Korņilovam kļuva skaidrs, ka militārais apvērsums sabrucis.

Divos pēc pusdienas galvenajā mītnē no Krimova ieradās virsnieks, raitnieks. Korņilovs ilgi runājās ar viņu, tad ataicināja Romanovski; nervozi burzīdams kādu papīru, viņš teica:

— Viss irst! Mēs zaudēsim… Krimovs nevarēs laikā savākt korpusu pie Petrogradas, moments būs palaists garām. Tam, kas šķita tik viegli realizējams, stājas ceļā tūkstoš šķēršļu… Jau tagad redzams, ka rezultāts būs negatīvs… Lūk… apskatiet, kā stāv ešeloni! — Viņš pasniedza Romanovskim karti, kurā bija atzīmētas vietas, kur pašlaik atrodas korpusa un Iezemiešu divīzijas ešeloni; viņa enerģisko, bezmiega izmocīto seju līču loču izvagoja konvulsija. — Visa šī dzelzceļnieku banda kaitē mums, kā tikai var. Viņi nedomā par to, ka uzvaras gadījumā likšu pakārt ik desmito no viņiem. Izlasiet Krimova ziņojumu!

Kamēr Romanbvskis lasīja, glaudīdams ar lielo delnu savu pietūku,šo, spīdīgo seju, Korņilovs steigā uzrakstīja:

Novočerkaskā

karaspēka atamanam Aleksejam Maksimovičam Kaledinarn.

Man paziņots, kādu telegrammu Jūs esat nosūtījis Pagaidu valdībai. Slavenā kazaku saime, kuras pacietība izsīkusi neauglīgā cīņā ar tēvijas nodevējiem, redzēdama neatvairāmu dzimtenes bojāeju, aizstāvēs ar ieročiem rokā tās valsts dzīvību un brīvību, kas augusi un plaukusi ar kazaku pūlēm un asinīm.. Mūsu attieksmes kādu laiku paliek apgrūtinātas. Lūdzu, rīkojieties saskaņā ar mani — tā, kā Jums liks darīt dzimtenes mīlestība un kazaka gods. 658. 29. 8. 17.

!6*

483

Ģenerālis Korņilovs.

—    Nekavējoties nosūtiet šo telegrammu, — beigdams rakstīt, viņš lūdza Romanovskim.

—    Vai pavēlēsiet sūtīt otrreiz telegrammu kņazam Bagrationam, lai dodas tālāk karagaitas kārtībā?

—    Jā, jā.

Brītiņu klusējis, Romanovskis domīgi teica;

—    Pēc mana ieskata, Lavr Georgijevič, mums vēl nav iemesla būt pesimistiski noskaņotiem. Jūs aizsteidzaties priekšā notikumu gaitai…

Korņilovs, steigā nevēcinādams roku, pūlējās saķert mazu, mēļu tauriņu, kas lidinājās ap viņu. Viņam sažņaudzās pirksti, sejā bija viegli sasprindzinātas gaidas. Gaisa strūkliņu svaidītais tauriņš, nolaizdamies zemāk, planēja ar spārniem, tiecās uz vaļējo logu. Korņilovam tomēr izdevās to noķert, un viņš atviegloti uzelpoja, atslīgdams pret krēsla atzveltni.

Romanovskis gaidīja atbildi uz savu repliku, bet Korņilovs sāka stāstīt, domīgi un drūmi smaidīdams:

—    Šonakt redzēju sapni. It kā esmu brigādes komandieris kādā strēlnieku divīzijā, vadu uzbrukumu Karpatos. Kopā ar štābu ieejam vienā fermā. Mūs saņem padzīvojis, grezni ģērbies rusīns. Viņš cienā mani ar pienu un, noņēmis balto tūbas platmali, saka pavisam pareizā vācu valodā: «Dzer, ģenerāli Sis piens ir ārkārtīgi veselīgs.» Es it kā dzeru un nebrīnos, ka rusīns familiāri sit man pa plecu. Pēc tam mēs gājām pa kalniem un it kā nevis Karpatos, bet kaut kur Afganistānā pa kādu kazu taku … Jā, taisni pa stirnu taku: akmeņi un brūnas šķembas birža zem kājām, un lejā aiz aizas bija redzama krāšņa, baltā saulē mirdzoša dienvidu ainava …

Viegla vēja pūsma kustināja uz galda papīrus, plūda iekšā pa atvērto logu. Apmiglotais un tālais Korņilova ^katiens klaiņoja kaut kur aiz Dņepras pa gravainiem, bronzas dzeltenumā mirgojošu ieplaku sadrumslotiem klajiem.

Romanovskis sekoja viņa skatienam un arī pats, nemanot nopūties, pievērsa acis bezvējā stiklainajai Dņepras vizlai, dūmakainajiem, maigu jo maigu agrā rudens ieskaņu apdvestajiem laukiem.

Uz Petrogradu raidītās 3. jātnieku korpusa un Iezemiešu divīzijas vienības ešelonējās milzīgā astoņu dzelzcejlīniju izzarojumā: Rēvele, Vēzenberga, Narva, Jarnburga, Gatčina, Somrino, Viriea, Čudova, Gdova, Novgoroda, Dno, Pleskava, Luga un visas pārējās starpstacijas un pusstacijas bija pilnas ešeloniem, kas lēni kustējās uz priekšu, sastrēdza. Pulki atradās ārpus jebkādas augstākā komandējošā sastāva morāliskās ietekmes, izmētātās sotņas zaudēja sakarus savā starpā. Jucekli vēl pavairoja tas, ka korpuss līdz ar tam pievienoto Iezemiešu divīziju pārgājiena laikā izvērtās par armiju; izsvaidītās vienības vajadzēja pārvietot un sakārtot, ešelonus pārgrupēt. Tas viss radīja jūkli, nesaprātīgus, bieži vien nesaskaņotus rīkojumus, sakarsēja jau tā nervozi satraukto atmosfēru.

Izbaudot pa ce|am strādnieku un dzelzceļnieku pretsparu, pārvarot šķēršļus, Korņilova armijas ešeloni lēni virzījās tuvāk Petrogradai, strēdza satiksmes mezglos, atkal devās tālāk.

Sarkano vagonu sprostos pie noseglotajiem, pusbadā izkāmējušiem zirgiem blīva pusbadā izkāmējuši Donas, Usūrijas, Orenburgas, Nerčinskas un Amūras kazaki, inguši, čerkesi, kabardīnieši, osetīni, dagestānieši. Ešeloni, aizbraukšanu gaidīdami, stundām stāvēja stacijās, jātnieki birtin bira ārā no vagoniem, kā siseņi saplūda stacijas ēkās, drūzmējās sliežu ceļos, aprija visu ēdamo, kas bija palicis pāri no jau aizbraukušajiem ešeloniem, paklusām apzaga iedzīvotājus, izlaupīja pārtikas noliktavas.

Dzelti las un sarkanas kazaku bikšu šuves, lepni dragūnu svārki, kalniešu čerkeskas … Pieticīgā ziemeļu daba nekad vēl nebija redzējusi tik krāšņas krāsu kombinācijas.

29. augustā pie Pavlovskas kņaza Gagarina vadītā Iezemiešu divīzijas 3. brigāde jau saskārās ar pretinieku. Tā kā sliedes tālāk bija izjauktas, Ingušu un Cerkesu pulks, kas atradās divīzijas priekšgalā, izkravājās un karagaitas kārtībā devās uz Carskoje Selo pusi. Ingušu patruļās nokļuva līdz Somrino stacijai. Pulki gausinātā tempā attīstīja uzbrukumu, spiedās virsū gvardei, gaidīdami, kamēr pienāks divīzijas pārējās vienības. Bet tās vēl arvien netika ārā no Dno. Dažas pat nebija nobraukušas līdz šai stacijai.

Iezemiešu divīzijas komandieris kņazs Bagrations atradās kādā muižā netālu no stacijas, gaidīdams pārējās vienības un neriskēdams uzsākt pārgājienu līdz Viricai.

28. augustā viņš saņēma no Ziemeļu frontes štāba šādas telegrammas kopiju;

Lūdzu nodot 3. korpusa komandierim un 1. Donas, Usūrijas un Kaukāza Iezemiešu divīzijas priekšniekiem augstākā virspavēlnieka pavēli, ka, ja kādu neparedzētu iemeslu dēļ ešeloni būtu aizkavēti tikt uz priekšu pa dzelzceļu, tad Virspavēlnieks pavēlējis divīzijām doties tālāk karagaitas kartībā. 1917. gada 27. augustā. Nr. 6411.

Romanovskis.

Ap pulksten deviņiem rītā Bagrations pa telegrāfu ziņoja Korņilovam, ka pulksten 6 un 40 minūtēs saņēmis ar Petrogradas apgabala štāba priekšnieka pulkveža Bagratuni starpniecību Kerenska rīkojumu raidīt visus ešelonus atpakaļ un ka divīzijas ešeloni aizturēti ceļā no Gačkas starpstacijas līdz Oredežas stacijai, jo dzelzceļš saskaņā ar Pagaidu valdības rīkojumu nedodot zižļus. Bet, kaut arī no Korņilova saņemtā rezolūcija skanēja:

Kņazam Bagralionam. Virzīties uz priekšu pa dzelzceļu. Ja pa dzelzceļu nebūtu iespējams, tad karagaitas kārtībā līdz Lugai, kur stāties pilnīgi ģenerāļa Krimova rīcībā, — Bagrations tomēr neuzdrošinājās iet karagaitas kārtībā un deva rīkojumu korpusa štābam iekravāties vagonos.

Pulku, kurā reiz bija kalpojis Jevgeņijs Ļistņickis, līdz ar pārējiem pulkiem, kas ietilpa 1. Donas kazaku divīzijā, sūtīja uz Petrogradu pa Rēveles—Vēzenbergas—Narvas līniju. 28. augustā pulksten piecos pēcpusdienā ešelons ar divām pulka sotņām ieradās Narvā. Ešelona komandieris dabūja zināt, ka nakti nav iespējams izbraukt, jo starp Narvu un Jamburgu izpostīts ceļš, daļa dzelzceļa bataljona norīkota turp ar ātrvilcienu; uz rīta pusi, ja ceļu paspēs izlabot, ešelonu sūtīs tālāk. Gribot negribot ešelona komandierim bija jāpiekrīt. Lādēdamies viņš iekāpa savā vagonā, pavēstīja jauno ziņu virsniekiem un nosēdās dzert tēju.

Uznāca mākoņaina nakts. No jūras līča pūta drēgns, skaudrs vējš. Uz sliedēm, vagonos dobji runājās kazaki, koka grīdas pakavoja lokomotīvju auru izbiedētie zirgi.

Ešelona beigās dziedāja, tumsā nezin kam sūrojās jauna

kazaka balss:-

Ardievu, pilsēta un miestiņ, Ardievu, ciemat mīļotais! Ardievu, manu jauno meitiņ, Ai, nu ardievu, ziediņ zilganais! Dažkārt no gaismiņas lidz gaismai Es mīļai dusēju pie krūt-s, Ak vai, tagad no gaismiņas lidz gaismai Es stāvu šauteni pie krūts …

Pie pelēkā noliktavu blāķa parādījās cilvēks. Pastāvēja, paklausījās dziesmā; apskatīja dzeltenām uguntiņām apzīmētās sliedes un droši devās uz ešelonu. Viņa soļi dobji dunēja pa gulšņiem, pieklusa, kad viņš gāja pa noblietētajām, mālainajām smiltīm. Viņš pagāja garām beidzamajam vagonam; pie durvīm stāvošais kazaks, apraudams dziesmu, uzsauca viņam:

—    Kas tu tāds?

—        Bet ko tev vajag? — tas aiziedams negribot atsaucās.

—        Ko dauzies apkārt pa naktīm? Mēs jūs, neliešus, miedzam nost! Vai izlūko, kas nav piesiets?

Cilvēks neatbildēdams nogāja līdz ešelona vidum un, pabāzis galvu vagona durvju spraugā, jautāja?

—    Kura sotņa?

—    Arestantu, — nozviedzās tumsā.

—    Nopietni jautāju, — kura?

—    Otrā.

—    Bet kur ceturtais vads?

—    Sestajā vagonā no priekšas.

Pie sestā vagona, skaitot no lokomotīves puses, pīpēja trīs kazaki. Viens tupēja, divi stāvēja līdzāsL Viņi klusēdami raudzījās cilvēkā, kas nāca viņiem klāt.

—    Būsiet veseli, sābri!

—        Paldies dievam, — atbildēja viens, ieskatīdamies pienācējam sejā.

—    Vai Ņikita Dugins dzīvs? Vai viņš ir te?

—        Tepat jau ir, — dziedošā tenoriņā atsaucās tas, kas tupēja, un piecēlās, piemīdāms ar papēdi smēķi. — Nevaru tevi pazīt. Kas tu tāds? No kurienes? — Viņš pastiepa savu bārdaino seju, cenzdamies saskatīt nepazīstamo cilvēku, kam bija šinelis mugurā, sabuknīta zaldātu cepure galvā, un pēkšņā izbrīnā nosēcās: — Iļja! Bunčuks? Mīlīti manu, no kurienes tevi nelabais trenc?

Paturējis grumbainajā plaukstā spalvaino Bunčuka roku, pielīkdams viņam klāt, paklusi sacīja;

—        Tie ir savējie, no tiem nebīsties. Kā tu radies še? Runā jel, ka tu izputētu!

Bunčuks padeva roku citiem kazakiem un atbildēja aizlauztā balsī, kas bija dobja kā čuguns:

—        Atbraucu no Pītera, tikko sameklēju jūs. Ir vajadzība. Vajag parunāties. Man, brāl, prieks redzēt tevi sveiku un veselu.

Viņš smaidīja, viņa lielās, platpierainās sejas pelēkajā kvadrātā balsnīja zobi, silti, apvaldīti un līksmi mirdzēja acis.

—        Parunāties? — dziedoši novilka bārdaiņa tenoriņš. — Kauč arī tu virsnieks, bet mūsu brāļus tātad neapsmādē? Nu paldies, IJjuša, lai dievs tev palīdz, bet mēs laba vārda ne pa ausu galam neesam dzirdējuši,,, — Viņa balsī ieskanējās labsirdīgi, mīlīgi smiekli.

Bunčuks tikpat vēlīgi atjokojās:

—        Nedzen nu velnu! Tu arvien izliecies! Plēs jokus, bet pašam bārda pāri nabai.

—        Bārdu mēs varam ik brīdi noskūt, bet tu, vei, saki, kā tur Pīterā! Vai dumpji sākušies?

—         Iesim vagonā, — it kā kaut ko solīdams, ieteica Bunčuks.

Viņi ielīda vagonā. Dugins kādu bikstīja kājām, pusbalsī sacīja:

—        Ceļas kājās, puiškani! Derīgs cilvēks ieradies pie mums ciemā. Nu pasteidzieties, ātri jo ātri!

Kazaki krekšķināja, cēlās kājās. Kādas lielas, tabakas un zirgu sviedru smakas piesmirkušas delnas piesardzīgi aptaustīja tumsā seju Bunčukam, kas bija piesēdies uz segliem; dziļš, mīksts bass jautāja;

—    Vai Bunčuks?

—    Jā. Tas esi tu, Cikamasov?

—    Es, es. Sveiks, draudziņ!

—    Sveicināts!

—    Tūliņ aizskriešu, pakliegšu trešā vada vīrus.

—    Nu, nu!… Spolē turp!

Trešais vads ieradās gandrīz pilnā skaitā, tikai divi bija palikuši pie zirgiem.. Kazaki nāca klāt Bunčukam, stiepa pretī savas raupjās delnas, pielīkdami skatījās lāktura gaismā viņa lielajā, īdzīgajā vaigā, sauca gan par

Bunčuku, gari liju Mitriču, gan Iļjušu, bet visās balsīs skanēja silts, biedrisks sveiciens.-

Vagonā gaiss kļuva sutīgs. Pie dēļu sienām dejoja gaismas spīduļi, līgojās un izblīda ķēmīgas ēnas, lākturis (lūlēja leknu svētbildes lampiņas gaismu.

Bunčuku rūpīgi nosēdināja pie gaismas. Priekšējie tupēja, pārējie stāvēdami kā stīpa sakļāvās visapkārt. Teuorīgais Dugins nokāsējās.

—    Tavu vēstuli, Iļja Mitrie, mēs nesen saņēmām, taču mums gribas dzirdēt no tevis, lai tu mums ieteiktu, ko darīt tālāk. Mūs jau stumj uz Pīteru — ko lai iesāk?

—    Redzi, kā ir, Mitrič, — ierunājās pie pašām durvīm stāvošs kazaks ar karekli krunkainajā auss ļipiņā, tas pats kazaks, kuram reiz nodarīja pāri Ļistņickis, neļaudams vārīt tēju uz ierakumu aizsargplātnes, — te mums taisās klāt visādi aģitatori, atrunā, — sak, neejiet uz Petrogradu, sak, mums nav ko karot savā starpā, un daudz ko tādu stāsta. Mēs klausīt klausāmies, bet daudz ticības nav. Sveši ļaudis. Varbūt viņi grib mūs apvest ap stūri,— kas to zina? Atteiksimies, bet Korņilovs trieks čerkesus virsū — un atkal līs asinis. Bet tu esi mūsējais, kazaks, uz tevi mums vairāk ticības, mēs tev lielu pateicību parādā, ka vēstules mums no Pītera rakstīji un arīdzan avīzes … te, jāsaka, bija tāds papīra trūkums, bet kad saņemam avīzes…

—    Ko žāksties, ko muldi, muļķagalva? — kāds nikni pārtrauca. — Tu neproti lasīt un domā — visiem tāda pati tumsa kā tev? It kā mēs avīzes būtu smēķim lietojuši! Mēs, Iļja Mitrič, tās no galvas līdz astei mēdzam lasīt.

—    Samuldēja, trakais velns!

—    «Smēķim» — tad ta iegrieza!

—    Muļķis kā puļķis!

—    Brālīši! Es ne tai jēgā sacīju, — taisnojās kazaks ar karekli. — Zināms, sākumā mēs avīzes lasījām…

—    Tu pats lasīji?

—    Man nav nācies grāmatā mācīties… es saku, ka vispār lasījām, bet pēc tam jau smēķim …

Bunčuks, atturīgi smaidīdams, sēdēja uz segliem, skatījās kazakos; viņam bija neērti runāt sēdus, viņš piecēlās un, pagriezis lākturim muguru, sāka lēni, ar zināmu piepūli runāt:

—Petrogradā jums nav ko darīt. Nekādu dumpju tur nav. Vai zināt, kādēļ jūs sūta turp? Lai gāztu Pagaidu valdību… Re! Kas jūs vada? — Cara ģenerālis Korņilovs. Kādēļ viņam vajag nobīdīt Kerenski? — Lai pats nosēstos viņa vietā. Pielūkojiet, draugi! Koka jūgu jums grib noņemt, bet, ja uzmauks, tad uzmauks dzelzs jūgu! No divām likstām vajag izraudzīties to, kas mazāka. Vai tā nav? Padomājiet paši: cara laikā jums pa zobiem sita, ar jūsu rokām karā sev labumus rauša. Rauš arī, Kerenskim valdot, bet pa zobiem nesit. Taču pavisam citādi būs pēc Kerenska, kad vara pāries boļševiku rokās. Boļševiki negrib karu. Ja viņiem būtu vara, — tūdaļ noslēgtu mieru. Es neesmu par Kerenski, — tāds pats brālis, — visi viņi ar vienu slotu pērti! — Bunčuks pasmaidīja un, notrausdams ar piedurkni sviedrus no pieres, turpināja: — Bet es aicinu jūs neizliet strādnieku asinis. Ja būs Korņilovs, Krievija līdz ceļiem bradās strādnieku asinīs, no viņa būs grūtāk izraut varu un nodot darba tautas rokās.

—    Pagaidi mazlietiņ, Iļja Mitrič! — sacīja augumā neliels kazaks, tikpat drukns kā Bunčuks, iznākdams no pakaļējām rindām; viņš atkāsējās, paberzēja garās rokas, kas bija kā lietus noskalotas veca ozola saknes, un, raudzīdamies uz Bunčuku smaidošām, gaišzaļām acīm, kas bija lipīgas kā jaunas lapiņas, jautāja: — Tu, ek, runāji par jūgu… Bet, kad boļševiki sagrābs varu, kādu jūgu viņi mums uzmauks kaklā?

—    Vai tad tu pats sev mauksi jūgu kaklā?

—    Kā tā — pats?

—    Nu tā. Kas tad, boļševikiem valdot, būs pie varas? Tu būsi, ja ievēlēs, vai Dugins, vai, rau, šis tēvainis. Vēlēta vara, Padome. Vai saproti?

—    Bet kas augšā?

—    Atkal tas, ko ievēlēs. Ievēlēs tevi — un tu būsi augšā.

—    Nez vai? Vai tik tu nemuldi, Mitrič?

Kazaki sāka smieties, runāt visi reizē, pat sargkareivis, Jkas stāvēja pie durvīm, uz brīdi pienāca klāt un iejaucās sarunā.

—    Bet ko viņi par zemīti?

—    Vai neņems mums nost?

—   Vai karu nobeigs? Varbūt tagad tikai apsola, lai par viņiem ceļ rokas.

—    Tu mums visu pēc sirdsapziņas izstāsti!

—    Mēs te pa tumsu minstāmies.

—    Svešiem bīstami ticēt. Daudz ko muld…

—    Vakar kāds matrozītis par Kerenski lēja asaras, bet mēs viņu aiz matiem un ārā no vagona.

—    «Jūs,» viņš brēc, «esat kondri!.,.» Dīvainis!

—    Mēs tādus vārdus nesaprotam! Ar ko tos ēd?

Bunčuks, uz visām pusēm griezdamies, taustīja ar acīm

kazakus un gaidīja, kamēr tie norims. Viņam bija zudusi iepriekšējā nedrošība, vai viņa pasākums izdosies, un viņš, pakļāvis sev kazaku noskaņojumu, jau skaidri zināja, ka katrā ziņā aizturēs ešelonu Marvā. Dienu pirms tam, ierazdamies Petrogradā partijas rajona komitejā un piedāvādamies par aģitatoru 1. Donas divīzijas vienībām, kas tuvojas Petrogradai, viņš bija pārliecināts par panākumiem, bet, kad nokļuva līdz Narvai, — šī pārliecība sāka šķobīties. Viņš zināja, ka ar kazakiem jārunā kādiem citiem vārdiem, ar bažām juta, ka varbūt neatradīs kopēju valodu, tāpēc ka, atgriezies pirms deviņiem mēnešiem strādnieku vidū, bija cieši saaudzis ar tiem, — uzstādamies bija paradis, ka viņu uztver un saprot no pusvārda, bet te, ar sābriem, vajadzēja citas, puspiemirstas, melnzemes valodas, ķirzakas veiklības, liela pārliecības spēka, — lai ne tikai apsvilinātu, bet aizdedzinātu, lai iznīcinātu gadsimtiem nogulsnējušās bailes no nepaklausības, sadragātu svārstību, iedvestu pārliecību par savu taisnīgumu un aizrautu sev līdz.

Sākumā, kad ierunājās, pats uztvēra savā balsī aizķeršanos, nedrošību, mākslotību, it kā no malas klausījās savos sausajos vārdos — stinga drausmās par to, cik maz pārliecina izteiktie pierādījumi, ar mokām skamstīja galvā, meklēja kādas lielas, smagas vārdu blīvas, lai triektu ar tām, dragātu… Un taču ar neizskaidrojamu rūgtumu juta, ka no viņa lūpām kā ziepju burbuļi rīst vieglas frāzes un galvā režģījas tukšas, slidenas domas. Viņš stāvēja, karstiem sviedriem noplūdis, smagi elpodams. Runāja, vienas domas pārņemts. «Man uzticēja tik lielu pasākumu — un es to sagandēju pats savām rokām … Nevaru vārdus sakārtot… Kas tad ar mani notiek? Cits manā vietā izteiktos un pārliecinātu tūkstošreiz labāk… Pie joda, cik es esmu neapdāvināts!»

Kazaks ar zaļajām, lipīgajām acīm, jautādams par jūgu, izsita viņu no ļaunās pusnemaņas stāvokļa; saruna, kas norisa pēc tam, deva Bunčukam iespēju sapurināties, atģisties, un tad, brīnīdamies pats par sevi, juzdams neparastu spēka uzplūdu un lielu krājumu spilgtu, dzēlīgu, asu vārdu, viņš iekvēlojās un, slēpdams zem ārējā mierīguma uzplūdušo satraukumu, jau spēcīgi un nikni atvairīja indīgos jautājumus, vadīja sarunu kā jātnieks, kas savaldījis līdz šim neiejādītu, putās saskrietu zirgu.

—    Bet nu saki: kāpēc neder Satversmes sapulce?

—        To jūsu Ļeņinu vācieši atveda.,, vai ne? Kur tad viņš radās… kā pūpols izplauka?

—        Mitrič, vai tu pats no laba prāta atbrauci vai tevi atsūtīja?

—    Kam paliks karaspēku zemes?

—    Bet vai mums cara laikā bija nelāga dzīve?

—    Meņševiki taču arī par tautu?

—        Mums ir Karavīru sapulce, tautas vara — kur liksim Padomes? — kazaki jautāja.

Viņi šķīrās pēc pusnakts. Nolēma otrā rītā abām sotņām sapulcēties kopā uz mītiņu. Bunčuks palika pa nakti vagonā. Cikamasovs piedāvāja, lai guļ viņam līdzās. Pārmezdams krustu, nolikdamies cisās, viņš brīdināja:

—        Tu, Iļja Mitrič, varbūt bez bailēm liecies gulēt, tad nu atvaino… Mums, draudziņ, ir utītes. Ja pievāksi, — neapvainojies. Aiz gara laika tik nāvīgas utis esam savairojuši, ka taisni gals klāt! Katra tik liela kā Holmogoru tele. — Brītiņu klusējis, lēnītēm jautāja: — Iļja Mitrič, no kādiem ļaudīm nāk Ļeņins? Vārdu sakot, kur viņš dzimis un audzis?

—    Ļenins, vai? Krievs.

—    Nu?!

—    Tik tiešām, krievs.

—        Nē, brālīt! Tu, redzams, nekā daudz par viņu nezini, — sava pārākuma apziņas noskaņā nobasēja Cikamasovs. — Vai zini, kādas asinis viņam dzīslās? Mūsējās. Pats viņš no Donas kazakiem, Saļskas apgabala, Lielkņazu staņicas, — saproti? Kalpojis par lielgabalnieku, kā stāsta. Arī paskats viņam piemērots, kā lejgaliešu kazakiem: diži vaigu kauli un kur tad acis!

—    Kur tu to dzirdēji?

—    Kazaki runāja savā starpā, gadījās dzirdēt.

—        Nē, Cikamasov! Viņš ir krievs, Simbirskas guberņas dzimtīgais.

—        Nē, neticu. Un pavisam vienkārši neticu! Pugačs taču bija kazaks? Un Stepans Razins? Un Jermaks Timofejevičs? Tā jau ir tā lieta! Visi, kas nabadzīgos ļaudis pret cariem gumdīja, — visi no kazakiem. Bet tu saki — Simbirskas guberņas. Pat kauns, Mitrič, klausīties tādus vārdus.,.

Bunčuks smīnēdams jautājas

—    Ak tad stāsta, ka kazaks?

—   Viņš arī ir kazaks, tikai tūliņ neplāj laukā. Kā es uzmetu acis paskatam, — uz vietas pazīstu,. — Cikamašovs aizpīpēja un, dvesdams Bunčukam sejā rūgtu mahorkas smaku, domīgi nokāsējās. — Nevaru nobrīnīties, un mēs te gandrīz līdz kautiņam ķīvējāmies: ja viņš, Vladimirs Iļjičs, ir mūsējais kazaks, lielgabalnieks, kur viņš tādas zinības grābis? Stāsta, it kā kara sākumā kritis vācu gūstā, tur mācījies, pēc tam visas zinības izņēmis cauri, bet, kad sācis viņu strādniekus buntot un mācītiem vīriem acīs lēkt, — tā šie pārbijušies līdz nāvei. «Ej,» saka, «platpieri, savu ceļu, dievs ar tevi, citādi tu mums te tādu putru ievārīsi, ka savu mūžu nevarēs izstrēbt!» — un aizraidījuši viņu uz Krieviju, nobijušies, ka šis viņu strādniekus nesamāca. Oho! Viņam, brālīt, ir nags! — ne bez lielības Cikamasovs izrunāja pēdējo teikumu un līksmi iesmējās tumsā .— Vai tu, Mitrič, neesi viņu redzējis? Nē? Zēl. Stāsta, viņam esot nāvīgi liela galva. — Viņš nokāsējās, izlaida caur nāsi rudu dūmu grīsti un, nobeigdams smēķi, turpināja: — Kaut sievas vairāk tādu dzemdētu! Tam ir nags, nudie! Viņš ne vienu vien caru vēl savijās… — Un nopūtās: — Nē, Mitrič, tev nav ko strīdēties ar mani: Iļjičs ir kazaks… Ko tur jaukt gaisu! Simbirskas guberņā tādus ar uguni nevar atrast.

Bunčuks neteica nekā, ilgi gulēja smaidīdams, neaizvērdams acis.

Tik drīz neiemiga, — viņu tiešām neganti apstāja utis, radīja zem krekla ugunīgu, neciešamu niezi; līdzās elsa un kasījās Cikamasovs, snaudu traucēja kāds sprauslājošs, nemierīgs zirgs. Bunčuks jau bija gandrīz iemidzis, kad saķīvējās nesaticīgi zirgi, sāka mīdīties, nikni iezviedzās.

—    Ko spārdies, velns!… Tr-r-r! Tr-r-r, nolādētais!…

miegainā balstiņā iesaucās Duģins un, kājās uzlēkdams, ar kaut ko smagu iesita tuvākajam zirgam.

Utu apsēstais Bunčuks grozījās, apgriezās uz otriem sāniem un, ar īgnumu noģizdams, ka miegs projām uz ilgu laiku, sāka domāt par rītdienas mītiņu. Pūlējās iedomāties, kādu pretestību izrādīs virsnieki, un iesmējās: «Droši vien laidīs vaļā ļekas, kad kazaki sāks vienā balsī protestēt, lai gan velns viņus zina! Drošības pēc vienošos ar garnizona komiteju.» Gluži nevilšus ienāca prātā kara epizode, uzbrukums 1915. gada oktobrī, un tad atmiņa, it kā kļuvusi līksma, ka ievadīta pazīstamā, iemītā takā, sāka neatlaidīgā, ļaunā priekā atgādināt saraustītas pagātnes ainas: nogalināto krievu un vācu kareivju sejas, nejēdzīgās pozas, dažādu balsu runas, bezkrāsainas, laika gaitā apbružātas kaut kad redzētu ainavu drīksnas, neizteiktas, nezin kāpēc atmiņā palikušas domas, iekšēji tikko sajūtamas kanonādes atbalsis, tik pazīstamos ložmetēja tarkšķus un lentas džinkstoņu, brašu melodiju, sāpīgi skaistu, tikai mazliet atmiņā izbalējušu kādreiz mīlētas sievietes mutes līniju un atkal — kara ainas: nogalinātie, iegrimušas brāļu kapu kopiņas.,.

Bunčuks uztrūkās, piecēlies pussēdus, skaļi sacīja vai tikai nodomāja: «Līdz nāvei nesīšu sevī šīs atmiņas — un nevis es viens, bet visi, kas izies sveikā. Sagandējuši, apspļaudījuši dzīvi!… Nolādētie! Nolādētie!.., Jūs pat ar nāvi nevarat izpirkt savu vainu!…»

Un vēl atcerējās divpadsmit gadu veco Lušu, karā nogalinātā Petrogradas rnetālstrādnieka — sava Tulas darba biedra — meitu. Vakarā viņš gāja pa bulvāri. Viņa — šī stūrainā, vārgā pusaudze — sēdēja uz pēdējā sola, drastīgi izslējusi tievās kājas, pīpēdama. Viņas novītušajā sejā tas redzēja nogurušas acis un rūgtuma krāsoto, pāragra brieduma skarto lūpu kaktiņus. «Vai nepazīsti, tēvocīt?» viņa jautāja aizsmakušā balsī, profesionālā mākā smaidīdama, piecēlās un sāka pavisam bērnišķīgi nevarīgi un rūgti raudāt, piespiedusi galvu Bunčukam pie elkoņa.

Viņš gandrīz aizelsās uzplūdušā naidā, kas bija indīgs kā gāze; nobālēdams nočirkstināja zobus un ievaidējās. Pēc tam ilgi berzēja spalvainās krūtis, viņam drebēja lūpas; likās, ka naids dedzina krūtis kā kvēlojoši izdedži, — gail, neļauj elpot un rada sāpes kreisajā pusē zem sirds. '

Viņš neaizmiga līdz rītam. Mazā gaismiņā dzeltens, drūmāks nekā jebkad, devās uz dzelzceļnieku komiteju, vienojās, ka kazaku ešelonu neizlaidīs no Narvas, un pēc stundas gāja meklēt garnizona komitejas locekļus. Bunčuks atgriezās pie vilciena, kad pulkstenis gāja uz astoņiem. Soļoja, ar visu miesu izjuzdams iesilto rīta spirgtumu, neskaidri priecādamies kā par sava brauciena neticamajiem panākumiem, tā par sauli, kas pacēlās pār norūsējušo noliktavas jumtu, par nez no kurienes atskanējušās kādas sievietes balss muzikālo, valkano tembru. Pirms ausmas bija nobungojis lietus, spēcīgs, srnaļš un īss. Smilts zeme pie sliedēm bija slapja, sīku urdziņu izvagota, tā smaržoja pēc lietus, un virspusē,, kur bija situšās lietus piles, biezu,, sīku, jau mazliet pažuvušu bedrīšu nosēta — it kā baku izraibināta.

Apstaigādams vilcienu, Bunčukam nāca pretī šinelī ģērbies virsnieks augstiem, dubļu notrieptiem zābakiem kājās. Bunčuks pazina jesaulu Kalmikovu un nogaidīdams gāja mazliet lēnāk. Viņi sastapās. Kalmikovs apstājās un salti nomirdzināja šķībās, melnās acis.

—        Horunžijs Bunčuks? Tu esi brīvībā? Piedod, roku es tev nesniegšu …

Viņš cieši saknieba lūpas un iebāza rokas šineļa kabatās.

—        Es netaisos stiept tev roku.,, tu pasteidzies par ātru, — Bunčuks zobgalīgi attrauca.

—         Ko tad tu, glāb te savu ādu? Vai arī… esi atbraucis no Petrogradas? Vai ne no draudziņa Kerenska?

—    Kas tas ir — nopratināšana?

—         Likumīga ziņkāre par kāda reiz dezertējuša kara biedra likteni.

Bunčuks, smīnu slēpdams, paraustīja plecus.

—        Varu tevi nomierināt: neesmu ieradies še no Kerenska.

—        Bet jūs jau tagad, kad draud briesmas, aizgrābjoši vienojaties. Galu galā — kas tad tu īsti esi? Uzpleču nav, zaldāta šinelis… — Kalmikovs, nāsis raustīdams, nicībā un nožēlā apskatīja kumpo Bunčuka stāvu. — Politisks komivojažieris? Vai esmu uzminējis? — negaidīdams atbildi, viņš pagriezās un lieliem soļiem devās projām.

Pie sava vagona Bunčuku gaidīja Dugins.

—    Ko tad tu? Mītiņš jau sācies.

—    Kā — sācies?

—        Nu tā! Mūsu sotņas komandieris jesauls Kalmikovs nebija še, bet šorīt atbrāzās ar lokomotīvi no Pītera, sasauca kopā kazakus. Nupat aizgāja tos pierunāt.

Bunčuks vēl kavējās, izjautādams, kopš kura laika Kalmikovs bijis komandēts uz Petrogradu. No Dugina vārdiem noskaidrojās, ka tas bijis projām gandrīz mēnesi.

«Viens no tiem revolūcijas žņaudzējiem, kurus Korņilovs sūtīja uz Pīteru, lai tur it kā mācās bumbmetēju mākslu. Tātad uzticams korņilovietis. Nu labi!» viņš saraustīti domāja, dodamies līdz ar Duginu uz mītiņa vietu.

Aiz preču noliktavas bija redzamas pelēkzaļu kazaku virskreklu un šineļu rindas. Vidū, starp virsniekiem, uz apgāztas muciņas stāvēja Kalmikovs un, griezīgi nodalīdams vārdus, kliedza:

— …jāiet līdz galīgai uzvarai! Mums uzticas — un mēs attaisnosim šo uzticību! Tūliņ nolasīšu ģenerāļa Korņilova telegrammu kazakiem.

Viņš pārāk steidzīgi izrāva no frenča sānu kabatas saburzītu lapiņu un sačukstējās ar ešelona komandieri.

Bunčuks un Dugins pienāca klāt un iejuka kazakos.

•— Kazaki, dārgie draugi! — izteiksmīgi un ne bez pacilātības lasīja Kalmikovs. — Vai gan jūsu senču kauli nebija tie, ar kuru palīdzību paplašinājās un pieauga Krievzemes apmēri? Vai gan jūsu nesalaužamā drosme. jūsu diždarbl, upuri un varonība nebija lielās Krievijas stiprums? Jūs, neatkarīgie, brīvie klusās Donas, skaistās Kubaņas, nevaldāmās Terekas dēli, varenie, salidojušie Urālu, Orenburgas, Astrahaņas, Semirečjes un Sibīrijas stepju un kalnu, kā ari tālā Aizbaikāla, Amūras un Usāri upes ērgļi, esat vienmēr sargājuši savu karogu godu un slavu, un Krievu zeme pilna teiksmām par jūsu tēvu un vectēvu diždarbiem. Tagad situsi stunda, kad jums jādodas pailgā dzimtenei. Es apsūdzu Pagaidu valdību, ka tai trūkst noteiktas rīcības, ka tā neprot un nav spējīga valdīt, ka tā pieļauj vāciešiem netraucēti rīkoties valsts iekšienē, ko apliecina sprādziens Kazaņā, kur uzlidoja gaisā miljons šāviņu un gāja bojā 12 000 ložmetēju. Vēl vairāk. Es apsūdzu vairākus valdības locekļus, ka tie ir tieši tēvijas nodevēji, un minu šādus pierādījumus: kad es 3. augustā piedalījos Pagaidu valdības sēdē Ziemas pili, ministrs Kerenskis un Savinkovs norādīja man, ka visu nevar runāt, jo starp ministriem esot neuzticami cilvēki. Skaidrs, ka tāda valdība dzen valsti postā, ka tādai valdībai nevar uzticēties un tā nespēj glābt nelaimīgo Krie. viju… Tāpēc, kad vakar Pagaidu valdība ienaidniekiem par patiku pieprasīja, lai atstāju augstākā virspavēlnieka amatu, es kā kazaks savas sirdsapziņas un goda pienākuma labad biju spiests atteikties paklausīt šai prasībai, atzīdams par labāku mirt kaujas laukā nekā krist negodā un kļūt par dzimtenes nodevēju. Kazaki, Krievu zemes bruņinieki! Jūs esat solījuši lidz ar mani celties un glābt Krieviju, kad es to atradīšu par vajadzīgu. Tā stunda situsi — dzimtene ir kapa malā! Es nepakļaujos Pagaidu valdības rīkojumiem un, lai glābtu brīvo Krieviju, nostājos pret šo valdību un pret tiem bezatbildīgajiem valdības padomdevējiem, kas pārdod dzimteni. Uzturiet, kazaki, izcili drošsirdīgās kazaku saimes godu un slavu, ar to jūs izglābsiet dzimteni un revolūcijas iekaroto brīvību. Paklausiet un dariet tā, kā es pavēlēšu! Sekojiet mani

1917. gada 28. augustā.

Augstākais virspavēlnieks ģenerālis Korņilovs.

Kalmikovs brītiņu klusēja; salocīdams lapiņu, viņš

iesaucās:

—         Boļševiku un Kerenska aģenti liek ceļā šķēršļus, lai mūsu vienības nevarētu virzīties uz priekšu pa dzelzceļu. Saņemta galvenā virspavēlnieka pavēle; ja nav iespējams tikt uz priekšu pa dzelzceļu, tad jāiet uz Petrogradu karagaitas kārtībā. Šodien pat rnēs dodamies ceļā! Esiet gatavi izkravātiesl

Bunčuks, diezgan nesaudzīgi darbodamies ar elkoņiem, iekļuva kazaku pūļa vidū; netuvodamies virsniekiem, spalgā balsī, kā jau mītiņā, iesaucās:

—         Biedri kazaki! Mani sūta pie jums Petrogradas strādnieki un zaldāti. Jūs ved brāļu karā, sagraut revolūciju. Ja jums gribas uzstāties pret tautu, ja jums gribas atjaunot monarhiju,-— ejiet!… Bet Petrogradas strādnieki un zaldāti cer, ka jūs nebūsiet Kaini. Viņi sūta jums kvēļu, brālīgu sveicienu un grib redzēt jūs nevis kā naidniekus, bet kā sabiedrotos…

Viņam neļāva nobeigt. Sacēlās bezgalīgs troksnis, kliedzienu vētra it kā notrausa Kalmikovu no muciņas. Viņš salīcis ātriem soļiem nāca pie Bunčuka, kad vēl palika daži soļi, apsviedās uz papēžiem.

—         Kazaki! Horunžijs Bunčuks pagājušajā gadā dezertēja no frontes, — jūs to zināt. Vai tiešām mēs klausīsimies šo zaķapastalu un nodevēju?

Sestās sotņas komandieris pulka vecākais Sukins dārdošā basā pārkliedza Kalmikova balsi:

—        Apcietiniet viņu, nelieti! Mēs lējām asinis, bet viņš slēpās aizmugurē!… Ņemiet viņu ciet!

—    Tik drīz neņe-e-emsim!

—    Lai runā!

—         Nebāz sprūsli svešā mutē! Lai skaidro savu virzienu!

—    Apcietināt!

—    Dezertieru mums nevajag!

—Bunčuk, runā!

—    Mitrič! Kapā viņus ildz astes kaulaini

—    Nti-o-ostl…

—    Kuš, āža ļipa!

—    Sadod viņiem! Sadod viņiem, Bunčuk! Slānī šķērsām! Šķērsām!

Uz muciņas uzlēca garš kazaks bez cepures, kaili nocirptu galvu, pulka revolucionārās komitejas loceklis. Viņš kvēli aicināja kazakus nepadoties revolūcijas nodevējam ģenerālim Korņilovam, runāja par to, kāds posts ir karot pret tautu, un nobeidza runu, pievērsdamies Bunčukam:

—    Jūs, biedri, nedomājiet, ka mēs jūs nicinām tāpat kā virsnieku kungi. Mēs priecājamies par jums un cienām jūs kā tautas pārstāvi, un vēl vairāk par to cienām, ka jūs, būdams virsnieks, nedarījāt pāri kazakiem, bet bijāt mums tikpat kā brālis. Ļauna vārda mēs no jums nedzirdējām, bet nedomājiet, ka mēs, neizglītoti cilvēki, nesaprotam labu izturēšanos, — pat lops saprot mīļu vārdu, kur nu vēl cilvēks. Sirsnīgi jums pateicamies un lūdzam sacīt Petrogradas strādniekiem un zaldātiem, ka mēs nepacelsim roku pret viņiem!

It kā bungas nodārdēja: atzinīgo saucienu auri sasniedza visaugstāko spriegumu un, gausi noklusdami, aprima.

Brašo augumu izliekdams, atkal uz muciņas grīļojās Kalmikovs. Par sirmās Donas slavu un godu, par kazaku vēsturisko misiju, par kopīgi lietajām virsnieku un kazaku asinīm viņš runāja aizelsdamies, kļūdams bāls kā mironis.

Kalmikova vietā stājās tukls, bālgans kazaks. Viņa niknā, pret Bunčuku vērstā runa tika pārtraukta, — runātāju novilka aiz rokām. Uz muciņas uzlēca Cikamasovs. It kā pagali skaldīdams viņš novēcināja rokas un ierēcās:

—    Neiesim! Nekāpsim ārā no vagoniem! Telegrammā rakstīts, it kā kazaki solījušies palīdzēt Korņilovam, — bet kas mums jautājis? Neesam viņam solījušies! Kazaku savienības padomes virsnieki solījušies! Grekovs asti skurinājis, — lai viņš palīdz!…

Arvien biežāk mainījās runātāji. Bunčuks stāvēja, noliecis platpieraino galvu, seja viņam bija tumšbrūna kā zeme, kaklā un deniņos uztūkušajās dzīslās strauji sita pulss. Elektrizētā atmosfēra sabiezēja. Varēja just, ka vēl mazliet — un spriegums izrisīs kādā neprātīgā rīcībā, asinīs.

No stacijas barā ieradās garnizona kareivji, un virsnieki atstāja mītiņu.

Pēc pusstundas Dugins aizelsies pieskrēja pie Bunčuka.

—        Mitrič, ko darīt?… Kalmikovam kaut kas padomā. Krauj ārā ložmetējus, kaut kur aizsūtīja jāšus ziņnesi.

—    Iesim turp. Sasauc pārdesmit kazaku! Ātri!

Pie ešelona komandiera vagona Kalmikovs un trīs virsnieki krāva zirgiem mugurā ložmetējus. Bunčuks piegāja klāt pirmais, atskatījās uz kazakiem un, iegrūdis roku šineļa kabatā, izrāva jaunu, rūpīgi tīrītu virsnieka naganu.

-— Kalmikov, tu esi apcietināts! Rokas!…

Kalmikovs atlēca no zirga, pasviedās sāņus, tvēra maksti, bet izraut revolveri nepaguva; virs galvas viņam nospindza lode; vēl ātrāk par šāviena troksni dobji, nelabā balsī iesaucās Bunčuks:

—    Rokas!. >,

Viņa nagana gailis, atsegdams dzelkšņa smaili, lēni pacēlās līdz pusei. Kalmikovs vēroja to piemiegtām acīm, ar pūlēm paceldams rokas, pirkstus knaukšķinādams.

Virsnieki nelabprāt atdeva ieročus.

—        Vai arī zobenus pavēlēsiet noņemt? — bijīgi jautāja jauns horunžijs, ložmetējnieks.

—    Jā.

Kazaki atbrīvoja zirgus un ienesa ložmetējus vagona.

—        Tiem pielikt sargus, — Bunčuks pievērsās Duginam, — Cikamasovs apcietinās pārējos un atgādās šurp. Vai dzirdi, Cikamasov? Bet Kalmikovu mēs abi vedīsim uz garnizona revolucionāro komiteju. Jesaul Kalmikov, ej pa priekšu!

—        Veikli! Veikli! — sajūsmā iesaucās viens no virsniekiem, ielēkdams vagonā un vērodams aizejam Bunčuku, Duginu un Kalmikovu.

—         Kungi! Kauns, kungi! Mēs izturējāmies kā bērni! Neviens neattapās laikā iebliezt šim nelietiml Kad viņš grieza revolveri pret Kalmikovu, vajadzēja tikai reizi gāzt — un darīts! — Karaspēka vecākais Sukins saniknots pārlaida acis virsniekiem, lēkājošiem pirkstiem nevarēdams vien izņemt papirosu no portsigāra.

—        Viņu taču vesels vads … ņemtu un nošautu, — juzdamies vainīgs, iebilda horunžijs, ložmetējnieks.

Virsnieki klusēdami pīpēja un paretam saskatījās. Viņus bija apstulbojis notikušā straujums.

Kalmikovs, melno ūsu galiņu košļādams, kādu laiku gāja klusēdams. Viņa kreisais kaulainais vaigs kvēloja kā

no plika. Iedzīvotāji, kas nāca pretī, skatījās izbrīnā, sačukstējās. Pāri Narvai balēja drūma priekšvakara debess. Uz ceļiem kā kausēts zelts gulēja nokritušās bērza lapas — augusts šķiedis aiziedams. Pār zaļo baznīcas kupolu lidinājās kovārņi. Kaut kur aiz stacijas, aiz krēslainajiem laukiem, saltumu dvesdama, jau klājās nakts, bet uz Pleskavas, uz Lugas pusi no Narvas pa debesu klaju vēl arvien vilkās svina baltuma iekrāsoti, sadriskāti vakara mākoņi; pārejot neredzamo robežu, nakts lauzās mijkrēslī.

Pie stacijas Kalmikovs strauji pagriezās un spjāva Bunčukam sejā:

—    Ne-lie-ti! …

Bunčuks, izvairījies no spļāviena, sarāva augšup uzacis un ilgi žņaudza ar kreiso roku labās delnu, kas tiecās kabatā.

—    Ej!… — viņš ar mokām izdabūja pār lūpām.

Kalmikovs gāja, nejēdzīgi lādēdamies, spļaudams netīrus vārdu recekļus.

—    Tu esi nodevējs! Zvēresta lauzējs! Tu par to atbildēsi! — viņš kliedza, bieži apstādamies un mākdamies virsū Bunčukam.

—    Ej! Lūdzu .,. — tas ikreiz pierunāja.

Un Kalmikovs, dūres vīstīdams, atkal devās uz priekšu, gāja grūdieniem kā nodzīts zirgs. Viņi pienāca pie ūdens sūkņa. Zobus griezdams, Kalmikovs kliedza:

—    Jūs neesat partija, bet nelietīgu salašņu banda! Kas jūs vada! Vācu galvenais štābs! Boļše-vi-ki… h-h-ha! Izdzimteņi! Jūsu partiju, šos diedelniekus, pērk kā m… Nelieši! Nelieši!… Pārdevuši dzimteni!… Es jūs visus pie viena kāķa… O-o-o-o! Pienāks laiks!… Ne jau par trīsdesmit vācu markām šis jūsu Ļeņins pārdeva Krieviju?!… Paķēra miljoniņu — un pazuda… katordznieks |āds!…

—    Stājies pie sienas! — lēni, valodu raustīdamies, iesaucās Bunčuks.

Dugins izbīlī sadrūkstījās.

—    Iļja Mitrič, pag! Ko tad tu? Pa-gai-di!…

Bunčuks naidā pārvērstu, satumsušu seju pielēca pie Kalmikova un spēcīgi iesita viņam pa deniņiem. Mīdīdams kājām Kalmikovam no galvas noripojušo cepuri, rāva viņu pie ūdenssūkņa tumšās ķieģeļu sienas.

—    Stā-jies!

—    Ko tu!? Tu!… Neuzdrīksties!,,. Neuzdrīksties

sist!… — Kalmikovs pretodamies rēca.

Dobji atkritis ar muguru pret tumšo ūdenssūkņa sienu, viņš saslējās, saprata:

—    Gribi nogalināt?

Bunčuks salīcis steidzās, rāva ārā revolveri, kas bija ar gaili aizķēries aiz kabatas iedrēbes.

Kalmikovs spēra soli uz priekšu, ātri aizpogādams šinelim visas pogas.

—    Sauj, maita! Sauj! Skaties, kā prot mirt krievu virsnieki! … Es arī pirms nā-ā …

Lode ieskrēja viņam mutē. Aiz ūdenssūkņa, virpuļodama augšup, uzlidoja gārdzoša atbalss. Paklupis otrajā solī, Kalmikovs ar kreiso roku saķēra galvu un pakrita. Saliecies asā lokā, izspļāva uz krūtīm no asinīm melnus zobus, saldi pašmakstināja mēli. Tiklīdz viņa mugura atliekdamās pieskārās mitrajām šķembām, Bunčuks izšāva vēlreiz. Kalmikovs pasviedās, griezdamies uz sāniem, kā iemiegošs putns pacirta galvu zem pleca, viegli iešņukstējās.

Pirmajā ielu krustojumā Dugins panāca Bunčuku.

—    Mitrič… Ko tad tu, Mitrič? … Par ko tu viņu?

Bunčuks sažņaudza Dugina plecus; dzeldams viņam

acis ar taisnu, nelūstošu skatienu, sacīja dīvaini mierīgā, apdzisušā balsī:

—    Viņi mūs vai mēs viņus!… Vidusceļa nav. Uz asinīm jāatbild ar asinīm. Kurš kuru … Saproti? Tādi kā Kalmikovs jāiznīdē, jāsamin kā odzes. Arī tie, kas žēlumā puņķojas tādu dēļ, jāšauj nost… saproti? Ko nokar degunu? Saņemies! Esi nikns! Kalmikovs, ja viņam būtu vara, apšautu mūs, papirosu no mutes neizņemdams, bet tu … Puņķutapa tāds!…

Duginam ilgi trīcēja galva, klabēja zobi un kaut kā nejēdzīgi pinās rūsganajos zābakos ieautās, lielās kājas.

Viņi klusēdami gāja pa tukšo ieliņas gultni. Bunčuks paretam pameta acis atpakaļ. Pār viņiem, uz austrumiem traukdami, tumsā zemu vēlās melni mākoņi. Augusta debesu sīksīkā brīvā laukumiņā ar zaļu, greizu aci raudzījās vakarējā lietus noskalotais, dilstošais mēness. Tuvākajā ielu krustojumā, viens otram piespiedušies, stāvēja kareivis un sieviete baltu lakatiņu ap pleciem. Kareivis skāva sievieti, vilkdams viņu sev klāt, kaut ko čukstēja, bet viņa, atspiedusi rokas viņam krūtīs, atmetusi galvu atpakaļ, ātrā balsī murmināja: — Neticu! Neticu! — un apspiesti jaunavīgi smējās.

31. augustā Petrogradā nošāvās ģenerālis Krimovs, kuru turp bija izsaucis Kerenskis.

Grēku nožēlā uz Ziemas pili plūda Krimova armijas vienību delegācijas un komandieri. Ļaudis, kas nesen bija brukuši Pagaidu valdībai virsū ar ieročiem, tagad laipni locījās Kerenska priekšā, apliecinādami viņam savas uzticamu pavalstnieku jūtas.

Morāliski satriektā Krimova armija vēl mocījās agonijā: vienības aiz inerces vēlās uz Petrogradu, bet šai kustībai vairs nebija nekādas nozīmes, jo Korņilova pučs bija galā, dzisa bengāliskā ugunī uzliesmojusī reakcijas plīva, un republikas pagaidu valdonis, — tiesa, pazaudējis šais dienās savu uzblīdušo vaigu gaļīgumu, — spārdīdamies stulpiņos iespīlētajām kājām kā Napoleons, jau runāja kārtējā valdības sēdē par «pilnīgu politisku stabilizāciju».

Dienu pirms Krimova nāves ģenerāli Aleksejevu iecēla par augstāko virspavēlnieku. Korektais un pedantiskais Aleksejevs, saprazdams sava stāvokļa netīkamo divdomību, sākumā kategoriski atteicās, bet tad pieņēma jauno amatu, gribēdams vienīgi atvieglot Korņilova un to cilvēku likteni, kas bija šā vai tā iejaukti pret valdību vērstā dumpja organizēšanā.

Būdams ceļā, viņš pa tiešo vadu sazinājās ar galveno mītni, gribēdams noskaidrot, kā Korņilovs skatās uz viņa iecelšanu un atbraukšanu. Sī saruna vilkās ar pārtraukumiem līdz vēlai naktij.

Tai pašā dienā pie Korņilova notika štāba locekļu un Korņilovam tuvo cilvēku apspriede. Kad viņš ierosināja jautājumu, vai vērts tālāk cīnīties ar Pagaidu valdību, lielākā daļa apspriedes dalībnieku izteicās, ka cīņa jāturpina.

—    Lūdzu, runājiet jūs, Aleksandr Sergejevie, — Korņilovs pievērsās Lukomskim, kas bija visu laiku klusējis.

Tas apvaldītos, bet noteiktos vārdos izteicās pret to, ka turpina brāļu karu.

—   Tātad jākapitulē? — asi pārtraukdams viņu, jautāja Korņilovs.

Lukomskis paraustīja plecus.

—    Slēdzieni rodas paši no sevis.

Pārrunas ilga vēl pusstundu. Korņilovs klusēja, kā redzams, ar milzīgu gribasspēku valdīdamies, Viņš drīz vien slēdza apspriedi un pēc stundas aicināja pie sevis Lukomski.

—    Jums taisnība, Aleksandr Sergejevie! — Viņš nokrakšķināja pirkstus un, skatīdamies kaut kur sāņus izdzisušām, sirmām, it kā pelniem piebirušām acīm, gurdi sacīja: — Vēl ilgāk pretoties būtu mujķīgi un noziedzīgi.

Ilgi bungoja ar pirkstiem, klausījās — varbūt pats savās domās, kas skraidīja kā peles; brītiņu klusējis, viņš jautāja:

—    Kad atbrauks Mihails Vasiļjevičs?

—    Rīt.

1. septembrī atbrauca Aleksejevs. Tas pašas dienas vakarā, paklausot Pagaidu valdības pavēlei, viņš apcietināja Korņilovu, Lukomski un Romanovski. Pirms tam, kad apcietinātos nosūtīja uz «Metropoles» viesnīcu, kur tos vajadzēja turēt ieslodzītus, Aleksejevs divatā par kaut ko divdesmit minūtes runājās ar Korņilovu; iznāca no viņa istabas dziļi satriekts, gandrīz nevarēdams savaldīties. Romanovski, kas gribēja ieiet pie Korņilova, atturēja viņa sieva.

—    Piedodiet! Lavrs Georgijevičs lūdza nevienu pie viņa neielaist.

Romanovskis uzmeta ātru skatienu viņas mulsajai sejai un atgāja sāņus, uztraukti mirkšķinādams acis, vaigu galiem tumstot.

Berdičevā tūliņ otrā dienā apcietināja Dienvidrietumu frontes virspavēlnieku ģenerāli Deņikinu, viņa štāba priekšnieku ģenerāli Markovu, ģenerāli Vanovski un Sevišķās armijas komandieri ģenerāli Erdeli.

Bihovā, sieviešu ģimnāzijā, ar negodu nobeidzās vēstures sadragātā korņiloviešu kustība. Nobeidzās, radījusi jaunu: kur gan citur, ja ne tur, dzima nākošo plānu dīgļi — sākt pilsoņu karu un uzbrukt plašā frontē revolūcijai?

XIX

Oktobra pēdējās dienās kādā agrā rītā jesauls Ļistņickis saņēma pulka komandiera pavēli doties ar sotņu ierindā kājām uz Pils laukumu.

Nodevis rīkojumu vabmistram, Ļistņickis steigšus ģērbās.

Virsnieki cēlās no guļas žāvādamies un pukodamies.

—    Kas tad nu atkal?

—    Boļševiki!

—    Kungi, kas paņēmis manas patronas?

—    Uz kurieni jāiet?

—    Vai dzirdat: šauj?

—    Kur tad šauj? Jums dzirdes halucinācija!

Virsnieki izgāja pagalmā. Sotņa kārtojās" vadu kolonnās. Ļistņickis ātrā gaitā izveda kazakus no pagalma. Ņevas prospekts bija tukšs. Kaut kur tiešām rībēja atsevišķi šāvieni. Pa Pils laukumu braukāja bruņumašīna, patrulēja junkuri. Ielās valdīja tuksnešains klusums. Pie Ziemas pils vārtiem kazaki satika junkuru nodaļu un ceturtās kazaku sotņas virsniekus. Viens no viņiem, sotņas komandieris, pasauca Ļistņicki sāņus:

—    Vai jums līdz visa sotņa?

—    Jā gan. Kas tad ir?

—         Otrā, piektā un sestā nav nākušas, atteikušās, bet ložmetējnieku komanda mums līdzi. Nu, ko kazaki?

Ļistņickis īsi atmeta ar roku.

—    Bēdu lietas! Ko Pirmais un Ceturtais pulks?

—        To nav. Tie nenāks. Vai zināt, ka šodien sagaida boļševiku uzbrukumu? Vilks viņu zina, kas notiek! — un sērīgi nopūtās: — Vajadzētu gāzties projām no visas šīs putras uz Donu…

Ļistņickis ieveda sotņu pagalmā. Kazaki, salikuši šautenes statnēs, izklīda pa lielo, laukumam līdzīgo pagalmu. Virsnieki salasījās tālākajā pils daļā. Pīpēja. Sarunājās.

Pēc stundas ieradās junkuru pulks un sieviešu bataljons. Junkuri novietojās pils vestibilā, savilka tur iekšā ložmetējus. Trieciennieces [20] drūzmējās pagalmā. Pie viņām gāja klāt dīkie kazaki, dzina neķītrus jokus. Vienai, kam bija mugurā īss un šaurs šinelis, apakšvirsnieks Aržanovs uzšāva pa muguru.

—        Tev, tantiņ, vajadzētu dzemdēt bērnus, bet tu ej vīru gaitās.

—         Dzemdē pats! — zemā balsī atņirdza nevēlīgā «tantiņa».

—        Mīlulītes manas! Jūs arī pie mums? — triecienniecēm mācās virsū vecticībnieks un meitu mednieks Tjukanovs.

—    Pērienu šīm brunčainēml

—    Izjādītas karotājas!

—    Būtu tupējušas māja! Bet gribas trenkties ārā!

—    Pasaules divstobrenes!

—        No priekšas —zaldāts, bet no muguras — tā kā baznīckungs, tā kā jupis zina kas .,, nospļauties^ gribas!

—        Ei tu, triecienniec! Pievāc sēžamo, citādi drāzīšu ar laidi!

Kazaki smējās un uzjautrinājās, skatīdamies sievietēs. Bet ap pusdienas laiku jautrā oma pārgāja. Trieciennieces sadalījās vados, stiepa no laukuma resnus priedes baļķus, aizbarikadēja vārtus. Viņas rīkoja tumīga, vīrietim līdzīga sieva ar Jura medaļu pie labi pašūtā šineļa. Pa laukumu biežāk sāka braukāt bruņumašīna, junkuri nez no kurienes nesa pilī rokas kastes ar patronām un ložmetēju lentēm.

—    Nu, kazaciņi, saturieties!

—    Iznāk tā, ka sāksim kauties?

—        Un ko tad tu domāji? Vai tevi atveda šurp čamdīt trieciennieces?

Ap Lagutinu salasījās sābri, bukanovieši un slaščevieši. Tie par kaut ko apspriedās, staigāja no vienas vietas uz otru. Nez kur bija pazuduši virsnieki. Pagalmā neviena cita nebija kā tikai kazaki un trieciennieces. Gandrīz pie pašiem vārtiem stāvēja ložmetējnieku pamestie ložmetēji, to vairogi no mitruma kļuva nespodri.

Ap vakaru sāka birt sarma. Kazaki satraucās.

—        Kas tad tā par kārtību, — atved un liek te pagalmā stāvēt bez ēdiena?!

—    Vajag uzmeklēt Ļistņicki.

—        Ķer vilku krūmos! Viņš ir pilī, bet junkuri mūsējos tur iekšā nelaiž.

—    Jāsūta kāds pēc virtuves — lai ved šurp.

Pēc virtuves aizraidīja divus kazakus.

—        Ejiet bez šautenēm, citādi jūs nomiegs, — Lagutins ieteica.

Virtuvi viņi nogaidīja divas stundas. Nenāca ne virtuve, ne aizsūtītie. .Noskaidrojās, ka virtuve izbraukusi gan no pagalma, bet zaldāti semjonovieši to piespieduši griezties atpakaļ. Krēslai metoties, pie vārtiem sablīvušās trieciennieces izvērsās biezā ķēdē; gulēdamas zem baļķiem, sāka šaut pāri laukumam nez kādā mērķī. Kazaki šaušanā nepiedalījās, pīpēja, mocījās ar garlaicību. Lagutins sapulcināja sotņu sienmalē un, bažīgi vērodams pils logus, sacīja:

—    Re, ko, biedri! Mums te nav ko darīt. Jāiet projām, citādi dabūsim nevajadzīgi ciest. Pili sāks apšaudīt, b,et kas mums te darāms? Virsnieku nav vairs ne smakas… vai tad mēs esam nolādēti, ka mums te jādabū gals? Projām uz māju, ko te velti trinām sienas! Un Pagaidu valdība,,, kāds velns mūs pie tās saista! Kā domājat, kaimiņi?

—    Tiklīdz iesim no pagalma ārā, sarkangvardieši sāks drāzt ar ložmetējiem.

—    Būs galvas nost!

—    Nevarētu vis tā …

—    Tiec nu gudrs!

—    Nē jau, labāk sēdēsim līdz beigām.

—    Mēs tikpat kā teļi, — paēduši un kūtī iekšā.

—    Lai nu citi kā, bet mūsu vads aiziet!

—    Mēs arī ejam!

—    Pie boļšakiem jāsūta cilvēki — lai viņi neaiztiek mūs, mēs arī viņus neaiztiksim.

Pienāca pirmās un ceturtās sotņas kazaki. Apspriedās īsu brīdi. Trīs kazaki, no katras sotņas pa vienam, izgāja pa vārtiem un pēc stundas atgriezās līdz ar trim matrožiem. Matroži, pārlēkuši pāri baļķiem, kas bija sakrauti vārtos, māksloti nevērīgi soļoja pa pagalmu; pienāca pie kazakiem, apsveicinājās. Viens no viņiem, jauns skaistulis melnām ūsām, atpogātu bušlatu mugurā un pakausī atbīdītu cepuri galvā, iespraucās kazaku pūļa vidū.

—    Biedri kazaki! Mēs, revolucionārās Baltijas flotes pārstāvji, esam ieradušies, lai jums ieteiktu atstāt Ziemas pili. Jums nav iemesla aizstāvēt jums svešo buržuāzisko valdību. Lai to aizstāv buržuju dēliņi, junkuri! Neviens zaldāts neiet sargāt Pagaidu valdību, un jūsu brāļi — Pirmā un Ceturtā pulka kazaki — pievienojušies mums. Kas grib nākt mums līdzi, — lai stājas pa kreisi.

—    Pagaidi, brālīt! — pagājās uz priekšu brašs pirmās sotņas apakšvirsnieks. — Iet mēs ietu ar prieku… bet ja sarkanarmieši mūs pa tīro?

—    Biedri! Petrogradas kara revolucionārās komitejas vārdā mēs jums apsolām pilnīgu drošību. Neviens jūs neaiztiks.

Melnūsainajam matrozim nostājās līdzās otrs, plecīgs un bakurētains. Tas pārlaida acis kazakiem, grozīdams savu resno vērša kaklu, uzsita pa matroža blūzē iežņaugtajām platajām krūtīm:

—    Mēs jūs pavadīsim! Nav ko šaubīties, brālīši, mēs jums neesam naidnieki, un Petrogradas proletārieši arī nav jums naidnieki, bet naidnieki ir tie tur… — Viņš dūra atvērstu īkšķi uz pils pusi un smīnēja, atņirgdams ciešus, niknus zobus.

Kazaki mīdījās neizpratnē, nāca klāt trieciennieces, paklausījās, palūkojās kazakos un atkal gāja uz vārtiem.

—     Ei jūs, sievas! Vai nāksiet mums līdzi? — uzsauca brašs, bārdains kazaks.

Atbildi viņš nesagaidīja.

—     Šautenes savākt — un uz priekšu! — noteikti iesaucās Lagutins.

Kazaki ātri paķēra šautenes, sakārtojās.

—     Ložmetējus ņemt vai ne? — kazaku ložmetējnieks jautāja melnūsainajam matrozim.

.— Ņemiet! Kadetiem tos nevar atstāt.

Kazaki vēl nebija devušies ceļā, kad pilnā skaitā parādījās sotņu virsnieki. Stāvēja cieši kopā, nenovērsa acis no matrožiem. Sotņas sarindojās un sāka iet. Pa priekšu ložmetējnieku komanda vilka ložmetējus. Ritenīši sīki čirkstēja, tarkšķēja pa mitrajiem akmeņiem. Matrozis ar bušlatu gāja līdzās priekšējam pirmās sotņas vadam. Kāds garš, gaišmatains Fedosejevas staņicas kazaks turēja viņu aiz piedurknes un, kā vainīgs juzdamies, teica aizkustinātā balsī:

—     Mīļais, vai tad mums patīk iet pret tautu? Aiz muļķības atcilpojām šurp un, ja būtu zinājuši, vai tad nāktu? — un satriekts kratīja cekulaino galvu. — Tici manam vārdam — nenāktu. Nudie!

Ceturtā sotņa nāca pēdējā. Pie vārtiem, kur cieši sablīvis viss sieviešu bataljons, — brīdi aizkavējās. Zaļoksnējs kazaks, uzrāpies uz baļķiem, pārliecinādams svarīgi krata nagainu, melnu pirkstu.

—     Jūs, strēlnieces, uzklausiet! Mēs, re tūliņ aizejam, bet jūs savā sievietes muļķībā paliekat. Bet ka nebūtu niekkalbības! Ja sāksiet šaut mums mugurā, — griezīsimies atpakaļ un sakapāsim jūs visas sīkās driskās. Vai sapratāt, ko teicu? Nu, pielūkojiet! Sveikas šimbrīžam!

Viņš nolec no baļķiem, teciņus panāk savējos, šad un tad atskatās atpakaļ.

Kazaki tiek gandrīz līdz laukuma vidum. Viens atskatījies uztraukti iesaucas:

•— Re, draugi! Virsnieks mums pakaļ!

Daudzi ejot pagriež galvu, skatās. Pa laukumu, zobenu pieturēdams, skrien, garš virsnieks.

Viņš māj ar roku.

—    Tas ir Atarščikovs, no trešās sotņas.

—    Kurš?

—    Garais, tas ar dzimumzīmi pie acs.

—    Sadomājis nākt mums līdz.

—    Viņš ir krietns puisis.

Atarščikovs žigli tiek tuvāk sotņai, jau notālēm redzams, kā viņam sejā dreb smaids. Kazaki vicina rokas, smej.

—    Pievelc, sotņika kungs!

—    Veiklāk!

No pils.vārtiem — sauss, vientuļš šāviena plīkšķis. Atarščikovs plaši izpleš rokas un atmuguriski krīt zemē, ātri tirina kājas, mētājas pa akmens klāstu, pūlas piecelties. Sotņas kā pēc komandas atgriežas ar seju pret pili. Pie apgrieztajiem ložmetējiem — uz ceļiem apkalpe. Stirdz lentes. Bet pie pils vārtiem, aiz priežu baļķiem — vairs neviena. Šāviens it kā notrausis visas trieciennieces un virsniekus, kas tur blīva pirms īsi brītiņa. Sotņas atkal steigšus sakārtojas, iet, jau paātrinādamas gaitu. Divi pēdējie vada kazaki nāk atpakaļ no tās vietas, kur kritis Atarščikovs. Viens sauc skaļi, lai varētu dzirdēt visa sotņa:

—    Viņam iegriezts zem kreisās lāpstiņas. Beigts!

Soļi taktī dārd skaļāk un noteiktāk. Matrozis ar bušlatu

komandē:

—    Kreiso plecu uz priekšu … arš!…

Sotņas izlocīdamās pagriežas pa kreisi. Mēmi tajās noraugās apklususī, sakumpusī pils.

XX

Vēl turējās rudens. Laiku pa laikam lija. Pār Bihovu reti rādījās noasiņojusi saule. Oktobrī sāka aizlidot meža putni. Pat naktīs pār dzestro, melno zemi skanēja rūgti trauksmīgais dzērvju sauciens. Steidzās gājputnu bari, bēgdami no drīzajām salnām, no augstienē saltajiem ziemeļvējiem.

Bihovas cietumnieki, kas bija apcietināti ģenerāļa Korņilova lietā, gaidīja tiesu pusotra mēneša. Pa to laiku viņu dzīve cietumā cik necik nokārtojās un pieņēma ja ne gluži parastu, tad tomēr savdabīgi noteiktu veidu. Rītos pēc brokastīm ģenerāļi gāja pastaigāties; mājās pārnākusi, pārskatīja pastu, pieņēma radus un paziņas, kas viņus apmeklēja, paēda pusdienas, pēc «klusās» stundas katrs par sevi nodarbojās savā istabā, vakaros palaikam sanāca kopā pie Korņilova, ilgi tērzēja un apspriedās.

Meiteņu ģimnāzijā, kas bija pārvērsta cietumā, viņi tornēr dzīvoja ne gluži bez komforta.

Ārpusē sardzē Jura bataljona kareivji, iekšā — tekinieši. Bet šī sardze, zināmā mērā gan ierobežodama ieslodzītajiem brīvību, tomēr deva ļoti svarīgu priekšrocību; bija iekārtota tā, ka apcietinātie, ja vien gribētu, varētu ikkatrā brīdī viegli un ātri izbēgt. Kamēr vien tie bija Bihovas cietumā, viņi netraucēti sazinājās ar ārpasauli, ietekmēja buržuāzisko sabiedrību, prasīdami pasteidzināt izmeklēšanu un tiesu, slēpa dumpja pēdas, izzināja virsnieku noskaņojumu un gatavojās visļaunākajā gadījumā bēgt.

Korņilovs, cenzdamies paturēt pie sevis viņam padevīgos tekiniešus, sazinājās ar Kaļedinu, un tas, padodamies viņa spiedienam, steidzīgi aizsūtīja dažus vagonus labības uz Turkestānu tekiniešu ģimenēm, kas bija badā. Lai izgādātu palīdzību Korņilova pasākumā iejaukto virsnieku ģimenēm, Korņilovs griezās ar ļoti asu vēstuli pie lielajiem Petrogradas un Maskavas baņķieriem; tie nevilcinājās sūtīt dažus desmittūkstošus rubļu, baidīdamies sev nelabvēlīga atmaskojuma. Ar Kaļedinu Korņilovs rosīgi sarakstījās līdz novembrim. Oktobra vidū Kaļedinam nosūtītajā plašajā vēstulē viņš apvaicājās par stāvokli pie Donas un kā kazaki izturētos, ja viņš tur ierastos. Kaļedins atsūtīja pozitīvu atbildi.

Oktobra apvērsums satricināja pamatus zem Bihovas cietumnieku kājām. Jau otrā dienā ziņneši joņoja uz visām pusēm, un jau pēc nedēļas it kā atskāņa no diez kā saceltās trauksmes par cietumnieku likteni atbalsojās Kaļedina vēstulē, kura bija adresēta augstākajam virspavēlniekam ģenerālim Duhoņinam un kurā tas neatlaidīgi lūdza nodot Korņilovu un citus apcietinātos viņam pret galvojumu. Tāds pats lūgums galvenajā mītnē ienāca no Kazaku karaspēku savienības padomes un Armijas un flotes virsnieku savienības galvenās komitejas. Duhoņins vilcinājās.

1. novembrī Korņilovs viņam nosūtīja vēstuli. Duhoņina atzīmes uz vēstules malām ir spilgta liecība tam, cik nevarīga tolaik jutusies galvenā mītne, kas, jau faktiski zaudējusi visu varu pār armiju, pārlaida savas pēdējās dienas agonijā,

Augsti godātais

Nikotaj Nikolajevič!

Liktenis Jūs ielicis tādā vietā, ka Jūsu varā ir dot citu virzienu notikumiem, kas ved valsti postā, it sevišķi augstākā komandējošā sastāva neuzņēmības un nolaidības dēļ. Jums klāt bridis, kad cilvēkiem vai nu kas jādara, vai jāatstāj armija, citādi uz viņiem gulsies atbildība par valsts bojā eju un negods par armijas galīgo izirumu.

Pēc tām nepilnīgajām, saraustītajām ziņām, kas man pienākušas, stāvoklis ir grūts, bet vēl nav bez izejas. Bet izejas vairs nebūs, ja pieļausiet, ka boļševiki ieņem galveno mītni, vai ari pats labprātīgi atzīsiet viņu varu.

Nepavisam nepieliek ar tām daļām, kas ir Jūsu rīcībā, — ar pussapropagandēto Jura bataljonu un nevarīgo Tekinas pulku.

Paredzot turpmāko notikumu norisi, man šķiet, ka Jums jāsper tādi soļi, kas, nodrošinot galveno mītni, radītu labvēlīgus apstākļus, kuros varētu organizēt turpmāko ciņu ar anarhiju, kas vairs nav tālu.

Par tādiem soļiem es ieskatu:

1.     Nekavējoties pārvest uz Mogiļovu vienu no čehu pulkiem un Poļu ulānu pulku.

D uho ņina atzīme. Galvenā mītne neuzskata tos par pilnīgi uzticamiem. Šis daļas vienas no pirmajām slēgušas pamieru ar boļševikiem.

2.    Oršu, Smoļensku, Zlobinu un Gomeļu ieņemt Poļu korpusa vienībām, pastiprinot šā korpusa divīzijas ar artilēriju no kazaku baterijām, kas ir frontē.

Atzīme. Oršas un Smoļenskas ieņemšanai koncentrēta 2. Kubaņas divīzija un Astrahaņas kazaku brigāde. Pirmās Poļu divīzijas pulku nav vēlams aizvest no Bihovas apcietināto drošības labad. Pirmās divīzijas vienībām ir vāji kadri, tāpēc tās nav uzskatāmas par reālu spēku. Korpuss noteikti turas pie tā, ka nav jāiejaucas Krievijas iekšējās lietās.

3.    Oršas-Mogiļovas-Ztobinas līnijā koncentrēt visas Čehoslovaku korpusa, Korņilova pulka vienības, it kā pārvešanai uz Petrogradu un Maskavu, un pāris kazaku divīzijas no tām, kas visstiprākās.

Atzīme. Kazaki ieņēmuši negrozāmu pozīciju -— nekarot ar boļševikiem.

4.    Tai pašā rajonā koncentrēt visas angļu un beļģu bruņumašīnas, norīkojot to apkalpei tikai virsniekus.

5.    Savākt Mogiļovā un vienai no Mogiļovai tuvākajiem punktiem drošā apsardzībā krietnu krājumu šauteņu, patronu, ložmetēju, automātisko šauteņu un rokas granātu, lai būtu ko izdalīt virsniekiem un volontieriem, kas, bez šaubāmi, saradisies šai rajonā.

Atzīme. Tas var radīt ekscesus.

6.    Nodibināt ciešus sakarus un noteikti vienoties ar Donas, Terekas un Kubaņas karaspēku atamaniem uņ ar poļu un čehoslovaku komitejām. Kazaki noteikti piekrituši tam, ka valstī jāatjauno kārtība, bet poļiem un čehiem kārtības atjaunošana Krievijā ir viņu pašu eksistences jautājums.

*

Katru dienu nāca arvien satraucošākas ziņas. Bihovā pieauga uztraukums. Starp Mogiļovu un Bihovu braukāja automobiji ar Korņilova labvēļiem, kas pieprasīja, lai Duhoņins atbrīvo ieslodzītos. Kazaku padome izteica pat apslēptus draudus.

Tuvojošos notikumu smaguma nospiestais Duhoņins svārstījās. 18. novembrī viņš deva rīkojumu aizvest apcietinātos uz Donu, bet tūliņ to atcēla.

Otrā rītā pie cietumā pārvērstās Bihovas ģimnāzijas parādes durvīm pieripoja ar biezu dubļu kārtu nošķiests automobilis. Šoferis verdziskā padevībā atvēra durtiņas, un no automobiļa izkāpa pavecīgs, stalts virsnieks. Sardzes virsniekam tas uzrādīja ģenerālštāba pulkveža Kusonska dokumentus.

— Esmu no galvenās mītnes. Man jānodod personisks rīkojums apcietinātajam ģenerālim Korņilovam. Kur var sastapt komandantu?

Komandants — Tekinas pulka apakšpulkvedis Erharts — tūliņ aizveda atbraucēju pie Korņilova. Kusonskis stādījās priekšā un ar uzsvaru, tikko jaušami afektēdams, paziņoja:

— Pēc četrām stundām galvenā mītne atdos Mogiļovu bez kaujas. Ģenerālis Duhoņins lika jums pateikt, ka visiem ieslodzītajiem tūliņ jāatstāj Bihova.

Iztaujājis Kusonski par stāvokli Mogiļovā, Korņilovs ataicināja apakšpulkvedi Erhartu. Smagi atspiedies ar kreisās rokas pirkstiem pret galda malu, viņš teica:

— Nekavējoties atbrīvojiet ģenerāļus. Tekiniešiem jāsagatavojas doties ceļā divpadsmitos naktī. Es iešu pulkam līdz.

Pulka kalvē visu dienu elsdamas krāca plēšas, kvēlojošā gaismā zaigoja sakarsētās ogles, klaudzēja veseri, pie slitām nikni zviedza zirgi. Tekinieši apkala visus zirgus, lāpīja zirglietas, tīrīja šautenes, gatavojās.

Dienu ģenerāļi pa vienam atstāja ieslodzījuma vietu. Bet dziļā pusnaktī, kad mazā provinces pilsētele, ugunis apdzēsusi, gulēja ciešā miegā, no Bihovas ģimnāzijas pagalma pa trim rindā sāka doties ārā jātnieki. Viņu melnie silueti reljefi, kā izcirsti ņirbēja uz tēraudkrāsas debesu fona. Jātnieki devās uz priekšu kā izspūruši, melni putni, samaukuši augstās papahas uz pieres, salīgi sagumuši seglos, vīstīja spīdīgās, melnīgsnējās sejas bašlikos. Pulka kolonnas vidū līdzās pulka komandierim pulkvedim Kīgelhenam augstā, kalsnā zirgā sakumpis ļodzījās Korņilovs. Viņš rauca pieri dzestrajā vējā, kas klaiņoja pa Bihovas ieliņām, miedza šaurās acu spraugas, vērdamies saltajās, zvaigžņotajās debesīs.

Maiga tikko apkaustīto zirgu pakavu klaudzoņa dipēja pa ielām un noklusa nomalē.

XXI

Pulks atkāpās jau otro dienu. Gausi, pretodamies, tomēr atkāpās. Pa augstajiem, grantētajiem ceļiem vilkās krievu un rumāņu armijas vezumrindas. Apvienotās austriešu un vāciešu vienības ietvēra tos, kas atkāpās, dziļā flanga apgaitā, cenzdamās sakļaut apli..

Uz vakarpusi kļuva zināms, ka 12. pulku un rumāņu brigādi, kas atradās tam līdzās, draud ielenkt. Ap saules rietu pretinieks izsita rumāņus no Hovinesku sādžas un jau tuvojās augstienēm «480», kas piekļaujas Golškas pārejai.

Naktī 12. pulks, kas bija pastiprināts ar kalniešu jātnieku diviziona bateriju, saņēma pavēli ieņemt pozīcijas Golškas ielejas lejgalā. Pulks nostādīja apsardzību un gatavojās kaujai.

Sai naktī Miška Koševojs un viņa ciemata kazaks, pavieglais Aleksejs Bešņaks, atradās slēpņos. Viņi bija novietojušies graviņā pie pamestas, sagruvušas akas, elpoja salto gaisu. Pa mākoņainajām, pūkainajām debesīm pa

retam slīdēja aizkavējies meža zosu bars, modriem kliedzieniem iezīmēdams savu virzienu. Koševojs, īgni atskārzdams, ka nevar pīpēt, klusu murmināja:

t Savāda ir dzīve, Alekseji… Cilvēki staigā taustīdamies kā akli, tiekas un šķiras, brīžam mīda cits citu kājām … Kad dabū padzīvot, rau, tā, nāvei tuvu, tad taisni jābrīnās, par ko visa šī jezga. Manuprāt, visā pasaulē nav nekā šausmīgāka par cilvēka iekšieni, to ne ar ko nevar līdz galam apgaismot… Re, tagad pat — guļu tev līdzās, bet nezinu, ko tu domā, un mūžam nedabūšu zināt, kāda dzīve tev aiz muguras, — es nezinu, un tu par mani nezini.., Var būt, ka gribu tevi tūliņ nogalēt, bet tu, re, dod man sausiņu, nekā nenojēdz… Cilvēki maz ko zina par sevi. Vasaru biju hospitālī. Līdzās gulēja kareivis, dzimis maskavietis. Viņš arvien brīnījās, prašņāja, kā dzīvo kazaki, ko un kā. Viņi domā — kazakiem tikai pātaga, domā — kazaks ir zvērisks un sirds vietā tam stikla pudele, bet mēs taču esam tādi paši cilvēki: tāpat mīļojam sievas, tāpat lakstojamies ar meičām, savās bēdās raudam, par cita priekiem nelīksmojam… Kā tu, Aļoška? Es, brālīt, esmu kļuvis dzīves kārs — kad iedomājos, cik daudz skaistu sievišķu pasaulē, sirds sažņaudzas. Ienāk prātā, ka man savā mūžā negadīsies visas viņas apmīļot, — no žēlabām gribas kliegti Tik mīksts esrnu kļuvis uz sievišķiem, ka gribētos katru līdz sāpēm skaut… Grābtu, lai kāda pagadās, ja tikai skaista .,, Un tad arī lielā gudrībā iekārtojuši dzīvi: uzspiež tev vienu līdz nāves brīdim — ķēpājies ar viņu… vai tad neapniks? Un vēl sadomājuši karot un tā …

— Maz tev slānījuši pa muguru, velna ērzelis tāds! — bez piktuma lādējās Bešņaks.

Koševojs apgriezās uz muguras, klusēja, ilgi skatījās augstajā tukšumā -un, sapņaini vīpsnādams, trauksmi, liegi glāstīja ar rokām atdzisušo, lepni vienaldzīgo zemi.

513

Stundu pirms maiņas viņiem uzbruka vācieši. Bešņaks paguva izšaut, tad tūliņ saguma, zobus griezdams, nāves priekšā salīkdams: vācieša durklis bija saplosījis viņam iekšas, pāršķēlis pūsli un stīvi notrīsējis, atdurdamies pret mugurkaulu. Koševoju notrieca zemē ar laidi. Ap pusversti viņu nesa uz pleciem drukns landšturmists. Miška atžilba, juta, ka kaklā sastrēdz asinis, atvilka elpu un, saņēmis spēkus, bez lielām pūlēm tika zemē no vācieša pleciem. Viņam raidīja pakaļ zalvi, bet nakts un krūmi paglāba — viņš izbēga.

17-501

Kad atkāpšanās bija galā un krievu un rumāņu dajas tikušas ārā no maisa, 12. pulku noņēma no pozīcijām un nosūtīja aizmugurē dažas verstis uz kreiso pusi no sava rajona. Pulkam deva pavēli: uzņemties aizsardzību, nolikt uz ceļiem patruļas, sekot, lai neklīst uz aizmuguri dezertieri, aizturēt tos, pat lietojot ieročus, un ar konvoju sūtīt uz divīzijas štābu.

Miška Koševojs viens no pirmajiem iekļuva patruļā. Viņš un vēl trīs citi kazaki rītā agri izgāja no sādželes un saskaņā ar vahmistra norādījumu novietojās kukurūzas lauka gaļā netālu no ceļa. Ceļš, birztalu apliekdams, izgaisa kalnainā, tīrumu kvadrātiem svītrotā līdzenumā. Kazaki vēroja apkārtni pēc kārtas. Pēcpusdienā pamanīja ap desmit vīru lielu zaldātu baru, kas virzījās uz viņiem. Zaldāti nāca, acīm redzot, gribēdami apiet apkārt sādželei, ko varēja redzēt aiz pakalna. Tikuši pie birztalas, tie apstājās, aizpīpēja, kā redzams, apspriedās, tad sāka iet, spēji mainīdami virzienu, nogriezdamies taisnā leņķī uz kreiso pusi.

—    Vai dot šiem druksti? — jautāja citiem Koševojs, pieceldamies no kukurūzas ceriem.

—    Šauj gaisā.

—    Ei, jūs! Apstājieties!

Zaldāti, kas atradās no kazakiem dažu desmit asu atstatumā, saucienu izdzirduši, apstājās un pēc brītiņa sāka atkal un it kā negribot iet uz priekšu.

—     Stā-ā-āt! —uzsauca viens no kazakiem, reizi pa reizei šaudams gaisā.

Uz priekšu izstieptas šautenes rokā turēdami, kazaki panāca gausi ejošos zaldātus.

—+ Kāda velna pēc nestāvat? Kuras daļas? Uz kurieni ejat? Dokumentus! —* klāt pieskrējis, uzbrēca apakšvirsnieks Količevs, sardzes priekšnieks.

Zaldāti apstājās, Trīs nesteigdamies noņēma šautenes.

Pakaļējais noliecās, piesiedams atirušo zābaka zoli ar telefona stieples gabalu. Viņi visi bija neticami skrandaini, netīri. Šineļu stērbelēs sarojās brūni akļu akoti, — redzams, šonakt vāļājušies mežā, ataugās. Diviem bija vasaras cepures, citiem pelēki netīras aitvilnas. papahas ar atraisītiem atlokiem un nesasietu saišu galiem. Priekšējais, — kā redzams, barvedis, — gara auguma vīrs, vecīgi sakumpis, noļukušos vaigu maisiņus trīcinādams, iekliedzās piktā deguna balsī:

—    Ko vajag? Vai mēs jūs aiztiekam? Ko ķeraties mums klāt?

Dokumentus! — viņu partrauca apakšvirsnieks, pieņemdams bafgu izskatu.

Zilacains zaldāts, sarkans kā tikko apdedzināts ķieģelis, izrāvā aiz jostas aizbāztu granātu, kas bija kā_ pudele, — pašūpoja to apakšvirsniekam deguna priekšā, uz biedriem skatīdamies, un sāka ātri bērt Jaroslavas manierē:

—    Te tev, puis, dokuments! Se! Tas tev mandāts visam gadam! Safgi savu dzīvību, jo, kad atvēzēšos, tu ne akniņu, ne liesiņu nesalasīsi. Vai saprati? Saprati, ko? Saprati? …

—    Neblēņojies! — grūzdams viņam krūtīs, sadrūma apakšvirsnieks. — Neblēņojies un nebiedē mūs, mēs jau tā diezgan biedēti, Bet, ja esat dezertieri, tad apkārt un uz štābu! Tur tādus brāļus ņem uz grauda.

Zaldāti saskatījušies noņēma šautenes. Viens no viņiem, tumšām ūsām un izdēdējis, kā redzams, raktuvju strādnieks, čukstēja, vērsdams negantas acis no Koševoja uz citiem kazakiem:

—    Ka ņemsim jūs uz durkļiem!… Un nu — projām! Ejiet! Nudie, tūliņ speršu kādam lodi!.,.

Zilacainais zaldāts vicināja pāri galvai granātu; garais, sakumpušais, kas bija gājis citiem pa priekšu, ieskrīpāja ar norūsējušu durkļa galu apakšvirsnieka šineļa drēbi; raktuvju strādniekam līdzīgais neķītri lamājās un atvēzējās ar laidi pret Mišku Koševoju, bet šim pirksts drebēja uz mēlītes un lēkāja šautene, kas bija ar elkoni piespiesta pie sāniem; viens no kazakiem, saņēmis aiz šineļa atlokiem pamaza auguma zaldātiņu, vilkšņāja to, roku izstiepis, un bažīgi atskatījās uz citiem, baidīdamies, ka tam neuzbrūk no mugurpuses.

Čaukstēja kukurūzas stiebru nokaltušās lapas. Aiz pakalnainā līdzenumā žilģmēja kalnu radzes. Pie sādželes pa ganībām klīda sarkanas govis. Aiz birztalas vējš virpuļoja saltus putekļus. Miegaina un miermīlīga bija nespodrā oktobra diena; Švētlaimīgū mieru un klusumu viesa saules neizšķērdīgi apstarotā ainava. Bet netālu no ceļa nejēdzīgā niknumā mīdījās cilvēki, taisījās ar savām asinīm slacīt lietiem pārsātināto, trekno zemi.

17+

515

Jezga mazliet rimās, un zaldāti un kazaki, diezgan izplosījušies, sāka sarunāties mierīgāk.

—    Tikai trīs dienas kopš atstājām pozīcijas! Neesam blandījušies pa aizmuguri! Bet jūs bēgat, kauns! Pametat biedrus! Kas tad saturēs fronti? Ek, esat gan vīri!… Man pašam līdzās nodūra biedru — bijām abi slēpņos, bet tu saki, ka mēs neesot karu oduši. Paod tu to tā, kā mēs esam oduši! — Koševojs pikti runāja.

—    Ko te vēl vilcināties! — viens no kazakiem viņu pārtrauca. — Iesim uz štābu — un vairāk nekā!

—    Dodiet ceļu, kazaki! Citādi, dievs sodi, šausim! — gribēja pārliecināt zaldāts, kas izskatījās pēc raktuvju strādnieka.

Apakšvirsnieks izmisīgi plātīja rokas:

—    Mēs, brālīt, nevaram tā darīt! Ja mūs nobeigsiet, jums tomēr neizdosies tikt projām: re, tur sādžā mitinās mūsu sotņa …

Garais, kumpais zaldāts gan draudēja, gan centās pierunāt, gan sāka pazemīgi lūgties. Beidzot ar skubu izvilka no netīrās kulītes salmiem aptītu pudeli un, glaimīgi pamirkšķinādams Koševojam, čukstēja:

—    Mēs jums, kazaciņi, iegrūdīsim arī naudiņu un, re… vācu sīvais … vēl kaut ko sagrābāsim … Atlaidiet, dieva dēļ!… Mājā bērniņi, pats saproti… Izvārguši visi, moku sagrauzti… Un cik ilgi tad vēl? … Ak dievs!… Vai tiešām nelaidīsiet? — Viņš steigšus izvilka no zābaku stulma tabakmaku, izkratīja no tā divas saburzītas kerenkas, sāka tās uzmācīgi bāzt Koševojam rokā. — Ņem, ņem! Tpi, tu, ak dievs!… Nebīsties… mēs pārķulsimies arī tā!… Nauda — tā nav nekas… var arī bez tās… Ņem! Vēl sagrābāsim …

Kauna apsvilināts, Koševojs atgāja no viņa, slēpdams rokas aiz muguras, galvu kratīdams. Asinis ar sparu saplūda viņam sejā, izspieda acīs asaras: «Bešņaka dēļ esmu kļuvis nikns … Kam tad es tā … pats esmu pret karu, bet aizturu cilvēkus, — kādas gan man tiesības?… Ak dievs, kā es te ārdījos! Kas es par smerdeli!»

Viņš piegāja klāt apakšvirsniekam, paveda to sāņus un, acīs neskatīdamies, teica:

—    Nu, atlaidīsim viņus! Kā tu domā, Količev? Laidīsim, nudien!…

Apakšvirsnieks, arī likdams skatienam klīst sāņus, it kā šai brīdī darītu kādu kauna darbu, atbildēja:

—    Lai iet… Ko, velnu, ar viņiem iesākt? Mēs paši drīz būsim tādā pašā distancē,,. Kas tur ko slēpti

Un, pagriezies pret zaldātiem, sašutis kliedza:

Nelieši! Ar jums runā kā ar labiem cilvēkiem, gluži pieklājīgi, bet jūs mums naudu? Vai mums pašiem tās mazums, ko? — un pietvīka sarkans. — Makus kabatā ieķ$ā, citādi stiepšu uz štābu!…

Kazaki pagāja sāņus. Skatīdamies uz tālajām, tukšajām sādžiņas ieliņām, Koševojs sauca pakaļ aizejošajiem zaldātiem:

— Ei, muļķadesas! Kurp dzenaties pa klaju lauku? Re, mežiņš, palieciet tur pa dienu, bet nakti tālāk! Citādi uzskriesiet virsū otram postenim — saņems ciet!

Zaldāti pavērās uz visām pusēm, neziņā pamīņājās un tad cits pēc cita kā vilki netīrā, pelēkā virknē aizvilkās uz apšu ataugām izraibināto ieplaku.

*

Novembra pirmajās dienās kazakiem sāka pienākt pretrunīgas ziņas par apvērsumu Petrogradā. Štāba raitniekl, kas palaikam zina vairāk par citiem, apgalvoja, ka Pagaidu valdība aizbēgusi uz Ameriku, bet matroži saķēruši Kerenski, nocirpuši gluži pliku, nozieduši ar darvu un kā ielasmeitu divas dienas vadājuši pa Petrogradas ielām.

Vēlāk, kad pienāca oficiālais paziņojums, ka Pagaidu valdība gāzta un vara pārgājusi strādnieku un zemnieku rokās, kazaki piesardzīgi noklusa. Daudzi priecājās, gaidīdami kara beigas, bet bailes iedvesa tumšo baumu atskaņas, ka 3. jātnieku korpuss līdz ar Kerenski un ģenerāli Krasnovu ejot uz Petrogradu un ka no dienvidiem mācoties virsū Kaļedins, kam laikus izdevies savākt pie Donas kazaku pulkus.

Fronte ira. Ja oktobrī zaldāti gāja projām atsevišķos neorganizētos pūlīšos, tad novembra beigās pozīcijas atstāja veselas rotas, bataljoni, pulki; daži devās projām tukšā, bet lielākā daļa pievāca pulka mantu, uzlauza noliktavas, šāva virsniekus, pa ceļam laupīja un kā atbrīvota, nevaldāma palu straume brāzās uz dzimteni.

Sais apstākļos nebija vairs nozīmes 12. pulka uzdevumam aizturēt dezertierus, un pulks, pēc tam, kad atkal no jauna bija aizdzīts pozīcijās, veltīgi pūloties aizbāzt tos caurumus un plaisas, kas radās, kājniekiem pametot savus rajonus, decembrī atstāja pozīcijas, pārgājiena kārtībā aizgāja līdz tuvākajai stacijai un, iekravājis visu pulka īpašumu — ložmetējus, patronu rezerves, zirgus, devās uz cīņās kūsājošās Krievijas iekšieni…

Cauri Ukrainai 12. puika ešeloni virzījās uz Donu. Netālu no Znamenkas sarkanarmieši mēģināja pulku atbruņot. Sarunas ilga pusstundu. Koševojs un pieci citi kazaki, sotņu revolucionāro komiteju priekšsēdētāji, lūdza, lai kazakus laiž tālāk ar visiem ieročiem.

—    Kam jums ieroči? — gribēja izdibināt stacijas deputātu padomes locekļi.

—    Kaut savus buržujus un ģenerāļusl Nolauzt asti Kaļedinam! — visu vietā atbildēja Koševojs.

—    Ieroči pieder mums, kazaku karaspēkam, mēs tos neatdosim! — kazaki uztraucās.

Ešelonus laida tālāk, Kremenčugā atkal mēģināja atbruņot. Bija ar mieru laist cauri tikai pēc tam, kad kazaku ložmetējnieki bija uzstādījuši atvērtajās vagonu durvīs ložmetējus, vērsdami tos pret staciju, un kad viena sotņa bija sagulusi ķēdē aiz sliežu ceļa. Pie Jekaterinoslavas nelīdzēja pat apšaude ar sarkangvardes nodaļu,— pulku tomēr pa daļai atbruņoja; atņēma ložmetējus, vairāk nekā simt kastu ar patronām, lauku telefona aparātus un vairākus stiepļu rituļus. Priekšlikumu apcietināt virsniekus kazaki noraidīja. Visā ceļā zaudēja tikai vienu virsnieku — pulka adjutantu Cirkovski, kuram nāves sodu piesprieda paši kazaki; spriedumu izpildīja Cekulainais un kāds sarkangvards, matrozis.

17. decembra pievakarē Siņeļņikovas stacijā kazaki izvilka adjutantu no vagona.

—    Vai šis ir tas, kas nodeva kazakus? — jautri vaicāja bakurētains Melnās jūras matrozis, kas bija bruņojies ar mauzeri un japāņu Šauteni.

—    Tu domā, — mēs esam pārskatījušies? Nē, mēs nekļūdāmies, izvilkām īsto! — aizelsdamies teica Cekulainais.

Adjutants, jauns apakšjesauls, tramīgi vērās visapkārt, glauda ar sviedraino delnu matus un nejuta ne sala, kas dzēla seju, ne sāpju no sitiena ar laidi. Cekulainais un matrozis paveda viņu nost no vagona.

—    Paskat, tādu velnu dēļ buntojas cilvēki un verd revolūcija … U-u-u, manu mīlulīt, nedrebi, citādi sabirzīsi smiltīs! — nočukstēja Cekulainais un, noņēmis cepuri, pārmeta krustu. — Turies, apakšjesaula kungs!

—        Vai esi sagatavojies? — Cekulainajam jautāja matrozis, rotaļādamies ar mauzeri un blēdīgā smīnā atņirgdams baltos zobus.

— Ga-tavsl

Cekulainais vēlreiz pārmeta krustu, pagreizi pavērās, kā matrozis* paspēris kāju uz priekšu, ceļ uz augšu mauzeri un tēmēdams piemiedz acis — un, nežēlīgi smīnēdams, izšāva pirmais.

Pie Čaplinas pulks nejauši iekļuva kaujā, kas norisa starp anarhistiem un ukraiņiem, zaudēja trīs kritušus kazakus un tikko varēja tikt tālāk, ar lielām pūlēm atbrīvodams ceļu, ko bija aizņēmuši nez kādas strēlnieku divīzijas ešeloni,

Pēc trim dienām priekšējais pulka ešelons jau izkravājās Millērovas stacijā.

Citi bija aizķērušies Luganskā.

Pulks, kurā bija vairs tikai puse kazaku (citi bija aizjājuši mājā jau no stacijas), ienāca Karginas ciematā. Otrā dienā vairāksolīšanā pārdeva trofejas: no frontes atvestos, austriešiem atņemtos zirgus, dalīja pulka naudas summas, apģērbus.

Koševojs un citi Tatāru ciemata kazaki devās uz māju vakarā. Viņi uzjāja kalna. Leja pie balsnējā, ledainā Čiras loka izpletās Karginas ciemats, viskrāšņākais Donas augšgalā. No tvaika dzirnavu dūmeņa mutulīšiem cēlās augšup dūmi; laukumā melnēja ļaužu bari; zvanīja vakara dievkalpojumam. Aiz Karginas paugura rēgojās tikko saredzamās Kļimovas ciemata vītolu galotnes, viņpus tām, aiz sniegotā apvāršņa vērmeļkrāsas zilgmes, pāri pusdebesīm dzirkstīja un mirdzēja purpurā dūmakains riets.

Astoņpadsmit jātnieku pajāja garām kapu uzkalnam, kas balstīja trīs apsarmotas mežābelītes, un naigos rikšos, seglu maisiņiem čīkstot, virzījās uz ziemeļaustrumiem. Aiz pakalnu verdzes zaglīgi slēpās salta nakts. Kazaki, vīstīdamies bašlikos, brīžam pārgāja auļos. Asi, sāpīgi skaudri klabēja pakavi. Uz dienvidiem plūda zirgu kāju gludinātais ceļš; malās, aiz zāles stiebriem ķerdamas, turējās ledaina, nesenā atkušņa pieblietēta sniega josliņa, vizēja mēnesnīca un laistījās kā balta, plūstoša uguns.

Kazaki klusēdami skubināja zirgus. Ceļš slīga uz dienvidiem. Austrumos, Duboveņkas gravā, dejoja mežs. Gar zirgu kājām vīdēja dzīparotas zaķu pēdu cilpas. Pāri stepei kā kaldināta, izrotāta kazaku josta debesis grezni apjoza Piena Ceļš.

Piektā daļa

I

T

ūkstoš deviņi simti septiņpadsmitā gada vēlā rudenī no frontes sāka atgriezties kazaki. Pārradās novecojies Hristoņa un vēl trīs kazaki, kas bija kalpojuši līdz ar viņu 52. pulkā. Atgriezās kā pilnīgi atvaļināti vel arvien pliksejainais Anikuška, lielgabalnieki Ivans tomiļins un Jakovs Pakavs, pēc tiem — Martins Samilis, Ivans Aleksejevičs, Zahars Koroļovs, neganti garais Borščovs; decembrī negaidot ieradās Mitja Koršunovs, pēc nedēļas — vesela partija kazaku, kas bija 12. pulkā; Miška Koševojs, Prohors Zikovs, vecā Kašuļina, dēls Andrejs Kašuļins, Jepifans Maksajevs, Jegors Siņiļins.

Skaistā, losā, austriešu virsniekam atņemtā zirgā tieši no Voroņežas atjāja kalmikam līdzīgais Fedots Bodovskovs, kas bija atšķīries no sava pulka, un ilgi nebeidza stāstīt, kā sprucis cauri revolūcijas satracinātajām sādžām Voroņežas guberņā un aizšmaucis sarkangvardu vienībām no degungala, paļaudamies uz sava zirga žiglumu.

Tūliņ pēc viņa ieradās jau Kamenskā no boļševizētā 27. pulka izbēgušie Merkulovs, Petro Meļehovs un Nikolajs Koševojs. Tie tad arī atnesa ciematā ziņu, ka Grigorijs Meļehovs, kas pēdējā laikā kalpojis 2. rezerves pulkā, ^nosliecies uz boļševiku pusi un palicis Kamenskā. Tam pašam 27. pulkam piesities senāk bezbēdīgais zirgu zaglis Maksimka Grjaznovs, kuru uz boļševiku pusi vilinājuši jaunie juku laiku notikumi un iespēja vaļīgi izdzīvoties. Stāstīja par Maksimku, ka tas ieguvis neredzēti ķēmīgu un tikpat neredzēti strauju zirgu; stāstīja, ka Maksimkas zirgam Visai mugurai velkoties pāri dabiska sudrabotu spalvu siksna, pats zirgs neesot augsts, bet garš, un spalva tam tikpat sarkana kā vērsim. Par Grigoriju stāstīja maz, — negribēja stāstīt, zinādami, ka viņa un ciematnieku ceļi šķīrušies un, vai tie atkal saies kopā, — nav paredzams.

Tais mājās, kurās kazaki atgriezās par saimniekiem vai par gaidītiem viesiem, ieplūda līksme. Sī līksme jo asāk, nežēlīgāk kontrastēja ar klusajām, nemitīgajām sērām, ko cieta tie, kas uz mūžu zaudējuši piederīgos un tuviniekus. Daudzus kazakus vairs nesagaidīja, — tie palikuši Galīcijas, Bukovinas, Austrumprūsijas, Karpatu novadu, Rumānijas kalnos, krituši un satrūdējuši, lielgabalu sēru mūzikai skanot, un tagad augstās brāļu kapu kopas apaugušas nezālēm, lietus pieblietētas, irdena sniega aizputinātas. Un, lai cik reižu kazacietes kailām galvām skrien ārā uz ceļa un, plaukstas virs acīm pacēlušas, skatās, — viņām nesagaidīt savai sirdij mīļos! Lai cik asaru plūst no uztūkušajām un spodrumu zaudējušajām acīm, — tās neaizskalos sēras! Var diezgan vaimanāt gadadienās un atcerēs, — austrumvējš šos kliedzienus neaiznesīs uz Galīciju un Austrumprūsiju pie saplakušajām brāļu kapu kopiņām!.,.

Kapi aizaug ar zāli, — sāpes aizaug ar laiku. Vējš notrausis aizgājēju pēdas, — laiks notrausīs ari asiņojošās sāpes un atmiņas tiem, kas nav sagaidījuši un nesagaidīs savus piederīgos, jo cilvēka mūžs ir īss, un mums visiem lemts nomīdīt ne visai daudz zāles …

Dauzīja galvu uz cietās zemes Prohora Samiļa sieva, grauza ar zobiem māla klonu, noskatījusies, kā nelaiķa vīra brālis Martins Samilis, mājā pārnācis, apmīļo savu grūto laulāto draudzeni, auklē bērnus un izdala tiem dāvanas. Sieva mētājās un raustījās pa zemi, bet viņai līdzās kā aitu bars drūzmējās bērniņi, kauca, bailēs izvalbītām acīm noraudzīdamies mātē.

Plēs, mīļā, sava pēdējā krekla apkakli! Plēs sev skumjās, smagās dzīves izplūkātos matus, kod lūpas, kas jau sakodītas asinīs, lauzi darbā sačervelējušās rokas un svaidies pa zemi pie tukšās mājas sliekšņa! Tavai mājai nav saimnieka, tev nav vīra, taviem bērniņiem — tēva, un atskārsti, ka neviens neglāstīs ne tevi, ne tavus bāreņus, neviens tevi neaizsargās no pārmērīga darba un nabadzības, neviens nepieglaudīs tavu galvu nakti sev pie krūts, kad tu, noguruma nomākta, iekritīsi gultā, un neviens tev neteiks, kā viņš senāk mēdza teikt: «Nebēdā, Aņiska! Gan iztiksim!» Tu vairs netiksi pie vīra, tāpēc ka darbs, trūkums, bērni tev laupījuši spirgtumu un skaistumu; nebūs tēva taviem pusplikajiem, nosmurgušajiem bērniem;

pati arsi, ecēsi, pārmērīgā piepūlē elsdama, pati rausīsi no pļaujmašīnas, metīsi vezumā, celdama dakšās smagos kviešu vālus, un sajutīsi, ka kaut kas trūkst pušu vēdera lejgalā, un pēc tam valstīsies, lupatām apsegusies, un noasiņosi.

Veco Alekseja Bešņaka veļiņu pārcilādama, raudāja māte, lēja rūgtas, sīkstas asaras, ostīja, bet tikai pēdējā kreklā, ko bija atvedis Miška Koševojs, vēl krokās slēpās dēla sviedru smaka, un, tam ar seju piekļāvusies, saduga vecenīte, žēli murminādama, izrakstīja zīmogoto, netīro kokvilnas kreklu ar asarām.

Bez tēva bija palikušas Manickova, Afoņkas Ozerova, Jevlantija Kaļiņina, Ļihovidova, Jermakova un citu kazaku ģimenes.

Tikai Stepanu Astahovu neviens neapraudāja, — nebija kam sērot. Viņa aiznaglotā māja bija tukša, pussagruvusi un drūma pat vasaras laikā. Aksiņja dzīvoja Jagodnajā, ciematā joprojām maz ko dzirdēja par viņu, un viņa pati ciematā nerādījās, — tātad viņu turp nekas nevilka.

Donas apgabala augšējo staņicu kazaki nāca mājā novadnieku pulciņos. Vešenskas staņicas ciematos decembrī pārradās gandrīz visi frontes vīri.

Tatāru ciematam cauri dienu un nakti vilkās desmit līdz četrdesmit cilvēku lieli jātnieku bari, virzīdamies uz Donas kreiso pusi,

—    No kurienes, karavīri? — jautāja pretī izgājušie veči.

—    No Melnupītes,

—    No Zimovas.

—    No Dubrovkas,

—    No Rešetovas,

—    Dudarevieši.

—    Gorohovieši,

—    Aļimovieši, — skanēja atbildes.

—    Izkarojāties gan, ko? — ņirdzīgi pētīja veči.

Daži frontes vīri, apzinīgie un mierīgie, smīnēja:

—    Pietiek, tēvi! Diezgan karots,

—    Esam izcietuši visu ko, stūrējam uz māju.

Bet nebēdīgākie, piktākie neķītri lādējās, ieteica:

Ej vien tu, vecīt, patirini ļipu!

—    Ko prašņā? Kas tev vajadzīgs?

—    Jūsējo te daudz, čukstaiņu!

Ziemas beigās ap Novočerkasku jau brieda pilsoņu kara dīgļi, bet Donas augšgala ciematos un staņicās vēl bija kapa klusums. Tikai istabās, dažreiz izlauzdamās uz āru,

norisa slepena ciņa ģimenes locekļu starpā: veči nebija vienis prātis ar frontes vīriem.

Par karu, kas iededzies ap Donas karaspēka apgabala galvaspilsētu, visi zināja tikai no nostāstiem; nespēdami iegūt skaidrību jaunajās politiskajās strāvās, gaidīja notikumus, ausījās.

Līdz janvārim dzīvoja klusi arī Tatāru ciematā. No frontes pārnākušie kazaki atpūtās pie sievām, uzbarojās, nenojauta, ka pie istabas sliekšņa gaida vēl rūgtāks posts un vēl lielākas grūtības, nekā gadījies pārciest bijušajā karā.

II

Grigoriju Meļehovu 1917. gada janvārī kaujas nopelnu dēļ paaugstināja par horunžiju, iecēla par vada virsnieku 2. rezerves pulkā.

Septembrī, pārcietis plaušu karsoni, viņš dabūja atvaļinājumu; nodzīvoja pusotra mēneša mājā, atlaba pēc slimības, bija apgabala ārstu komisijā, un viņu atkal aizsūtīja uz pulku. Pēc Oktobra apvērsuma viņu iecēla sotņas komandiera amatā. Uz šo laiku arī jāattiecina tas lūzums viņa noskaņojumā, kas radās pa daļai visapkārt brāzmojošo notikumu dēļ, pa daļai arī iepazīstoties ar vienu no pulka virsniekiem — ..sotņiku Jefimu Izvarinu.

Ar Izvarinu Grigorijs iepazinās jau pirmajā dienā, tikko atbraucis no atvaļinājuma, pēc tam vienmēr satikās ar viņu gan pulkā, gan ārpus pulka un, pašam nemanot, nokļuva viņa ietekmē.

Jefims Izvarins bija turīga Gundorovas staņicas kazaka dēls, ieguvis izglītību Novočerkaskas junkuru skolā, pēc tam, to nobeidzis, aizsūtīts uz fronti 10. Donas kazaku pulkā, kur nokalpojis apmēram gadu, dabūjis, kā pats mēdza teikt, «virsnieka Juri uz krūts un četrpadsmit rokas granātas skrambu visās pieklājīgās un nepieklājīgās vietās» un nokļuvis 2. rezerves pulkā nobeigt savu neilgo militāro karjeru.

Būdams ārkārtīgi spējīgs, neapšaubāmi apdāvināts, izglītībā daudz pārāks par to normu, kurai parasti netika pāri kazaku virsnieki, Izvarins kaismīgi iestājās par kazaku autonomiju. Februāra revolūcija viņu uzpurināja, deva viņam iespēju izplest spārnus, un viņš, iesaistījies patstāvības novirziena kazaku pulciņos, sāka saprātīgi aģitēt par pilnīgu Donas karaspēka apgabala autonomiju, par to, ka jāieved tāda pārvaldes kārtība, kāda Donas zemē pastāvējusi jau tad, kad kazaki vēl nebija nokļuvuši patvaldības verdzībā. Viņš labi zināja vēsturi, viņam bija dedzīga galva, skaidrs un ass prāts; viņš aizrautīgi jauki tēloja brīvo dzīvi nākotnē pie dzimtās Donas, — kad valdīs varenā Sapulce, kad apgabala robežās nebūs neviena krievaiņa un kazaki, turēdami sargus pie savas valsts robežām, nepazemodamies, kā līdzīgs ar līdzīgu vedīs sarunas ir ar Ukrainu, ir ar Lielkrieviju un ar abām uzturēs tirdzniecību un maiņu. Izvarins sagrozīja galvu lētticīgajiem kazakiem un mazizglītotiem virsniekiem. Viņa ietekmei pakļāvās arī Grigorijs. Sākumā viņu starpā norisa dedzīgas ķildas, bet pusanalfabētiskais Grigorijs bija vāji bruņots salīdzinājumā ar pretinieku, un Izvarins viņu viegli pieveica vārdu kaujās. Viņi diskutēja palaikam kādā kazarmas kaktā, pie tam klausītāju līdzjūtība arvien sliecās uz Izvarina pusi. Viņš imponēja kazakiem ar saviem spriedumiem, tēlodams nākošās neatkarīgās dzīves ainas, viņš skāra tās slepenās cerības, ko loloja lielākā daļa turīgo lejgaliešu kazaku.

—    Kā tad mēs dzīvosim bez Krievijas, ja mums ir tikai kvieši un cita nekā nav? — Grigorijs vaicāja.

Izvarins pacietīgi skaidroja:

—    Es nedomāju viena paša Donas apgabala pastāvīgu un nošķirtu eksistenci^ Uz federācijas, tas ir, apvienības, pamatiem mēs dzīvosim kopā ar Kubaņu, Tereku un Kaukāza kalniešiem. Kaukāzā ir daudz minerālu, tur atradīsim visu.

—    Bet akmeņogles?

—    Mums tuvumā Doņecas baseins.

—    Bet tas taču pieder Krievijai!

—     Kam tas pieder un kā teritorijā atrodas — tas jautājums vēl nav izšķirts. Bet tai gadījumā, ja Doņecas baseinu piešķirs Krievijai, mēs zaudēsim visai maz. Mūsu federatīvā savienība nebāzēsies uz rūpniecību. Pēc rakstura mēs esam agrārs apgabals, un, ja tā, tad to mazumu ogļu, cik vajadzīgs mūsu nelielajai rūpniecībai, mēs iepirksim Krievijā. Un ne tikai ogles, arī daudz kas cits mums būs jāpērk no Krievijas: koki, metālrūpniecības ražojumi un vēl cits kas, bet par to mēs viņus apgādāsim ar augstvērtīgiem kviešiem, ar naftu.

—    Bet kāds labums atdalīties?

—    Tiešs labums. Pirmām kārtām atbrīvosimies no politiskās aizbildniecības, atjaunosim savu kārtību, kuru iznī(•zinājuši krievu cari, padzīsim visus ienācējus, cituriešus. Desmit gadu laikā, ievezdami mašīnas no ārzemēm, tā pacelsim savu saimniecību, ka būsim desmitkārt bagātāku Si zeme ir mūsu, mūsu senču asinīm slacināta, viņu kauliem barota, bet mēs, Krievijas iekaroti, esam četrsimt gadu aizstāvējuši Krievijas intereses, nedomādami par sevi. Mums ir izejas uz jūru. Mums būs jo stipra un kaujas spējīga armija, un ne tikai Ukraina, bet arī Krievija neuzdrošināsies aizskart mūsu neatkarību!

Izvarins, vidēja auguma, stalts, platiem pleciem, bija tipisks kazaks: cirtaini, iedzelteni negatavu auzu krāsas mati, melnīgsnēja seja, slīpa, balta piere, iedegums ķēris tikai vaigus un novilcis robežas svītru virs gaišajām uzacīm. Viņš runāja augstā, pakļāvīgā tenorā, bija pieradis runādams asi lauzt kreiso uzaci un kaut kā īpatnēji šķobīt nelielo, kumpo degunu; tāpēc likās, ka viņš allaž kaut ko osta. Enerģiskā gaita, pašpaļāvība stājā un vaļsirdīgajā brūno acu skatienā viņu atšķīra no citiem pulka virsniekiem. Kazaki izturējās pret viņu ar redzamu cieņu, Varbūt pat ar lielāku nekā pret pulka komandieri.

Izvarins ilgi runāja ar Grigoriju, un tas, sajuzdams, ka zem kājām atkal sāk grīļoties nesen iegūtais stiprais pamats, pārdzīvoja apmēram to pašu, ko bija reiz pārdzīvojis Maskavā, sadraudzēdamies Snegirjova acu klīnikā ar Garanžu.

Drīz pēc Oktobra apvērsuma viņam ar Izvarinu iznāca šāda saruna.

Pretrunu mocīts, Grigorijs uzmanīgi aptaujājās par

boļševikiem:

—    Nu saki, Jefim Ivanič, boļševiki, tavuprāt, kā tie — pareizi runā vai ne?

Uzacis leņķī saliecis, jocīgi degunu šķobīdams, Izvarins tarkšķēja:

—    Runā? Kha-kha… Tu, mīlīt, esi kā jaunpiedzimis bērns … Boļševikiem ir sava programma, savas perspektīvas un tieksmes. Boļševikiem taisnība no sava viedokļa un mums — no sava. Vai zini, kā sevi dēvē boļševiku partija? Nē? Nu kā tad tu nezini? Krievijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija. Vai saprati? Strādnie-ku! Tagad viņi mīlinās arī ar zemniekiem un kazakiem, bet galvenais viņiem ir strādnieku šķira. Tai viņi dod brīvību, zemniekiem — jaunu, varbūt vēl smagāku verdzību. Dzīvē nav tā, ka visiem varētu klāties vienādi. Ja virsroku ņems boļševiki, — strādniekiem būs labi, citiem grūti. Ja atjaunosies monarhija, — labi būs muižniekiem un tamlīdzīgiem, bet citiem — grūti. Mums neder ne vieni, ne otri. Mums nepieciešams kaut kas savs un vispirmā kārtā jātiek vaļā no visiem aizbildņiem, vai nu par tādu uzmestos Korņilovs, Kerenskis, vai Ļeņins. Iztiksim savā šaha galdiņā bez šiem bandiniekiem. Pasargi, dievs, mūs no draugiem, ar ienaidniekiem paši tiksim galā.

—    Bet kazaku lielākā daļa velk uz boļševiku pusi… tu zini?

—    Griša, draudziņ, iegaumē, lūk, ko, — tas ir galvenais: šimbrīžam kazakam un zemniekam pa ceļam cr boļševikiem. Vai zini, kāpēc?

—    Nu?

—    Tāpēc… — Izvarins raustīja degunu, savilkdams to apaļu, un smējās, — tāpēc, ka boļševiki stāv par mieru, par tūlītēju mieru, un kazakiem karš tagad jau līdz šai vietai!

Viņš skanīgi sita sev pa stingro, melnīgsnējo kaklu un, iztaisnodams brīnum augstu uztriekto uzaci, kliedza:

—    Tāpēc kazakiem ir boļševiku smaka un tie iet vienā solī ar boļševikiem. Be-et, tiklīdz beig-sies karš un boļševiki izstieps roku pēc kazaku īpašumiem, kazaku un boļševiku ceļi šķirsies! Tas ir pamatots un vēstures gaitā neatvairāms iznākums. Starp kazaku tagadējo dzīves veidu un sociālismu, kas ir boļševiku revolūcijas galamērķis, atrodas nepārkāpjams bezdibenis …

—Man jāsaka… — dobji ņurdēja Grigorijs, — ka nekā nesajēdzu .., Man grūti to izprast,.. Maldos kā putenī pa stepi…

—    Tā tu vaļā netiksi! Dzīve tevi piespiedīs izprast un ne tikai piespiedīs, bet ar varu aizraus uz vienu vai otru pusi.

Sī saruna norisa pēdējās oktobra dienās. Bet novembrī Grigorijs nejauši satikās ar citu kazaku, kuram liela loma Donas apgabala revolūcijas vēsturē, — Grigorijs satikās ar Fjodoru Podtjolkovu, un pēc neilgām svārstībām viņam atkal galvā guva pārsvaru senākā patiesība.

Todien pēc pusdienas birdināja sarmains lietus. Uz vakara pusi noskaidrojās, un Grigorijs nodomāja apciemot kaimiņu, 28. pulka apakšliorunžiju Drozdovu. Pēc ceturtdaļstundas viņš jau berza zābakus uz kājslauķa un klauvēja pie Drozdova dzīvokļa durvīm. Vārgiem g'umijkokiem un nolietotām mēbelēm pieblīvētajā istabā bez namatēva uz saliekamās virsnieka gultas ar muguru pret logu sēdoja kāds veselīgs, drukns kazaks ar gvardes baterijas vahmistra uzplečiem. Muguru saliecis, viņš bija plaši izpletis kājas melnās .vadmalas biksēs, uzlicis uz platajiem, apaļajiem ceļgaliem tādas pašas platas, sarkanspalvainas rokas. Formas blūze cieši piekļāvās viņa sāniem, krunkojas padusēs, gandrīz vai plīsa uz platās, izrieztās krūts. Durvīm iečīkstoties, viņš pagrieza īso, pilnasinīgo kaklu, vēsi apskatīja Grigoriju un noslēpa dzestro redzokļu gaismu šaurajās acu spraugās zem uztūkušajiem plakstiem.

—    Esiet pazīstami. Tas, Griša, tikpat kā mūsu kaimiņš, ustjhopjorietis Podtjolkovs. Grigorijs un Podtjolkovs klusēdami spieda viens otram roku.

Grigorijs sēzdamies uzsmaidīja namatēvam:

—    Es tev piebradāju istabu — vai nelādēsies?

—    Nē, nebīsties. Saimniece uzslaucīs… Vai dzersi tēju?

Namatēvs — sīka auguma, kustīgs kā virpulis — piesita patvārim ar apsvēpētu, tumšbrūnu nagu un nosūrojās:

—    Būs jādzer vēsa.

—    Man negribas. Neraizējies.

Grigorijs piedāvāja Podtjolkovam papirosu. Tas ilgi veltīgi nopūlējās ar saviem lielajiem, sarkanajiem pirkstiem izcelt cieši rindā iespiesto, balto caurulīti; mulsumā sarkdams, īgni sacīja:

—    Nekā nevaru izņemt… Ak tu sasodīts!

Beidzot viņš izritināja papirosu uz portsigāra vāka, pacēla uz Grigoriju smaidā piemiegtās, šā iemesla dēļ vēl šaurākās acis. Grigorijam patika, ka viņš tik nepiespiesti izturas, un tas vaicāja:

—    No kāda ciemata?

—    Es pats Krutovas dzimtīgais, — labprāt sāka runāt Podtjolkovs. — Tur paaugos, bet beidzamajā laikā dzīvoju Ustjkaļinovā. Krutovu gan zināsiet — esi dzirdējis varbūt? Tur jau gandrīz klāt Jelanskas robeža. Vai Plešakovas ciematu zini? Nu, aiz tā tūliņ nāk Matvejeva un tai līdzās jau mūsu staņicas Tjukonovas ciemats, un vēl tālāk arī mūsu ciemati, kur esmu dzimis: Kalna un Lejas Krutova.

Sarunā viņš visu laiku uzrunāja Grigoriju gan ar «tu», gan ar «jūs», runāja brīvi un vienreiz pat, brīvāk iejuties, skāra ar savu smago roku Grigorijā plecu. Viņa lielajā, mazliet bakurētainajā sejā bālganoja rūpīgi sagrieztas ūsas, saslapinātie mati bija pieglausti ar celiņu, pie nelielajām ausīm sasukāti uz augšu, kreisajā pusē mazliet cirtojās. Viņš radītu tīkamu iespaidu, ja tam nebūtu tik liels deguns un tādas acis. Pirmoreiz uzskatot, tajās neredzēja nekā savāda, bet, vērīgāk ielūkojies, Grigorijs gandrīz sajuta šo acu svina smagumu. Mazas, kartečārn līdzīgas, tās gailēja no šaurajām spraugām kā no šaujam lūkām, spieda pretējo skatienu pie zemes, ar smagu neatlaidību urbās vienā vietā.

Grigorijs ziņkāri skatījās viņā un ievēroja vienu raksturīgu īpatnību: Podtjolkovs gandrīz nemaz nemirkšķināja acis *r, runādams skatījās uz sarunas biedru ar savu smago skatienu, runāja, vērsdams acis no viena priekšmeta uz otru, pie tam viņa strupās, saules apdedzinātās skropstas visu laiku bija pusnoslīgušas un nekustīgas. Tikai paretam viņš nolaida pietūkušos plakstus un atkal spēji tos pacēla, tēmēdams ar acu kartečārn, aptverdams ar tām visu apkārtni.

—    Nu ir interesanti, brālīšil — ierunājās Grigorijs, pievērsdamies namatēvam un Podtjolkovam. — Karš beigsies — un uzsāksim pavisam jaunu dzīvi. Ukrainā valdīs Rada, pie mums — Karaspēka sapulce.

—    Atarnans Kaļedins, — Podtjolkovs pusbalsī pārlaboja.

—    Viss viens. Kāda starpība?

—    Starpības nav gan, — Podtjolkovs pievienojās.

—    Līdz šim esam zemojušies Krievijas māmuļai, — Grigorijs turpināja atstāstīt Izvarina runas, gribēdams izzināt, kā pret tām izturēsies Drozdovs un šis gvardes baterijas spēkonis. — Sava valdība, sava kārtība. Mazkrievus no kazaku zemes projām, novilksim robežas — nemaz nenāc tuvumā! Dzīvosim, kā vecos laikos dzīvojuši mūsu sentēvi. Man šķiet, revolūcija nāk murns par labu. Kā tu domā, Drozdov?

Namatēvs atplauka smaidā, vingrās kustībās.

—    Zināms, labāk būs! Zemnieki tagad spēcīgāki par mums, nav vairs nekādas dzīves. Kāda velna pēc ieceltie atamani visi nez kādi vācieši: fon Taube, fon Grabe un citi tādi paši! Visas zemes piešķirtas šiem štāba virsniekiem … Tagad vismaz atvilksim elpu.

—    Bet vai Krievija būs ar to mierā? — ne pie viena negriezdamies, paklusi jautāja Podtjolkovs.

—    Gan būs mierā, — Grigorijs apgalvoja.

—    Un bus gluži tas pats… Tie paši vēži, tikai citā kulītē.

—    Kā tad tā?

—    Bet gluži ta, — Podtjolkovs sāka veiklāk grozīt acu kartečas, grūda smago pieres skatienu uz Grigoriju. Tāpat atamani spīdzinās tautu, darbaļaudis. Tu izstiepies ikkatra viņu labdzimtības priekšā, un viņš tev kraus pa ņuņņām. Tas pats … Jauka dzīvīte.., akmeni kaklā — un no kraujas!

Grigorijs piecēlās. Mazo istabiņu soļiem mērīdams, vairākkārt pieskārās Podtjolkova izplestajiem ceļiem; apstādamies viņam pretī, viņš jautāja:

—    Nu, kā tad?

—    Līdz galam.

—    Līdz kādam?

>— Kad reiz sākts, — vago līdz pēdējam. Ja nost caru un kontrrevolūciju, — vajag censties, lai vara pārietu tautas rokās. Bet tās ir pasakas, maziem bērniem par prieku. Vecos laikos mūs nomāca cari, un tagad, ja ne cari, tad citi tā sāks mākt, ka būs jākauc!…

—    Kā tad, Podtjolkov, tavuprāt?

Un atkal, meklēdamas šaurajā istabiņā plašumu, sāka skraidīt smagi iekustināmās acu kartečas.

—    Tautas valdību… vēlētu. Palīdīsim zem ģenerāļa ķepas, — atkal karš, bet mums tas nav vajadzīgs. Kaut tāda valdība visur, visā pasaulē, nodibinātos: lai tautu neapspiestu, neizkautu karā! Bet kas tad cits?! Beigtas bikses vari griezt vai uz kreiso pusi, — tikpat vien tie paši caurumi. Skaņi paplikšķinājis ar delnām pa ceļiem, Podtjolkovs nikni pavīpsnāja, atņirgdams sīkus, neredzēti blīvus zobus. — Mums jātaisās tālāk nost no vecās dzīves, citādi tādās vērzelēs iejūgs, ka būs ļaunāk par cara laikiem.

—    Bet kas mūs valdīs?

—    Paši! — Podtjolkovs atspirga. — Paņemsim varu — un stūre rokā. Ja vien mums tagad maķenīt vaļīgāk palaistu jostu, bet Kaļedinus paši jēgsim nokratīt!

Pie nosvīdušā loga apstājies, Grigorijs ilgi skatījās uz ielu, uz bērniem, kas spēlēja nez kādu sarežģītu rotaļu, uz slapjajiem pretējo māju jumtiem, uz bālganpelēkajiem kailo melnpapeļu zariem dārziņā un nedzirdēja, par ko ķīvējās Drozdovs ar Podtjolkovu; sāpīgi centās iegūt skaidrību domu jūklī, kaut ko izdomāt, nolemt.

Viņš nostāvēja minūtes desmit, klusiņām zīmēdams uz stikla monogrammas. Aiz loga pār zemās mājas jumtu rietos gailēja vārga priekšziemas saule: it kā uz aprūsējušās jumta kores uzlikta, tā valgi kvēloja, likās, ka tūliņ, tūliņ atrausies un noripos jumtam pa šo vai pa viņu pusi. No pilsētas dārza vēlās lietus apdauzītas, čaukstošas lapas, un, no Ukrainas, no Luganskas brāzdams, pār staņicu plosījās arvien stiprāks vējš.

III

Npvočerkaska kļuva par centru visiem tiem, kas bēga no boļševiku revolūcijas. Donas lejgalā saplūda augsti ģenerāļi, bijušie izirušās krievu armijas likteņu noteicēji, cerēdami uz reakcionāro doniešu atbalstu, prātodami no šā placdarma izvērst un attīstīt uzbrukumu Padomju Krievijai.

2. novembrī, rotinistra Saprona pavadīts, Novočerkaskā ieradās ģenerālis Aleksejevs. Apspriedies ar Kaļedinu, viņš sāka organizēt brīvprātīgo vienības. No ziemeļiem atbēgušie virsnieki, junkuri, trieciennieki, mācību iestāžu audzēkņi, deklasētie zaldātu vienību elementi, aktīvākie kazaku kontrrevolucionari un vienkārši tādi cilvēki, kas alka asu pārdzīvojumu un augstu, kaut arī «kerenkās» maksājamu algu, — tie bija nākošās Brīvprātīgo armijas skelets.

Novembra pēdējās dienās ieradās ģenerāļi Deņikins, Lukpmskis, Markovs, Erdeli. Tolaik Aleksejeva vienībās jau bija vairāk nekā tūkstoš durkļu.

6. decembrī Novočerkaskā parādījās Korņilovs, kas bija pametis ceļā savu tekiniešu konvoju un, pārģērbies citās drēbēs, nokļuvis līdz Donas robežām.

Kaļedins, kas jau bija paspējis tolaik savākt Donas zemē visus Rumānijas un Austrijas-Vācijas frontē esošos kazaku pulkus, novietoja tos pa Novočerkaskas-CertkovasRostovas-Tihoreckas dzelzceļa maģistrāli. Bet trīsgadu karā nogurušie kazaki, kas bija atgriezušies no frontes revolucionāri noskaņoti, neizrādīja sevišķu patiku kauties ar boļševikiem. Pulkos bija palikusi gandrīz vai tikai trešā daļa no normālā jātnieku skaita.. Tie pulki, kas bija vispilnīgākā sastāvā, — 27., 44. un 2. rezerves pulks — atradās Kamenskas staņicā. Uz turieni savā laikā bija nosūtīti no Petrogradas ari leibgvardes Atamana un leibgvardes Kazaku pulks. No frontes pārnākušo 58., 52., 43., 28., 12., 29., 35., 10., 39., 23., 8. un 14. pulku un 6., 32., 28., 12. un 13. bateriju iemitināja Certkovā, Millerovā, Ļihajā, Glubokajā, Zverevā un arī raktuvju rajonā. Pulki, kuros ietilpa Hopjoras un Ustjmedvedicas apgabala kazaki, pienāca Filonovas, Urjupinas, Sebrjakovas stacijā, kādu laiku stāvēja tur, pēc tam izira.

Spēcīgi vilka pie sevis dzimtās sētas, un nebija tada spēka, kas varētu atturēt kazakus no stihiskas tieksmes uz māju. No Donas pulkiem tikai 1., 4. un 14. bija Petrogradā, bet arī tie nepalika tur ilgi.

Dažas sevišķi neuzticamas vienības Kaļedins mēģināja izformēt vai izolēt, iekļaujot tās starp drošākām vienībām.

Novembra beigās, kad viņš pirmoreiz mēģināja raidīt frontes vienības uz revolucionāro Rostovu, kazaki, pienākuši pie Aksajas, atteicās iet uzbrukumā un griezās atpakaļ.

Plaši izvērstajai «skrandu» nodaļu organizācijai bija savi panākumi: 27. novembrī Kaļedins jau varēja operēt ar stingrām brīvprātīgo vienībām, aizņemdamies spēkus arī no Aleksejeva, kas bija savācis tolaik vairākus bataljonus.

2. decembrī Rostovu ar kauju ieņēma brīvprātīgo vienības. Ierodoties Korņilovam, turp pārvietojās Brīvprātīgo armijas organizācijas centrs. Kaļedins palika viens. Kazaku vienības viņš izsvaidīja gar apgabala robežām, raidīja tās uz Caricinu un Saratovas guberņas pierobežu, bet aktuālajiem uzdevumiem, kas bija jo drīz jāatrisina, lietoja vienīgi virsnieku partizānu nodaļas; tikai uz tām varēja balstīties militārā vara, kas ar katru dienu kļuva vārgāka un nespēcīgāka.

Soda ekspedīcijā uz Doņecas kalnračiem raidīja jaunsavervētās nodaļas. Makejevas rajonā rīkojās jesauls Cerņecovs, turpat atradās arī regulārā 58. kazaku pulka vienības. Novočerkaskā uz ātru roku formējās Semiļetova un Grekova nodaļas, dažādi savvaļnieki; ziemeļos, Hopjoras apgabalā, no virsniekiem un partizāniem veidojās tā sauktā «Steņkas Razina vienība». Bet no trijām pusēm jau apgabalam tuvojās sarkangvardu kolonnas. Harkovā un Voroņežā pulcējās spēki, lai dotu triecienu. Pār Donu brieda, blīva, melnēja mākoņi. Pirmo kauju lielgabalpērkonu jau nesa vēji no Ukrainas.

Iedzeltenbalti mākoņi, plati kā liellaivas, gausi īrās pāri Novočerkaskai. Augstākajā aizmākoņu zilgmē, tieši pāri mirdzošajam katedrāles kupolam, nekustēdamies karājās sirms, sprogains pūkaina padebeša karakuls, tā garā aste viļņaini slīdēja lejup un sārti sudrabojās kaut kur aiz Krivjanas staņicas.

Nespodra lēca saule, bet atamana pils logi, to atspulgdami, kvēli zaigoja. Virs namiem spīdēja skārda jumtu slīpnes, vakarējā lietus valgumu slēpa sevi bronzas Jermaks, kas bija izstiepis Sibīrijas kroni pret ziemeļiem.

Pa Kreščenskas nokalni virzījās augšup kazaku kājnieku vads. Uz viņu šauteņu durkļiem laistījās saule. Liego rīta klusumu, ko paretam pārtrauca tikai gājēji un važoņu ratu dārdoņa, gandrīz nemaz netraucēja vienmērīgie, tikko sadzirdamie kazaku soļi.

Sai rītā ar Maskavas vilcienu Novočerkaskā iebrauca Iļja Bunčuks. Viņš iznāca no vagona pēdējais, saraustīja sava vecā, plānā mēteļa stūrus, juzdamies civiltērpā neveikli un neparasti.

Pa platformu staigāja žandarms un divas jaunas meičas, kas nez par ko smējās. Bunčuks gāja uz pilsētu; lēto, krietni apbružāto čemodānu viņš nesa padusē. Visā ceļā līdz vistālākajai nomales ielai viņš gandrīz nemaz nesatika cilvēkus. Pēc pusstundas Bunčuks, izgājis šķērsām cauri visai pilsētai, apstājās pie nelielas, pussagruvušās mājiņas. Sī sen neremontētā mājiņa izskatījās bēdīga. Laiks uzlicis tai savu ķetnu, un zem tās smaguma iebrucis jumts, sašķobījušās sienas, vaļīgi nokārušies aizvērtņi, kā triekas lēkmē sašķiebti logi. Vārtiņus atvērdams, Bunčuks satraukts pārlaida acis mājai un mazajam pagalmiņam un steigšus soļoja uz lieveni.

Šaurajā gaitenītī pusi telpas aizņēma visādām grabažām piekrauta lāde. Tumsā Bunčuks uzgrūdās ar celi lādes stūrim, — sāpes nejuzdams, rāva vaļā durvis. Zemajā priekšējā istabiņā neviena nebija. Viņš gāja otrā un, arī tur neviena neatrazdams, apstājās uz sliekšņa. No šausmīgi pazīstamās smakas, kāda ir tikai šai mājā, viņam noreiba galva. Viņš ietvēra skatienā visu iekārtu: smagu svētbilžu statni istabas kaktā, gultu, galdiņu, virs tā no vecuma plankumainu spogulīti, fotogrāfijas, dažus sagrabējušas Vīnes krēslus, šujmašīnu, uz mūrīša no ilgas lietošanas apsūbējušu patvāri. Pēkšņi un asi iepukstoties sirdij, ieelpojot gaisu pa muti, it kā smaktu nost, Bunčuks apgriezās un, nometis čemodānu, apskatīja virtuvi; tikpat mīlīgi zaigoja ar anilīnu krāsotā platpierainā krāstis, aiz zilganā katūna aizkara glūnēja vecs, raibs runcis; tam acīs vīdēja saprātīga, gandrīz cilvēciska ziņkāra, — redzams, ciemiņi nāk reti. Uz gaida nekārtīgi salikti nemazgāti trauki, blakus uz soliņa bija vilnas dzijas kamols, spīgu|oja adāmadatas, no četriem stūriem izdurtas cauri nenobeigtam zeķes lielam.

Te nekas nav pārgrozījies astoņu gadu laikā. It kā vakar Bunčuks būtu no šejienes aizgājis. Viņš izskrēja uz lieveņa. Pagalma galā pa šķūņa durvīm iznāca sakumpu$i, piedzīvotā un pārdzīvotā saliekta vecenīte. «Māmiņai… Vai tiešām?… Vai tā ir viņa?…» Lūpām drebot, Bunčuks traucās viņai pretī. Norāva no galvas cepuri, savīstīja to dūrē.

—    Kā jums vajag? Ko gribat? — satraukti jautāja vecenīte, pielikdama delnu pie izbalējušajām uzacīm, nekustēdamās.

—Māmiņ!.., — dobji izdabūja pār lūpām Bunčuks. — Ko tad tu — vai nepazīsti?…

Kājām Jogoties, viņš tai tuvojās, redzēja, ka māte sagrīļojas no viņa sauciena gluži kā no sitiena, — kā redzams, gribēja skriet, bet pietrūka spēka, un viņa gāja grūdieniem, it kā pārspēdama vēja pretestību. Bunčuks uzķēra viņu jau krītošu, skūpstīdams viņas sīciņo, krunkoto seju, izbīļa un neprātīga prieka aizmiglotās acis, pats blisināja nevarīgi un ātri.

—    Iļjušal… Iļjušeņka!… Dēliņi Nepazinu… Ak kungs, no kurienes tu ieradies?… čukstēja vecenīte, pūlēdamās atstiepties taisni un nostāties uz nespēkā ļimstošajām kājām.

Viņi iegāja mājā. Un tikai tur pēc pārdzīvotajiem dziļa uztraukuma brīžiem Bunčuks sāka atkal justies neērti sveša cilvēka mētelī, — tas spieda, žņaudza padusēs, saistīja ik kustību. Ar atvieglojuma sajūtu viņš nometa to un apsēdās pie galda.

—* Nedomāju, ka vairs dzīvu redzēšu!.,. Cik gadiņu neesam tikušies! Manu mīlulīt! Kā man tevi pazīt, kad, re, kā esi izaudzis, vecāks kļuvis!

—   Nu kā tad tu dzīvo, māmiņ? — smaidīdams aptaujājās Bunčuks.

Juceklīgi stāstīdama, viņa rosījās: lika galdā ēdienu, bēra patvārī ogles un, ieslaucīdama saraudātajā sejā asaras un ogļu melnumus, bieži skrēja klāt dēlam, glaudīja viņam rokas, trīcēja, spiedās pie pleca. Viņa uzvārīja ūdeni, pati izmazgāja viņam galvu, izvilka kaut kur no lādes dibena aiz vecuma nodzeltējušu, tīru veļu, paēdināja mīļo ciemiņu — un sēdēja līdz pusnaktij, nenovērsdama acis no dēla, izprašņāja, skumīgi kratīdama galvu.

Netālajā tornī nosita divi, kad Bunčuks gāja gulēt. Viņš tūliņ aizmiga un iemigdams aizmirsa tagadni: viņam likās, ka viņš, mazs, plosīgs pamatskolas skolēns, izskraidījies apgulstas, laižas miegā un no virtuves tūliņ atvērs durvis māte, bargi noprasīs: «Iļjuša, vai esi izmācījies uzdevumus uz rītdienu?» — tā arī iemiga sastingušā, spraigi līksmā smaidā.

Līdz gaismiņai vairākas reizes pie viņa nāca klāt māte, kārtoja segu, spilvenu, skūpstīja viņa lielo pieri ar šķērsām norisušo, brūno cirtu un nedzirdami gāja projām.

Pēc vienas dienas Bunčuks aizbrauca. No rīta pie viņa atnāca kāds biedrs zaldāta šineli mugurā un jaunu aizsargkrāsas cepuri galvā, kaut ko viņam pusbalsī pateica, un Bunčuks sāka rosīties, ātri skravāja čemodānu, uzsvieda augšā vienu kārtu mātes izmazgātās veļas un, sāpīgi viebdamies, uzstiepa mugurā mēteli. No mātes atvadījās pavirši, steigā, solījās pēc mēneša būt atpakaļ.

—    Uz kurieni brauksi, Iļjuša?

—    Uz Rostovu, māmiņ, uz Rostovu. Drīz atbraukšu… Tu… tu, māmiņ, nebēdāl — viņš mierināja vecenīti.

Viņa steigšus noņēma no kakla savu mazo krustiņu un, dēlu skūpstīdama, pārmezdama krustu, uzkāra to viņam kaklā. Aizbāza aukliņu aiz apkakles, bet pirksti drebēja, durstīja ar saltumu.

—• Valkā, Iļjušal Tas ir svētā Mirlikijas Nikolaja. Sargi un glāb, svētais dievavīrs, paslēp un aizstāvi… Viņš man viens pats… — viņa čukstēja, drudžainām acīm uzlūkodama krustu.

Strauji apkampjot dēlu, viņa nespēja savaldīties, lūpu kaktiņi notrīsēja, sāka rūgti slīgt lejup. Uz spalvainās Bunčuka rokas kā pavasara lietus noritēja viena silta pilīte, otra. Bunčuks atņēma mātes rokas sev no kakla un

sadrūmis izmetās uz lieveņa.

*

Ļaužu Rostovas stacijā — vesela jūra. Grīda līdz potītēm piebārstīta ar papirosu galiem, sauleņu sēklu čaumalām. Stacijas laukumā garnizona zaldāti tirgojas ar kroņa formas tērpiem, tabaku, zagtām mantām. Dažādu tautību pūlis, kā parasti dienvidjūras pilsētu lielākajā daļā, gausi kustas, dūc.

—        As-s-smolova, As-s-smolova pa gabalam! klaigā papirosu puišelis.

—         Leti pārdošu, pilsoņa kungs.,, — sazvērnieciski iečukstēja Bunčukam pašā ausī kāds šaubīga izskata autrumu vīrs un pamirkšķināja aci uz sava šineļa piebriedušo stūri.

—         Sēkliņas taukšķētas, cepinātas! Te ir sēkliņas! — dažādās balsīs vītero meičas un sievas, tirgodamās pie ieejas.

Spiezdamies pūlim cauri, skaļi sarunādamies, smiedamies garām pagāja seši Melnās jūras matroži. Tiem mugurā svētku tērpi ar lentēm, zelta pogām, dubļiem nošķiestiem, platiem bikšu galiem. Viņiem godbijīgi deva ceļu.

Bunčuks gāja, pamazām urbdamies pūlī.

—        Zelta?! Velns ar ārā! No patvāra nāk tavs zelts.,, vai tad es neredzu, ko? — zobgalīgi sacīja sīks sakaru komandas zaldāts.

Viņam atbildēdams, īgni rūca pārdevējs, vicinādams apšaubāmi masīvu zelta važiņu.

—         Ko tu redzi?.,. Zelts! Dukātu zelts, ja gribi zināt, no miertiesneša iegūts … Ej pie velna, plukata! Tev prove jārāda… bet vai šito negribi?

—         Flote neies.., ko tur muļķības melst! — dzirdēja runājam līdzās.

— Kāpēc neies?

Tur tais avīzēs…

—    Puiškan, nes šurp!

—        Mēs par piekto numuru [21] likām. Citādi nevar, tā lieta neiet…

—    Mamaliga! Garda mamaliga! Vai vēlaties?

—        Ešelona komandieris apsolīja: sak, rīt sāksim kustēties.

Bunčuks uzmeklēja partijas komitejas ēku un pa kāpnēm uzgāja otrajā stāvā. Viņam aizkrustoja ceļu strādnieku sarkangvards ar japāņu šauteni, kurai bija piestiprināts naža durklis.

—    Pie kā ejat, biedri?

—   Pie biedra Abramsona. Vai viņš ir te?

—    Trešajā istabā pa kreisi.

Neliela auguma cilvēks ar prāvu degunu, melns kā vabole, aizlicis kreisās rokas pirkstus aiz svārku malas, metodiski žestikulēdams ar labo roku, mācās virsū sarunu biedram — vecīgam dzelzceļniekam.

—        Tā nevari Un tā nav nekāda organizācijai Ar tādiem aģitācijas paņēmieniem jums būs pretēji rezultāti.

Dzelzceļnieks grasījās kaut ko teikt, taisnoties, kas bija redzams no viņa mulsi vainīgās sejas izteiksmes, bet cilvēks ar vaboles melno galvu neļāva viņam atvērt muti; kā redzams, būdams ārkārtīgi satraukts, tas kliedza, nevēlēdamies uzklausīt savu sarunu biedru un vairīdamies viņa skatiena*

—        Tūliņ projām no darba Mitčenku! Mēs nevaram vienaldzīgi noskatīties, kas pie jums notiek. Verhockim būs jāatbild revolucionārās tiesas priekšā! Vai viņš ir apcietināts? Jā?,., Es pastāvēšu uz to, ka viņš jānošauj! — tas bargi nobeidza un pagrieza sakarsušo seju uz Bunčuka pusi; vēl pilnīgi nevaldīdams pār sevi, asi jautāja: — Kas jums vajadzīgs?

—    Vai jūs esat Abramsons?

—    Jā.

Bunčuks pasniedza viņam dokumentus un vēstuli, kuru bija rakstījis viens no visatbildīgākajiem Petrogradas biedriem,, piesēdās uz palodzes.

Abramsons vērīgi izlasīja vēstuli, drūmi pasmaidīja (viņam bija neveikli sava asā uzkliedziena dēļ) un palūdza:

—    Pagaidiet mazlietiņ, tūliņ parunāsimies.

Viņš atlaida nosvīdušo dzelzceļnieku, izgāja, pēc brītiņa atveda lielu, skūtu karavīru ar kadru virsnieka stāju, zilu iecirstas brūces rētu gar apakšējo žokli.

—         Tas ir mūsu kara revolucionārās komitejas loceklis. Iepazīstieties! Jūs, biedri… piedodiet, aizmirsu jūsu uzvārdu.

—    Bunčuks,

—        …biedri Bunčuk… pēc specialitātes laikam esat ložmetējnieks?

—    Jā.

—   Tas mums taisni vajadzīgs! — karavīrs pasmaidīja.

Viņa rēta sejā atsarka visā garumā no auss ļipiņas līdz

zodam.

—    Vai varēsiet iespējami drīz noorganizēt mums ložmetējnieku komandu no strādnieku sarkangvardiem? — Abramsons vaicāja,

—    Centīšos. Viss atkarīgs no laika.

—    Nu, cik laika jums vajadzīgs? Nedēļa, divas, trīs? — Bunčukam pielīkdams, jautāja karavīrs un smaidīja vienkārši, nogaidīdams,

—    Dažas dienas.

•— Lieliski.

Abramsons berzēja pieri un teica ar jaušamu īgnuma pieskaņu:

— Garnizona vienības ir ārkārtīgi demoralizētas, tām nav reālas vērtības.. Mums, biedri Bunčuk, kā it visur, man šķiet, cerības uz strādniekiem. Jūrnieki — jā, bet zaldāti… Tāpēc, saprotiet, arī gribētos, ka būtu pašiem savi ložmetējnieki, — viņš paraustīja zilās bārdas sprogas un noraizējies ievaicājās: — Kādi jums materiālie apstākļi? Nu, to mēs nokārtosim.,, Vai pusdienas šodien esat ēdis? Nu, protams, ne!

«Cik tev, brālīt, nācies badu ciest, ja tu, acis uzmetot, vari atšķirt paēdušo no izsalkušā, un cik bēdu vai šausmu esi pārdzīvojis, iekām tev radās tur tā sirmā šķipsna?» aizkustinātā maigumā domāja Bunčuks, vērdamies Abramsona melnajā galvā, kurai labajā pusē balsnīja žilbi spilgts sirmums. Un, iedams kopā ar pavadoni uz Abramsona dzīvokli, Bunčuks vēl domāja par viņu: «Jā, tas tik ir vīrs, jā, tas ir boļševiks! Viņā ir nikna spīts un tai pašā laikā saglabājies labais, cilvēciskais. Viņš nevilcināsies pašņāpt nāves spriedumu kādam sabotētājarn Verhockim un tai pašā laikā prot saudzēt biedru un rūpēties par to.»

Siltā iespaida varā, kas bija radies, satiekoties ar Abramsonu, Bunčuks aizgāja līdz viņa dzīvoklim kaut kur Taganrogas bulvāra galā, atpūtās mazā, grāmatām piekrautā istabiņā, paēda pusdienas, iedeva Abramsonam zīmīti saimniecei un atgūlās gultā. Aizmiga un neatcerējās, kā.

V

Četras dienas no vietas Bunčuks no rīta līdz vakaram nodarbojās ar strādniekiem, kurus partijas komiteja bija atsūtījusi viņa rīcībā. Strādnieku bija pavisam sešpadsmit.

Dažādu arodu, dažāda vecuma un pat dažādu tautību cilvēki. Divi kuģu krāvēji, Poltavas ukrainis Hviličko un pārkrievojies grieķis Mihalidi, burtlicis Stepanovs, astoņi metālisti, Paramonova raktuvju strādnieks Zeļenkovs, nevarīgais maiznieks armēnis Gevorkjancs, no Krievijas vāciešiem cēlies kvalificētais atslēdznieks Johans Rēbinders, divi depo strādnieki, un septiņpadsmito orderi atnesa sieviete vatētu zaldāta kamzoli mugurā un lieliem, ne viņai paredzētiem zābakiem kājās.

Saņemdams no viņas aizlipinātu aploksni, nenojauzdams, kādēļ viņa ieradusies, Bunčuks vaicāja:-

—    Vai jūs atceļā nevarētu ieiet štābā?

Viņa pasmaidīja, — mulsā kustībā sakārtodama lielu matu cirtu, kas bija izlīdusi no lakatiņa, un nedroši teica:

—* Esmu sūtīta pie jums… — un, pārvarēdama neilgo mulsu, izstomīja — par ložmetējnieci,

Bunčuks kvēli piesarka.

—    Vai viņi tur zaudējuši prātu? Man būs sieviešu bataljons, vai?… Piedodiet, bet tas nav jums piemērots pasākums: darbs grūts, nepieciešams vīrieša spēks… Kā tad tā?… Nē, es nevaru jūs pieņemti

Sadrūmušu seju viņš atplēsa aploksni, ātri pārskatīja orderi, kur bija sausi pateikts, ka viņa rīcībā nosūta partijas biedreni Annu Pogudko, un vairākkārt pārlasīja orderim pievienoto Abramsona vēstulīti.

Dārgo b. Bunčuk!

Nosūtām Jums labu biedreni Annu Pogudko. Mēs paklausījām viņas dedzīgajiem lūgumiem un, viņu sūtīdami.. ceram, ka izveidosiet no viņas īstu ložmetējnieci. Es pazīstu šo meiču. Dedzīgi ieteicu viņu Jums un lūdzu tikai vienu: viņa ir vērtīga darbiniece, bet strauja, mazliet eksaltēta (jaunība vēl nav norūgusi), atturiet viņu no neprātīgiem soļiem, pietaupiet.

Pamatmateriāls, kodols Jums, bez šaubām, ir tie astoņi metālisti; no tiem Jūsu uzmanību vēršu uz b. Bogovoju. Ļoti derīgs un revolūcijai uzticīgs biedrs. Jūsu ložmetējnieku vienība savā sastāvā ir internacionāla, — tas ir labi: būs spējīgāka kaujās.

Pasteidziniet apmācību! Ir ziņas, ka Kaļedins gatavojoties mums uzbrukt.

Ar biedra sveicienu S. Abramsons.

Bunčuks pavērās sev priekšā stāvošajā meičā (viņi atradās pagraba telpās vienā no Maskavas ielas namiem, kur notika apmācības). Vājā gaisma ēnoja viņas seju, padarīja tās vaibstus neskaidrus.

—    Nu, ko lai dara? — viņš nelaipni teica. — Ja jau jūs pati vēlaties,,, un Abramsons lūdz,,. Palieciet.

Platžaunis «maksims» bija no visām pusēm biezi aplipis cilvēkiem, kas tam blīva pāri lielā barā; atspiezdamies cits citam uz muguras, visi alki ziņkārām acīm vēroja, kā veicīgajās Bunčuka rokās tas drīz vien saira daļās. Bunčuks to atkal salika noteiktām, ar nodomu gausām kustībām, izskaidroja atsevišķo daļu uzbūvi un nozīmi, mācīja lietošanas paņēmienus, rādīja nostādnes, tēmējuma noteikumus, izskaidroja derivācijas [22] apmērus trajektorijā, vislielāko attālumu lodes skrējienā. Mācīja, kā novietoties kaujas laikā, lai nenokļūtu briesmās, ienaidniekam apšaudot; pats gūlās zem vairoga, kam bija no birzusi aizsargkrāsa, stāstīja, kur vislabāk izraudzīties vietu, kā sakārtot kastes ar lentēm.

Visi iemanījās viegli, tikai ne maiznieks Gevorkjancs. Tam nekas neveicās: lai cik reižu Bunčuks rādīja, kā izjaukt ložmetēju, — viņš nekā nevarēja iegaumēt, kļūdījās, uztraucās, mulsi čukstēja:

—    Kāpēc neiznāk? Ai, ko es daru.,. esmu vainīgs… to, redziet, vajag tā. Atkal neiznāk!,,. — viņš izmisis iesaucās. — Kāpēc?

—    Te tev nu ir — kāpēc! — viņu mēdīja melnīgsnējais Bogovojs ar ziliem pulvera lāsumiņiem uz pieres un vaigiem. — Neiznāk tāpēc, ka tev nav jēgas. Re, kā vajag! — viņš rādīja, droši ielikdams sīkdaļu tai paredzētajā vietā. — Man jau no bērnības bija interese par kara lietām, — visiem smejoties, viņš dūra ar pirkstu zilajos lāsumiņos savā sejā, — iztaisīju lielgabalu, tas sasprāga'— par to dabūju ciest. Toties tagad veicas labāk.

Viņš arī tiešām vieglāk un ātrāk nekā visi citi iemanījās ložmetējnieka darbā. Atpalika tikai Gevorkjancs. Visbiežāk dzirdēja viņa raudošo, sapīkušo balsi;

—Atkal ne tā! Kāpēc? Nezinu!

—    Kāds ēzels, kā-ā-āds ēzels! Visā Nahičevanā viens pats tāds! — pukojās niknais grieķis Mihalidi.

—   Tavu traku nesapratību! — pievienojās atturīgais Rēbinders.

—    Tā nav vis raušu cepšana! — sprauslāja Hviličko, un visi bez ļaunuma nosmējās.

Tikai Stepanovs pietvīkdams uztraukti sauca:

—    Biedram vajag parādīt, nevis zobus ņirgt!

Viņu atbalstīja Krutogorovs, liela auguma depo strādnieks garām rokām, izvalbītām acīm, jau labi gados.

—    Jūs smejat, klabekļi, bet darbs stāv uz vietas! Biedri Bunčuk, pievāc savu kunstkameru vai triec viņus pie velna! Revolūcija briesmās, bet viņi ņirdz! — viņš ducināja, vicinādams veserveidīgo dūri.

Ar asu ziņkāri visā iedziļinājās Anna Pogudko. Viņa nemitīgi mācās virsū Bunčukam, ķēra viņu aiz neērtā mēteļa piedurknēm, neatlaidīgi kvernēja pie ložmetēja.

—    Bet, kad ūdens sasalst apvalkā, — ko tad? Un par cik šāviņš atiet, kad stiprs vējš? Un kā tas ir, biedri Bunčuk? — viņa apbēra Bunčuku jautājumiem un, atbildi gaidīdama, pacēla uz viņu nedroši un silti mirdzošās lielās, melnās acis.

Viņai klātesot, Bunčuks jutās kaut kā neērti; it kā atmaksādams par šo neērtību, paaugstināja prasības, bija pret viņu sevišķi dzestrs, tomēr sajuta kaut ko trauksmu, neparastu, kad viņa rītos kārtīgi, taisni septiņos, ieradās pagrabā, no aukstuma rokas sabāzusi zaļā kamzoļa piedurknēs, šļūkdama ar lielo zaldātu zābaku zolēm. Augumā bija drusku mazāka par viņu, pilnīga tai stiegrā briedumā, kas raksturīgs visām veselīgām fiziskā darba meičām, — varbūt mazliet sagumusi un pat neglīta, ja nebūtu lielo, spēcīgo acu, kas brīnišķīgā kārtā padarīja viņu skaistu.

Četru dienu laikā Bunčuks nebija viņu pat lāgā apskatījis. Pagrabā bija patumšs, ari neērti un nevaļīgi vērot viņas seju. Piektās dienas vakarā viņi izgāja ārā reizē. Viņa gāja pa priekšu; tikai uz pēdēja kāpiena pagriezās pret viņu ar kādu jautājumu, un Bunčuks iekšēji noelsās, uzskatīdams Annu vakara gaismā. Viņa, parastā kustībā kārtodama matus, gaidīja atbildi, mazliet atmetusi galvu atpakaļ, pagriezusi uz viņa pusi acis. Bet Bunčuks nebija dzirdējis jautājumu, gausi virzījās pa kāpnēm augšup, saldi sāpīgu jūtu pārņemts. Viņai aiz piepūles (bija neērti sakārtot matus, nenoņemot lakatiņu) mazliet raustījās

zemās saules caurspldētās, sārtās nāsis. Mutes līnijas bija vīrišķīgas un reizē arī bērnišķīgi liegas. Uz augšup paceltās virslūpas melnēja sīkas pūciņas, skaudrāk izceldamas blāvo ādas baltumu.

Bunčuks nolieca galvu, it kā sitiena ķerts, — sacīja komiskā patosā:

—        Anna Pogudko… ložmetēja apkalpes locekle, tu esi skaista kā kāda cilvēka laimei

—        Muļķības! — viņa droši noteica un pasmaidīja. «— Muļķības, biedri Bunčuk!… Es jautāju: cikos iesim uz šautuvi?

Smaidot viņa kļuva it kā vienkāršāka, pieejamāka, zemei tuvāka. Bunčuks apstājās viņai līdzās; stulbi skatīdamies uz ielas galu, kur bija iestrēgusi saule, applūdinādama visu sārtiem paliem, atbildēja klusā balsī:

—        Uz šautuvi? Rīt. Uz kuru pusi tev jāiet? Kur tu dzīvo?

Viņa nosauca kādu nomales šķērsielu. Viņi gāja abi kopā. Ielu krustā viņus panāca Bogovojs.

—    Bunčuk, paklaul Kā tad rīt salasīsimies?

Ceļā Bunčuks paskaidroja, ka jāsalasās aiz Klusās birzs, kur Krutogorovs un Hviličko ar važoni aizvedīs ložmetēju; jāsanāk astoņos rītā. Bogovojs gāja kopā ar viņiem cauri diviem kvartāliem, tad atvadījās. Bunčuks un Anna Pogudko dažas minūtes soļoja klusēdami. Viņa jautāja, no sāniem pavērdamās viņā:

—    Vai jūs esat kazaks?

—    Jā.

—    Bijušais virsnieks?

—    Nu, kas es par virsnieku!

—    No kurienes cēlies?

—    No Novočerkaskas.

—    Vai jau sen Rostovā?

—   Dažas dienas.

—    Un priekš tam?

—    Biju Petrogradā.

—    No kura gada partijā?

—    No tūkstoš deviņi simti trīspadsmitā.

—    Un kur jūsu ģimene?

—         Novočerkaskā, — viņš ātri noburkšķēja un lūgdamies pastiepa roku: — Pag, atļauj jautāt: vai tu esi dzimta rostoviete?

—        Nē, esmu dzimusi Jekaterinoslavas apkaimē, bet pēdējā laikā dzīvoju te.

—    Tagad es jautāšu,,, Vai ukrainiete?

Vina brītiņu svārstījās, atbildēja stingrij

—    Nē.

—    Ebrejiete?

—    Jā. Kas tad ir? Vai mani nodod runa?

—    Nē.

—    Ka tad nojauti, ka esmu ebrejiete?

Viņš centās tikt vienā solī, palēnināja gaitu un atbildēja:

—        Auss, ausu veids un acis. Citādi tevi maz no tavas nācijas … — Padomājis piebilda: — Tas ir labi, ka tu esi pie murns.

—    Kāpēc? — viņa interesējās.

—         Redzi: ebrejiem nodibinājusies tāda slava, un es zinu, ka daudzi strādnieki tā domā — es taču pats esmu strādnieks, — viņš ātri piebilda, — ka ebreji tikai rīkojot, bet paši ugunī neejot. Tas ir aplam, un, redzi, tu visspīdošākā veidā atspēko šo aplamo domu. Vai esi apmeklējusi skolu?

—        Jā, pērn beidzu ģimnāziju. Bet kāda jums izglītība? Jautāju to tāpēc, ka jūsu runa rāda — jūs neesat cēlies no strādniekiem.

—    Esmu daudz lasījis.

Viņi gāja lēnām. Viņa tīšām klaiņoja pa šķērsielām un, īsumā pastāstījusi par sevi, nerima izprašņāt viņu par Korņilova uzbrukumu, par Pītera strādnieku noskaņojumu, par Oktobra apvērsumu.

Kaut kur piekrastē valgi nopaukšķēja šauteņu šāvieni, klusumu spalgi pāršķēla ložmetējs. Anna nekavējās jautāt:

—    Kādas sistēmas?

—    Luisa.

—    Kāda lentes daļa izlietota?

Bunčuks neatbildēja, tīksminādamies par iedzelteno prožektora taustekli, kas, smaragda sarmas apbārstīts, stiepa garas rokas no noenkurotā tralera uz vakarīgo, rietu ugunīs kvēlojošo debesu augstieni.

Stundas trīs nostaigājuši pa tukšo pilsētu, viņi šķīrās pie tās mājas vārtiem, kur dzīvoja Anna.

Bunčuks pārnāca mājā, neapzināta iekšēja apmierinājuma sasildīts. «Laba biedrene, gudra meiča! Tik labi ar viņu izrunājāmies — un nu sirdij silti. Pa šo laiku esmu kļuvis rupjāks, vajadzīga draudzīga satiksme ar cilvēkiem, citādi sarepēšu kā karavīra sausiņš…» viņš domāja, mānīdams pats sevi un pats apzinādamies, ka māna.

Abramsons, tikko pārnācis no kara revolucionārās komitejas sēdes, sāka iztaujāt par ložmetējnieku apmācību; starp citu iejautājās arī par Annu Pogudko:

—    Kā viņa? Ja nav noderīga, — varam viņu sūtīt citā darbā, apmainīt.

—    Nē, ko tu saki! — Bunčuks satrūkās. — Ļoti spējīga meiča!

Viņš juta gandrīz nepārvaramu tieksmi runāt par viņu un savaldījās tikai ar lielu gribasspēku.

VI

25. novembrī ap pusdienas laiku Kaļedina karapulkus no Novočerkaskas savilka pie Rostovas. Sākās uzbrukums. Gar dzelzceļa līniju abās pusēs uzbērumam virzījās retas Aleksejeva daļas virsnieku ķēdes. Labajā spārnā blīvāk kustējās pelēkie junkuru stāvi. Ģenerāļa Popova vienības brīvprātīgie ielenca sārti mālaino kraujiņu kreisajā spārnā. Daži, kas no tālienes izskatījās kā sīki, pelēki kamoliņi, lēca kraujā; pārrāpojuši uz šo pusi, sakārtojās, pastāvēja, no jauna sāka plūst uz priekšu.

Nahičevanas nomalēs izvērstajā sarkangvardu ķēdē bija manāms rosīgs nemiers. Strādnieki, no kuriem daudzi pirmoreiz ņēmuši rokā šauteni, sajuta bailes, rāpuļoja, nošķiezdami ar rudens dubļiem savus melnos mēteļus; daži cēla augšup galvu, skatījās uz tālīnajiem, atstatuma samazinātajiem baltgvardu stāviem.

Sajā ķēdē pie ložmetēja Bunčuks, uz ceļiem pacēlies, skatījās binoklī. Vakar viņš bija apmainījis savu nepiemēroto mēteli pret šineli un jutās tajā ierasti, mierīgi.

Uguni atklāja bez komandas. Neizturēja sasprindzināto klusumu. Tikko bija nodārdējis pirmais šāviens, Bunčuks sāka lādēties un sauca, piecēlies kājās:

— Pār-traukt!…

Viņa kliedzienu noskaloja vairāku šāvienu rīboņa, un Bunčuks atmeta ar roku, cenzdamies pārkliegt šaušanu, un komandēja Bogovojam: — Uguni! — Tas pieplaka pie aizslēga smaidīdams, bet ar zemes krāsu seja, un uzlika pirkstus uz ložmetēja rokturiem. Pazīstamā ložmetēju tarkšķēšana urbās cauri Bunčuka dzirdei. Viņš brītiņu skatījās iegulušās pretinieka ķēdes virzienā, cenzdamies novērot, kur krīt lodes, tad, uzlēcis kājās, skrēja gar ķēdi pie citiem ložmetējiem.

—    Uguni!

—    Dodam!.,. Ho-ho-ho-ho! — kauca Hviličko, pievērsdams viņam izbaiļu pilnu un laimīgu seju.

Pie trešā ložmetēja, no centra skaitot, bija ne visai uzticami vīri. Bunčuks skrēja pie tiem. Pusceļā viņš pieliecās un pavērās binoklī: apsvīdušajos stikla .apļos varēja redzēt kustamies pelēkus kamoliņus. No turienes izšāva skaļu, blīvu zalvi. Bunčuks pakrita un, zemē gulēdams, atskārta, ka trešā ložmetēja tēmējums nav pareizs.

—    Zemāk!,.. Velni!.,, — viņš kliedza un locīdamies rāpoja gar ķēdi.

Lodes trauca viņam pāri tuvu nāves svilpienu. Pareizi, kā mācību laukumā, šāva aleksejevieši.

Pie ložmetēja, kas bija nejēdzīgi augstu izslējis degunu, garšļaukus gulēja apkalpe: tēmētājs grieķis Mihalidi, kas bija ņēmis nesamērīgi augstu tēmēkli, blieza bez pārtraukuma, šķiezdams lenšu rezervi; viņam līdzās klukstēja pārbiedētais Stepanovs, gluži zaļš ģīmī; aiz tiem, galvu zemē iegrūdis, kā bruņurupucis kūkumu uzmetis, mazliet uz izstieptajām kājām pacēlies, kārpījās dzelzceļnieks, Krutogorova draugs.

Atgrūdis Mihalidi, Bunčuks ilgi miedza acis, pielāgodams tēmēkli, bet, kad cirta vaļā un, viņam rokās iedreboties, sāka vienmērīgi klakšķēt ložmetējs, — bija redzami arī rezultāti: junkuru pūlītis, kas pārskrējieniem virzījās šurp, sāka birt no pakalnītes atpakaļ, atstājot vienu uz mālainās plikatnes.

Bunčuks atgriezās pie sava ložmetēja. Bālais Bogovojs (spilgtāk zilgmēja pulvera lāsumiņi viņam vaigos) gulēja uz sāniem un, lāstus kraukādams, apsēja savu mīkstumā ievainoto kāju.

—    Sauj, bendesmaisi… — uzrausdamies četrrāpus, bļāva līdzās gulošais, koši rudais sarkangvards. — Šauj, vai neredzi, ka uzbrūk?!

Virsnieku nodaļas ķēdes parādes pārskrējienā plūda gar uzbērumu.

Bogovoja vietā stājās Rēbinders. Sāka šaut saprātīgi, ekonomiski, neiekaisdams.

Bet no kreisā spārna zaķa lēcieniem drāza Gevorkjancs, krita zemē no katras viņam pāri lidojošās lodes un stenēdams pielēca pie Bunčuka:

—    Neiznāk!… Nešauj!…

Bunčuks gandrīz bez aizsega skriešus devās gar līkloču gulošo ķēdi.

Jau notālēm redzēja: Anna uz ceļiem stāv pie ložmetēja, atglauzdama izirušo matu cirtu un turēdama plaukstu virs acīm, skatās uz ienaidnieka ķēdi.

—    Gulsties!… — satumsušu seju aiz bailēm viņas dēļ, asinīm pieplūstot vaigā, Bunčuks kliedza. — Gulsties, tev saka!…

Viņa pavērās uz Bunčuka pusi — un palika tāpat stāvam. Bunčukam tiecās no lūpām lāsts, smags kā akmens. Viņš pieskrēja pie tās un ar sparu nospieda zemē.

Aiz vairoga šņāca Krutogorovs.

—    Aizķēries! Neiet! — viņš trīcēdams čukstēja Bunčukam un, ar acīm meklēdams Gevorkjancu, aizrīdamies nokliedza: — Aizbēdzis nolādētais! Tavs aizvēsturiskais ihtiozaurs aizbēdzis… Viņš man sirdi saplosīs ar savu bļaurību!… Neļauj strādāt!…

Gevorkjancs pielīda, locīdamies kā čūska. Viņa melnajā neskūtās bārdas suseklī bija iekaltuši dubļi. Krutogorovs brītiņu noraudzījās viņā, pagrieza nosvīdušo vērša kaklu un sāka rēkt, pārkliegdams šāvienu dārdus:

—    Kur iegrūdi lentes?..» Izraktenis tāds!… Bunčuk! Bunčuk! Vāc viņu projām, — es viņu nositīšu!…

Bunčuks rīkojās ap ložmetēju. Lode ar sparu noklakstēja vairogā, un viņš atrāva rokas kā no sprikstīm.

Nodibinājis kārtību, pats ņēmās šaut. Piespieda gulties bezbailīgi pārskrejošos aleksejeviešus un atlīda, ar acīm meklēdams aizsegu.

Pretinieka ķēdes virzījās tuvāk. Binoklī varēja redzēt, kā brīvprātīgie iet — turēdami šautenes siksnās, paretam guldamies. Viņu uguns kļuva sīvāka. Sarkangvardu ķēdē biedri jau trijiem, pierāpdamies klāt, atņēma šautenes un patronas, — mirušiem ieroči nav vajadzīgi… Acu priekšā Annai un Bunčukam, kas gulēja pie Krutogorova ložmetēja, lode ķēra jaunu zēniņu, sarkangvardu. Tas ilgi valstījās un krāca, spārdīja zemi stilbtiņiem aptītajām kājām un beidzot, uz izplestajām rokām balstīdamies, pacēlās, nokrekstējās un iegrūda seju zemē, pēdējo reizi izdvesdams gaisu. Bunčuks skatījās iesāņus uz Annu. No milzīgajām, izplestajām meičas acīm plūstin plūda drausmas. Viņa nemirkšķinādama raudzījās nogalinātā zēna kājās, kas bija ievīstītas noskrandušos zaldātu stilbtiņos, un nedzirdēja, kā Krutogorovs tai kliedza sejā:

545

—    Lenti!… Lenti!… Dod!… Skuķi, dod lenti!

18 — 501

Ar dziju flanga apgājienu kaļedinieši spieda atpakaļ sarkangvardu ķēdi. Nahičevanas priekšpilsētas ielās, sarkangvardiem atkāpjoties, zibēja melni mēteļi un šineļi. Labā spārna malējais ložmetējs krita balto rokās. Grieķi Mihalidi no neliela atstatuma nošāva kāds junkurs, otro apkalpes vīru sadūra ar durkļiem kā manekenu mācībās; no apkalpes palika sveikā tikai burtlicis Stepanovs.

Atkāpšanās apstājās, kad no traleriem sāka lidot pirmie šāviņi.

—    Ķēdē!.,, Man pakaļ!… — kliedza Bunčukam pazīsstams revolucionārās komitejas loceklis, izskriedams visiem priekšā.

Salīgojās un izlocīdamās devās uzbrukumā sarkangvardu ķēde. Garām Bunčukam, kuram spiedās klāt Krutogorovs, Anna un Gevorkjancs, pagāja trīs — gandrīz līdzās. Viens pīpēja, otrs iedams dauzīja pie ceļgala šautenes aizslēgu, trešais vērīgi skatīja sava mēteļa netīrās malas. Viņam sejā, ūsu galiņos maldījās vainīgs smīns —« it kā viņš neietu pretī nāvei, bet atgrieztos mājā no dzīrēm ar biedriem un, apskatīdams netīrās mēteļa malas, apsvērtu, kādu sodu viņam uzliks ķildīgā laulene.

—    Re, kur viņi! — iesaucās Krutogorovs, rādīdams uz attālu žogu, aiz kura mudžēja pelēki cilvēciņi.

—    Nostādi! — Bunčuks lāciski pagrieza ložmetēju.

Ložmetēja mundrā tarkšķoņa piespieda Annu aizbāzt

ausis. Viņa pietupās, redzēja, kā aiz žoga norimst kustība, bet pēc brītiņa no turienes vienmērīgi iedārdējās zalves, un pāri galvām strāvoja lodes, urbdamas neredzamus caurumus miglainajā debesu audeklā.

Kā bungas dārdēja kopā saplūstošie šāvieni, sausi izdega lentes, līzdama's kā čūskas gar ložmetējiem. Atsevišķi šāvieni sprakstēja pilnskanīgi un briedīgi. Nomāca čirkstošais, ar smilkstieniem sajauktais kauciens, ar kādu virs galvām lidoja šāviņi, kurus raidīja Melnās jūras .matroži no traleriem. Anna redzēja, kā viens no sarkangvardiem, liela auguma vīrs ar jērādas cepuri galvā, pēc angļu modes apcirptām ūsām, sagaidīdams un ar nejaušu galvas mājienu pavadīdams katru pārlidojošo šāviņu, kliedza:

—    Ber, Semjon! Uzber, Semjon! Uzber viņiem biezāk!

Un šāviņi patiesi gūlās biezāk. Jūrnieki pielāgojušies

raidīja kombinētu uguni. Atsevišķas kaļediniešu grupiņas atkāpdamās iekļuva biezās šrapneļu kārtās. Viens no lielgabala sprostuguns šāviņiem sprāga, ienaidniekam at

kāpjoties, ķēdes vidū. Brūns sprādziena stabs izmētāja cilvēkus; pār bedri, uz zemi stīdzot, līda dūmi. Anna nosvieda binokli, ievaidējās un aizklāja ar netīrajām delnām šausmu, apsvilinātās acis, — viņa bija redzējusi tuvajos stikla apļos šausmīgo sprādziena viesuli un cilvēku bojā eju. Viņai rūgti sažņaudzās rīkle.

—    Kas ir? — iesaucās Bunčuks, viņai pielīkdams.

Viņa sakoda zobus, viņas ieplestie redzokļi satumsa.

—    Es nevaru.

Saņemies! Tu.,, Anna, vai dzirdi? Dzirdi?… Nevaf tā!.», Ne-var!,,fr — viņš kliedza tai ausī skaudru pavēles saucienu.

Labajā spārnā, nelielas augstienes nogāzē, gravā lasījās kopā pretinieka kājnieki. Bunčuks pamanīja to: aizskrēja ar ložmetēju izdevīgākā vietā, ņēmās apšaudīt augstieni un gravu.

Ta-ta-ta-ta-ta-ta!… Ta-ta-ta-ta-ta-ta!… — nevienādi, ar pārtraukumiem darbojās Rēbindera ložmetējs.

Soļu divdesmit atstatu kāds aizsmakušā balsī sirdīgi kliedza:

—    Nestuves!,,, Vai nestuvju nav?… Nestuves!…

Tēmē-ē-ēklis… •— stieptā balsī sauca vada komandieris, kas bija paaugstināts no frontes zaldātiem, — astoņpadsmit… Vads uguni!

Pievakarē pār skarbo zemi, lejup slīdēdamas, sāka virpuļot pirmās sniega pārslas. Pēc stundas slapjš, lipīgs sniegs apklāja lauku un mālaini melnos nogalināto cilvēku kamoliņus, kas bija gurdi saguluši visur, kur uzbrūkot un atkāpjoties mīdījušās karotāju ķēdes.

Pret vakaru kaļedinieši atkāpās.

Sai naktī, kad blāvi balsnīja jaunais sniegs, Bunčuks bija ložmetējnieku sardzē. Krutogorovs, uzmetis uz galvas nez kur iegūtu, greznu zirga segu, ēda slapju, šķiedrainu gaļu, spļaudījās un ptisbalsī lādējās. Gevorkjancs turpat, kāda nomales pagalma vārtos, sildīja pie smēķa zilos, aukstuma sarautos pirkstus, un Bunčuks sēdēja uz cinka patronkastes, vīstīdams šineļa stūri aiz aukstuma trīcošo Annu, mēģināja viņai atvilkt no acīm cieši piespiestās, netīrās delnas, paretam skūpstīja tās. Stīvi risa no lūpām neparasti maigi vārdi.

18*

547

—    Nu, kā tad tā? .,, Tu taču bija cieta ,,, Aņa, paklau, saņemies, jel!… Aņa!.,. Mīļā… draudzenīt!… Tu pieradīsi pie tā… Ja lepnums tev neļauj iet projām, tad topi citāda. Bet uz nogalinātiem tā nevar skatīties… Ej

garām, un tas ir viss! Neļauj vaļu domām, savaldi tās! Re, nu: lai gan teici citādi, bet sievišķīgais tevi pievārē.

Anna klusēja. Viņas delnām bija rudenīgas zemes un sievietes siltuma smarža.

Birstošais sniedziņš iekļāva debesis blāvā, mīlīgā šķidrautā. Skurba snauda stinga pār pagalmu, pār tuvo lauku, pār pilsētu, kas bija aizturējusi elpu.

VII

Sešas dienas pie Rostovas un pašā Rostovā norisa kaujas.

Cīnījās ielās un ielu krustojumos. Divreiz sarkangvardi atdeva Rostovas staciju un abas reizes padzina no turienes pretiniekus. Visās sešās dienās gūstekņu nebija ne vienā, ne otrā pusē.

26. novembra pievakarē Bunčuks, iedams kopā ar Annu gar preču staciju, redzēja, kā divi sarkangvardi nošauj gūstā saņemtu virsnieku; viņš mazliet izaicinoši teica Annai, kas novērsās:

>— Jā, tas ir prātīgi! Viņus vajag nobeigt, iznīcināt bez žēlastības! Viņi mūs netaupīs, mums tas arī nav vajadzīgs, un nav iemesla viņus žēlot. Pie joda! Noslaucīt no zemes virsas šo nejaucību! Un vispār — bez sentimentiem, ja izšķiras revolūcijas liktenis. Viņiem taisnība, šiem strādniekiem!

Trešajā dienā viņš sasirga. Diennakti turējās kājās, sajuzdams nemitīgi pieaugošo nelabumu, vārgumu visos kaulos, — galvā it kā dunēja čuguna zvani, un tā bija nepārvarami smaga.

Sasistie sarkangvardu pulciņi atstāja pilsētu 2. decembrī, gaismai austot. Bunčuks, Annas un Krutogorova balstīts, gāja aiz ratiem, kuros veda ložmetēju un ievainotos. Ar vislielāko piepūli viņš nesa savu ļodzīgo, nespēcīgo augumu, kā pa miegam cilāja dzelžaini nepakļāvīgās kājas; uztvēra tālo, satraukta mudinājuma pilno Annas skatienu, un it kā no tālienes dzirdi sasniedza viņas vārdi:

— Sēdies ratos, Iļja! Dzirdi? Vai tu mani saproti, Iļjuša? Lūdzu, sēdies, tu taču esi slims!

Bet Bunčuks nesaprata viņas vārdus, nesaprata arī to, ka viņu jau sagrābis, ar viņu cīnās un viņu jau pieveicis tīfs. Kaut kur ārienē gremzās, apziņā neiekļūdamas, svešas un dīvaini pazīstamas balsis, kaut kur, atstatuma at-

Izilinātas, neprātīgās, baigās gunīs liesmoja Annas melnas acis, «— ērmīgi līgodamās, pinkuļoja Krutogorova bārda.

Bunčuks ķēra galvu, spieda pie kvēlojošās, sasarkušās sojas savas platās delnas. Viņam šķita, ka no acīm plūst asinis un visa nepārredzamā, nepastāvīgā, no viņa ar kādu neredzamu priekškaru atdalītā pasaule grīļojas, šļūk viņam no kāju apakšas. Viņa drudžainā iztēle veidoja visneiedomājamākos priekšstatus. Viņš bieži apstājās un pretojās Krutogorovam, kas gribēja viņu iesēdināt ratos.

— Nevajag! Pagaidil Kas tu tāds esi?… Un kur Anna? … Dod man piciņu zemes … Bet tos iznicini — ar ložmetēju, es komandēšu! Tiešā tēmējumā!… Pagaidi! Karsts!… — viņš gārdza, raudams savu roku ārā no Annas rokām.

Ar varu viņu iesēdināja ratos. Brīdi viņš vēl sajuta asu daždažādu smaržu jūkli, baismās pūlējās nākt pie apziņas, pārvarēt sevi, — bet nepārvarēja. Viņam pāri sakļāvās melns, klusuma piestrēdzis tukšums. Tikai kaut kur augšā kā ogle kvēloja kāds zilgans opāla laukumiņš un režģījās tumšsarkanu zibeņu līkloči un cilpas.

VIII

No jumtiem krita salmu nodzeltinātas lāstekas, drupdamas ar trauslu stikla šķindoņu. Ciematā ar peļķēm un atkusušās zemes laukumiņiem plauka atkusnis; pa olnīcām ošņādamas klaiņoja spalvu nometušas govis. Pavasarīgi čivināja zvirbuļi, ņudzēdami pagalmos samestajās žagaru kaudzēs. Laukumā Martins Samilis tvarstīja no pagalma izsprukušo, nobaroto, rudo zirgu. Zirgs, stāvu sliedams savu kuplo donieša asti, nesukātās krēpes vējā skurinādams, brāzās uz priekšu lēcieniem, tālu aizsperdams kūstošā sniega pikas, rikšoja apkārt pa laukumu, apstājās pie baznīcas žoga, apostīja ķieģeļus; pielaida saimnieku patuvu klāt, grieza mēļo aci uz apaušiem viņam rokās un atkal atstiepa muguru neprātīgos auļos.

Ar mākoņainām siltām dienām zemi lutināja janvāris. Kazaki, Donā raudzīdamies, gaidīja priekšlaicīgus palus. Mirons Grigorjevičs todien ilgi nostāvēja pagalmā, skatīdamies uz sniega pieblīvušo pļavu, uz Donas ledus zaļzilgmi, un domāja: «Skat, piebliezts arī šogad, tāpat kā pērn. Sniega, ai, cik sniega sagāzts! Laikam grūti gan zemītei zem tā -— nevar atelpt!»

Mitjka, ģērbies aizsargkrāsas formas blūzē, tīrīja laidaru. Baltā papaha kā par brīnumu turējās viņam pakausī. Sasvīdušie, taisnie mati krita uz pieres. Mitjka glauda tos atpakaļ ar netīrās, mēslu smakas piesmirkušās delnas virsu. Pie vārtiem gulēja kaudzē samesti, sasaluši lopu mēslu kunkuļi, pa tiem mīdījās pinkains āzis. Aitas spiedās pie zedeņiem. Jērs, lielāks par māti, grasījās zīst, māte raidīja viņu projām, atgrūzdama ar galvu. Gabaliņu nostāk gar arklu kasījās melns, rāmīts auns gredzenotiem ragiem.

Pie dzeltenajām, māliem noziestajām klēts durvīm saulītē gozējās suns ar garām spalvām pie purna un dzeltenām uzacīm. Ārpusē, paspārnē, pie klēts sienām karājās murdi; uz tiem raudzījās vectēvs Grišaka, atspiedies uz ķeģa, — kā redzams, domāja par tuvo pavasari un zvejas piederumu labošanu.

Mirons Grigorjevičs aizgāja uz klonu, pārlaida saimnieka aci siena pantiem, sāka jau ar grābekli sakārtot kazu izvandītos prosas salmus, kad līdz viņa ausīm atklīda svešas balsis. Viņš nometa grābekli uz kaudzes un izgāja pagalmā.

Mitjka, atlicis kāju, tina smēķi, turēdams starp diviem pirkstiem sirdsmīļās bagātīgi izrakstīto tabakmaku. Viņam līdzās stāvēja Hristoņa un Ivans Aleksejevičs. No zilās atamanieša cepures dibena Hristoņa vilka ārā netīru pīpējamo papīriņu. Ivans Aleksejevičs, pret pītajiem pagalma vārtiņiem atspiedies, šineli atplētis, rakņājās pa vatēto zaldāta bikšu kabatām. Vizoši noskūtajā sejā ar dziļu, melni spīdošu bedrīti zoda ēnojās īgnums: kā redzams, kaut ko aizmirsis.

—   Dievs palīdz, Miron Grigorjevič! — sveicināja Hristoņa.

—    Sveiki, karavīri!

—    Nāc sapīpēt!

—    Pasarg' dievs! Nupat izpīpējos.

Sarokojies ar kazakiem, Mirons Grigorjevičs noņēma ausaini ar sarkano virsu, noglaudīja stāvos, gaišos matus un pasmaidīja.

—    Kā labad esat pagodinājuši, brāļi atamanieši?

Hristoņa noskatījās viņā no augšas uz leju un tūliņ neatbildēja: papriekš ilgi siekaloja papīriņu, gramstīja to ar lielo, raupjo vērša mēli un, jau smēķi satinis, nobasēja:

—< Ar Mitriju, tā sacīt, maza runāšana,

Garām pačāpoja vectēvs Grišaka. Nesa venteru stīpas, turēdams nost no sevis. Ivans Aleksejevičs un Hristoņa, viņu sveicinādami, pacēla cepures. Vectēvs Grišaka aiznesa uz lieveni venterus un nāca atpakaļ.

—        Ko tad jūs, karotāji, sēžat mājās? Patīk sildīties pie sievām? — viņš uzrunāja kazakus.

—    Kas tad ir? — Hristoņa jautāja.

—    Tu, Hristoška, ciet klusul Vai varbūt nezini?

—        Nudien, nezinu! — Hristoņa dievojās. — Dieva vārds, vectēv, nezinu!

—        Nesen cilvēks atbraucis no Voroņežas, tirgonis, Sergeja Platoniča Mohova paziņa vai viņam kaut kā rada, — nezinu. Nu, re, atbraucis un stāstot, ka pie Certkovas stāvot sveši karaspēki — tie paši boļšaki. Krievs nāk uz mums ar karu, bet jūs — pa mājām? Un tu, pagān… vai dzirdi, Mitjka? Ko tu klusē? Kā jūs domājat?

—        Mēs nedomājam nekā, — Ivans Aleksejevičs pasmaidīja.

—        Tā jau ir tā nelaime, ka nekā nedomājat! — iekaisa vectēvs Grišaka. — Jūs saņems kā irbes cilpā! Zemnieki sagrābs jūs gūstā, saliks jums pa ņuņņām…

Mirons Grigorjevičs atturīgi vīpsnāja; Hristoņa, vilkdams roku pa vaigiem, bužināja sen neskūtos bārdas sarus; Ivans Aleksejevičs, smēķi sūkdams, lūkojās Mitjkā, bet tā dzelstīgajos kaķa redzokļos gailēja guntiņas, un nevarēja saprast, vai viņa zaļās acis smej vai arī gail nevaldāmā niknumā.

Mazliet parunājušies, Ivans Aleksejevičs un Hristoņa atsveicinājās un pasauca Mitjku pie vārtiņiem.

—        Kāpēc vakar nebiji sapulcē? — stingri noprasīja Ivans Aleksejevičs.

—    Neiznāca laika.

—    Bet pie Meļehoviem aiziet iznāca?

Mitjka, galvu pakratīdams, uzsvieda uz pieres papahu un slēptās dusmās pateica:

—    Nebiju — un viss. Par ko tērzēsim?

—        Bija visa ciemata frontes vīri, Petro Meļehova nebija. Tu zini… nolēma sūtīt uz Kamensku ciemata delegātus. Tur desmitajā janvārī frontinieku kongress. Lozēja, iznāca braukt mums trim: man, Hristanam un tev,

—    Es nebraukšu, —Mitjka noteikti atcirta.

—         Ko tu dari? <— Hristoņa sadrūma un saņēma viņa blūzes pogu, — Šķelies nost no savējiem? Tie tev nav labi?

—    Viņš kopā ar Meļehovu Petjku… — Ivans Aleksejevičs skāra Hristoņas šineļa piedurkni un teica, manāmi nobālēdams: — Nu, iesim! Te, kā redzams, mums nav ko darīt… Nebrauksi gan, Mitrij?

—    Nē… Es sacīju «nē», tātad — nē.

—    Ardievu! — Hristoņa nošķieba galvu.

—    Labu dienu!

Mitjka, acis novērsdams, pasniedza viņam savu karsto roku un gāja uz istabu.

—i Riebeklis! — pusbalsī noteica Ivans Aleksejevičs un paraustīja nāsis. — Riebeklis! — viņš atkārtoja skaļāk, skatīdamies aizejošā Mitjkas platajā mugurā.

Pa ceļam šur tur iegriežoties, viņi pavēstīja vienam otram frontes vīram, ka Koršunovs atteicies braukt un ka rit viņi izbraucot uz kongresu divi vien.

8. janvārī, gaismai austot, Hristoņa un Ivans Aleksejevičs izbrauca no ciemata. Pats no laba prāta viņus veda Jakovs Pakavs. Dīselei piejūgtais krietnu zirgu pāris drīz vien tika cauri ciematam un virzījās paugurā. Atkusnis bija noplicinājis ceļu. Tais vietās, kur sniegs nogājis, slieces lipa klāt zemei un kamanas gāja grūdieniem, zirgi stiepās, savilkdami atsaites.

Kazaki soļoja kamanām pakaļ. Pakavs, vieglajā rītenī piesarcis, soļoja, ar zābakiem sašķaidīdams skanīgo lediņu. Viņam sejā liesmoja sārtums, tikai ovālā rēta nedzīvi zilgmēja.

Nostāk no ceļa pa graudaino, saplakušo sniegu kalnā kāpa Hristoņa, raudams plaušās gaisu, aizelsdamies, tāpēc ka 1916. gadā bija dabūjis pie Dubnas ostīt vāciešu smacīgās gāzes.

Paugurā plaši klaiņoja vēji. Bija dzestrāks. Kazaki klusēja. Ivans Aleksejevičs vīstīja seju kažoka apkaklē. Tuvojās tālīnais mežiņš. To pāršķeldams, ceļš uzgāja augstā korē. Mežā vējš urdza kā strautiņš. Žuburaino ozolu ^stumbros rēgojās zeltzaļgani, zvīņaini rūsas plankumi. Kaut kur tālumā žadzināja žagata. Tā pārlidoja pāri ceļam, greizi sagriezusi asti. Vējš dzina viņu sāņus, un tā laidās trauksmainā gaitā, uz sāniem sasvērusies, raibajām spalvām zibēdama.

Pakays, kas nebija teicis ne vārda kopš paša ciemata, pagriezās pret Ivanu Aleksejeviču un sacīja, uzsvērdams ik vārdu (laikam jau sen bija sagatavojis prātā šo frāzi):

—    Kongresā mēģiniet panākt, lai iziet bez kara. Nebūs vairs tādu, kas gribēs karot.

—        Skaidrs, — pievienojās Hristoņa, nenovīdīgi raudzīdamies brīvajā žagatas lidojumā,, un savā prātā salīdzināja cilvēku dzīvi ar laimīgo putnu, kas nekā nedomā.

Kamenskā viņi iebrauca 10. janvāra vakarā. Pa lielās staņicas ielām uz centru plūda kazaku bari. Bija jaušama manāma rosība. Sameklējuši Grigorijā Meļehova dzīvokli, Ivans Aleksejevičs un Hristoņa dabūja zināt, ka viņa nav mājās. Saimniece, tukla, gluži blonda sieviete, pateica, ka īrnieks aizgājis uz kongresu.

—        Kur tad ir, tā sacīt, šis pats kongress? — Hristoņa jautāja.

—         Laikam apgabala pārvaldē vai pastā, — atbildēja saimniece, vienaldzīgi aizcirzdama durvis Hristoņam deguna priekšā.

Kongress jau norisa pilnā sparā. Lielā daudzlogu istaba tikko varēja ietilpināt delegātus. Kazaki drūzmējās uz kāpnēm, gaiteņos, blakus istabās.

—        Turies man līdzi! — iestenējās Hristoņa, strādādams ar elkoņiem.

Šaurajā spraugā, kas izveidojās aiz viņa, stūmās Ivans Aleksejevičs. Gandrīz pie pašas ieejas tai telpā, kur norisa kongress, Hristoņu apturēja viens no kazakiem, pēc runas spriežot, lejgalietis.

—         Būtu jel rāmāk grūdies, grebli! — viņš kodīgi sacīja.

—    Laid tik garām!

—    Pastāvēsi arī te! Redzi — nav kur iet!

—         Laid, oda dvēsele, citādi — uz naga. Nospiedīšu, tā sacīt! — pasolīja Hristoņa un, viegliņām pacēlis, aizbīdīja sīciņo kazaku un pats devās tālāk.

—    Ekur lācis!

—    Varens atamanietis!

—    Brangs vezumzirgs! Ar to var vest četrcollīgos!

—    Kā viņš to novāca!

Kazaki, stāvēdami ciešā barā, sāka vīpsnāt, negribot ar cieņu vērodami Hristoņu, kas bija galvas tiesu lielāks par visiem.

Grigoriju viņi atrada pie pakaļējās sienas. Tupēdams zemē, viņš pīpēja un sarunājās ar kādu kazaku — 35. pulka delegātu. Viņš ieraudzīja ciemata vīrus, un viņa noļukušās kraukļa melnuma ūsas ietrīcējās smaidā.

Pti.,, kāds vējš jūs atpūtis? Sveiks, Ivan Aleksejevič! Būsi vesels, krusttēv Hristan!

—    Vesels, bet, tā sacīt, ne visai ražīgs, smējās Hristoņa, sagrābdams savā pusaršinas delnā visu Grigorijā roku.

Nu, kā mūsējie?

—    Paldies dievam! Sūta sveicienus. Tēvs pieteica, lai braucot apciemot.

—    Ko Petro?

—    Petro… Ivans Aleksejevičs neveikli pasmaidīja, — Petro ar mūsējiem nesaietas.

—    Zinu. Nu, un Natālija? Bērniņi? Vai gadījās redzēt?

—    Visi veseli, liek sveicināt, Bet tētiņš jūtas aizvainots .,,

Hristoņa, pagriezis galvu, apskatīja aiz galda sēdošo prezidiju. Viņš, arī azmugurē stāvēdams, varēja labāk redzēt nekā citi. Grigorijs joprojām izprašņāja, izmantodams neilgo sēdes pārtraukumu. Stāstīdams par ciematu, par to, kas tur jauns, Ivans Aleksejevičs īsumā aizķēra arī frontes vīru sapulci, kas viņu un Hristoņu sūtījusi šurp. Viņš jau grasījās aptaujāties, kas un kā notiek Kamenskā, bet tobrīd viens no tiem, kas sēdēja aiz galda, skaļi sauca:

—    Tūliņ teiks vārdu raktuvju strādnieku delegāts. Lūgums — klausīties ar uzmanību un arī ievērot kārtību.

Vidēja auguma cilvēks, sakārtojis uz augšu sasukātos, brūnos matus, sāka runāt. Uzreiz kā nocirsta apklusa balsu dūkoņa.

Jau pēc pašiem pirmajiem kvēlajiem, kaismīgajiem vārdiem Grigorijs un visi citi sajuta svešas pārliecības spēku. Viņš runāja par nodevīgo Kaļedina politiku, kas grūž kazakus cīņā pret Krievijas strādnieku šķiru un zemniekiem, par to, ka kazakiem un strādniekiem ir kopējas intereses, par mērķiem, uz kuriem tiecas boļševiki, cīnīdamies pret kazaku kontrrevolūciju,

—     Mēs izstiepjam brāļa roku darba kazakiem un ceram, ka atradīsim frontes kazakos uzticamus sabiedrotos cīņai pret baltgvardu bandu. Cara kara frontēs strādnieki un kazaki lēja asinis kopā, un arī karā ar buržuāzijas spietiem, ko vāc kopā Kaļedins, mums jābūt kopā — un mēs būsim kopā! Mēs roku rokā iesim cīņā pret tiem, kas veseliem gadsimtiem verdzinājuši darbaļaudis! — kā bazūne dārdēja viņa balss.

—    Ak tu m-m-maita! Kad tevi deviņi!.,. — sajūsmā čukstēja Hristoņa un tā spieda Grigorijam elkoni, ka Grigorijs saviebās.

Ivans Aleksejevičs klausījās, mazlietiņ atplētis muti, un no saspringuma bieži blisināja acis, murminājas

—    Pareizi! Tiesa gan!

Pēc delegāta, šūpodamies kā osis vējā, runāja kāds gara auguma raktuvju strādnieks. Viņš piecēlās, izstiepās, it kā būtu salokāms un atlokāms, apskatīja daudzacīgo pūli un ilgi gaidīja, kamēr apklusa dūkoņa. Sis raktuvju strādnieks bija kā liellaivas tauva: mezglains, uzticami stiprs, sauss, zajganīgs — it kā ar vitriolu noziests. Viņa sejas porās kā sīciņi, nenomazgājami punktiņi vīdēja melni ogļu putekļi un tāds pats ogļu spīdums bija viņa palsajām, mūžīgajā krēslā un melnajos zemes dzīļu slāņos krāsu zaudējušajām acīm. Viņš sapurināja īsos matus, uzmeta gaisā dūrēs sažņaugtās rokas, cirta kā iar kapli.

—    Kas frontē ieveda nāves sodu zaldātiem? Korņilovs! Kas līdz ar Kaļedinu žņaudz mūs nost? Viņš! — un sāka bērt, kliedzienā aizrīdamies: — Kazaki! Brāļil Brāļi! Brāļil Kam tad jūs iesiet līdz? Kaļedinam gribas, lai mēs apdzertos ar brāļu asinīm! Nē! Nē! Nebūs pēc viņa prāta! Pieveiksim, dieva un velna vārdā! Sīs hidras jūrā sametīsim!

—    Ak tu m-m-maita!… — izplētis muti smaidā, sāka plaukšķināt Hristoņa un, nevarēdams savaldīties, iezviedzās: — Pa-rei-zi-i!Sadod viņiem!

—    Valdies! Hristan, ko tu dari? Tevi izmetīs laukā! — nobijās Ivans Aleksejevičs.

Lagutins — Bukanovas kazaks un otrā sasaukuma VCIK kazaku nodaļas pirmais priekšsēdētājs — dzeldināja kazakus ar smagnējiem, neveikliem vārdiem, bet tādiem, kas viņus dziļi skāra. Runāja sēdes vadītājs Podtjolkovs, pēc viņa — skaistais, ūsainais Sčadenko, pēc angļu modes apgrieztiem matiem.

—    Kas tas tāds? — izstiepis grābekļaino roku, Grigorijam taujāja Hristoņa.

—    Sčadenko. Komandieris pie boļševikiem.

—    Un tas?

—    Mandelštams.

—No kurienes?

—No Maskavas.

—    Un kas tie tādi? — Hristoņa rādīja Voroņežas kongresa delegātu grupu.

—    Paklusē jel mazlietiņ, Hristan,

—         Dieviņ tētiņ, bet taču, tā sacīt, gribas zināt!… Tu man pasaki: re, tas, kas sēž Podtjolkovam līdzās, tāds garš, kas tas tāds?

—         Krivošlikovs no Jelanskas, Gorbatovas ciemata. Aiz viņa mūsējie — Kudinovs, Doņeckovs.

—        Vēl reizlti taujāšu… Re, tur tas.., nē jel!.,, re, malējais, ar cekulu?

—    Jelisejevs… nezinu, no kuras staņicas.

Hristoņa apmierināts apklusa, klausījās jaunajā runātājā ar senāko neatslābstošo uzmanību un pirmais pārkliedza simtiem balsu ar savu kuplo, oktāvisko «parei-zii!…».

Pēc Stehina, viena no kazaku boļševikiem, uzstājās 44. pulka delegāts. Viņš ilgi žņaudzījās izmocītām, grumbuļainām frāzēm: pasaka vārdu, kā zīmogu iespiež gaisā, — un klusē, šņaukā degunu; bet kazaki klausījās viņā ar lielu labvēlību, tikai paretam pārtrauca ar atzinības saucieniem. Redzams, ka tas, ko viņš sacīja, atrada viņos spraigu atbalsi.

—         Brāļi! Mūsu kongresam tā jāpieiet pie šās nopietnās lietas, lai tautai nenāktu par ļaunu un lai viss nobeigtos pa godam! •— viņš vilka vārdus kā stostiķis. — Es runāju par to, lai mēs iztiktu bez asiņaina kara. Jau tā trīsarpus gadus esam nīkuši ierakumos, un, ja, jāsaka, vēl vajadzēs karot, tad kazaki pavisam panīks…

•— Pareizi-i!.,.

—    Gluži pareizi!

—    Mēs negribam kara!.,,

—        Vajag norunāt kā ar boļševikiem, tā ar Karaspēka sapulci!

—    Ar mieru vajag, nevis kaut kā… Nav ko ārdīties!

Podtjolkovs dārdināja ar dūri galdu — un rēkoņa aprima. Atkal, taustīdams savu sibīrieša bārdeli, stiepa vārdus 44. pulka delegāts:

—         Mums jāsūta savi kongresa delegāti uz Novočerkasku un ar labu jālūdz, lai brīvprātīgie un dažādie partizāni iet no šejienes projām. Un arī boļševikiem nav pie mums ko darīt. Mēs ar darba tautas ienaidniekiem paši tiksim galā. Svešas palīdzības mums šimbrīžam nevajag, un, ja vajadzēs, tad mēs viņus palūgsim nākt mums talkā.

—    Tāda runa nav nekādā jēgā!

—    Pareizi-i-i!

—    Pag, pag! Kas ir «pareizi»? Bet, ja viņi mūs piemiegs uz slidena ledus, un tad — ej lūdz talkā. Kamēr

cāļi paaugsies, vecāmāte a'tstiepsies.

—    Savu valdību vajag uztaisīt!

—        Vistiņa gan perēklī, bet oliņa vēl… nedod dievs! Ir gan muļķa ļaudis! . v

Pēc 44. pulka delegāta kvēlus aģitācijas vārdus bēra Lagutins. Viņu pārtrauca kliedzieniem. Tika iesniegts priekšlikums pasludināt desmit minūšu pārtraukumu, bet jau tūliņ, tiklīdz iestājās klusums, Podtjolkovs svieda sakarsētajā pūlī:

—         Brāļi kazaki! Mēs te spriežam, bet darba tautas ienaidnieki nesnauž. Mēs visu laiku gribam, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva, bet Kaļedins — tas tā nedomā. Mēs esam dabūjuši rokā viņa pavēli apcietināt visus šā paša kongresa dalībniekus. Tūliņ šo pavēli nolasīs.

Delegātu pūlim kā bangas pāršļāca saviļņojums, kad bija nolasīta Kaļedina pavēle apcietināt kongresa dalībniekus. Sacēlās troksnis, simtkārt lielāks nekā jebkurā staņicas koplaukumā.

—    Darbu darīt, nevis runām nodoties!

—    Klu-s-sāk!… Cš-š-š!…

—    Kas par «klusāk»! Drāz vaļā!…

—    Lobov! Lobov!.., Saki viņiem kādu vārdiņu!.,.

—    Mazliet nogaidīsim!…

—    Kaļedins — viņš nav muļķis!

Grigorijs klusēdams klausījās, skatījās, kā viļņo delegātu galvas un rokas, un nenocietās, — pirkstgalos pacēlies, ierēcās:

—         Kļūsiet jel, velni!… Vai te kāds tirgus? Ļaujiet Podtjolkovam vārdu teikt!…

Ivans Aleksejevičs bija sācis ķīvēties ar kādu 8. pulka delegātu.

Hristoņa mauroja, atkaudamies no karabiedra, kas bruka viņam virsū:

—        Te vajag, tā sacīt, sardzē stāvēt! Tu man… nu ko tu muldi?… Nejēga! Ak tu sirdsdraudziņ! Prātiņš mums sīks — pašiem valdīt!

Balsu dārdoņa norima (tā paguris vējš nogulst uz kviešu vāla un spiež to lejup), nenobriedušo klusumu caururba Krivošlikova meitenīgi smalkā balss:

—        Nost Kaļedinu! Lai dzīvo kazaku Kara revolucionārā komiteja!

Pūlis novaidējās. Skaļie, kopā saplūstošie atzinības saucieni savijās kā auklā, kas smagi kapāja ausis. Krivošlikovs palika stāvam ar paceltu roku. Kā lapas pie zariņa tai sīki drebēja pirksti. Tikko apklusdama bija nošalkusi spalgā rēkoņa, Krivošlikovs sauca tik smalkā, dzidrā un skanīgā balsī, it kā vilku dzīdams:

Lieku priekšā no mūsu vidus ievēlēt kazaku Kara revolucionāro komiteju! Tai uzdot vest cīņu pret Kaļedinu un orgāni…

—    ITa-a-a-a-a!… — kā šāviņa sprādziens plīsa kliedziens. Drumstalām bira no griestiem atlupušais apmetums.

Sāka vēlēt revolucionārās komitejas locekļus. Neliela kazaku daļa, ko vadīja 44. pulka delegāts, kurš bija uzstājies ar runu, un citi, arvien vēl pastāvēja uz to, ka ar karaspēka valdību jāpanāk mierīgs konflikta atrisinājums, bet lielākā daļa kongresa dalībnieku viņus vairs neatbalstīja; kazaki, izdzirdējuši Kaļedina pavēli viņus apcietināt, saniknojās un uzstājās par to, ka aktīvi jāpretojas Novočerkaskai.

Grigorijs nesagaidīja vēlēšanu beigas, — viņu steidzīgi izsauca uz pulka štābu. Aiziedams viņš lūdza Hristoņu un Ivanu Aleksejeviču:

Kad beigsies, — nāciet uz māju pie manis. Gribas zināt, ko ievēlēs par locekļiem.

Ivans Aleksejevičs pārnāca nakti.

Podtjolkovs — priekšsēdētājs, Krivošlikovs — sekretārs! — viņš ziņoja jau uz sliekšņa.

—    Locekļi?

—    Tur ir Ivans Lagutins un Golovačovs, Minajevs, Kudinovs, vēl kādi citi.

—    Un kur tad palika Hristans? — Grigorijs vaicāja.

—    Aizgāja ar kazakiem arestēt Kamenskas varasvīrus. Kazaks sakarsis, uzspļausi viņam — sāks čūkstēt. Tīrais posts!

Hristoņa pārnāca gaismiņā. Ilgi sēca, audams kājas, »kaut ko pusbalsī burkšķēja. Grigorijs aizdedza lampu, — ieraudzīja viņa nobrūnējušajā sejā asinis un lodes skrambu virs pieres.

—    Kas tev to?… Pārsiet? Es tūliņ… pagaidi, sameklēšu saiti, — viņš izlēca no gultas, sameklēja marli un saiti.

Sāks pūžņot kā sunim, — Hristoņa murdēja. — To man, tā sacīt, kara priekšnieks nobrāza ar naganu. Gājām pie viņa kā viesi pa parādes durvīm, bet viņš sāka aizstāvēties. Vēl vienu kazaku ievainoja. Gribēju viņam,

In sacīt, izvilkt dvēseli laukā: paskatīties, kāda īsti ir virsnieka dvēsele, — kazaki neļāva, citādi gan es viņu pačamdītu,,. Čamdītu līdz beidzamajam!

IX

Kazaku frontinieku kongress Kamenskas staņicā paziņoja, ka varu pārņem Kara revolucionārā komiteja. To uzzinājis, Ļeņins pa radio teica: «Pie Donas četrdesmit seši kazaku pulki pasludinājuši sevi par valdību un karo pret

Kaļedinu.»

Kazaku frontinieki nosūtīja savus delegātus uz Petrogradu, uz Viskrievijas Padomju kongresu. Smoļnijā viņus pieņēma Ļeņins.

—    Noslaukiet no zemes virsas tautas ienaidniekus, izdzeniet Kaļedinu no Novočerkaskas… — Viskrievijas Padomju kongress aicināja kazakus.

Otrā dienā Kamenskā pēc Kaļedina pavēles ieradās 10. Donas kazaku pulks ar nolūku apcietināt visus kongresa dalībniekus un atbruņot revolucionārās kazaku vienības.

Stacijā tobrīd notika mītiņš. Milzīgs kazaku pūlis mutuļoja, dažādi reaģēdams uz oratora runu.

Podtjolkovs, uzkāpis tribīnē, teica:

—    Tēvi un brāļi, es nevienā partijā neesmu ierakstījies un neesmu arī boļševiks. Es cenšos tikai pēc viena: pēc taisnības, pēc laimes, visu darbaļaužu brālīgas apvienības, pēc tā, lai nebūtu nekādas apspiešanas, lai nebūtu kulaku, buržuju un bagātnieku, lai visi dzīvotu brīvi un labi… Boļševiki tiecas uz to un cīnās par to. Boļševiki ir strādnieki, tādi paši darbaļaudis kā mēs, kazaki. Tikai strādnieki boļševiki ir apzinīgāki par mums: mēs esam turēti tumsā, bet viņi pilsētās labāk par mums mācījušies izprast dzīvi. Tātad iznāk, ka arī es esmu boļševiks, lai gan neesmu ierakstījies boļševiku partijā.

Pulks, izkāpis no vagoniem, piebiedrojās mītiņam. Izmeklēti liela auguma švītīgi gundorovieši, kādu bija puse pulka, iejuka starp citu pulku kazakiem. Viņu noskaņojumā tūliņ radās spējš lūzums. Pulka komandiera pavēli — paklausīt Kaļedina rīkojumam — kazaki noraidīja. Viņu vidū radīja nemieru tā spēcīgā aģitācija, ko izvērsa boļševiku piekritēji.

Bet Kamenskā tai laikā trīcēja frontes tuvuma drudzī; uz ātru roku izveidotās kazaku vienības tika raidītas ieņemt un nodrošināt ieņemtās stacijas; bieži devās ceļa ešeloni, kurus sūtīja Zverevas-Ļihajas virzienā. Karaspēka vienībās pārvēlēja vadību. Klusi aizbrauca no Kamenskas kazaki, kas nevēlējās karu. Ieradās novēlojušies delegāti no ciematiem un staņicām. Ielās bija vērojama neparasta kustība.

13. janvārī Kamenskā ieradās uz sarunām Donas balto valdības delegācija, kurā bija Karaspēka sapulces priekš sēdētājs Agejevs, sapulces locekļi Svetozarovs. Ulanovs, Karevs, Baželovs un karaspēka vecākais Kušnarevs.

Pie stacijas tos sagaidīja biezs ļaužu pūlis. Leibgvardes Atamana pulka kazaku sardze pavadīja atbraucējus līdz pasta un telegrāfa kantora ēkai. Visu nakti ilga Kara revolucionārās komitejas locekļu sēde kopā ar atbraukušo valdības delegāciju.

No Kara revolucionārās komitejas piedalījās septiņpadsmit locekļu. Podtjolkovs pirmais deva asu pretsparu Agejevam, kas savā runā apvainoja Kara revolucionāro komiteju, ka tā nodod Donas zemi un vienojusies ar boļševikiem. Pēc viņa uzstājās Krivošlikovs un Lagutins. Karaspēka vecākā Kušnareva runu vairākkārt pārtrauca ar kliedzieniem tie kazaki, kas drūzmējās gaitenī. Viens ložmetējnieks revolucionāro kazaku vārdā pieprasīja, lai delegāciju apcietina.

Apspriedei nebija nekādu panākumu. Jau ap diviem naktī, kad noskaidrojās, ka izlīgumu nevar panākt, pieņēma Karaspēka sapulces locekļa Kareva priekšlikumu, ka Kara revolucionārās komitejas delegācijai jābrauc uz. Novočerkasku galīgi izlemt jautājumu par varu.

Tūliņ pēc Donas* valdības delegācijas devās ceļā arī Kara revolucionārās komitejas pārstāvji ar Podtjolkovu priekšgalā. Izdarot vispārējas vēlēšanas, deleģēja Podtjolkovu, Kudinovu, Krivošlikovu, Lagutinu, Skačkovu Oolovačovu un Minajevu. Par ķīlniekiem palika Kamenskā apcietinātie Atamana pulka virsnieki.

X

Aiz vagona loga virmoja sniegputenis. Pār pussagruvušajiem aizsargžogiem varēja redzēt vēja nolaizītas, sacietējušas kupenas. Izlauzītie kupenu jumti bija dīvaini saskrīpāti putnu kājām.

Uz ziemeļiem trauca starpstacijas, telegrāfa stabi un visa neierobežotā, savā sniegainajā vienveidībā baigā stepe.

Podtjolkovs jaunu ādas frenci mugurā sēdēja pie loga. Viņam pretī, ar elkoņiem atspiedies uz galdiņa, logā vērās Krivošlikovs, šauriem pleciem, kalsens kā pusaudzis. Viņa bērnišķīgi skaidrajās acīs neizzuda trauksme un gaidas. Lagutins sukāja savu reto, iesarkano bārdiņu. Brašais kazaks Minajevs sildīja rokas pie tvaika apkures caurules, dīdījās uz sola.

Golovačovs ar Skačkovu klusiņām par kaut ko sarunājās, gulēdami uz augšplauktiem.

Vagons bija mēreni piepīpēts, padzestrs. Delegācijas locekļi, braukdami uz Novočerkasku, nejutās visai pārliecināti par iznākumu. Sarunas neveicās. Iestājās apnicīgs klusums. Viņi pabrauca garām Ļihajai. Podtjolkovs izteica kopīgo domu:

—    Neiznāks nekā. Nesarunāsimies.

—    Velts brauciens, — Lagutins viņu atbalstīja.

Visi atkal ilgi klusēja. Podtjolkovs vienmērīgi kustināja plaukstu, it kā laizdams atspoli caur tīkla acīm. Paretam pavērās sava ādas frenča nespodrajā spīdumā, tīksminādamies par to.

Tuvojās Novočerkaska. Paskatījies kartē uz Donu, kas savā skrējienā attālinās no pilsētas, Minajevs sāka paklusām stāstīt:

—    Kad kazaki dažkārt nokalpojuši Atamana pulkā savu laiku, viņus rīko braukt mājās. Tie kravā iekšā lādes, savas mantas, zirgus. Ešelons brauc, un, re, pie Voroņežas, kur pirmoreiz jābrauc pāri Donai, mašīnists, kas vada vilcienu, samazina gaitu līdz visgausākajai, kāda vien iespējama… viņš jau zina, kas būs. Tikko vilciens uz tilta, — ak tu tētiņ! — kas tur sākas! Kazaki taisni traki: «Dona! Mūsu Dona! Klusā Dona! Mīļā māmuļa, maizes devējiņa! Ur-r-rā-ā-ā!» — un sviež pa logu, no tilta taisni ūdenī, pāri dzelzs režģim, formas cepures, vecos šineļus, bikses, pārvalkus, kreklus, dažādus sīkumus. Veltī Donai, atgriezdamies no dienesta. Dažkārt skaties,— tur rudenī kā gulbju mātes vai kā puķītes peld zilās atamaniešu cepures… No senlaikiem tāds paradums.

Gaitu gausinādams, vilciens apstājās. Kazaki cēlās kājās. Krivošlikovs, sasprādzēdams šineļa siksnu, greizi pavīpsnāja:

—    Nu, re, esam mājā!

—         Kā gan nenes sālsmaizi! — raudzīja pajokot Skačkovs.

Pa durvīm nepieklauvējis ienāca garš, brašs jesauls. Tas apskatīja delegācijas locekļus taustīgām, naidīgām acīm, tīšām parupji teica:

—        Man uzdots jūs pavadīt. Papūlieties nu, boļševiku kungi, drīzāk atstāt vagonu! Es negalvoju par pūli un… par jūsu drošību.

Ilgāk nekā pie citiem viņa acis kavējās pie Podtjolkova, — pareizāk — pie viņa virsnieka frenča; jau neslēptā_naidā viņš nokomandēja:

—    Arā no vagona, žigli!

—        Tur viņi ir, tie nelieši, kazaku nodevēji! — ļaužu pārpildītajā peronā iesaucās kāds virsnieks ar garām ūsām.

Podtjolkovs nobālēja, pavērās uz Krivošlikovu mazliet mulsu, greizu skatienu. Tas nāca ārā tūliņ aiz Podtjolkova un smīnēdams čukstēja:

—         «Mēs dzirdam atzinības skaņas ne saldā slavas dūkoņā, bet niknos kliedzienos bez maņas…» Vai dzirdi, Fjodor?

Un Podtjolkovs, kaut gan nesadzirdēja pēdējos vārdus, tomēr pasmīnēja.

Viņus pavadīja spēcīga virsnieku patruļa. Līdz pašai apgabala pārvaldei plosījās pavadītāju pūlis, kas alka izdevības pats spriest tiesu. Trakoja, delegātus aizvainodami, ne tikai virsnieki un junkuri, bet arī nez kādi kazaki, glīti ģērbušās sievietes, skolēni.

—        Kādu nejēdzību gan jūs pieļaujat! — saniknotais Lagutins uzrunāja vienu no virsniekiem, kas viņus pavadīja.

Tas viņu uzlūkoja naidīgu skatienu un nošņāca:

—        Tencini dievu, ka paliksi dzīvs… Būtu man vara, — es gan tevi, tādu nekrietneli… ū-ū-ū, maita!

Viņu apturēja ar pārmetuma pilnu skatienu otrs, jaunāks.

—        Nu ir gan dimbā! — Skačkovs izmantoja brīdi, lai pačukstētu Golovačovam.

—    Ved tīri kā uz nāves sodu.

Apgabala pārvaldes zālē nevarēja ietilpināt visus sanākušos. Kamēr atbraukušie delegāti pēc kāda sotņika norādījuma apsēdās vienā galda malā, — ieradās valdības locekļi.

Stingra vilka solī, mīdams ar visu pēdu, nāca mazliet sakumpušais Kaļedins, kuru pavadīja Bogajevskis. Viņš atbīdīja savu krēslu, apsēdās, mierīgi uzlika uz galda aizsargkrāsas cepuri, pie kuras balsnīja virsnieka kokarde, saglauda matus un, ar kreisās rokas pirkstiem aizmēzdams pogu pie lielās frenča sānkabatas, mazliet pasliecās uz Bogajevska pusi, kas viņam kaut ko teica. Viņam ikviena kustība bija stingras, gausas pārliecības un nobrieduša spēka pilna; palaikam tā izturas cilvēki, kam ilgi bijusi vara, kas daudzu gadu gaitā izveidojuši sev īpatnēju, no visiem citiem atšķirīgu stāju, veidu, kā turēt galvu, kā iet. Viņam bija daudz līdzības ar Podtjolkovu. Toties Bogajevskis, kas daudz zaudēja, būdams kaimiņos ar reprezentablo Kaļedinu, šķita ir neizskatīgāks par viņu, ir vairāk uztraukts par priekšā stāvošajām sarunām.

Bogajevskis kaut ko runāja, tikko manāmi kustinādams lūpas, kuras aizklāja rudas noļukušas ūsas, zibināja no pensneja apakšas savas asās, slīpās acis. Nervozitāte izpaudās veidā, kā viņš kārtoja apkaklīti, kā ar slīdošām, paviršām kustībām tvarstīja enerģisko zodu, raustīja uzacis, kas kā spārni pletās pār platajiem virsacu kauliem.

Abās pusēs Kaļedinam, kas sēdēja centrā, novietojās karaspēka valdības locekļi. Daži no tiem bija braukuši uz Kamensku: Karevs, Svetozarovs, Ulanovs, Agejevs; mazliet tālāk apsēdās Jelatoncevs, Meļņikovs, Bose, Sošņikovs, Poļakovs.

Podtjolkovs dzirdēja, ka Mitrofans Bogajevskis pusbalsī kaut ko teica Kaļedinam.

Tas, acis samiegdams, uzmeta skatienu Podtjolkovam, kas ieņēma vietu viņam pretī, un sacīja:

—    Es domāju, mēs varam sākt.

Podtjolkovs smaidīdams skaidri un gaiši pateica, kādē] ieradusies delegācija. Krivošlikovs pāri galdam pasniedza Kara revolucionārās komitejas sagatavoto ultimātu, bet Kaļedins noraidīja to ar baltās delnas kustību, stingri noteikdams:

—    Nav nekādas jēgas kavēt laiku, lai iepazīstinātu ar šo dokumentu ikvienu valdības locekli atsevišķi. Papūlieties nolasīt skaļi savu ultimātu! Pēc tam apspriedīsim.

—    Lasi! — Podtjolkovs pavēlēja.

Viņš izturējās ar cieņu, bet, acīm redzot, jutās ne visai droši, tāpat kā visi delegācijas locekļi. Krivošlikovs piecēlās. Viņa meitenīgi skanīgā un reizē nespilgtā balss plūda pa ļaužu pārpildīto zāli:

Donas karaspēka apgabalā, sākot ar 1918. gada 10. janvāri, visa vara pār karaspēka vienībām izdarot kara operācijas, no karaspēka atamana pāriet Donas kazaka Kara revolucionārās komitejas rokās.

Visas daļas, kas uzstājas pret revolucionāro karaspēka, šā gada 15. janvāri jāatsauc un jāatbruņo, tāpat ari brīvprātīgo pulki, junkurskolas un praporščiku skolas. Visi šo organizāciju dalībnieki, kas nedzīvo Donas zemē, izsūtāmi ārpus Donas apgabala robežām uz savām dzīves vietām.

Piezīme. Ieroči, kara piederumi un tērpi jānodod Kara revolucionārās komitejas komisāram. Atļauju aizbraukt no Novočerkaskas izdod Kara revolucionārās komitejas komisārs.

Novočerkaskas pilsēta jāieņem kazaku pulkiem, kurus norīko Kara revolucionārā komiteja.

Karaspēka sapulces locekļi zaudē savas pilnvaras 15. janvāri.

No Donas apgabala raktuvēm un rūpnīcām jāatsauc visa policija, kuru iecēlusi karaspēka valdība.

Jāpasludina visā Donas apgabalā, staņicas un ciema* tos, ka karaspēka valdība labprātīgi noliek savas pilnvaras, lai izvairītos no asins izliešanas, un nekavējoties nodod varu Apgabala Kara revolucionārajai komitejai lidz tam laikam, kad izveidosies pastāvīga visu iedzīvotāju izraudzīta darba tautas vara.

Tikko apklusa Krivošlikova balss, Kaļedins skaļi iejautājās:

—    Kuras daļas jūs pilnvarojušas?

Podtjolkovs saskatījās ar Krivošlikovu un sāka it kā pie sevis uzskaitīt:

—    Leibgvardes Atamana pulks, leibgvardes Kazaku pulks, sestā baterija, Četrdesmit ceturtais pulks, trīsdesmit, otrā baterija, četrpadsmitā sevišķā sotņa… — skaitīdams viņš lieca kreisās rokas pirkstus; zālē sāka sačukstēties, atskanēja indīgi smiekliņi, un Podtjolkovs, pieri saraucis, uzlika uz galda sarkanspalvainās plaukstas un pastiprināja balsi: — Divdesmit astotais pulks, divdesmit astotā baterija, divpadsmitā baterija, Divpadsmitais pulks…

—    Divdesmit devītais pulks, — klusiņām pateica priekšā Lagutins.

—         …Divdesmit devītais pulks, — turpināja Podtjolkovs jau drošāk un skaļāk, — trīspadsmitā baterija, Kamenskas staņicas komanda, Desmitais pulks, Divdesmit septītais pulks, Otrais kājnieku bataljons, Otrais rezerves pulks, Astotais pulks, Četrpadsmitais pulks.

Pēc maznozīmīgiem jautājumiem un īsas domu apmaiņas Kaļedins vaicāja, ar krūti uzzvēlies galda malai, ar skatienu urbdamies Podtjolkovā:

—    Vai jūs atzīstat Tautas Komisāru Padomes varu?

Izdzēris līdz dibenam glāzi ūdens, Podtjolkovs uzlika

karafi uz paplātes, ar piedurkni noslaucīja ūsas un izvairīgi atbildēja:-

—    To var pasacīt tikai visa tauta.

Iejaucās Krivošlikovs, baidīdamies, ka vientiesīgais Podtjolkovs neizpļāpā kaut ko lieku:

— Kazaki necietīs tādu instanci, kurā ietilpst «tautas brīvības partijas» [23] pārstāvji. Mēs esam kazaki, un pārvaldei mūsu zemē jābūt kazaku rokās.

—         Kā lai jūs saprot, ja Padomes priekšgalā ir Nahamkesi un tiem līdzīgi?

—    Tiem uzticējusies Krievija, — uzticamies arī mēs!

—    Vai jums būs ar viņiem sakari?

—    Jā!

Podtjolkovs piekrizdams norūca, atbalstīja viņu;

—        Mēs liekam vērā nevis personas, — liekam vērā ideju.

Viens no karaspēka valdības locekļiem vientiesīgi iejautājās: — Vai tad Tautas Komisāru Padome darbojas tautas labā?

IJz viņa pusi līda taustīgais Podtjolkovā skatiens. Pasmīnējis Podtjolkovs pastiepās pēc karafes, ielēja un kāri izdzēra. Viņu māca slāpes, — it kā ar dzidro ūdeni iekšienē būtu apslāpējama liela uguns.

Kaļedins sīki bungoja ar pirkstiem, pētīgi prašņājaj

—    Kas jums kopējs ar boļševikiem?

—         Mēs gribam ieviest savā Donas apgabalā kazaku pašvaldību.

—         Jā, bet jums laikam zināms, ka 4. februārī sasauc Karaspēka sapulci. Locekļus pārvēlēs. Vai jūs būtu ar mieru, ja izdarītu savstarpēju kontroli?

Nē! — Podtjolkovs pacēla nolaisto skatienu un stingri atbildēja: — Ja jūs būsiet mazākumā, — mēs jums diktēsim savu gribu.

«*Bet tā taču ir varmācībai Jā.

Mitrofans Bogajevskis, pagriezdams skatienu no Podtjolkovā uz Krivošlikovu, jautāja;

—    Vai jūs atzīstat Karaspēka sapulci?

—    Tiktāl — ciktāl… — Podtjolkovs paraustīja platos plecus. — Apgabala Kara revolucionārā komiteja sasauks uz kongresu iedzīvotāju pārstāvjus. Tas darbosies visu karaspēka daju kontrolē. Ja kongress mūs neapmierinās, mēs to neatzīsim.

—    Kas tad būs par šķīrējtiesnesi? — Kaļedins pacēla uzacis.

Tauta! — Podtjolkovs lepni atmeta galvu un, nošvīkstinādams frenča ādu, atgāzās pret izrotātā krēsla atzveltni.

Pēc Jsa pārtraukuma sāka runāt Kaļedins. Zālē apklusa troksnis, klusumā skaidri skanēja zemais, rudenīgi dūmakainais atamana balss tembrs.

—    Valdība nevar nolikt savas pilnvaras pēc Apgabala Kara revolucionārās komitejas pieprasījuma. Tagadējā valdība ir visu Donas iedzīvotāju vēlēta, un tikai tie visi, nevis atsevišķas daļas, var prasīt, lai mēs noliekam pilnvaras. Boļševiki tiecas apgabalam uzspiest savu iekārtu, un jūs, viņu noziedzīgās aģitācijas ietekmēti, prasāt, lai atdodam jums varu. Jūs esat akls ierocis boļševiku rokās.' Jūs paklausāt vāciešu algotņu gribai, neapzinādamies to milzīgo atbildību, kuru uzņematies visu kazaku priekšā. Ieteicu apdomāties, jo jūs nodarāt nedzirdētu postu savai dzimtajai zemei, uzsākdami ķildas ar valdību, kas atspoguļo visu iedzīvotāju gribu. Es neturos pie varas. Sanāks Lielā karaspēka sapulce — un tā izlems zemes likteņus, |>et līdz tam laikam man jāpaliek savā vietā. Pēdējo reizi ieteicu apdomāties.

Pēc viņa runāja valdības locekļi, kas nākuši no kazakiem un cituriešiem. Saldenu pamācību piesātinātu, garu runu izgāza pār Revolucionārās komitejas locekļu galvām esers Bose.

Ar iekliedzienu viņu pārtrauca Lagutins.

—    Mūsu prasība — nododiet varu Kara revolucionārajai komitejai! Nav ko gaidīt, ja karaspēka valdība grib jautājumu atrisināt miera ceļā.,,

Bogajevskis pasmīnēja*

—    Tas nozīmē?…

—    …Pasludināt visiem zināšanai, ka vara pārgājusi Revolucionārās komitejas rokās. Gaidīt divarpus nedēļas, kamēr sanāks jūsu Sapulce, nav iespējams! Ļaudis jau tā šausmīgi saniknoti.

Ilgi čāpstināja muti Karevs, un nerealizējamu kompromisu meklēja Svetozarovs.

Podtjolkovs klausījās viņos ar īgnumu. Viņš pārlaida paviršu skatienu savējo sejām un redzēja, ka Lagutins sarauc pieri un kļūst bālāks, Krivošlikovs nepaceļ acis no galda, Golovačovs nepacietīgi grasās kaut ko teikt. Nogaidījis izdevību, Krivošlikovs klusi pačukstēja: — Runā!

Podtjolkovs it kā to vien būtu gaidījis. Atbīdījis krēslu, viņš sāka runāt piespiezdamies, aiz uztraukuma stostīdamies, meklēdams kādus lielus vārdus, ar kuriem varētu satriekt, pārliecināt:

—    Jūs runājat ne tā, kā vajag! Ja karaspēka valdībai ticētu, — es ar prieku atsacītos no savām prasībām… bet tauta taču netic! Nevis mēs, bet jūs sākat pilsoņu karu! Kāpēc jūs devāt kazaku zemē patvērumu dažādiem izbēgušiem ģenerāļiem? Tāpēc arī boļševiki nāk ar karu uz mūsu kluso Donu. Es jums nepadošos! Neatļaušu! Lai iet pāri manam līķim! Mēs jūs apbērsim ar faktiem! Es neticu, ka karaspēka valdība varētu glābt Donu! Kādus soļus sper pret tām vienībām, kas nevēlas jums pakļauties?… Ahā, tā jau ir tā lieta. Kādēļ jūs raidāt raktuvju strādniekiem virsū savus brīvprātīgos? Ar to jūs saceļat naidu visapkārt! Sakiet man: kas galvo par to, ka karaspēka valdība atvairīs pilsoņu karu?… Jums nav ko likt ķīlā. Bet tauta un frontes kazaki stāv mūsu pusē!

Zālē kā vēja pūsma nošalca smiekli; atskanēja Podtjolkovam adresēti nikni saucieni. Viņš pagrieza sakarsušo, sarkano seju uz to pusi un uzkliedza, vairs neslēpdams skaudro naidu:

—    Tagad jūs smejaties, bet vēlāk raudāsiet! — un pagriezās pret Kaļedinu, brāzās viņā acu kartečārn: — Mēs prasām, lai jūs nodotu varu mums, darba tautas pārstāvjiem, un padzītu visus buržujus un Brīvprātīgo armiju!.,. Un arī jūsu valdībai jāiet!

Kaļedins gurdi nolieca galvu.

—    Es netaisos iet projām no Novočerkaskas un arī neiešu.

Pēc neliela pārtraukuma sēde atjaunojās ar dedzīgu Meļņikova runu:

—    Sarkangvardu daļas laužas uz Donu, lai iznīcinātu kazakus! Viņi ar savu nejēdzīgo iekārtu noveduši postā Krieviju un grib novest postā arī mūsu apgabalu! Vēsture nezina tāda piemēra, kad kādā zemē viltnieku un blēžu bars būtu valdījis prātīgi un tautas labā. Krievija atjēgsies — un aizmetīs šos Otrepjevus! Un jūs, sveša ārprāta apstulbināti, gribat izraut varu no mūsu rokām, lai atvērtu vārtus boļševikiem! Nē!

—    Nododiet varu Revolucionārajai komitejai — un Sarkanā gvarde pārtrauks uzbrukumu… — iebilda Podtjolkovs.

Ar Kaļedina atļauju no publikas uzstājās apakšjesauls Sejins, visu četru pakāpju Jura krustu kavalieris, kas no ierindas kazaka bija uzkalpojies par apakšjesaulu. Viņš sakārtoja formas blūzes krokas it kā pirms parādes un uzreiz devās auļos:

—    Ko tur viņos klausīties! — viņš kliedza augstā komandiera balsī, cirzdams ar roku kā ar zobenu. — Mums ar boļševikiem nav pa ceļam! Tikai Donas un kazaku nodevēji var runāt par to, ka vara jānodod Padomēm, un aicināt kazakus iet kopā ar boļševikiem! — Un* tad, jau taisni norādīdams uz Podtjolkovu, pievērsdamies tieši tam, viņš sāka locīties, kliedza: — Vai tiešām jūs, Podtjolkov, domājat, ka Dona ies ar jums, nemācītu un neizglītotu kazaku? Ja ies, — tad tikai bariņš traku kazaku, kas aizklīduši no savas mājas! Bet tie, brālīt, atjēgsies — un tevi pašu pakārs!

Zālē sakustējās galvas kā vējā sašūpoti sauleņu ziedi; nobrāza atzinīga balsu junda. Sejins apsēdās. No mugurpuses viņam jūsmīgi sita pa plecu garš virsnieks krokainu puskažoku mugurā, ar karaspēka vecākā uzplečiem. Visapkārt sapulcējās virsnieki. Histēriska sievietes balss aizkustināta klukstēja:

—    Paldies, Sejin! Paldies!

— Bravo, jesaul Sejin! Bravissimo! — kā gailēns ģimnāzista balstiņā nobrēca savu kikerikī viens no pastāvīgajiem galerijas apmeklētājiem, uzreiz uzdāvinādams apakšjesaulam Sejiņām veselu rangu.

Donas valdības zeltmutes, mutes bajāri vēl ilgi pūlējās mīlīgiem vārdiem pierunāt kazakus — Kamenskā radītās Revolucionārās komitejas locekļus. Zālē bija zili melni piepīpēts, smacīgi. Aiz logiem saule veica dienas gaitu.

Sarmainie skuju zariņi lipa pie logu stikliem. Uz palodzēm sēdošie dzirdēja vakara dievkalpojuma zvanus un cauri vēja auriem — aizsmakušus lokomotīvju svilpienus.

Lagutins nevarēja izturēt; pārtraukdams vienu no karaspēka runātājiem, pievērsās Kaļedinam:

—    Izlemiet, laiks beigt!

Viņu pusbalsī atturēja Bogajevskis:

—    Nav ko uzbudināties, Lagutin! Te ir ūdens. Ģimenes cilvēkiem un tiem, kam tieksme uz trieku, ir kaitīgi uzbudināties. Bez tam vispār nav ieteicams pārtraukt runātājus, — te taču nav nekāda deputātu padome.

Arī Lagutins viņam atcirta asu vārdu, bet visu uzmanība atkal pievērsās Kaļedinam. Viņš veda politisko spēli tikpat droši kā sākumā un tāpat atdūrās pret vienkāršajām, zemnieciskajām Podtjolkovā atbilžu bruņām.

—    Jūs teicāt, ka boļševiki pārtraukšot uzbrukumu Donas zemei, ja mēs nodošot varu jums. Tā domājat jūs. Bet, ko darīs boļševiki, pie Donas pienākuši, mums nav zināms.

—    Komiteja pārliecināta, ka boļševiki apstiprinās to, ko eSfnu teicis. Pamēģiniet: nododiet murns varu, padzeniet no Donas «brīvprātīgos» — un jūs redzēsiet* boļševiki beigs karu!

Nedaudz vēlāk Kaļedins piecēlās. Atbilde viņam bija sagatavota iepriekš: Cerņecovs bija jau saņēmis pavēli koncentrēt spēkus, lai varētu uzbrukt Ļihajas stacijai. Bet, lai iegūtu laiku, Kaļedins beidza apspriedi ar novilcinājumu:

—    Donas valdība apsvērs Revolucionārās komitejas priekšlikumus un dos atbildi ar rakstu rīt no rīta desmitos.

XI

Donas valdības atbilde, kuru Revolucionārās komitejas delegācijai pasniedza otras dienas rītā, skanēja tā:

Donas karaspēka valdība, apspriedusi tās prasības, ko kazaku Kara revolucionārās komitejas delegācija iesniedza Atamana, Leibkazaku, 44., 28., 29. pulka, 10., 27., 23., 8., 2. rezerves un 43. pulka daļu, 14. sevišķās sotņasf 6. gvardes, 32., 28., 12. un 13. baterijas, 2. kājnieku bataljona un Kamenskas staņicas komandas vārdā, — paziņo, ka Valdība ir visu kazaku iedzīvotāju pārstāve apgabala.

Iedzīvotāju ievēlētā valdība nedrīkst nolikt savas pilnvaras,, kamēr nav sasaukta jauna Karaspēka sapulce.

Donas karaspēka valdība atzinusi par vajadzīgu atlaist iepriekšējo Sapulci un izdarīt deputātu pārvēlēšanas kā staņicas, tā karaspēka daļās. Jaunā, visu kazaku iedzīvotāju uz tiešas, vienlīdzīgas un aizklātas balsošanas pamatiem brīvi ievēlētā Sapulce (pastāvot pilnīgai aģitācijas brīvībai) sanāks Novočerkaskas pilsētā š. g. 4. februāri (v. st.) reizē ar visu nekazaku iedzīvotāju kongresu. Tikai Sapulcei, kas revolūcijā atjaunota un ir likumīga visu apgabala kazaku iedzīvotāju pārstāvības instance, pieder tiesība atcelt karaspēka valdību un iecelt jaunu. Sai Sapulcei lidz ar to būs jāapspriež ari jautājums par karaspēka vienību pārvaldi un par to, vai jāpatur vai ne daļas un brīvprātīgo vienības, kas sargā varu. Kas attiecas uz Brīvprātīgo armijas formēšanu un darbību, tad apvienotā valdība jau agrāk nolēmusi ņemt to valdības kontrole, piedaloties arī Apgabala kara komitejai.

Jautājumā par to, vai no kalnrūpniecības rajona jāatsauc ii kā karaspēka valdības sūtītā policija, valdība paziņo, ka policijas jautājumu liks izlemt Sapulcei 4. februāri.

Valdība paziņo, ka šejienes dzīves nokārtošanā var ņemt dalību tikai šejienes iedzīvotāji, un tāpēc, izp'ldot Sapulces gribu, atzīst, ka nepieciešams visiem līdzekļiem cīnīties, lai apgabalā neiekļūtu apbruņotas boļševiku daļas, kas tiecas apgabalam uzspiest savu iekārtu. Sava dzīve jānokārto pašiem iedzīvotājiem — un tikai tiem.

Valdība nevēlas pilsoņu karu, tā visiem līdzekļiem cenšas izbeigt visu miera ceļā, tāpēc liek priekšā Kara revolucionārajai komitejai piedalīties deputācijā uz boļševiku daļām.

Valdība domā, ka pilsoņu kara nebūs, ja apgabalā neienāks apgabalam svešas daļas, jo valdība tikai aizstāv Donas apgabalu, nesāk nekādu uzbrukumu, neuzspiež savu gribu pārējai Krievijai un tāpēc ari nevēlas, ka kāds svešinieks uzspiestu savu gribu Donas zemei.

Valdība garantē pilnīgu vēlēšanu brīvību staņicās un karaspēka vienībās, un ikviens pilsonis varēs izvērst savu aģitāciju un aizstāvēt savu viedokli paredzētajās Karaspēka sapulces vēlēšanās.

Lai izpētītu kazaku vajadzības, jau tagad visās divīzijās jāieceļ komisijas no karaspēka vienību pārstāvjiem.

Donas karaspēka valdība liek priekšā visām tām vienībām, kas sūtījušas deputātus uz Ķara revolucionāro komiteju, atgriezties pie sava normālā darba — sargāt Donas apgabalu.

Karaspēka valdība nepielaiž ne domas par to, ka pašu doniešu vienības saceltos pret valdību un ar to iesāktu brāļu karu pie klusās Donas.

Tām karaspēka vienībām, kas ievēlējušas Kara revolucionāro komiteju, ši komiteja jālikvidē un tās vietā jāsūta savi pārstāvji uz pastāvošo apgabala kara komiteju, kas apvieno visas apgabala karaspēka daļas.

Karaspēka valdība prasa, lai nekavējoties atbrīvo visus, kurus Kara revolucionārā komiteja apcietinājusi, un lai atkal atļauj darboties un veikt savus pienākumus administrācijai, kam apgabalā jāatjauno normālā dzīve.

Reprezentējot tikai kazaku vienību neievērojamu skaitu, Kara revolucionārajai komitejai nav tiesību iesniegt prasības visu kazaku vienību, ne vēl visas kazaku tautas vārdā.

Karaspēka valdība uzskata par gluži nepieļaujamu, ka komiteja stāvētu sakaros ar Tautas Komisāru Padomi un izlietotu tās naudas pabalstu, jo tas nozīmētu pieļaut Tautas Komisāru Padomes ietekmi Donas apgabalā, kad kazaku Sapulcē un visa apgabala nekazaku iedzīvotāju kongresā nolemts atzīt padomju varu par nepieņemamu, tāpat kā tas lemts Ukrainā, Sibīrijā, Kaukāzā un bez izņēmuma visos kazaku karaspēkos.

Karaspēka valdības priekšsēdētājs, Karaspēka atamana biedrs M. Bogajevskis.

Donas karaspēka vecākie: Jelatoncevs, Poļakovs, Meļņikovs.

Delegācijas sastāvā, kuru Donas valdība sūtīja uz Taganrogu sarunām ar padomju varas pārstāvjiem, aizbrauca arī Kamenskas revolucionārās komitejas locekļi Lagutins un Skačkovs. Podtjolkovu un citus vēl aizturēja Novočerkaskā, bet tikmēr Čerņecova vienība, kurā ietilpa daži simti durkļu, smagā baterija uz platformām un divi vieglie lielgabali, straujā uzbrukumā ieņēma Zverevas un Ļihajas stacijas un, atstājusi tur segumam vienu rotu ar diviem lielgabaliem, devās ar pamatspēkiem uzbrukumā Kamenskai. Salauzis pie Ziemeļu Doņecas starpstacijas revolucionāro kazaku daļu pretestību, Cerņecovs 17. janvārī ieņēma Kamensku. Bet jau pēc dažām stundām pienāca ziņa, ka Sabļina sarkangvardu vienības izsitušas atstāto čerņecoviešu segumu no Zverevas un pēc tam arī no Ļihajas. Cerņecovs trauca turp. Atrā triecienā sakāva 3. Maskavas vienību, krietni papurināja kaujā Harkovas vienību un atsvieda paniski bēgošos sarkangvardus izejas pozīcijās.

Kad Ļihajas virzienā stāvoklis bija atjaunots, Cerņecovs, iniciatīvu ieguvis, atgriezās Kamenskā. 19. janvārī viņam pienāca pastiprinājums no Novočerkaskas. Cerņecovs nolēma nākamajā dienā uzbrukt Glubokajai.

Kara padomē pieņēma sotņika Ļinkova priekšlikumu ieņemt Glubokaju apejot. Cerņecovs neuzdrošinājās uzbrukt pa dzelzceļa līniju, baidīdamies sastapt šai virzienā stipru pretsparu no Kamenskas revolucionārās komitejas vienībām un no sarkangvardu daļām, kas bija pie tām ieradušās no Certkovas.

Naktī sākās dziļā apgājiena kustība. Kolonnu vadīja pats Cerņecovs.

Jau pirms ausmas viņi pienāca pie Glubokajas. Raiti pārkārtojās un izvērsās ķēdē. Nododams pēdējos rīkojumus, Cerņecovs nokāpa no zirga un, notirpušās kājas staipīdams, aizsmakušā balsī teica kādas rotas komandierim:

—    Bez ceremonijām, jesaul. Jūs mani sapratāt?

Viņš paskripstināja zābakus pa cieto sērsnu, pabīdīja uz sāniem pelēko karakula papahu, berzdams ar cimdu sārto ausi. Zem viņa gaišajām, pārdrošajām acīm zilgmēja bezmiega nakts ievilktie loki. Salti raucās lūpas. Uz īsi apcirptajām ūsām gailēja sarmas pūciņas.

Sasilis viņš uzlēca zirgā, sakārtoja virsnieka aizsargkrāsas puskažoka krokas un, noņemdams pavadu no seglu loka, palaida lauko, bēro donieti, droši un stingri pasmaidīja:

—    Sāksim!

XII

Pirms frontes kazaku Kamenskas kongresa no pulka aizbēga apakšjesauls Izvarins. Iepriekšējā vakarā viņš bija pie Grigorijā, sarunā iztālēm ieminējās par nodomu doties projām:

—    Tagadējos apstākļos grūti darboties pulkā. Kazaki svaidās starp divām galējībām — starp boļševikiem un senāko monarhijas iekārtu. Kaļedina valdību neviens negrib atbalstīt — pa daļai jau tāpēc vien, ka viņš dižojas ar savu paritāti kā muļķis ar atrastu dūcīti. Mums vaja dzigs stingras gribas cilvēks, kas prastu cituriešus nostādīt tiem pienācīgā vietā… Bet es domāju, ka šobrīd labāk atbalstīt Kaļedinu, lai galīgi nezaudētu.

Brītiņu klusējis, aizpīpēdams vaicāja: — Tu.,, kā rādās, esi pieņēmis sarkano ticību?

—    Gandrīz, — Grigorijs piekrita.

—     No sirds vai, tāpat kā Golubovs, tīkodams popularitātes starp kazakiem?

—     Man popularitāte nav vajadzīga. Pats meklēju izeju.

—    Tu esi atdūries sienā un izeju neesi atradis.

—    Redzēsim …

—    Baidos, ka mēs, Grigorij, tiksimies kā ienaidnieki,

—     Cīņas laukā draugu nepazīst, Jefim Ivanič, — Grigorijs pasmīnēja.

Izvarins laiciņu pasēdēja un aizgāja, bet otrā rītā bija pazudis — kā ūdenī iekritis.

Kongresa dienā pie Grigorijā atnāca kāds Vešenskas staņicas Gulbju ciemata kazaks atamanietis. Grigorijs tīrīja naganu un zieda ar šautenes eļļu. Atamanietis brīdi pasēdēja un, grasīdamies iet projām, pasacīja it kā starp citu, lai gan bija nācis tikai tādēļ, lai to pateiktu (viņš zināja, ka Grigorijam atvīlis meitieti Ļistņickis, bijušais Atamana pulka virsnieks, un, nejauši ieraudzījis viņu stacijā, bija atnācis brīdināt):

—     Grigor Panteļejevič, es taču nupat redzēju stacijā tavu drauģeli.

—    Kuru?

—    Ļistņicki. Vai pazīsti viņu?

—    Kad redzēji? — Grigorijs spraigi jautāja.

—    Priekš stundas.

Grigorijs atsēdās. Senais aizvainojums satvēra sirdi vilkača žņaugos. Viņš nesajuta tik asi kā agrāk naidu pret ienaidnieku, bet zināja, ka, ja gadīsies ar viņu tikties tagadējos apstākļos, kad sākas pilsoņu karš, — būs jāplūst asinīm. Negaidot izdzirdis par Ļistņicki, saprata, ka vecā brūcīte nav laiku gaitā aizdzijusi: skar to ar neuzmanīgu vārdu — sāks asiņot. Par senējo Grigorijs saldi atriebtos — par to, ka nolādēta cilvēka vainas dēļ izkaltusi dzīve un agrākās pilnasinīgās, lielās līksmes vietā palikušas tikai smeldzošas, alkas skumjas, nolupuši ziedu čemuri.

Brītiņu klusējis, juta, ka no sejas aiplūst vieglais sār« tums, un jautāja:

—    Vai šurp atbraucis nezini?

Maz ticams. Laikam taisās uz Čerkasku, Ak tā.,,

Atamanietis parunāja par kongresu, par to, kas jauns pulkā, un aizgāja. Lai kā Grigorijs centās visās nākošajās dienās noslāpēt sirdī gailošās sāpes, — nespēja. Staigāja apkārt kā apmāts, jau biežāk nekā parasti atcerējās Aksiņju, mutē žulga rūgtums, stinga sirds. Viņš domāja par Natāliju, par bērniņiem, bet šis prieks bija laika saēsts, izplēnējis. Sirds mita pie Aksiņjas, viņu vilka pie tās tikpat smagi un valdonīgi kā agrāk.

No Kamenskas, Cerņecovam mācoties virsū, bija jāatkāpjas steigšus. Donas revolucionārās komitejas izklaidu daļas, pussašķaidītās kazaku sotņas bez kādas kārtības kravājās iekšā vilcienos, devās projām, pamezdamas visu to, kas šniags un nav pa rokai. Taustāmi izpaudās organizētības trūkums, nebija stingra cilvēka, kas savāktu un sakārtotu visus šos īstenībā ievērojamos spēkus.

No vēlēto komandieru vidus izcēlās pēdējās dienās nez no kurienēš iznirušais karaspēka vecākais Golubovs. Viņš ūžņēmāš komandēt 27. kazaku pulku, kas bija visspējīgaks kaujai, un uzreiz ar krietnu bardzību ieveda kārtību. Kazaki klausīja viņam bez ierunām, saskatīdami viņā to, kā pulkam trūka: prasmi saliedēt kareivjus kopā, sadalīt pienākumus, vadīt. Tas bija viņš, Golubovs, resns virsnieks tuklu seju, bezkaunīgām acīm, kas, zobenu vicinādams, uzbrēca kazakiem, kuri vilcinājās iekravāties:

—    Ko jūs? Stukulku spēlējat?!.,. Maitas gabali!.,. Kravāties!… Revolūcijas vārdā pavēlu nekavējoties paklausīt,,, Ko-o-o?… Kas ir demagogs? Nošaušu, neģeli!… Klusu!… Ar sabotētājiem un slepeniem kontrrevoļucionāriem es neesmu biedros!

Un kāžaki klausīja. Daudziem pat pa vecam tas patika, — nebija vēl paguvuši atrast no agrākā. Bet senākajos laikos, kas bafgāk dod pa pieri, — to kazaki ieskata par vislabāko komandieri. Par tādiem, kāds bija Golu bovs, mēdza teikt: «Tas par vainu noplēsīs ādu, bet apbalvodams uzšūs jaunu.»

Donas revolucionārās komitejas vienības aiztrauca un pārplūdināja Glubokaju. Visus spēkus īstenībā sāka komandēt Golubovs. Viņš nepilnu divu dienu laikā sakopoja Sairušās daļas un veica visu nepieciešamo, lai paturētu sev Glubokaju. Grigorijs Meļehovs, viņa piedabūts, komandēja divizionu, kurā ietilpa divas 2. rezerves pulka sotņas un viena atamaniešu sotņa.

20. janvāra mijkrēslī Grigorijs izgāja no savas mītnes, lai pārlūkotu aiz līnijas sardzē nostādītos atamaniešus, — un turpat pie vārtiem sadūrās ar Podtjolkovu. Tas viņu pazina.

—    Tu, Meļehov?

—    Es.

— Kurp tad tu?

—        Sargposteņus apskatīt. Vai sen jau no Čerkaskas? Nu kā?

Podtjolkovs sarauca pieri.

—        Ar nāvīgiem tautas ienaidniekiem nevar izlīgt miera ceļā. Redzēji — kādu numuru palaida? Ved sarunas.., bet paši grūž virsū Cerņecovu. Kaļedins — kas par riebekli? Nu, man nemaz nav vaļas, —steidzos uz štābu.

Viņš ar skubu atvadījās no Grigorijā un ātriem soļiem devās uz centru.

Jau tad, kad vēl nebija ievēlēts par revolucionārās komitejas priekšsēdētāju, viņš redzami pārmainījās attieksmē pret Grigoriju un citiem pazīstamiem kazakiem, viņa balsī jau ievijās pārākuma un zināmas augstprātības pieskaņa. Vara iesitās galvā no dabas vientiesīgajam kazakam.

Grigorijs sacēla šineļa apkakli un gāja, paātrinādams soļus. Nakts taisījās būt vēsa. Vējiņš žvīgoja no kirgīzu puses. Debess skaidrojās. Sāka jūtami salt. Sausi gurkstēja sniegs. Mēness līda augšup gausi un greizi kā invalīds pa kāpnēm, Aiz ēkām mēļajā mijkrēšļa zilgmē dūmakoja stepe. Bija tas brīdis pirms nakts, kad zūd apveidi, līnijas, krāsas, atstatums; kad dienas gaisma vēl klīst roku rokā ar nakti un viss šķiet nereāls, teiksmains, līgans; un pat smaržām šai brīdī izgaist asums, tām ir sava īpata, apslēpta nojausma.

Sargposteņus pārlūkojis, Grigorijs atgriezās savā mītnē. Saimnieks, dzelzceļa darbinieks bakurētainu un blēdīgu seju sarīkoja patvāri un apsēdās pie galda.

—    Vai iesiet uzbrukumā?

—    Nav zināms.

—    Varbūt domājat gaidīt viņus?

—    Redzēsim.

—        Gluži pareizi. Uzbrukumā, jādomā, jums nav ar ko iet, —tad, zināms, labāk gaidīt. Atgaiņāties izdevīgāk.

Es pats vācu karu nostiepu sapieros, man bija nags taktiskajā stratēģijā… Spēciņu gan pamaz.

—    Pietiks, — Grigorijs vairījās no viņam nepatīkamās sarunas.

Bet saimnieks uzmācīgi prašņāja, grozījās ap galdu, kasīdams zem vadmalas vestes savu izkāmējušo vēderu:

—    Vai artilērijas daudz? Lielgabaliņu, lielgabaliņu?

—    Zaldātos esi bijis, bet noteikumus nezinil — saltās dusmās iesaucās Grigorijs un tā pārgrieza acis, ka saimnieks kā dzelts atsprūda sāņus. — Esi bijis, bet nezini!… Kādas tev tiesības mani izprašņāt par mūsu karaspēka apmēriem un mūsu nodomiem? Ņemšu aizvedīšu tevi nopratināt ..,

—    Virsn… kungs! Mīl… mīlul… — norīdams vārdiem galus, rīstījās nobālušais saimnieks ar melnu, pusatvērtu mutes spraugu: — Aiz muļķ… aiz muļķības! Piedodiet!

Tēju dzerdams, Grigorijs nejauši paskatījās uz viņu un redzēja, cik asi, kā zibenim nošķiļot, viņam aizmiedzās acis, — bet, kad skropstas tās atbrīvoja, tām bija pavisam citāda izteiksme, mīlīga un gandrīz dievinājuma pilna. Saimnieka ģimene — sieva un divas pieaugušas meitas — sarunājās čukstot. Grigorijs, neizdzēris līdz dibenam otro tasi, aizgāja uz savu istabu.

Drīz vien nez no kurienes pārradās seši 2. rezerves pulka ceturtās sotņas kazaki, kas mita vienā dzīvoklī ar Grigoriju. Tie dzēra tēju trokšņaini, sarunājās, smējās. Grigorijs, jau miegā laizdamies, dzirdēja šo to no viņu sarunas. Viens stāstīja (Grigorijs pēc balss pazina vada komandieri Bahmačovu, Luganskas staņicas kazaku), citi retumis iemeta pa vārdam.

—    Man klātesot, tas notika. Pienāk trīs Gorlovas rajona strādnieki, no raktuves numurs vienpadsmit, stāsta, sak, tā un tā, tāda mums garnizācija, un ir ieroču trūkums — dodiet cik spēdami. Un revkoma priekšnieks — es taču pats dzirdēju! — viņš pacēla balsi, atbildēdams uz kādu nesadzirdamu repliku, — saka: «Griezieties, biedri, pie Sabļina, mums it nekā nav.» Kā tā — nekā nav? Es taču zinu, ka bija liekas šautenes. Bet te jau nav tas… Greizsirdība radusies, ka iejaucas zemnieki.

—    Un pareizi! — otrs iesaucās. — Dod viņiem apbruņojumu, tad viņi — it kā karos, it kā ne. Bet, ja runa būs par zemi, — stieps rokas.

—    Mēs pazīstam šo sugu! — basēja trešais.

Bāhmačovs domīgi šķindināja tējkaroti pie glāzes; sizdams takti saviem vārdiem, skaidri izteica:

—         Ne, tā nevar. Boļševiki piekāpjas, lai tautai būtu labāk, bet mēs esam šķidri bojševiki. Ka tikai nosviestu Kaļedinu, tad mēs piežmiegsim..,

—         Bet taču, mīļais cilvēk! — gribēdams pārliecināt, iesaucās lūstošs, gandrīz puicisks alts: — Saproti, ka mums nav ko dot! Derīgas zemes katram iznāk pusotras desetīnas, bet Cita — smilšmāls, gravas, ganības. Ko lai dodam?

—    Tev jau neatņems, bet ir tādi, kam zemes bez gala.

— Un karaspēka zeme?

—         Padevīgi tencinām! Savu atdosi, bet no krusttēva lūgsies?… Re, ko izdomājis!

—    Karaspēka zeme būs pašiem vajadzīga.

—    Ko nu par to runāt.

—    Mantkārība mācas virsū!

—    Kas tur par mantkārību!

—         Varbūt vajadzēs pārvietot savus augšgaliešu kazakus. Viņu zemes mums pazīstamas — tikai dzeltena smilts.

—    Tā jau ir tā lieta!

—    Ne mums griezt, ne mums šūt.

—    Tur bez sīvā nevar tikt skaidrībā.

—         Ak, draugi! Nesen te izdauzīja degvīna noliktavu. Viens spirtā noslīka, aizrijās.

—         Bet tagad gan es iedzertu. Tā, lai nokrakšķ visas ribas.

Pusmiegā Grigorijs dzirdēja, kā kazaki taisīja uz grīdas guļvietas, žāvājās, knosījās, risināja tās pašas sarunas par zemi, par pārdalījumiem.

Pirms ausmas aiz loga nobaukšķēja šāviens. Kazaki trūkās augšā. Formas blūzi vilkdams, Grigorijs nevarēja iedabūt rokas piedurknēs. Skriedams uzrāva zābakus, paķēra šineli. Aiz loga kā spaļi bira šāvieni. Garām aizdārdēja rati. Kāds aiz durvīm kliedza spalgā, izbaiļu pilnā balsī:

—    Pie šautenēm!… Pie šautenēm!…

Cerņecoviešu ķēdes, spiezdamas atpakaļ sargposteņus,

577

nāca iekšā Glubokajā. Pelēcīgā tumsā auļoja jātnieki. Kājnieki skrēja, zābakiem klaudzot. Ielu krustā uzstādīja ložmetēju. Ķēdītē izrisa ap trīsdesmit kazaku. Vēl viens posms skrēja pāri šķērsielai. Klabēja aizslēgi, ielaižot patronas. Nākošajā kvartālā pastiprināti skanīga komandiera balss kliedza:

19-501

—        Trešā sotņa, žigli! Kas tur jauc ierindu?.,. Mierā! Ložmetējnieki — uz labo spārnu! Vai kārtībā? So-o-tņa…

Garām aizdimdēja baterijas vads. Zirgi brāzās auļiem. Braucēji vicināja pātagas. Šāviņu kastu šķindoņa, riteņu rīboņa, lafetu klaboņa jaucās ar nomalē briestošo apšaudi. Tuvumā kaut kur uzreiz ierēcās ložmetēji. Nākošajā stūrī aiz staba, kas bija ierakts pie dārziņa, nez kurp traukdama, aizķērās un apgāzās karalauka virtuve.

—        Aklais velns!… Vai neredzi?! Kur tu dzenies? — īgni rēca no turienes kāda nāvīgi pārbiedēta balss.

Grigorijs ar pūlēm savāca sotņu un rikšos veda to uz staņicas malu. No turienes jau atkāpdamies gāztin gāzās kazaki.

—        Uz kurieni?… — Grigorijs saķēra aiz šautenes priekšējo.

—        La-a-aid!… —kazaks rāvās ārā. — Laid, maita!^.. Ko ķersties? Vai neredzi — atkāpjas!..,

—    Viņiem ir spēks!…

—    Spiežas virsū kā traks ..,

—         Kur nu mums!… Uz kuru pusi Millerska? — skanēja aizelsušās balsis.

Nomalē pie kāda gara šķūņa Grigorijs raudzīja savu sotņu izvērst ķēdē, bet viņus noskaloja jauns bēgošo vilnis. Grigorijā sotņas kazaki sajaucās ar bēgošajiem, diedza atpakaļ ielās.

—        Stāt!… Nebēgt… Es šaušu!.., — dusmās drebēdams, rēca Grigorijs.

Viņam neklausīja. Ložmetēja uguns strūkla cirtās pa ielu; kazaki uz brītiņu pūlīšiem nolikās zemē, pielīda tuvāk pie sienām un aizdrāzās uz šķērsielām.

—         Tagad nesavaldīsi, Meļehov! — kliedza vada komandieris Bahmačovs, skriedams viņam garām un tuvu ieskatīdamies acīs.

Grigorijs viņam sekoja, zobus griezdams, šauteni vicinādams.

Panika, kas bija pārņēmusi karaspēka vienības, nobeidzās ar nekārtīgu bēgšanu no Glubokajas. Viņi atkāpās, atstādami gandrīz visu materiālo daļu. Tikai ausmā izdevās savākt sotņas un triekt tās pretuzbrukumā.

Piesarkušais, nosvīdušais Golubovs vaļējā puskāžokā skrēja gar sava 27. pulka ķēdēm, kas devās uz priekšu, un kliedza metāliskā, norūdītā balsī:

Ātrāku soli!… Negulšņā!… Marš, marš!.,.

14. baterija izbrauca pozīcijā, nocēla lielgabalus; vecā

kais baterijas virsnieks, stāvēdams uz šāviņu kastes, skatījās binoklī.

Kauja sākās pēc pieciem. Jauktas kazaku un Petrova vadītās Voroņežas sarkangvardu ķēdes brāztin brāza uz priekšu, ielokoja sniega fonu ar melnu cilvēku stāvu vīli.

No austrumiem vilka stindzinošs vējš. Zem vēja noplicināta mākoņa parādījās asiņojoša rītausma.

Grigorijs norīkoja pusi atamaniešu sotņas 14. baterijas segšanai, ar citiem devās uzbrukumā.

Pirmais piešaudes šāviņš krita tālu viņpus čerņecoviešu ķēdes. Augšup uzvijās sapluinīts, oranžzils sprādziena pla-nds. Sulīgi nožļakstēja otrais šāviens. Katrs lielgabals tika piešaudīts par sevi.

—    Vzi-vzi-vzi!,.. — attālinādamies aizspindza šāviņš.

Šauteņu zalvju akcentēts sasprindzināta klusuma mirklis, — tad tāls, spalgs sprādziena vaids. Pēc pārlidojuma šāviņi sāka kārtām gulties aizvien tuvāk ķēdei. Miegdams vējā acis, Grigorijs apmierināts nodomāja: «Sataustījuši gan!»

Labajā spārnā devās uz priekšu 44. pulka sotņas. Golubovs vadīja savu pulku centrā. Grigorijs bija pa kreisi no viņa. Aiz Grigorijā, kreiso spārnu noslēgdamas, virzījās sarkangvardu daļas. Grigorijā sotņām bija pievienoti trīs ložmetēji. Ložmetējnieku komandieris, neliela auguma sarkangvards, drūmu seju un biezām spalvām apaugušām, platām rokām, vadīja apšaudi veicīgi, paralizēdams pretinieka uzbrukuma manevrus. Viņš visu laiku atradās pie ložmetēja, kas virzījās līdzi atamaniešu ķēdei. Līdz ar viņu bija šinelī ģērbusies pilnīga sieviete, sarkangvarde. Gar ķēdi iedams, Grigorijs īgni nodomāja: «Brunču vīrs! Iet uz pozīcijām — arī tad nešķiras no sievas. Vai ar tādiem var ko iekarot!… Būtu paņēmis līdzi arī bērnus ar dūnu maisu un sveču galiem!…» Ložmetējnieku komandas priekšnieks pienāca pie Grigorijā, sakārtoja uz krūtīm nagana auklu.

—    Vai jūs komandējat šo vienību?

—    Jā, es!

—    Es laidīšu sprostuguni atamaniešu pussotņas rajonā. Jūs redzat — mums nedod ceļu.

—    Drāziet! — Grigorijs bija ar mieru un atgriezās uz kliedzienu no apklusušā ložmetēja puses.

Bārdains, brašs ložmetējnieks nikni kliedza:

19*

57$

—    Bunčuk!… Mēs izkausēsim mašīnu!… Vai tad ta var?

Tam līdzās uz ceļiem tupēja šinelī ģērbtā sieviete. Viņas melnās acis, zem pūkainā lakata kvēlodamas, Grigorijam atgādināja Aksiņju, un viņš brītiņu, acīm smeldzot, noskatījās sievietē, plakstus nemirkšķinādams, elpu aizturēdams.

Pusdienas laikā pie Grigorijā atauļoja raitnieks ar zīmīti no Golubova. Uz nelīdzeni izplēstas piezīmju grāmatiņas lapas grīļojās lieli, plati.burti:

Donas revolucionārās komitejas vārdā pavēlu Jums atstāt pozīcijas lidz ar divām Jums uzticētām sotņām un trieciena gaitā apiet pretinieka labo spārnu, virzoties uz to rajonu, kas no šejienes redzams mazliet pa kreisi no vējenēm, pa gravu… Maskējiet kustību (daži nesalasāmi vārdi) .., Jums jāgāžas virsū no spārna, tiklīdz būsim iesākuši izšķirīgo triecienu.

Golubovs.

Grigorijs aizveda un sasēdināja zirgos abas sotņas, devās atpakaļ, cenzdamies, lai pretinieks nevarētu atskārst viņa virzienu.

Viņi ņēma divdesmit verstu līkumu. Zirgi gāja, stigdarni dziļajā sniegā. Grava, pa kuru tie devās aplenkumā, bija sniega pieputināta. Vietām tas sniedzās zirgiem līdz vēderam. Grigorijs, klausīdamies lielgabalu dārdos, uztraukti skatījās pulkstenī, ko bija noņēmis no rokas Rumānijā kritušam vācu virsniekam, — baidījās noseboties. Pēc kompasa viņš pārbaudīja virzienu — un tomēr bija nogriezies uz kreiso pusi vairāk, nekā vajadzīgs. Pa platu paleju viņi izkļuva klajā. Zirgi kūpēja no sviedriem, paslēpenes bija putās. Nokomandējis nokāpt, Grigorijs pirmais uzskrēja paugurā. Zirgi palika gravā pie zirgu uzraugiem. Grigorijam pakaļ pa lēzeno nogāzi rāpās augšā kazaki. Viņš atskatījās, redzēja aiz sevis vairāk nekā simtu np zirgiem nokāpušu, pa sniegoto gravas nogāzi izrisušū karavīru un sajutās drošāks, spēcīgāks. Kaujā viņu, kā ikkatru, allaž pārņēma bara izjūta. Ar skatienu uztvēris situāciju, Grigorijs noģida, ka, neapsvērdams ceļa grūtības, nokavējies vismaz pusstundu.

Golubovs ar drošu stratēģisku vilcienu bija gandrīz nogriezis čerņecoviešiem ceļu atpakaļ, sānos novietojis aizsegus un frontālā triecienā devās virsū pusielenktajam pretiniekam. Dārdēja baterijas zalves, Tarkšķēja šauteņu sprādzieni, it kā pa dzelzs pannu ripotu skrotisšrapneļi blieza pa sapluinītajām čerņecoviešu ķēdēm, šāviņi gulās cits pie cita.

—    Ķē-dē-ē!…

Grigorijs ar savām sotņām triecās no sāniem. Viņi gāja kā mācību šaušanā — neguldamies, bet kāds veicīgs čerņecovietis, rīkodamies ar «rnaksimu», tik braši ieblieza ķēdei, ka kazaki ar lielu patiku iegula, zaudēdami trīs vīrus no ierindas.

Pulkstenis bija pāri diviem pēc pusdienas, kad Grigoriju noglāstīja lode. Niķeļa čaulā ietverta, sakaltusi svina piciņa ieurbdamās sašķaidīja miesas audus kājā augšpus ceļgala. Grigorijs grieza zobus, sajuzdams karsto triecienu un pazīstamo nelabumu, zaudējot asinis. Izrāpās no ķēdes, ātrumā trūkās kājās, asi pasvieda lodes kontuzēto galvu. Sāpes kājā palielinājās no tā, ka lode nebija iznākusi ārā. Tā bija jau tikpat kā beigusi gaitu, kad ķēra Grigoriju, un, izurbusies cauri šinelim, biksēm un ādai, palika atdzist muskuļu saišķi. Sveloša, griezīga sāpe neļāva kustēties. Guļot Grigorijam ienāca prātā 12. pulka uzbrukums Transilvānijas kalnos Rumānijā, kad viņu ievainoja rokā. Acu priekšā spilgti atjaunojās šā uzbrukuma skats: Cekulainais, Miškas Koševoja dusmās pārvērstā seja, Jemeļjans Groševs, kas skriedams velk ievainoto sotņiku no kalna lejā.

Sotņas uzņēmās komandēt virsnieks Pāvels Ļubiškins, Grigorijā palīgs. Viņa izrīkotie divi kazaki aizveda Grigoriju pie zirgu uzraugiem. Sēdinādami Grigoriju zirgā, kazaki līdzjūtīgi ieteica:

—    Pārsieniet taču brūci!

—    Vai saite ir?

Grigorijs jau bija iesēdies seglos, bet, brīdi padomājis, nokāpa zemē un, bikses nolaidis, vaibstīdamies no aukstuma, kas pārņēma nosvīdušo muguru, vēderu un kājas, steigšus apsēja apsvilināto, asiņojošo brūcīti, kas bija kā ar kabatas nazīti iegriezta.

Sava raitnieka pavadīts, viņš jāja pa to pašu apkārtceļu uz vietu, kur bij sācies pretuzbrukums. Skatījās biezajā zirgu pēdu birumā uz sniega, pazīstamajā gravā, pa kuru priekš dažām stundām bija vedis savas sotņas. Viņam mācās virsū miegs un nez kāpēc jau likās tāls un nevajadzīgs tas viss, kas ņorisa paugurā.

Bet tur skubā un klaldā gfandēja šauteņu sprādzieni, dārdēja pretinieka smagā baterija, glābdama savējos, un paretam tarkšķēja ložmetēji, it kā vilkdami neredzamu, punktētu līniju, zem kuras ierakstīt ka lijas rezultātus.

Verstis trīs Grigorijs nojāja pa gravu. Zffgi stiga sniegā.

—    Griez uz klajuma pusi… — Grigorijs uzsauca raitniekam, uzjādams pieputinātajā gravas malā.

Tālumā uz lauka kā sametušies krauķi paretam melnēja nošauto augumi. Pie paša apvāršņa, izskatīdamies no šejienes pavisam sīks, auļoja zirgs bez jātnieka.

Grigorijs redzēja, kā sapluinītie un izretinātie čerņecoviešu pamatspēki, no kaujas izsprukuši, aizgriezdamies atkāpās uz Glubokaju. Viņš laida savu Bēri auļos. Tālumā bija redzami izklaidi kazaku bariņi. Pieauļojis pie pirmā no tiem, Grigorijs ieraudzīja Golubovu. Golubovs sēdēja seglos atgāzies. Malās ar dzeltenīgu karakulu apšūtais puskažoks bija vaļā, papaha nošķiebta uz vienas auss, piere vienos sviedros. Griezdams savas vahmistra ūsas, kas slējās stāvus gaisā, Golubovs piesmacis kliedza: — Meļehov, tu esi varens zēns! Bet tu taču ievainots? Velns lai parauj! Vai kauls vesels? — Un, nenogaidījis atbildes, atplauka smaidā: — Galīgi! Galīgi satriecām!… Virsnieku vienību tā sašķaidījām, ka ne kopā sadabūt. Sadevam viņiem pa ļipu!

Grigorijs palūdza uzpīpēt. No visa lauka plūda kopā kazaki un sarkangvardi. No pūļa, kas melnēja tālu priekšā, rikšiem steidza šurp kazaks.

—    Četrdesmit vīru saņēmām, Golubov!. >.— viņš kliedza no tālienes. — Četrdesmit virsnieku un pašu Čerņecovu.

—    Melo?! — Golubovs it kā izbijies sacirtās seglos un auļoja turp, nesaudzīgi zveldams ar pātagu lielajam, baltkājainajam zirganl.

Grigorijs, brītiņu nogaidījis, rikšos jāja viņam pakaļ.

Blīvo gūstā saņemto virsnieku baru, no visām pusēm ielenkdams, pavadīja 44. pulka un vienas 27. pulka sotņas trīsdesmit kazaku liels konvojs. Visiem pa priekšu gāja Cerņecovs. Bēgdams no vajātājiem, viņš bija nometis puskažociņu un tagad gāja tikai viegla ādas svārkā. Kreisais uzplecis bija norauts. Sejā pie kreisās acs asiņains zilums. Viņš gāja ātri, kājām nemetoties. Uz vienas auss nošķiebtā papaha viņam piešķīra bezrūpīgu un brašu izskatu. Viņa sārtajā sejā nebija ne ēnas no izbīļa: viņš, kā redzams, vairākas dienas nebija skuvies, — rūsgani rugāji zeltoja uz vaigiem un zoda. Cerņecovs bargi un asi vērās pie viņa saskrējušos kazakos; rūgta, naida pilna grumba ēnoja starp uzacīm. Ejot viņš uzrāva sērkociņu un aizpīpēja, iespiezdams papirosu sārto, stingro lūpu kaktiņā.

Lielākā daļa virsnieku bija jauni, tikai dažiem kā sarma balsnīja matos sirmums. Viens, kājā ievainots, palika iepakaļ, tam ar laidi grūda mugurā mazs kazaciņš ar lielu galvu un bakurētainu seju. Gandrīz līdzās Čerņecovarn nāca garš, brašs jesauls. Rokās saķērušies, smaidīdami gāja divi (viens horunžijs, otrs sotņiks); aiz tiem junkurs bez cepures, cirtains, platiem pleciem. Vienam bija plecos uzmests zaldāta šinelis ar ļoti cieši iešūtiem uzplečiem. Vēl viens nāca bez cepures, uzmaucis pār melnajām, sievišķīgi skaistajām acīm sarkanu virsnieka bašliku; vējš pūta bašlika galus atpakaļ viņam uz pleciem.

Golubovs jāja aizmugurē. Palikdams iepakaļ, uzkliedza kazakiem:

—    Klausās šurpl… Par to, ka gūstekņi paliek neskarti, jūs atbildēsiet pēc visa kara un revolūcijas laika barguma! Tā ka būtu nodoti štābā visi veseli!

Viņš piesauca vienu no kazakiem, kas bija jāšus; seglos sēdēdams, uzrakstīja zīmīti, salocīja to un iedeva kazakam:

—    Auļo! Nodod to Podtjolkovam!

Pievērsdamies Grigorijam, jautāja:

—    Tu arī jāsi turp, Meļehov?

Saņēmis apstiprinošu atbildi, Golubovs piejāja pie Grigorijā un teica:

—    Pasaki Podtjolkovam, ka es ņemu Cerņecovu savā atbildībā! Saprati?… Nu, tā arī pasaki. Jāj!

Grigorijs, ticis priekšā gūstekņu baram, pieauļoja pie revolucionārās komitejas štāba, kas atradās uz lauka netālu no kāda ciemata. Gar platu tauriešu tačanku ar apsarmojušiem riteņiem un ar zaļu pārvalku apsegtu ložmetēju staigāja Podtjolkovs. Turpat, papēžus dauzīdami, mīdījās štāba locekļi, ziņneši, daži virsnieki un kazaku raitnieki. Minajevs, tāpat kā Podtjolkovs, bija tikai nupat atgriezies no ķēdes. Uz bukas sēdēdams, viņš koda baltu, sasalušu maizi un kraukšķinādams gremoja.

—    Podtjolkov! — Grigorijs atjāja sāņus. — Tūliņ atdzīs gūstekņus. Vai tu izlasīji Golubova zīmīti?

Podtjolkovs spēji novēcināja pātagu; zemu nolaizdams redzokļus un piesarkdams iesaucās:

—    Uzspļaut man Golubovam!… Daudz kā viņam iegribēsies! Sis ņems savā atbildībā Cerņecovu, šo slepkavu un kontrrevolucionāru? … Nedošu!.., Apšaut viņus visus — un beigas!

—    Golubovs teica, ka ņemot viņu savā atbildībā.

—    Nedošu!… Es teicu: nedošu! Nu, un tas ir viss! Viņš jātiesā revolucionārā tiesā un nekavējoties jāsoda. Lai arī citi nemēģina!… Vai tu zini, — viņš runāja jau mierīgāk, asi vērdamies gūstekņu barā, kas nāca tuvāk, — vai zini, cik asiņu viņš pasaulē notecinājis? Jūru!.,. Cik raktuves strādnieku nobendējis?… — un atkal, iesvildamies naidā, bargi izbolīja acis. — Nedošu!…

—    Te nav ko bļaustīties! — arī Grigorijs pacēla balsis viņam iekšā viss drebēja, Podtjolkovā trakās dusmas bija it kā pielipušas arī viņam. — Te jūs esat daudz tiesnešu! Paejies, lūk, turp! — nāsīm trīcot, viņš rādīja atpakaļ. — Par gūstekņiem jūs te visi lieli rīkotāji!

Podtjolkovs atgāja sāņus, vīstīdams rokās pātagu. Notālēm kliedza:

—    Es biju turi Nedomā, ka tačankā glābos. Bet tu, Meļehov, ciet klusu, ievēro!… Saprati? … Ar ko tu runā? … Nu tā gan!… Aizmirsti savas virsnieku paražas! Revolucionārā komiteja tiesās, nevis visādi!…

Grigorijs trieca uz viņa pusi zirgu, izlēca, brūci aizmirsdams, no segliem un, sāpju satriekts, nogāzās augšpēdu. No brūces svilinādamas sāka burzgot asinis. Viņš piecēlās bez citu palīdzības, kaut kā piemeimuroja pie divričiem, ar sāniem piezvēlās pakaļējai atsperei.

Gūstekņi pienāca klāt. Daļa kājnieku konvoja sajaucās ar raitniekiem un kazakiem, kas apsargāja štābu. Kazaki vēl nebija atdzisuši no kaujas, kvēli un nikni mirdzināja acis, apmainījās piezīmēm par kaujas sīkumiem un iznākumu.

Podtjolkovs, smagi soļodams pa iegrimstošo sniegu, gāja uz gūstekņiem. Visiem citiem priekšā stāvošais Ceriļecovs vērās viņā, nicīgi miegdams spodrās, pārdrošās acis; brīvi atlicis kreiso kāju, to šūpodams, kodīja ar balto augšzobu pakavu sārto lūpu. Podtjolkovs piegāja viņam cieši klāt. Viņš viss drebēja, viņa nemirkšķinošās acis ložņāja pa sabradāto sniegu, augšup pacēlušās, sadūrās ar bezbailīgo, nicīgo Cerņecova skatienu un ar sava naida smagumu salauza to.

—    Rokā gan… riebekli! — verdošā, zemā balsī teica Podtjolkovs un atkāpās soli atpakaļ; viņa vaigus kā zobena cirtiens pāršķēla greizs smīns.

—    Kazaku nodevējs! Nelietis!. — caur sakostajiem zobiem noskandēja Cerņecovs.

Podtjolkovs raustīja galvu, it kā pļaukas vairīdamies,— seja ap vaigu kauliem satumsa, atplestā mute skaļi vilka iekšā gaisu.

Turpmākais norisa apbrīnojamā ātrumā. Zobus atņirdzis, nobālis, spiezdams dūres pie krūtīm, uz priekšu salīcis, Cerņecovs devās Podtjolkovam virsū. No viņa konvulsijā sašķiebtajām lūpām pārmaiņus ar neķītrām lamām brāzās neskaidri vārdi. Ko viņš teica, — dzirdēja vienīgi Podtjolkovs, kas gausi kāpās atpakaļ.

—    Tev vajadzēs,,, vai tu zini? — asi pacēla balsi Cerņecovs.

Sos vārdus sadzirdēja ir sagūstītie virsnieki, ir konvojs, ir štāba locekļi.

—    Be-e-et… — kā aizžņaugts iegārdzās Podtjolkovs, likdams rokai krist uz zobena spala.

Uzreiz visi apklusa. Spalgi iegurkstējās sniegs zem zābakiem Minajevam, Krivošlikovam un vēl dažiem, kas metās pie Podtjolkovā. Bet viņš pasteidzās tiem priekšā; ar visu stāvu pacirzdamies uz labo pusi, pietupdamies izrāva no maksts zobenu un, strauji traukdamies uz priekšu, ar šausmīgu spēku zvēla Čerņecovam pa galvu.

Grigorijs redzēja, kā Cerņecovs notrīcējis paslēja pāri galvai kreiso roku, paguva to aizspriest cirtienam priekšā; redzēja, kā leņķī pārlūza pārcirstā plauksta un zobens bez trokšņa gāzās virsū Čerņecova atpakaļ atliektajai galvai. Vispirms novēlās papaha, un pēc tam it kā stiebrā nolauzta vārpa lēnām slīga zemē Cerņecovs ar dīvaini sašķiebtu muti un sāpīgi samiegtām, it kā zibens plaiksnījumā sarauktām acīm.

Podtjolkovs iecirta viņam vēlreiz, jau zemē guļošam, novecojušā, smagā gaitā atgāja nost, pa ceļam noslaucīdams slīpā zobena malas, kas sārtojās asinīm.

Atdūries pret divričiem, viņš atgriezās pret konvoju un iekliedzās aizelsušā, rejošā balsī:

—    Cē-ē-ērtiet viņus… neliešus!! Visus!.., Gūstekņu nav!… Duriet pašā sirdī!!

Drudžaini ieklakšķējās šāvieni. Virsnieki, sadurdamies kopā, brāzās uz visām pusēm. Poručiks ar skaistajām sievietes acīm un sarkano virsnieka bašliku sāka skriet, saķēris rokām galvu. Lode piespieda viņu palēkties augstu, it kā pāri barjerai. Viņš krita un vairs necēlās. Garo, brašo jesaulu kapāja divi. Viņš ķēra zobenu asmeņus, no pārgrieztajām delnām asinis šķīda uz piedurknēmviņš brēca kā bērns, — nokrita ceļos, uz muguras, viļāja galvu pa sniegu; sejā varēja redzēt tikai asinīm pieplūdušās acis un melno, nepārtrauktā kliedzienā atplesto muti. Viņam pa seju, pa melno muti cirtās lidojošie zobeni, bet viņš vēl arvien brēca aiz drausmām un sāpēm sīkā balsī. Tad pār viņu salīka kazaks, kam bija mugurā šinelis ar atrautu jostu, un nobeidza viņu ar šāvienu. Cirtainais junkurs tikko neizspruka cauri ķēdei — viņu panāca un ar triecienu pakausī nogalināja kāds atamanietis. Tas pats atamanietis ietrieca lodi starp lāpstiņām sotņikam, kas bēga vēja izplestā šinelī. Sotņiks pietupa un tikmēr skrapstināja ar pirkstiem krūtis, līdz nomira. Iesirmo apakšjesaulu nogalēja uz vietas; šķirdamies no dzīves, viņš ar kājām izspārdīja sniegā dziļu bedri un būtu spārdījies vēl kā pie slitas saistīts, labs zirgs, ja kazaki apžēlodamies nebūtu viņu nobeiguši.

Pirmajā brīdī, tikko bija sākusies eksekūcija, Grigorijs atrāvās no divričiem un, nenovērsdams savas aizmiglotās acis no Podtjolkovā, klibodams ātri meimuroja tam klāt. No mugurpuses viņu šķērsām satvēra Minajevs, — lauzdams, izgriezdams rokas, atņēma naganu; vērdamies satumsušu skatienu acīs, aizelsies vaicāja:

— Un tu domāji — kā?

XIII

Saules glazūras un bezmākoņu dienas zilgmes applūdinātā, žilbi spilgtā, sniegotā paugura grīste balsnīja, dzirkstīja kā cukurs. Zem tās kā raiba lupatu sega blīda Alkšņu Raga ciems. Pa kreisi zilgmēja Sviņuha, pa labi miglainos plankumos stiepās ciematiņi un vāciešu kolonijas, aiz līkuma gaišzilā Ternovska. Uz austrumiem aiz ciema kraģījās un rāpās augšup lēzens, gravām izrievots mazāku apmēru paugurs. Pa to kā zedeņu mieti slaistījās telegrāfa stabi, virzīdamies uz Kašariem.

Diena bija neredzēti skaidra un dzestra. Saulei zaigoja apkārt varavīkšņaini stabi. Vējš sliecās no ziemeļiem. Stepē pa zemi griezās zilgans putenis. Bet sniegotās, apvāršņa ietvertās klajotnes bija skaidras, tikai austrumos/ pašā apvāršņa malā, kūpēja mēļā dūmakā ietītā stepe.

Pantelejs Prokofjevičs, vezdams Grigoriju no Millerovas, nolēma Alkšņu Ragā nepiestāties, bet stiept līdz Kašariem un tur palikt pa nakti, Viņš bija izbraucis no mājas saskaņā ar Grigorijā telegrammu un 28. janvāra pievakarē nonācis Millerovā. Grigorijs gaidīja viņu iebraucamajā vietā. Otrā rītā viņi izbrauca un jau ap vienpadsmitiem laida cauri Alkšņu Ragam.

Kaujā pie Glubokajas ievainotais Grigorijs bija nedēļu no gulšņājis karalauka lazaretē Millerovā; mazliet paārstējis kāju, nolēma braukt mājās. Zirgu viņam atveda staņicas kazaki. Grigorijs brauca ar jauktām neapmierinātības un prieka jūtām: neapmierinātības tāpēc, ka jāatstāj sava vienība pašā karstākajā cīņā par to, kam valdīt pie Donas, bet prieku sajuta, jau iedomājoties vien, ka dabūs redzēt mājiniekus, ciematu; pats no sevis slēpa tieksmi tikties ar Aksiņju, bet ienāca prātā arī viņa.

Ar tēvu viņi satikās it kā atsvešināti. Pantelejs Prokofjevičs (viņam Petro bija piepūtis ausis) drūmi skatījās Grigorijā, — viņa īsajos, slīdošajos skatienos blīda neapmierinātība, nogaidošas bažas. Stacijā viņš vakarā ilgi izprašņāja Grigoriju par notikumiem, kas liesmo apgabalā; dēla atbildes, kā redzams, viņu neapmierināja. Viņš košļāja nosirmojušo bārdu, skatījās savos ar ādu apšūtajos velteņos, šņaukāja degunu. Strīdā ielaidās nelabprāt, bet iekaisa, aizstāvēdams Kaļedinu, — iekaisuma brīdī kā senāk uzkliedza Grigorijam, lai klusē, un pat piespēra klibo kāju.

— Tu man nestāsti! Rudenī pie mums ciematā bija Kaļedins! Sanāksme notika koplaukumā, viņš uzkāpa uz galda, tērzēja ar večiem un pareģoja kā no bībeles, ka nākšot zemnieki,, būšot karš un, ja mēs šaudīšoties šurpu turpu, tie paņemšot visu un iemitināšoties uz dzīvi apgabalā. Viņš jau tobrīd zināja,, ka būs karš. Ko tad jūs, bendesmaisi, domājat? Vai tad viņš zina mazāk par jums? Tāds mācīts ģenerālis, armiju vadījis — un zinās mazāk par tevi? Kamenskā iesēdušies, re, tādi paši neizglītoti vējagrābšļi kā tu — un musina ļaudis. Tavs Podtjolkovs — kādu ļaužu? Vahmistrs?… Oho! Vienā rangā ar mani. Jā, tā tas ir!… Esam piedzīvojuši gan laikus… Tālāk vairs nav kur iet!.

Grigorijs ķīvējās ar viņu nelabprāt. Vēl tēvu neredzējis, jau zināja, uz kuru pusi tas sliecas. Un bija nācis klāt vēl kas jauns: Grigorijs nevarēja ne piemirst, ne piedot Čerņeco.va bojā eju un to, ka bez tiesas apšāva gūstā saņemtos virsniekus.

Dīselei piejūgtie zirgi viegli vilka groza kamanas, Aiz kamanām, siksnā piesiets, rikšoja apseglotais Grigorijā zirgs. Ceļā virknējās no bērnības pazīstamie ciemi un ciemati; Kašari, Popovka, Kamenka, Ņižņejablonova, Gračova, Jasenovka. Visu ceļu līdz pašam ciematam Grigorijs nesakarīgi un bez kādas jēgas domāja par to, kas nesen bijis, pūlējās kaut mazliet atjaust nākošo, bet domas aizkļuva līdz atpūtai mājā un tālāk atdūrās strupceļā. «Pārbraukšu, drusku atpūtīšos, sadziedēšu brūcīti, un tad…» viņš domāja un domās atmeta ar roku, «gan jau tad redzēs. Pati dzīve rādīs…»

Viņu mocīja arī karā iegūtais nogurums. Gribējās novērsties no visas ļaunās un neizprotamās pasaules, kas burzguļoja naidā. Tur aiz muguras viss bija juceklīgs, pretrunīgs. Grūti uztaustīt pareizo taku; kā staignā čūkslājā zeme līgojās zem kājām, taka sadalījās, un nebija pārliecības — vai viņš iet pa to, pa kuru vajadzētu. Vilka uz boļševiku pusi, — viņš gāja, veda citus sev līdz, bet pēc tam uzmācās pārdomas, stinga sirds. «Vai tiešām Izvarinam taisnība? Kam gan pieslieties?» Par to klusībā domāja Grigorijs, atmeties pret kamanu atzveltni. Bet, kad iztēlojās, kā uz pavasara pusi rīkos ecēšas, darba ratus, kā no kārkliem pīs redeles un, kad atkusīs un apžūs zeme, — izbrauks stepē; turēdamies darba tvīkstošām rokām pie balstiem, ies pakaļ arklam, sajuzdams tā dzīvo trīsoņu un grūdienus; iedomājās, kā ieelpos saldo jaunās zāles smaržu, kā dvašos apvērstā melnzeme, kas vēl nav zaudējusi saldeno sniega mitruma aromātu, — kļuva silti ap sirdi. Gribējās kopt lopus, mest tiem priekšā sienu, ieelpot gurdeno ceļamoliņa, vārpotnes smaržu, asos mēslu izgarojumus. Gribējās miera un klusuma, — tāpēc arī Grigorijs slēpa savās skaudrajās acīs kautrīgu līksmi, vērdamies visapkārt: uz zirgiem, uz stāvo, kažokā iedūkāto tēva muguru. Viss viņam atgādināja pusaizmirsto senāko dzīvi: ir kažoka aitādu smaka, ir mājīgais netīrīto zirgu izskats, ir kāds ciema gailis, kas visā rīklē dziedāja uz pagraba jumta. Salda un bieza kā misa viņam šobrīd likās dzīve te, malienā.

Otrās dienas pievakarē viņi tuvojās ciematam. No paugura Grigorijs uzmeta skatienu Donai: rau, niedrāja sabuļādām apšūtās Sievu attekas; rau, sausā papele, bet Donas pārbrauktuve nav vairs tur, kur senāk. Ciemats, pazīstamie iecirkņu kvadrāti, baznīca, laukums… Asinis saplūda Grigorijam galvā, kad acis atdūrās pret savu māju. Viņu pārpludināja atmiņas. Pagalmā uzslietā akas vinda it kā aicinādama stiepa augšup savu pelēko roku.

—    Vai acīs nekož? — vīpsnāja Pantelejs Prokofjevičs atskatīdamies, un Grigorijs neliekuļodams un neizvairīdamies atzinās;

—    Kož… un kā vēl!…

—    Lūk, ko nozīmē — dzimtene! —< apmierināti nopūtās Pantelejs Prokofjevičs.

Viņš grieza uz ciemata vidu. Zirgi strauji skrēja no kalna, kamanas brāzās pa gludo ceļu, slenderēdamas no vienas puses uz otru. Grigorijs uzminēja tēva nodomu, tomēr jautāja:

—    Kam tu griez ciematā iekšā? Turies uz savu sānceļu.

Pantelejs Prokofjevičs atgriezās, sarmojošā bārdā vīpsnādams, pamirkšķināja acis:

—    Dēlus aizlaidu karā par vienkāršiem kazakiem, bet tie izkalpojušies virsniekos. Vai tad nevaru dēlu lepni izvizināt pa ciematu? Lai skatās un skauž. Bet man, brāl, sirds kā sviestā kūsā!

Galvenajā ielā viņš atturīgi uzkliedza zirgiem, — uz sāniem pasliecies, pavicināja kuplo pātagu, un zirgi, nojauzdami tuvo māju (it kā nebūtu aiz muguras simt četrdesmit verstu ceļš!), brāzās uz priekšu žirgti, aši. Ceļā satiktie kazaki sveicināja, pagalmos un istabu logos sievas skatījās, plaukstas virs acīm turēdamas; pāri ielai kladzinādamas kā vējriteņi vēlās vistas. Viss norisa gludi, kā pēc priekšraksta. Viņi pārbrauca pāri laukumam. Grigorijā bērais pašķieba aci uz kādu zirgu, kas bija piesiets pie Mohova žoga, iezviedzās un augstu izslēja galvu. Jau redzams ciemata gals, Astahovu mājas jumts… Bet te, pirmajā krustojumā, notika kas nelāgs: kāds sivēns nepaguva pārskriet pāri ielai, pakļuva zirgiem zem kājām, ieurkšķējās un aizripoja samīdīts, kviekdams, pūlēdamies pacelt pārlauzto mugurkaulu.

—    Ak, kāds velns tevi atdzina!… — nolādējās Pantelejs Prokofjevičs, paguvis uzšaut ar pātagu samīdītajam sivēnam.

Par nelaimi tas piederēja Aņutkai, Afoņkas Ozerova atraitnei, niknai sievai ar nesamērīgi garu mēli. Tā nekavējās izskriet ārā; lakatu apmezdama, sāka bērt tādas lamas, ka Pantelejs Prokofjevičs pat pieturēja zirgus un pagriezās atpakaļ.

—    Turi muti, muļķe! Ko bļauj? Samaksāsim tavu kraupi!…

—    Nešķīstais gars!… Velns tāds!… Pats tu esi kraupains, klibais suns!,,, Tūdaliņ tevi pie atamana!,,. — viņa auroja, rokas plātīdama. <— Es tevi, jods lai parauj, mācīšu, kā nobeigt bāriņu lopiņus!.,.

Sapīka Pantelejs Prokofjevičs, ķērca piesarcis*

—    Neķītrele!

«— Nolādētais turks!,», >— žigli atsaucās Ozerova.

—         Kuņa, velns tevi rāvis! — Pantelejs Prokofjevičs pacēla savu basīti.

Bet Aņutka Ozerova savu mūžu uz mutes nebija kritusi.

—         Svešatnieks! Vecais m.,.! Zagļa dvēsele! Svešas ecēšas nozagi!… Zaldātenēm pakaļ skraidi!,,» <— viņa bērtin bēra kā žagata.

—    Es tevi ar pātagu, nešķīstā!.,. Turi savas žaunas!

Bet nu Aņutka izvirda kaut ko tādu, ka pat Pantelejs

Prokofjevičs, — padzīvojis un daudz ko savā mūžā piedzīvojis vīrs, — kļuva sārts no mulsas un uzreiz samirka sviedros.

—        Brauc!… Kam sasējies? — 'dusmīgi teica Grigorijs, redzēdams, ka olnīcā pamazām lasās ļaudis un vērīgi klausās nejaušajā domu apmaiņā starp veco Meļehovu un godīgo atraitni Ozerovu.

—        Ir gan mēle… tik gara kā groži! — satriekts nospļāvās Pantelejs Prokofjevičs un dzina zirgus tā, it kā gribētu sabraukt pašu Aņutku.

Jau labu gabalu nobraucis, ne bez bailēm atskatījās:

i— Spļaudās un gānās kā traka!… Ak tu neliete… Kaut tu šķērsām pārsprāgtu, resnā velnamāte! — viņš tīksmi noteica. — Vajadzēja samīdīt tevi līdz ar tavu suķēnu! Tiksi tādai bezgodei uz mēles, — kauliņi vien paliks pāri.

Pašāvās garām gaišzilie mājas aizvērtņi. Petro bez cepures, atjoztu formas blūzi mugurā, atvēra vārtus. Uz lieveņa pavīdēja balts lakatiņš un smejošā Duņaškas seja, kas spīguļoja melnām acīm.

Brāli skūpstīdams, Petro paguva ieskatīties viņam acīs:

—    Vai vesels?

•— Ievainoja..

—    Kur?

—    Pie Glubokajas.

— Kāda vajadzība bija tur ķēpāties! Sen varēji nākt mājā.

Viņš silti un draudzīgi sakratīja Grigoriju, no rokām rokās nodeva Duņaškai. Skaudams māsas stāvos, piebriedušos plecus, Grigorijs noskūpstīja viņu uz lūpām un acīm, sacīja atkāpdamies, brīnīdamies;

—    Bet tu, Duņaha, velns tevi sazini… Re, kas par meiču iznākusi, bet es domāju — būs neglīta, nekam nederīga.

—    Esi gan tu, brāļuk!… — Duņaška izvairījās no kniebiena un, laistīdamās tādā pašā balto zobu smaidā kā Grigorijs, atsprāga nost.

Iļjiņična nesa uz rokām bērnus; viņai paskrēja garām Natālija. Viņa bija brīnišķīgi uzziedējusi un kļuvusi skaista. Melnie, spīdošie, gludi sasukātie, pakausī smagā mezglā saņemtie mati izcēla viņas līksmē piesarkušo seju. Viņa piekļāvās Grigorijam, vairākkārt nelaikā pieskārās ar lūpām viņa vaigam, ūsām un, izrāvusi Iļjiņičnai no rokām dēlu, stiepa to pretī Grigorijam.

—    Re, kāds dēls — paskaties! — viņa noskandēja lepnā līksmē.

—    Ļauj man paskatīties manā dēlā! — Iļjiņična uztraukta atbīdīja viņu.

Māte nolieca Grigorijā galvu, noskūpstīja viņu uz pieres un, aši noglaudusi ar raupjo roku viņam seju, apraudājās uzbudinājumā un priekā.

—    Un meita, Gri-i-iša!… Nu, ņem jel! …

Natālija uzsēdināja Grigorijam uz otras rokas lakatā ievīstītu meitenīti, bet viņš apjucis nezināja, uz ko skatīties: vai uz Natāliju, vai uz māti, vai uz bērniņiem. Saīgušais, skumjacainais dēlēns bija atsities Meļehovosr tās pašas iegarenās, melnās, mazliet bargās acis, klaidās uzacis, zilie izvelbtie redzokļi un tumšā āda. Viņš bāza mutē netīro dūrīti, — atzvēlies neatlaidīgi un taisni skatījās tēvā. No meitas Grigorijs redzēja tikai sīciņas, vērīgas, tādas pašas melnas ačteles, — viņai seju aizsedza lakats.

Turēdams abus uz rokām, viņš sāka iet uz lieveni, bet kājā iesmeldzās sāpes.

—    Ņem viņus, Nataša… — Grigorijs pasmīnēja mutes vienā pusē, it kā juzdamies vainīgs. — Citādi neuzrāpšos pa kāpītēm…

Virtuves vidū, matus kārtodama, stāvēja Darja. Viņa smaidīdama vaļīgi piegāja klāt Grigorijam, aizvēra smejošās acis un mitrām, siltām lūpām piekļāvās viņa lūpām.

—    Traka tabakas smaka! — viņa jocīgi noraustīja pusapļos savilktās, it kā ar tušu uzzīmētās uzacis,

—    Nu, ļauj vēl reizīti tevī paskatīties! Ak tu, manu luteklīt, dēliņi

Grigorijs smaidīja, durstīgs uztraukums ķērās viņam pie sirds, kad viņš piekļāvās mātes plecam.

Pagalmā Pantelejs Prokofjevičs jūdza nost zirgus, kliboja ap kamanām, sarkani laistoties jostai un ausaines augšai. Petro jau bija ievedis kūtī Grigorijā zirgu, tagad nesa priekšnamā seglus un, ejot atgriezdamies, kaut ko sacīja Duņaškai, kas ņēma ārā no kamanām mučeli ar petroleju.

Grigorijs atģērbās, pakarināja uz gultas gala kažoku un šineli, sasukāja matus. Atsēdies solā, viņš sauca dēlēnu:

—         Nāc pie manis, Mišatkal Nu, ko tad tu tā — vai nepazīsti mani?

Dūri no mutes neizņemdams, tas pievilkās sāniski un nedroši apstājās pie galda. Viņā mīļi un lepni noskatījās māte, sēdēdama pie krāsns. Viņa kaut ko iečukstēja ausi meitenei, nolaida viņu no rokām zemē un lēnām pagrūda.

~ Ej jel!

Grigorijs sagraba abusnosēdināja sev uz ceļiem un vaicāja:-

—        Vai nevarat pazīt mani, meža riekstiņi? Un tu, Poļuška, arī nepazīsti tēti?

—        Tu neesi tētis, —1 čukstēja puišelis (māsai klātesot, viņš jutās drošāks).

—    Kas tad es esmu?

—    Tu esi svešs kazaks.

—        Tas ir ko vērts!.,, — skaļi iesmējās Grigorijs. — Un kur tad tavs tētis?

—        Viņš mums karā, — galvu noliekusi, pārliecināti teica meitene (viņa bija ņiprāka).

—        Tā viņam vajag, luteklīši! Lai zina savu sētu. Citādi viņš nez kur dauzās veselu gadu, un kā lai viņu pazīst! — liekuļotā bardzībā iebilda Iļjiņična un pavīpsnāja pret Grigorijā smīnu. — Ir tava sieva no tevis drīz vien atteiksies. Mēs jau grasījāmies tikt ar viņu pie znota.

—         Ko tad tu tā, Natālij? Ko? — Grigorijs pa jokam pievērsās sievai.

Viņa pietvīka, pārspēdama kautrību savējo priekšā, piegāja pie Grigorijā, apsēdās līdzās, bezgala laimīgām acīm ilgi skatījās viņā, glaudīja ar karstiem, raupjiem pirkstiem viņa kalsno, brūno roku.

—    Darja, liec galdā ēdienu!

—        Viņam pašam ir sieva, — tā iesmējās un iepriekšējā vijīgā, liegā gaitā virzījās uz krāsns pusi,

Viņa bija tikpat slaida, grezna kā senāk. Tievo, glīto kāju cieši iekļāva violeta vilnas zeķe, kārtīgā kurpīte gulēja kājā kā uzlieta; krokotie aveņkrāsas brunči bija cieši savilkti, nevainojamā baltumā mirdzēja izrakstītais priekšauts. Grigorijs raidīja skatienu uz sievu — ari tās ārienē pamanīja dažu pārmaiņu. Viņa bija uzcirtusies, vīru gaidīdama: gaišzila satīna blūzīte ar šaurām, mežģīnēm apšūtām piedurknēm iekļāva viņas vingro augumu, kumpojās uz mīkstajām, lielajām krūtīm, tumšzilie brunči ar izrakstītu krokainu malu bija apakšā plati, augšā — rokām aptverami. Grigorijs no sāniem apskatīja viņas pilnīgās, it kā izdrāztās kājas, tīksmi stingro, apžņaugto vēderu un resno, nobarotas ķēves dibenu, — nodomāja: «Kazacieni var pazīt starp visām sievām. Apģērbā — paradums, lai viss būtu redzams; gribi — skaties, negribi — neskaties. Bet zemniecēm nevar atšķirt, kur dibens, kur priekša, — tās stampā apkārt kā maisā …»

Iļjiņična uztvēra viņa skatienu un sacīja, ar nodomu dižodamās:

—    Re, kā pie mums staigā virsnieku sievasl Pat pilsētnieces pārtrumpos!

—    Ko nu jūs tur, māmuļ, runājat! — Darja viņu pārtrauca. — Kur nu mēs tiksim līdzi pilsētniecēm! Re, salūza auskariņš, un tas pats bija tikai graša vērts! — viņa sērīgi nobeidza.

Grigorijs uzlika roku sievai uz platās darba cilvēka muguras un -pirmoreiz atskārta: «Skaists sievišķis, acīs duras… Kā gan viņa dzīvojusi bez manis? Droši vien būs metuši uz viņu acis kazaki, varbūt arī viņa metusi acis uz kādu. Un ja nu viņa kā zaldātene laidusi sev klāt?» No šās negaidītās iedomas viņam salēcās sirds, sabojājās oma. Viņš pētoši pavērās tās sārtajā sejā, kas laistījās un smaržoja kā gurķu ziede. Natālija nosarka no viņa vērīgā skatiena, un, pārvarējusi kautrību, nočukstēja:

—    Ko tu tā skaties? Esi noilgojies, vai?

—    Kā nu ne!

Grigorijs aizdzina nelāgās domas, bet kaut kas naidīgs, neapzināts šai brīdī sacēlās pret sievu.

Stenēdams līda pa durvīm iekšā Pantelejs Prokofjevičs. Viņš pielūdza dievu pret svētbildi un nokrekšķējās:

—    Nu, vēlreiz būsiet veseli!

—    Paldies dievam, vecais… Vai nosali? Mēs jau gaidījām: kāposti karsti, tieši no sprikstīm, — rosījās Iļjiņična, karotes grabinādama,

Atraisīdams no kakla sarkano lakatu, Pantelejs Prokofjevičs dimdināja apsalušos, ar ādu apšūtos velteņus. Novilka kažoku, noplēsa ūsās un bārdā iesalušās lāstekas un, apsēzdamies pie Grigorijā, teica:

—    Nosalu gan, bet ciematā sasilu… Sabraucām Aņutkai sivēnu …

—    Kurai? — žirgti jautāja Darja un pārstāja griezt riecienos garu baltmaizes kukuli.

—    Ozerovai. Kā viņa izskrēja laukā, neliete, kā laida vaļā! Gan šāds, gan tāds, ir blēdis, ir ecēšas nez kam nozadzis. Kādas ecēšas? Velns lai sazina! \

Pantelejs Prokofjevičs sīki uzskaitīja visas apsaukas, ar ko viņu apveltījusi Aņutka, — nestāstīja tikai to, ka pārmetuši viņam jaunības grēku zaldāteņu nozarē. Grigorijs vīpsnāja, sēzdamies pie galda. Un Pantelejs Prokofjevičs, vēlēdamies attaisnoties viņa acīs, dedzīgi nobeidza:

—    Tādas aplamības spēra vaļā, ka nevar pat mutē ņemt! Gribēju jau griezties atpakaļ, saslānīt viņu ar pātagu, bet Grigorijs bija klāt, tad jau tā kā neērti.

Petro atvēra durvis, un Duņaška aiz jostas ieveda sarkanu teliņu ar lauku pieri.

—    Meteņos ēdīsim bliņas ar biezo krējumu! — jautri sauca Petro, bakstīdams teliņu ar kāju.

Pēc azaida Grigorijs atraisīja maisu un sāka dalīt ģimenei ciemkukuļus.

—    Tas tev, māmuļ… — viņš pasniedza siltu lakatu.

Iļjiņična saņēma dāvanu, raukdama pieri un sarkdama

kā jauna meitene. Uzmeta sev plecos, sāka tā grozīties spoguļa priekšā un raustīt plecus, ka pat Pantelejs Prokofjevičs sapīka;

—    Veca vārna, bet arī turpat — spieģeļa priekšā! Tpi tu!…

—    Tas tev, tēt… — ātri nomurmināja Grigorijs, visiem redzot, attīdams jaunu kazaka cepuri ar augstu uzrautu virsu un liesmainsarkanu apmali.

—    Nu, lai dievs žēlīgs! Formas cepures gan man vajadzēja. Šogad veikalos nebija… Kaut kā vasaru nogāju… Baznīcā tomēr kauns ar veco iet. To veco jau laiks likt galvā putnubiedēklim, bet es valkāju… — viņš sacīja dusmīgā balsī, skatīdamies apkārt, it kā baidītos, ka kāds var pienākt un atņemt dēla dāvanu.

Stiepās jau uz spoguli pielaikot, bet Iļjiņična ar acīm uzraudzīja viņu. Vecais uztvēra viņas skatienu, strauji

metās apkārt, kliboja uz patvāri, Tā priekšā pielaikoja, likdams cepuri uz vienas auss.

Ko tad tu tur, vecais šķeisteli? — Iļjiņična uzsauca.

Bet Pantelejs Prokofjevičs atcirta:

—        Ak dievsl Esi gan tu muļķe! Tas taču patvāris, nevis spieģelis. Tā gan!

Sievai Grigorijs dāvināja vilnas drēbi brunčiem; bērniem izdalīja mārciņu medus piparkūku; Darjai — sudraba auskarus ar akmentiņiem; Duņaškai drēbi blūzītei; Petro — papirosus un mārciņu tabakas.

Kamēr sievas čaloja, apskatīdamas dāvanas, Pantelejs Prokofjevičs staigāja pa virtuvi kā pīķa kungs un pat izgāza krūtis:

—         Re, kur leibgvardes Kazaku pulka kazaciņš! Godalgas ņēmis! Ķeizara parādē pirmo nokampis! Seglus un visu munīciju! Ek, tu!…

Petro, košļādams kviešu krāsas ūsas, tīksminājās par tēvu, Grigorijs smīnēja. Viņi aizpīpēja, un Pantelejs Prokofjevičs, bažīgi paskatījies pa logu, sacīja:

—         Kamēr vēl nav sanākuši dažādi radi un kaimiņi.., pastāsti, re, Petro, kas tur notiek.

Grigorijs atmeta ar roku.

—    Kaujas.

—         Kur pašlaik boļševiki? — ievaicājās Petro, nosēzdamies ērtāk.

—        No trim pusēm: no Tihoreckas, no Taganrogas, no Voroņežas.

—         Nu, un ko domā jūsu revolucionārā komiteja? Kāpēc viņus laiž iekšā mūsu zemēs? Hristoņa un Ivans Aleksejevičs atbrauca, melsa daudz ko, bet es viņiem neticu. Tur kaut kas nav, kā vajag…

—         Revolucionārā komiteja — tā ir bezspēcīga. Kazaki bēg uz mājām.

1 — Tad tāpēc tā pieslienas Padomēm?

—    Zināms, ka tāpēc.

Petro brītiņu klusēja; atkal aizpīpēdams, viņš vaļsirdīgi pavērās brālim acīs:

— Un kurā pusē tu turies?

»-— Es par padomju varu.

—        Muļķis! — Pantelejs Prokofjevičs uzliesmoja kā pulveris. — Petro, ieskaidro jel tu viņam!

Petro pasmīnēja un uzsita Grigorijam uz pleca.

—        Viņš mums straujš — kā neiejādīts zirgs. Vai tad viņam var kaut ko ieskaidrot, tēt?

—    Man nekas nav jāieskaidro! — Grigorijs iedegās, — Pats neesmu akls… Ko jums stāsta frontes vīri?

—    Nu, kas mums par frontes vīriem! Vai tad tu nepazīsti šo muļķadesu Hristanu? Ko tad viņš var saprast? Ļaudis visi svārstās, nezina, uz kuru pusi gāzties.,. Tīrās bēdas! — Petro sakoda ūsu zobos. — Paraug tikai, kas būs uz pavasari, — nevarēs sadabūt kopā.,. Arī mēs frontē paspēlējāmies boļševiku spēli, bet tagad laiks nākt pie prāta. «Mēs nekā sveša negribam, bet neņemiet to, kas mūsu!» — redzi, tā kazakiem vajag teikt visiem, kas ar varu lien mums virsū. Bet Kamenskā jums tā lieta ir netīra. Esat sabrāļojušies ar boļševikiem, — tie nu nodibina savu kārtību.

—    Tu, Griška, padomā. Neesi vis muļķa zēns. Tev vajag izprast, ka kazaks'— kā kazaks bijis, tā kazaks arī paliks. Smirdošajai Krievijai nebūs pār mums valdīt. Bet vai zini, ko citurieši pašreiz muld? Visu zemi izdalīšot uz galviņām. Kā tas būs?

—    Pastāvīgajiem cituriešiem, kas no sendienām dzīvo Donas apgabalā, dosim zemi.

—    Bet ne velna viņiem! Re, ko viņiem vajag!… — Pantelejs Prokofjevičs sataisīja pigu; lielo, nagaino īkšķi raustīdams, ilgi to grieza ap kumpo Grigorijā degunu.

Uz lieveņa nodārdēja soļi. Iestenējās apsalušās kāpnes. Ienāca Anikuška, Hristans, Tomiļinu Ivans nesamērīgi augstu zaķādas papahu galvā.

—    Sveiks, karavīri Pantelej Prokofjevič, liec galdā magaričas! — iebļāvās Hristoņa.

No viņa kliedziena izbailēs iemāvās teliņš, kas bija aizsnaudies pie siltās krāsns. Viņš slīdēdams uztrūkās savās vēl ļodzīgajās kājās, apaļām, melnām acīm raudzījās ienācējos un droši vien no izbīļa tecināja uz grīdas sīku strūkliņu. Duņaška pārtrauca viņa iegribu, viegliņām uzsizdama pa muguru; uzslaucījusi peļķīti, palika netīrumu pddu.

—    Teliņu izbiedēji, bļauri! — īgni sacīja Iļjiņična.

Grigorijs paspieda kazakiem rokas un aicināja sēsties.

Drīz vien atnāca vēl citi kazaki no ciemata šīs malas. Runādamies viņi tā piepīpēja istabu, ka lampa sāka mirguļot un teliņš īgni ieklepojās.

—    Velns jūs parāvis! — lādējās Iļjiņična, tikai pusnaktī izvadīdama ciemiņus. — Ejiet pagalmā un kūpiniet tur, pīpmaņi! Ejiet, ejiet! Mūsu karavīrs vēl nav atpūties no ceļa. Staigājiet ar dieva palīgu!

Otrā rītā Grigorijs atmodās vēlāk par visiem. Viņu uzmodināja zvirbuļi, tikpat skaļi kā pavasarī čivinādami pajumtē un uz logu apmalēm. Aizvērtņu spraugās putekšņoja zelta saulstaru birums. Zvanīja uz dievvārdiem. Grigorijam ienāca prātā, ka šodien svētdiena. Natālijas viņam līdzās nebija, bet spilvens vēl glabāja viņas miesas siltumu. Kā redzams, viņa nesen piecēlusies.

—    Natašal — Grigorijs sauca.

Ienāca Duņaška.

—    Ko tev vajag, brāļuk?

—    Paver logu un pasauc Natāliju! Ko viņa dara?

—    Taisa brokastis abas ar māmuļu, tūliņ nāks.

Natālija ienāca, tumsā samiegdama acis.

—    Vai atmodies?

Viņas rokām bija svaigas mīklas smarža.'Grigorijs gulēdams apskāva viņu, iedomājās nakti un iesmējās.

—    Vai aizgulējies?

—        Aha! Nokausēja… naksniņa, — viņa pasmaidīja sarkdama, slēpdama galvu Grigorijam uz spalvainās krūts.

Viņa palīdzēja Grigorijam pārsiet brūci, izņēma no lādes svētdienas bikses un jautāja:

—    Vai vilksi mundieri ar krustiem?

—    Kur nu to! — Grigorijs izbijies vairījās.

Bet Natālija neatlaidīgi lūdzās:

—        Nu uzvelc! Tētiņš būs priecīgs. Vai tad tu tos pelnīji, lai tie mētātos pa lādēm?

Piekāpdamies viņas lūgumam, Grigorijs bija ar mieru. Viņš piecēlās, paņēma no Petro bārdas nazi, noskuvās, nomazgāja muti un kaklu.

—    Vai pakausi noskuvi? — Petro vaicāja.

—    Va velns, aizmirsu!

—    Nu, sēdies, noskūšu.

Saltā sarene apsvilināja kaklu. Grigorijs redzēja spogulī, kā Petro velk bārdas nazi, kā bērns pašāvis mēli uz sāniem.

—         Kakls gan tev kļuvis tievāks, kā vērsim pēc aramlaika, — viņš smīnēja.

—    Kroņa maizē jau nevar uzbaroties.

Grigorijs uzvilka mundieri ar horunžija uzplečiem, apkārtu ar krustiem, un, kad paskatījās apsūbējušajā spogulī, — gandrīz nepazina sevi: viņā lūkojās līdzinieks — garš, kalsens virsnieks, melns kā čigāns.

—    Tu jau izskaties kā pulkvedis! — jūsmīgi iesaucās Petro, bez skaudības tīksminādamies par brāli.

Šie vārdi, pašam negribot, darīja Grigorijam prieku. Viņš izgāja virtuvē. Tīksmīgā skatienā viņam pieķērās Darja. Duņaška novaidējās:

—    Vī, cik tu grezns!…

Iļjiņična arī te nevarēja atturēties no asarām. Slaucīdama tās netīrajā priekšautā, atbildēja Duņaškai, kas viņu vilka uz zoba:

—    Pagādā sev tādus, klabeniece! Vismaz divi dēliņi — un abi tikuši par vīriem!

Natālija nenovērsa no vīra savas mīlas pilnās, dedzīgās un aizmiglotās acis.

Grigorijs, uzmetis plecos Šineli, izgāja pagalmā. Viņam bija grūti nokāpt no lieveņa — traucēja ievainotā kāja. «Bez ķeģa neiztikšu,» viņš domāja, turēdamies pie margām.

Lodi viņam bija izgriezuši Millerovā, brūcīte pārvilkusies ar brūnu kreveli, — tā tad arī, vilkdama kopā ādu, neļāva vaļīgi locīties kājai.

Uz pavaļas sildījās runcis. Pie lieveņa saulgozī bija nokusis sniegs, — mirka pančka. Grigorijs vērīgi un iepriecināts apskatīja pagalmu. Tepat pie lieveņa stāvēja stabs ar augšā piestiprinātu riteni. Kopš bērnības Grigorijs atceras šo riteni, kas ierīkots sieviešu vajadzībām: nekāpjot no lieveņa zemē, tajā pa nakti karināja piena podus, pa dienu tur žuva trauki, saulē izkaltējās katli. Viņam dūrās acīs dažas pārmaiņas pagalmā: klēts durvīm krāsa nobrukusi, tās noziestas ar dzeltenu mālu, šķūnim jauns rudzu salmu jumts, kas vēl nav nobrūnējis; stāvi sakrautais mietu blāķis likās mazāks,. — laikam daļa izlietota, labojot žogu. Uzbērtajā pagraba uzkalniņā zilgmēja pelni; uz tiem, salīgi pievilcis kāju, stāvēja gailis, melns kā krauklis, un ap viņu desmits raibu vaislas vistu. Zem nojumes no ziemas nejaukā laika glabājās saimniecības inventārs: kā ribas slējās darba ratu stāvi, zaigoja kāda metāla daļa pļaujmašīnai, kuru pa jumta plaisu kā no sētuves apbēra saules gaisma. Pie zirgu staļļa uz mēslu kaudzes tupēja zosis. Cekulains holandiešu zostēviņš augstprātīgi noskatījās garām klibojošajā Grigorijā.

Apskatījis visu saimniecību, Grigorijs gāja atpakaļ istabā.

Virtuvē saldi smaržoja kausēts sviests, karstas maizes

piedegums. Duņaška izrakstītā šķīvī mazgāja skābētus ābolus. Tajos skatīdamies, Grigorijs žirgti ievaicājās;

—    Vai sālīti arbūzi ir?

—    Nokāp un atnes, Natālijl — Iļjiņična atsaucās.

No baznīcas atnāca Pantelejs Prokofjevičs. Svētīto maizi, kam daļiņa bija izņemta, salauza deviņos gabalos — pēc ģimenes locekļu skaita un izdalīja pie galda. Visi sēdās brokastot. Petro, arī uzcirties, pat ūsas ar diez ko ieeļļojis, sēdēja Grigorijam līdzās. Viņiem pretī uz ķeblīša malas bija piemetusies Darja. Saules staru kūlis krita viņas sārtajā krāsotajā sejā. Viņa rauca acis, neapmierināti savilka saulē mirdzošos, melnos uzacu lokus. Natālija baroja bērnus ar ceptiem ķirbjiem; smaidīdama paretam palūkojās Grigorijā. Duņaška sēdēja tēvam līdzās. Iļjiņična bija piemetusies malā, tuvāk krāsnij.

Viņi ēda kā arvien svētku dienās sātīgi un daudz. Pēc kāpostiem ar aitas gaļu nāca nūdeles, tad vārīta aitas gaļa, vista, aitas kāju receklis, cepti kartupeļi, prosas biezputra ar sviestu, nūdeles ar žāvētiem ķiršiem, bliņas ar biezu krējumu, sālīts arbūzs. Grigorijs, pielicies ar ēdienu, smagi cēlās no galda, kā apreibis pārmeta krustu un, smagi pūzdams, atlaidās gultā. Pantelejs Prokofjevičs vēl rīkojās ar biezputru: cieši saspaidījis to ar karoti, vidū ietaisīja dobumu (to sauca par aku), ielēja tajā dzintarkrāsas sviestu un kārtīgi ņēma ar karoti sviesta pārplūdināto biezputru. Petro, kas cieši mīlēja bērniņus, ēdināja Mišatku; niekodamies triepa viņam vaigus un degunu ar rūgušpienu,

—    Krusttēv, nemuļķojies!

—    Kas tad ir?

—    Kam tu mani triep?

—    Kas par to?

—    Es pateikšu māmiņai!

—      Un tad?

Mišatkam dusmās dzirkstīja padrūmās Meļehovu ačteles, tajās trīsēja aizvainojuma asaras; slaucīdams ar dūri degunu, viņš brēca, zaudējis cerību tikt galā ar labu:

—    Netriep!… Nejēga!… Muļķis!

Petro apmierināts smējās un atkal cienāja krustdēlu: vienu karoti mutē, otru uz deguna.

—    Tīri kā bērns… iegražojies, — Iļjiņična ņurdēja.

Duņaška, apsēdusies pie Grigorijā, stāstīja:

—        Petro — viņš jau uz muļķībām, arvien kaut ko izdomā. Viņdien izgājis ar Mišatku pagalmā, — tam piemetas lielā vajadzība, un viņš vaicā: «Krusttētiņ, vai var pie lieveņa?» Bet Petro: «Nē, nevar. Paej drusku tālāk!» Mišatka gabaliņu paskrienas: «Te?» — «Nē, nē. Skrej tur pie klēts!» No klēts dzina viņu uz zirgu stalli, no zirgu staļļa uz klonu. Dzenāja, dzenāja, kamēr' šis — taisni biksītēs … Tad nu gan Natālija bārās!

—         Laid, es pats! — kā pasta zvārgulis džinkstēja Mišatka.

Smiekliņā ūsas trīcinādams, Petro nebija ar mieru:

—    Nē, puisi! Es tevi barošu.

—    Es pats!

—        Mums pats ar pašu sēž kūtī, — vai esi redzējis? Vecmamma tos ar samazgām baro.

Ar smaidu noklausīdamies viņu sarunā, Grigorijs saritināja smēķi. Pienāca klāt Pantelejs Prokofjevičs.

—    Domāju šodien aizbraukt uz Veškiem.

—    Ko tur?

Pantelejs Prokofjevičs smagi atraugājās no nudelem un noglauda bārdu.

—         Tur man darīšanas ar seglinieku — divas sakas lāpīja.

—    Vai pa dienu izbraukasi?

—    Kā nu ne. Uz vakaru būšu mājās.

Atpūties viņš iejūdza platās ragavās vecu ķēvi, kas togad bija tapusi akla, un aizbrauca. Ceļš gāja pa pļavu. Pēc divām stundām viņš bija Vešenskā. Piebrauca pastā, paņēma sakas un iegriezās pie sena paziņas un radinieka, kas dzīvoja pie jaunās baznīcas. Namatēvs, liels cienātājs, nosēdināja viņu pie galda.

—        Vai pastā biji? — viņš vaicāja, kaut ko liedams glāzītē. ,

—         Biju, — stiepti atbildēja Pantelejs Prokofjevičs, acīgi un izbrīnā skatīdamies uz karafīti, ošņādams gaisu kā suns zvēra pēdas.

—    Vai jauna nekā nedzirdēji?

—    Jauna? Tā kā nedzirdēju. Kas tad ir?

—    Kaļedins Aleksejs Maksimovičs aizgājis pie tēviem.

—    Ko tu saki?!

Pantelejs Prokofjevičs kļuva manāmi zaļš, aizmirsa aizdomīgo karafīti un smaržu, atmetās pret krēsla atzveltni. Namatēvs stāstīja, drūmi blisinādams acis:

—         Pa telegrāfu ziņots, ka viņdien Novočerkaskā nošāvies. Visā apgabalā bija vienīgais vērtīgais ģenerālis, Ordeņu kavalieris, armiju komandējis. Un kas par sirdi šim cilvēkam! Viņš gan neļautu nekā Jauna nodarīt kazakiem.

—    Pag, radiniek! Kā tad tagadiņ? — samulsis vaicāja Pantelejs Prokofjevičs, atbīdīdams glāzīti.

—    Dievs to zina. Nāk grūši laiki. No labas dzīves jau cilvēks netrieks pats sevī lodi.

—    Kāpēc tad šis tā?

Radinieks — spēcīgs kazaks, tīri kā vecticībnieks — nikni atmeta ar roku:

—    Frontes vīri nogriezušies no viņa, salaiduši apgabalā boļševikus, — tā arī šķīrās atarnans. Vai tādi vairs radīsies? Kas mūs aizstāvēs? Kamenskā nodibinājies nez kāds tur rivkoms, tajā frontes kazaki… Arī pie mums… kazi būsi dzirdējis? Atnākusi no tiem pavēle: lai atarnanus nost un vēlējot šos rivkomus. Kā nu zemnieki saslējuši galvas! Visi šie remesīši, kalējiņi, dažādie ierāvēji — viņu jau Veškos kā odu pļavā!

Ilgi klusēja Pantelejs Prokofjevičs, nokāris sirmo galvu; un, kad to pacēla, — skatiens bija bargs un skaudrs.

—    Kas tev tur karafē?

—    Spirtiņš. Krustdēls atveda no Kaukāza.

—    Nu tad, radiniek, pieminēsim Kaļedinu, nelaiķa atamanu. Lai viņam debesu valstība!

Viņi iedzēra. Namatēva meita, gara vasarraibttmaina skuķe, deva uzkost. Pantelejs Prokofjevičs sākumā meta acis uz ķēvi, kas, galvu nokārusi, stāvēja pie saimnieka ragavām, bet radinieks viņu drošināja:

—    Neraizējies par zirgu! Likšu padzirdīt un iedot barību.

Un Pantelejs Prokofjevičs dedzīgā sarunā pie karafes drīz vien aizmirsa ir zirgu, ir visu citu pasaulē. Viņš nesakarīgi stāstīja par Grigoriju, par kaut ko ķīvējās ar iereibušo radinieku, ķīvējās un vēlāk neatminējās, par ko. Sāka vīkšties tikai vakarā. Kaut gan viņu lūdza palikt pa nakti, nolēma braukt. Ķēvi viņam iejūdza namatēva dēls, ragavās palīdzēja iesēsties radinieks. Tas iedomājās pavadīt ciemiņu; viņi iegūlās ragavās līdzās, apkampās. Ragavas viņiem aizķērās vārtos, pēc tam ķērās aiz katra stūra, iekām viņi izbrauca pļavā. Tur radinieks sāka raudāt un labprātīgi izvēlās ārā no ragavām. Ilgi nostāvēja rāpus, lādējās, nespēdams piecelties kājās, Pantelejs Prokofjevičs dzina ķēvi rikšos un neredzēja, kā radinieks, viņu pavadījis, lien pa sniegu rāpus, durdams degunu sniegā, laimīgi smej un aizsmacis lūdzas:

—    Nekutinil… Nekutini, esi tik labsi

Ar pātagu vairākas reizes noslānīta, Panteleja Prokofjeviča ķēve skrēja žirgtā, bet nedrošā, aklā riksī. Drīz vien tās saimnieks, reibuma snaudas pievārēts, atslīga ar galvu pret ragavu malu un noklusa. Groži nejauši bija gadījušies viņām apakšā, un ķēve nevadīta un nevarīga pārgāja uz gauso soli. Jau pirmajā ceļu šķirtnē tā nomaldījās uz Mazo Gromčenku ciematu un sāka iet uz turieni. Pēc dažām minūtēm tai pazuda arī šis ceļš. Tā jau gāja pa atmatu bez ceļa, stiga dziļajā mežmalas sniegā; sprauslādama devās lejup ieplakā. Ragavas aizķērās aiz krūma, — un viņa apstājās. Grūdiens uz mirkli atmodināja veco. Viņš pacēla galvu, aizsmacis uzsauca:

—    Nū, velns!… — un atkal nolikās gulēt.

Ķēve laimīgi izvairījās meža, veiksmīgi nogāja lejā uz Donu un pa vējam, kaš nesa no austrumiem kizjaku dūmu smaku, virzījās uz Semjonovas ciematu.

Pusversti no ciemata, Donas kreisajā malā, ir akacis; pavasaros, ūdenim ceļoties, tajā saplūst pali. Gar akaci smilšainajā krastmalā mutuļo avoti, — ledus tur nesasalst visu ziemu, zaļā, platā puslokā spīguļo lāsmenis, un ceļš pa Donu piesardzīgi iet tam apkārt ar līkumu, taisa asu lēcienu sāņus. Pavasarī, kad plokošais ūdens pa akaci dodas varenā plūsmā atpakaļ uz Donu, šai vietā ir atvars, ūdens krāc, savīdams atsevišķās ūdens strūklas, skalodams dibenu; un visu vasaru daudz asu dziļumā uzturas karpas, piekļaudamās akacim tuvajiem žagariem, kas sanesti pie krasta.

Uz lāsmeni, uz tā kreiso malu, arī virzījās Meļehovu ķēve savā aklajā solī. Līdz tai bija vēl asu divdesmit, kad Pantelejs Prokofjevičs sāka grozīties, mazliet pavēra acis. No melnajām debesīm skatījās dzeltenzaļi, nenobrieduši zvaigžņu ķirši. «Nakts…» miglaini nojauta Pantelejs Prokofjevičs un saniknots sarāva grožus:

—    Nu, nū-ū!… Es tev gan, vecā kraķe!

Ķēve pameta riksi. Netālā ūdens smaka iesitās tai nāsīs. Tā saslēja ausis stāvus, mazliet pagrieza aklo, neprātīgo aci uz saimnieka pusi. Pēkšņi viņas dzirdi sasniedza plīstoša viļņa guldziens. Mežonīgi iekrākdamās, viņa metās sāņus, kāpās atpakaļ. Zem kājām viņai , mīksti nokraukstēja no apakšas izburbējušais ledus, atšķēlās kā sniegota dona. Ķēve iekrācās nāves drausmu krācienā. Visā spēkā atspērās ar pakaļkājām, bet priekškājas jau iegrima — bija ūdeni, zem minstīgajām pakaļējām lūza ledus drumslas. Ledus ielūza un ar plunkšķi pāršķēlās. Lāsmenis ierija ķēvi, un tā konvulsīvi pacirta pakaļkāju, iespēra ilksij. Sai mirkli Pantelejs Prokofjevičs, izdzirdis kaut ko nelāgu, izlēca no ragavām un atsprāga atpakaļ. Viņš redzēja, kā ragavas, ķēves smaguma vilktas, sacēlās stāvus, nomirdzinādamas zvaigžņu gaismā spīdošās slieces, — ieslīdēja melnzaļajā dzelmē, un ūdens, sajaucies ar ledus gabaliem, sāka šņākt, gandrīz atšļāca vilni līdz viņam. Neticamā ātrumā Pantelejs Prokofjevičs atrāpās atmuguriski un tikai tad, uzlēcis stingri kājās, ierēcās;

—    Pa-lī-gā-ā, labie ļautiņi!… Slī-ī-īk-sta-am!..,

Reibulis viņam bija kā ar roku noņemts. Viņš pieskrēja

pie lāsmeņa. Žilbinoši spīdēja tikko atlauztais ledus. Pa plato, melno apli vējš dzenāja ledus vižņus, viļņi kratīja zaļās krēpes, šļakstēja. Visapkārt bija nāves klusums. Tālīnajā ciematā tumsu dzeltināja ugunis. Pie samta debesīm neprātīgi kvēloja un drebēja graudamas, it kā tikko pārvētītas zvaigznes. Vējiņš putināja sniegu, tas sausi sīca, kā smalki milti bira melnajā lāsmeņa rīklē. Bet lāsmenis tikai mazliet kūpēja un melnēja tikpat tīksmi un baigi.

Pantelejs Prokofjevičs atskārta, ka tagad kliegt būtu muļķīgi un veltīgi. Viņš pavērās visapkārt, — apjēdza, kur nokļuvis reibuļa nejaušībā, un iedrebējās niknumā pats uz sevi, uz notikušo. Rokā bija palikusi pātaga; viņš to bija paturējis izlēkdams. Nešpetni lādēdamies, viņš ilgi slānīja sevi pa muguru, bet sāpīgi nebija, — aizsargāja mīto ādu kažoks, un tālab noģērbties likās tīrais neprāts. Viņš izplēsa bārdas šķipsnu un, atmiņā pārlicis zaudētos iepirkumus, ķēves, ragavu un saku vērtību, nikni nolamājās un piegāja lāsmenim vēl tuvāk.

—    Aklā velnumāte!… — viņš teica drebošā, vaimanājošā balsī, uzrunādams noslīkušo ķēvi. — Neliete! Pati noslīki un gandrīz mani noslīcināji! Kur tevi trieca nešķīstie gari?! Velni tur tevi jūgs un brauks, bet viņiem nav ar ko tevi dzīt!… Se jums arī pātaga!… — viņš neganti atvēzējās un iesvieda lāsmeņa vidū ķirškoka pātagkātu.

Tas nošļakstēdams stāvus iedūrās ūdenī un nogrima dibenā.

Pēc tam kad kaļedinieši bija pašķaidījuši revolucionārās kazaku vienības, Donas revolucionārā komiteja, kas bija spiesta pārvietoties uz Millerovu, nosūtīja tam, kas tobrīd vadīja kaujas operācijas pret Kaļedinu un pret kontrrevolucionāro Ukrainas radu, šāda satura deklarāciju:

Harkova. 1918. gada 19. janvāri. No Luganskas, Nr. 449, 18.20 — Donas kazaku Kara revolucionārā komiteja lūdz Jūs nodot Tautas Komisāru Padomei Petrogradā sekojošu Donas apgabala rezolūciju.

Pamatodamās uz Kamenskas staņicā notikušā frontes kongresa lēmumu, Kazaku kara revolucionārā komiteja nolēmusi:

1.     Atzīt Krievijas Padomju Republikas centrālo valsts varu, Kazaku, zemnieku, zaldātu un strādnieku deputātu padomju kongresa Centrālo Izpildu Komiteju un tās iecelto Tautas Komisāru Padomi.

2.    Sastādīt Donas apgabalam īpašu valdību no kazaku, zemnieku un strādnieku padomju deputātu kongresa. Piezīme. Donas apgabala agrārjautājumu izlemj tas pats apgabala kongress.

Kad šī deklarācija bija saņemta, revolucionārās komitejas spēkiem devās palīgā sarkangvardu daļas, ar kuru palīdzību tad ari satrieca Cerņecova soda ekspedīciju un atjaunoja agrāko stāvokli. Iniciatīva pārgāja revolucionārās komitejas rokās. Kad bija ieņemtas Zvereva un Ļihaja, ar revolucionārās komitejas kazaku vienībām pastiprinātās Sabļina un Petrova sarkangvardu nodaļas attīstīja uzbrukumu un atspieda pretinieku uz Novočerkasku.

Labajā spārnā, Taganrogas virzienā, Šiverss, kuru pie Nekļinovkas sakāva pulkveža Kutepova brīvprātīgie, pametis vienu lielgabalu, divdesmit četrus ložmetējus un bruņumašīnu, nokļuva Amvrosijevkā. Bet tai dienā, kad Siversu sakāva un viņš atkāpās, Taganrogā uzliesmoja nemieri Baltijas rūpnīcā. Strādnieki iztrieca junkurus no pilsētas. Siverss atkopās un pārgāja uzbrukumā —, to attīstīdams» viņš atspieda brīvprātīgos līdz Taganrogai.

Veiksme, acīm redzot, sliecās uz padomju karaspēka pusi. Tas ieslēdza no trim pusēm Brīvprātīgo armiju un Kaļedina «skrandu» nodaļu paliekas. 28. janvārī Korņi-

Iovs atsūtīja Kaļedinam telegrammu ar ziņu, ka Brīvprātīgā armija atstāj Rostovu un aiziet uz Kubaņu.

29. janvārī pulksten deviņos no rīta bija sasaukta Donas valdības locekļu ārkārtēja apspriede atamana pilī. Kaļedins atnāca no sava dzīvokļa vēlāk par visiem. Viņš smagi apsēdās pie galda un pievilka sev klāt papīrus. Vaigu gali viņam bija nodzeltējuši no bezmiega, zem izbalējušajām, drūmajām acīm plaka tumšzilas ēnas; it kā rūsa bija ķērusi un padarījusi dzeltenu viņa novājējušo seju. Viņš gausi izlasīja Korņilova telegrammu un ziņojumus, kurus sniedza to daļu komandieri, kas ziemeļos no Novočerkaskas pretojās sarkangvardu spiedienam. Rūpīgi gludinādams ar plato, balto delnu telegrammu kaudzi, nepaceldams pietūkušos, tumšzilgos plakstus, viņš dobji teicas

—    Brīvprātīgā armija aiziet. Apgabala un Novočerkaskas apsardzībai paliek simt četrdesmit septiņi durkļi…

Viņam sarāvās kreisās acs plaksts, konvulsija plūda no sakniebto lūpu kaktiņa; balsi paceldams, viņš turpināja:

—    Mums nav vairs nekādu cerību. Iedzīvotāji ne tikai mūs neatbalsta, bet noskaņoti mums naidīgi. Spēku mums nav, un pretoties ir veltīgi. Es negribu lieku zaudējumu, lieku asins plūdu. Ieteicu nolikt pilnvaras un nodot varu citās rokās. Savas karaspēka atamana pilnvaras es nolieku.

Mitrofans Bogajevskis, skatīdamies platajā loga ailā, sakārtoja pensneju un, galvu nepagriezdams, teica:

—    Arī es nolieku savas pilnvaras.

—    Protams, ka arī visa valdība noliek pilnvaras. Rodas jautājums — kam tad mēs nodosim varu?

—    Pilsētas domei, — Kaļedins strupi atbildēja.

.— Tas jānoformē, — nedroši piebilda valdības loceklis Karevs.

Brītiņu visi smagi un neveikli klusēja. Aiz nosvīdušajiem logiem nīka drūma janvāra rīta blāvā gaisma. Miglā un sarmā tītā pilsēta miegaini klusēja. Dzirde neuztvēra parasto dzīves pulsu. Lielgabalu dārdoņa (to kauju atskaņa, kas norisa kaut kur pie Suliņas stacijas) nomāca kustību, vēlās pār pilsētu kā dobjš, neizteikts drauds.

Aiz logiem sausi un skaudri brēca lidojošie kraukļi. Tie meta lokus ap balto torni kā ap maitu. Katedrāles laukumā gulēja violets, jauns sniegs. Tam gāja pāri reti

kāds kājnieks un paretam pārbauca važoņa kamanas, atstādamas aiz sevis tumšus sliežu pavedienus.

Pārtraukdams stingo klusumu, Bogajevskis ieteica uzrakstīt aktu par to, ka vara tiek nodota pilsētas domei.

—    Vajadzētu sanākt kopā ar viņiem un tad nodot.

—    Kurā laikā visērtāk?

—    Vēlāk, ap četriem.

Valdības locekļi, it kā ielīksmoti, ka kapa klusums beidzies, sāka apspriest jautājumu, kā nodot varu un kad sanākt kopā. Kaļedins klusēja, lēni un vienmērīgi bungodams pa galdu ar izcilnajiem pirkstu nagiem. Zem noļukušajām uzacīm kā nespodra vizla migloja acis. Neizmērojams nogurums, riebums un pārpūle padarīja viņa skatienu atbaidošu un smagu.

Viens no valdības locekļiem, kādam citam atbildēdams, runāja apnicīgi un ilgi. Kaļedins viņu pārtrauca klusā īgnumā:

—         Kungi, runājiet īsāk! Laiks negaida. Pļāpāšanas dēļ jau aizgāja bojā Krievija. Pasludinu pārtraukumu uz pusstundu. Apspriedieties un,,, pēc tam drīzāk vajag to pabeigt.

Viņš iegāja savā dzīvoklī. Valdības locekļi, sadalījušies grupiņās, klusi sarunājās. Kāds ieminējās, ka Kaļedinam neesot labs izskats. Bogajevskis stāvēja pie loga, līdz viņa dzirdei nokļuva pusbalsī izrunāta frāze:

—        Tādam cilvēkam kā Aleksejam Maksimovičam pašnāvība ir vienīgā pieejamā izeja.

Bogajevskis nodrebēja un ātriem soļiem devās uz Kaļedina dzīvokli. Viņš drīz vien atgriezās līdz ar atamanu.

Viņi nolēma sanākt pulksten četros kopā ar pilsētas domi, lai nodotu tai varu un aktu. Kaļedins piecēlās, pēc viņa cēlās kājās citi. Atvadīdamies no kāda veca valdības locekļa, Kaļedins skatījās uz Janovu, kas par kaut ko sačukstējās ar Karevu.

—    Kas tur ir? — viņš jautāja.

Janovs pienāca mazliet samulsis.

—        Valdības locekļi — nekazaku daļa — lūdz, lai izsniedzot ceļa naudu.

Kaļedins sarauca pieri un asi atcirta;

—    Man naudas nav… Apriebies!

Viņi sāka izklīst. Bogajevskis, kas bija dzirdējis šo sarunu, pasauca Janovu sāņus:

—         Nāciet man līdz. Sakiet Svetozarovam, lai pagaida vestibilā.

Viņi izgāja tūliņ pēc ātri soļojošā, salīkušā Kaļedina. Savā istabā Bogajevskis pasniedza Janovam naudas žūksni.

—    Te ir četrpadsmit tūkstošu. Nododiet tiem.

Svetozarovs, kas vestibilā gaidīja Janovu, saņēma

naudu, pateicās un atsveicinājies virzījās uz izeju. Janovs, ņemdams no šveicara rokām šineli, izdzirda uz kāpnēm troksni un atskatījās. Pa kāpnēm lēcieniem brāzās lejup Kaļedina adjutants Moldavskis,

—    Ārstu! Drīzāk!

Nosviedis šineli, Janovs metās pie viņa. Dežūradjutants un raitnieki, kas drūzmējās vestibilā, sabruka ap lejā noskrējušo Moldavski.

—    Kas ir?! — kliedza Janovs nobālis,

—    Aleksejs Maksimovičs nošāvies! — Moldavskis sāka skaļi šņukstēt un uzzvēlās ar krūtīm uz kāpņu margām.

Izskrēja Bogajevskis; viņam trīcēja lūpas kā šausmīgā salā, — viņš stostījās,

—    Kas? Kas?

Barā, skriedami cits citam garām, visi brāzās pa kāpnēm augšā. Spalgi dimdēja skrējēju soļi. Bogajevskis smagi elsa, rīdams gaisu ar vaļēju muti. Viņš pirmais dārdoši atrāva vaļā durvis un cauri priekšistabai ieskrēja kabinetā. Durvis no kabineta uz mazo blakus istabu bija vaļā. No turienes stīdza un kūpēja rūgti, pelēkzili dūmiņi, sadeguša pulvera smaka.

—    Ai! Aai! A-a-a-ha-ba!.,, Aļo-o-ša!.., Mī-ī-ī-ļa-ii-is!… — skanēja Kaļedina sievas nepazīstami drausmā, aizžņaugtā balss.

Bogajevskis, it kā smakdarns nost, raudams vaļā sev krekla apkaklīti, skrēja iekšā. Pie loga, apsūbējušā, zeltītā rokturī ieķēries, sagūmis stāvēja Karevs. Viņam mugurā zem svārkiem konvulsīvi spriedās kopā un atvilkās lāpstiņas, viņš palaikam stipri ietrīcējās. Dobjie, zvēriski kaucošie pieauguša cilvēka šņuksti gandrīz izrāva pamatu Bogajevskim zem kājām.

Virsnieka gultā, salicis rokas uz krūtīm un izstiepies, uz muguras gulēja Kaļedins. Galva viņam bija viegli pagriezta uz sāniem, uz sienas pusi; baltais spilvena pārvalks izcēla zilgano, mitro pieri un tam piekļauto vaigu. Acis miegaini pusaizvērtas, bargās mutes kaktiņi sāpīgi sašķobīti. Viņam pie kājām raustījās ceļos sabrukusi sieva, Viņas spalgā, necilvēciskā balss bija griezīgi asa.

Uz gultas gulēja kolts. Gar to līču loču pa kreklu tecēja sīka Un jautra melnsarkana strūkliņa.

Pie gultas uz krēsla atzveltnes bija kārtīgi uzkarināts frencis, uz galdiņa nolikts rokas pulkstenis.

Saļodzījies Bogajevskis nokrita ceļos un piekļāva ausi siltajām un mīkstajām krūtīm. Vīrieša sviedru smaka, stipra kā etiķis. Kaļedina sirds nepukstēja. Bogajevskis — visa viņa būtne šai brīdī bija pārvērtusies dzirdē — klausījās neizsakāmi alki, bet dzirdēja tikai, kā stingrā ritmā tikšķ rokas pulkstenis uz galdiņa, kā, gārdzoši elsodama, vaimanā mirušā atamana sieva un aiz loga, ļaunu vēstīdami, uzbāzīgi un skaļi ķērc kraukļi.

XVI

Tikko Bunčuks pirmoreiz pavēra plakstus, viņš ieraudzīja asarās un smaidā mirdzam Annas melnās acis.

Trīs nedēļas viņš bija murgojis nemaņā. Trīs nedēļas klaiņojis pa citu, netveramu un fantastisku pasauli. Apziņa viņam atgriezās 24. decembra vakarā. Viņš ilgi raudzījās Annā ar nopietnu, apmiglotu skatienu un pūlējās atsaukt atmiņā visu, kas saistīts ar viņu, bet tas viņam izdevās tikai pa daļai, — atmiņa bija kūtra, nepakļāvīga, daudz ko vēl slēpa kaut kur dziļumā.

—    Dod man dzert,.. — kā iepriekš, viņa paša balss iztālēm atklīda līdz dzirdei, un tas viņu uzjautrināja; Bunčuks pasmaidīja.

Anna ātri pienāca pie viņa, laistīdamās atturīgā smaidā.

—    Dzer man no rokas, — viņa atvairīja Bunčuka roku,

kas gurdi stiepās pēc krūzītes.

Trīcēdams aiz piepūles pacelt galvu, viņš padzērās un noguris atslīga uz spilvena. Ilgi skatījās sāņus, gribēja kaut ko teikt, bet nespēks pievārēja, — viņš iesnaudās.

Un atkal, tāpat kā pirmoreiz, atmodies vispirms ieraudzīja sev pievērstas satrauktās Annas acis, pēc tam dzelteno lampas gaismu, tās balto apli nekrāsotajos dēļu griestos.

—    Aņa, nāc pie manis.

Viņa pienāca klāt, saņēma Bunčuka roku. Viņš atbildēja ar vieglu spiedienu. , — Kā tu jūties?

—        Mēle sveša, galva sveša, kājas ari, un pašam it kā divsimt gadu, — viņš rūpīgi izrunāja katru vārdu. Brītiņu klusējis, jautāja: — Vai man ir tīfs?

—    Tīfs.

Aplaidis skatienu visapkārt istabai, viņš neskaidri izteica:

—    Kur tad?

Viņa saprata jautājumu, pasmaidīja.

—    Mēs esam Caricinā.

—    Un tu… kā tad?

—         Es viena pati paliku pie tevis, — un, it kā attaisnodamās vai pūlēdamās noraidīt kādu viņa neizteiktu domu, steidzīgi turpināja: — Tevi nevarēja atstāt pie svešiem. Mani lūdza Abramsons un biroja biedri, lai tevi saudzējot… Redzi nu, negaidot nācās tevi kopt.

Viņš pateicās ar skatienu, ar vāju rokas kustību.

—    Krutogorovs?

—    Caur Voroņežu aizbrauca uz Lugansku.

—    Gevorkjancs?

—    Tas… redzi… viņš nomira ar tīfu.

—    Ai!…

Viņi brītiņu klusēja, it kā godinādami nelaiķa piemiņu.

—         Es bažījos par tevi. Tu jau biji gaužām vārgs, — viņa klusi teica.

—    Bogovojs?

—         Esmu visus pazaudējusi no redzes loka. Daži aizbrauca uz Kamensku. Bet, paklau, vai tev nav kaitīgi runāt? Un tad — vai negribi piena?

Bunčuks noraidoši pakratīja galvu; ar grūtībām mēli valstīdams, viņš turpināja iztaujāt:

—    Abramsons?

—    Priekš nedēļas aizbrauca uz Voroņežu.

Viņš neveikli sakustējās, noreiba galva, acīs sāpīgi iesitās asinis. Sajuzdams uz pieres vēsu delnu, viņš atvēra acis. Viņu mocīja viens jautājums: viņš bijis nemaņā, — kas viņam izdarījis netīro apkopšanu? Vai tiešām viņa? Sārtums mazliet krāsoja viņam vaigus; viņš vaicāja:

—    Vai tu viena pati mani kopi?

—    Jā, viena pati.

Viņš atgriezās pret sienu un nočukstēja:

—         Viņiem vajadzētu kaunēties… Kā viņiem nav kauna! Nelieši! Pametuši mani tavā gādībā…

609

Pēc tīfa bija radies sarežģījums ar dzirdi: Bunčuks vāji dzirdēja. Ārsts, kuru atsūtīja Caricinas partijas

20 501

komiteja, sacīja Annai, ka varēšot sākt ārstēšanu tikai tad, kad slimais būšot galīgi atlabis. Bunčuks atveseļojās gausi. Ēstgriba viņam bija ārprātīga, bet Anna viņu ēdināja stingri pēc diētas. Sai ziņā viņiem iznāca sadursmes.

—    Dod man vēl pienu, — Bunčuks lūdzās.

—    Vairāk nevar.

—    Lūdzu — dod! Vai tu gribi mani badā nomērdēt?

—      Iļja, tu taču zini, ka vairāk par mēru tev ēdienu nevaru dot.

Viņš aizvainots klusēja, aizgriezās pret sienu, vairākkārt nopūtās, ilgi nekā nerunāja. Kaut arī bija žēl viņa. Anna izturēja raksturu. Pēc kāda laika viņš, saīdzis un tāpēc vēl nožēlojamāks, atgriezās un lūgsus lūdzās:

—      Vai nevar skābus kāpostus? Nu esi tik laba, Aņa, mīļā!… Paklausi mani… Kaitēs? Dakteru pasakas!

Atdurdamies uz noteiktu pretestību, viņš dažreiz darīja tai pāri ar asiem vārdiem:

—      Tev nav tiesību par mani tā ņirgāties! Es pats pasaukšu saimnieci un palūgšu no tās! Tu esi cietsirdīga un riebīga sieviete!… Tiešām, es sāku tevi nīst.

—      Tā ir vislabākā atmaksa par to, ko esmu izcietusi, būdama tev par aukli, — nenocietās arī Anna.

—      Neesmu tevi lūdzis palikt pie manis! Nav godīgi man to pārmest. Tu izmanto savas priekšrocības. Nu, ir jau labi… Nedod man nekā! Lai es sprāgstu nost… Liela nelaime!

Viņai trīcēja lūpas, bet viņa savaldījās, klusēja; būdama pret viņu saudzīga, pacietīgi panesa visu.

Tikai reizi, pēc vienas īpaši asas vārdu pārmaiņas, kad viņa bija liegusies dot vēl vienu porciju pīrādziņu, Bunčuks novērsās, un viņa, sažņaudzoties sirdij, redzēja viņam acīs pamirdzam asaras.

—    Tu taču esi tīrais bērns! — viņa iesaucās.

Aizsteigusies uz virtuvi, atnesa pilnu šķīvi ar pīrādziņiem.

—      Ēd, ēd, Iļjuša, mīļais! Nu diezgan, neskaisties vairs! Re, šis pats apcepušais! — un drebošām rokām Anna bāza viņam pirkstos pīrādziņu.

Bunčuks, dziļi ciezdams, raudzīja atteikties, bet neizturēja; noslaucīja asaras, apsēdās un paņēma pīrādziņu. Pār viņa novājējušo seju, kas bija biezi apaugusi ar cirtainu, mīkstu bārdu, pārslīdēja vainīgs smaids, un viņš sacīja, ar acīm lūgdams, lai piedod;

—    Esmu gražīgāks par bērnu… Tu redzi: tikko nesāku raudāt…

Anna skatījās uz viņa dīvaini tievo kaklu, uz iekritušajām bezmiesas krūtīm, kas bija redzamas pa vaļējo krekla apkakli, uz kaulainajām rokām; agrāk neizjustas dziļas mīlas un žēluma saviļņota, pirmoreiz vienkārši un maigi noskūpstīja viņa sauso, dzelteno pieri.

Tikai pēc divām nedēļām viņš spēja bez citu palīdzības pakustēties pa istabu. Ļodzījās kājas, kas bija kā izžuvuši zāles stiebri; viņš no jauna mācījās staigāt.

—    Skaties, Anna, es eju! — viņš raudzīja staigāt neatkarīgi un aši, bet kājas nepanesa stāva smagumu, zem pēdām grīļojās grīda.

Piespiests piekļauties pirmajam balstam, Bunčuks iesmējās plati kā vecs vīrs, āda caurspīdīgajos vaigos stingri savilkās, krunkojās. Viņš smēja trīcošu, nevarīgu veca vīra smiekliņu un, aizkusis no piepūles un smiekliem, atkal atkrita gultā.

Viņu dzīvoklis bija netālu no ostas. Pa logu varēja redzēt Volgas sniega klaidu, aiz tās — platā, pelēkā puslokā mežus un maigus, viļņotus tālo lauku apveidus. Anna mēdza ilgi stāvēt pie loga, domādama par savu dīvaino, strauji apvērsto dzīvi. Bunčuka slimība bija viņus dīvaini tuvinājusi.

Sākumā, pēc ilgā, grūtā ceļa, ierodoties ar viņu Caricinā, bija smagi, rūgti līdz asarām. Pirmoreiz viņai nācās tik tuvu un tik tieši ieskatīties ļaunajā pusē, kāda ir satiksmei ar mīļotu cilvēku. Zobus sakodusi, mainīja viņam veļu, sukāja no utainās, karstās galvas parazītus, grieza no vieniem sāniem uz otriem stāvu, kas bija smags kā akmens, un trīcēdama ar riebumu pazagšus skatījās uz kailo, izdēdējušo vīrieša miesu •— uz čaulu, kurā tikko gailēja dārgā dzīvība. Iekšēji viņā viss urdījās, pretojās, bet ārējie netīrumi neaptraipīja dziļi un droši glabātās jūtas. So jūtu valdonīgajai pavēlei klausīdama, viņa iemācījās pārspēt sāpes un šaubas. Un pārspēja. Beigās bija tikai līdzcietība, un virda, sūkdamies uz āru, dziļš mīlas avots.

Reiz Bunčuks ieminējās:

—    Es gan tev esmu pretīgs pēc visa tā… vai ne?

—    Tas bija pārbaudījums.

—    Kam? Izturībai?

20*

611

—    Nē, jūtām.

Bunčuks novērsās un ilgi nespēja savaldīt lūpu trīsas. Vairāk viņi par to nerunāja, Vārdi būtu lieki un nenozīmīgi.

Janvāra vidū viņi izbrauca no Caricinas uz Voroņežu.

XVII

16. janvāra vakarā Bunčuks un Anna iebrauca Voroņežā. Viņi nodzīvoja tur divas dienas un tad brauca uz Millerovu, jo aizbraukšanas dienā saņēma ziņu, ka turp pārcēlusies Donas revolucionārā komiteja un tai uzticīgās vienības, kam kaļediniešu spiediena dēļ vajadzējis atstāt Kamensku.

Millerovā bija liela rosība un daudz cilvēku. Bunčuks tur uzturējās dažas stundas un ar nākošo vilcienu brauca uz Glubokaju. Otrā dienā viņš uzņēmās komandēt ložmetējniekus, pēc tam nākošās dienas rītā jau bija kaujā ar Cerņecova daļu.

Pēc tam kad Cerņecovs bija sakauts, viņam negaidot iznāca šķirties no Annas. Viņa atskrēja rītā no štāba uztraukta un mazliet apbēdināta. — Zini — Abramsons ir te. Viņam ļoti gribas tevi satikt. Un vēl kas jauns — es šodien aizbraucu.

—    Uz kurieni? — Bunčuks brīnījās.

—    Abramsons, es un vēl daži biedri braucam uz Lugansku aģitācijas darbā.

—    Tu atstāj ložmetējnieku vienību? — Bunčuks pavēsi vaicāja.

Viņa iesmējās, piekļaudama tam savu piesarkušo seju:

—    Atzīsties, tevi skumdina nevis tas, ka atstāju vienību, bet gan tas, ka atstāju tevi? Taču tikai uz kādu laiciņu. Esmu pārliecināta, ka tai darbā būšu noderīgāka nekā pie tevis. Aģitācija varbūt ir vairāk mana specialitāte nekā ložmetējnieka darbs… — un viņa nerātni pagrozīja acis, — lai gan to iemācījos tik pieredzējuša komandiera vadībā, kāds ir Bunčuks.

Drīz atnāca Abramsons. Viņš, tāpat kā agrāk, bija rosīgs, darbīgs, nevaļīgs, tāpat zaigoja baltais plankums viņa it kā nodarvotajā vaboles galvā. Viņam bija sirsnīgs prieks par Bunčuku.

—    Uz kājām gan? Ļo-oti labi! Annu mēs paņemam. — Un, it kā kaut ko nojauzdams, zīmīgi sarauca pieris — Tev nekas nav pretī? Nav? Jā, jā… Jā, jā, lo-oti labi! Es tāpēc tā jautāju, ka jūs laikam Caricinā esat saraduši.

—         Neslēpju, ka man žēl no viņas šķirties, — Bunčuks īgni un piespiesti pasmaidīja.

—    Žēl? Tas jau ir daudz… Anna, vai tu dzirdi?

Viņš pastaigāja pa istabu, iedams pacēla aiz lādes aizkritušu, noputējušu Garina-Mihailovska sējumiņu un, pēkšņi satrūcies, sāka atvadīties.

—    Vai tu būsi drīz, Anna?

—    Ej vien. Es tūliņ, — viņa atbildēja aiz šķērssienas.

Veļu pārmainījusi, viņa iznāca. Viņai bija ar siksnu

apjozta zaldātu aizsargkrāsas formas blūze ar kabatām, ko nedaudz cēla uz augšu krūtis, un tie paši melnie, vietām salāpītie, bet nevainojami tīrie brunči. Smagie, nesen mazgātie mati neturējās kopā, līda ārā no mezgla. Viņa uzvilka šineli; savilkdama jostu, vaicāja (iepriekšējā rosība bija izgaisusi, un balss bija gurda, lūdzoša):

—    Vai tu šodien piedalīsies uzbrukumā?

—Nu, protams! Es taču nesēdēšu, rokas klēpī salicis.

—         Es tevi lūdzu… Klausies, esi piesardzīgs! Tu darīsi tā manis dēļ? Jā? Es atstāju tev vēl vienu pāri vilnas zeķu. Nesaaukstējies, sargies saslapināt kājas. No Luganskas tev atrakstīšu.

Viņai pēkšņi izdzisa acīs kvēle; atvadīdamās viņa atzinās:

—         Redzi, man ļoti sāpīgi tevi atstāt. Sākumā, kad Abramsons lika priekšā braukt uz Lugansku, es priecājos, bet tagad jūtu, ka bez tevis man tur būs tuksnesīgi. Vēl viens pierādījums, ka jūtas pašlaik ir nevajadzīgas, — tās saista … Nu, lai nu kā, paliec sveiks!…

Viņa atvadījās atturīgi vēsi, bet Bunčuks to saprata tā, kā arī bija jāsaprot: viņa baidījās zaudēt apņēmību.

Viņš izgāja pavadīt. Anna gāja, apņēmīgi plecus grozīdama, atpakaļ neskatīdamās. Bunčukam gribējās viņu pasaukt, bet atsveicinādamies viņš bija pamanījis pārmērīgu un valgu mirdzumu viņas ieslīpajā, aizmiglotajā skatienā; pārvarēdams savu gribu, viņš uzsauca viltotā žirgtumā:

—    Ceru, ka Rostovā tiksimies! Paliec vesela, Aņa!

Anna atskatījās un pasteidzināja gaitu.

Kad viņa bija aizgājusi, Bunčuks šausmīgi stipri sajuta vientulību. Viņš atgriezās no ielas dzīvoklī, bet tūliņ kā apdedzis izskrēja no tā… Tur katrs priekšmets vēl izdvesa viņas klātbūtni, katra lieta glabāja viņas smaržu: ir aizmirstais kabatas lakatiņš, ir zaldāta somiņa, ir vara krūzīte — it viss, kam pieskārušās viņas rokas.

Bunčuks līdz vakaram noslaistījās pa staņicu, pārdzīvodams vēl nekad nebijušu nemieru un tādu sajūtu, it kā no viņa būtu kaut kas nošķirts un viņš it nekā nevarētu iejusties savā jaunajā stāvoklī. Viņš izklaidīgi skatījās nepazīstamu sarkangvardu un kazaku sejās, dažus pazina, daudzi pazina viņu.

Vienā vietā viņu apturēja kazaks, vācu kara biedrs. Tas aizvilka Bunčuku uz savu dzīvokli, aicināja piedalīties spēlē. Pie galda cīnījās uz «acīti» Petro va daļas sarkangvardi un nesen ieradušies matroži mokrousovieši. Tabakas dūmos ietērpti, viņi skaļi sita kārtis, čaukstināja Kerenska naudu, lādējās, bezbēdīgi klaigāja. Bunčukam gribējās svaiga gaisa, un viņš aizgāja.

Viņu paglāba tas, ka pēc stundas bija jādodas uzbrukumā.

XVIII

Pēc Kaļedina nāves Novočerkaskas staņica nodeva varu Donas karaspēka kaujas atamanam ģenerālim Nazarovam. Uz Sapulci sabrauku šie delegāti 29. janvārī ievēlēja viņu ieceltā karaspēka atamana amatā. Sapulcē bija ieradusies neliela daļa delegātu, galvenā kārtā dienvidnovadu lejgaliesu staņicu pārstāvji. Sapulce nosauca sevi par Mazo. Nazarovs, nodrošinājies ar Sapulces atbalstu, izsludināja mobilizāciju 17 līdz 55 gadu veciem, bet kazaki par spīti draudiem un tam, ka uz staņicām sūtīja apbruņotus pulciņus veikt mobilizāciju, ķērās pie ieročiem nelabprāt.

Tai dienā, kad uzsāka darbu Mazā sapulce, Novočerkaskā no Rumānijas frontes ieradās ģenerāļa Krasnoščo*kova 6. Donas kazaku pulks karaspēka vecākā Taciņa vadībā. Pulks no pašas Jekaterinoslavas bija nācis ar kaujām, raudams pušu boļševiku loku. To bija dragājuši pie Pjatihatkas, Meževajas, Matvejevas-Kurganas un daudzās citās vietās, tomēr tas ieradās gandrīz pilnā sastāvā, ar visiem virsniekiem.

Pulkam sarīkoja svinīgu sagaidīšanu. Pēc dievkalpojuma Katedrāles laukumā Nazarovs pateicās kazakiem par to, ka tie saglabājuši disciplīnu un spīdošu kārtību, ieradušies ar ieročiem aizstāvēt Donu,

Drīz vien šo pulku aizsūtīja uz fronti pie Suļinas stacijas, bet pēc divām dienām Novočerkaskā pienāca ļaunas ziņas: boļševiku aģitācijas ietekmēts, pulks patvaļīgi aizgājis no pozīcijām un atteicies aiztāvēt karaspēka valdību.

Sapulces darbība norisa gausi. Visi juta, ka cīņa ar boļševikiem jau iepriekš izšķirta. Sēžu laikā Nazarovs — šis enerģiskais, dedzīgais ģenerālis — sēdēja, uz rokas atspiedies, ar delnu aizklājis pieri, it kā kaut ko sāpīgi pārdomādams.

Saira drupās pēdējās cerības. Jau dārdēja pie Tihoreckas.' Klīda baumas, ka no Caricinas uz Rostovu virzoties turienes boļševiku komandieris — horunžijs Avtonomovs.

Ļeņins pavēlēja Dienvidu frontei 23. februārī [24] ieņemt Rostovu.

22. februāra rītā Rostovā iegāja kapteiņa Cernova vienība, kuru vajāja Siverss un no aizmugures apšaudīja Gņilovas staņicas kazaki. Sprauga palika pavisam sīciņa, un Korņilovs, atskārtis, ka Rostovā palikt vairs nav droši, tai pašā dienā deva pavēli atvilkties . uz Olgas staņicu.

Strādnieki visu dienu no Temernikas apšaudīja staciju un virsnieku patruļas. Pievakarē no Rostovas izgāja blīva Korņilova karaspēka kolonna. Tā vilkās pāri Donai kā trekna, melna odze un locīdamās rāpās uz Aksaju. Pa čaugano, slapjo sniegu smagi soļoja retas rotas. Vīdēja ģimnāzistu šineļi ar gaišām pogām, iezaļganie — reālskolnieku, bet vairākumā bija zaldāti un virsnieki. Vadus veda pulkveži un kapteiņi. Ierindā bija junkuri un virsnieki, sākot ar praporščikiem, beidzot ar pulkvežiem. Garajā vezumrindā aiz pajūgiem gāja bēgļi — padzīvojuši, solīdi cilvēki pilsētnieku mēteļos, galošām kājās. Sievietes tipināja gar pajūgiem, dziļajā sniegā stigdamas, uz augstajiem papēžiem grīļodamās.

Vienā no Korņilova pulka rotām gāja jesauls Jevgeņijs Ļistņickis. Ar viņu vienā rindā — brašs ierindas virsnieks, štābkapteinis Starobeļskis, Suvorova Fanagorijas grenadieru pulka poručiks Bočagovs un apakšpulkvedis Lovičevs — vecs, bezzobains kaujas virsnieks, rūsgansirms kā varens lapsu tēviņš.

Biezēja krēsla. Metās auksts. No Donas grīvas vilka sāļš un mitrs vējš. Ļistņickis pa paradumam, nejaukdams soli, mīcīja samalto sniegu, ieskatījās sejā tiem, kas gāja garām rotai. Nomaļus no ceļa viņiem aizsteidzās priekšā Korņilova pulka komandieris kapteinis Ņežencevs un bijušais Preobraženskas gvardes pulka komandieris pulkvedis Kutepovs vaļēju šineli mugurā un stāvajā pakausi atstumtu cepuri galvā.

—    Komandiera kungs! — Ņežencevu sauca pulkvedis Lovičevs, veikli pārlikdams šauteni.

Kutepovs pagrieza platpieraino vērša seju ar tālu stāvošām melnām acīm un plati apcirptu bārdiņu; uz saucienu viņam pār plecu paskatījās Ņežencevs.

—    Pavēliet pirmajai rotai iet ātrāk! Tā jau var nosalt. Mēs esam saslapinājuši kājas, un tāds solis pārgājienā…

—   Nejēdzība! — ietaurējās bļaurīgais un skaļais Starobeļskis.

Ņežencevs, neteikdams ne vārda, pagāja garām. Viņš par kaut ko bija ķīvējies ar Kutepovu. Nedaudz vēlāk viņiem pabrauca garām Aleksejevs. Kučieris skubināja treknos, melnos zirgus, kam bija uzsietas astes; pakavi svaidīja visapkārt sniega pikas. Vējā sasarkušais Aleksejevs ar baltām, augšup saslietām ūsām un tādām pašām baltām uzacīm, līdz ausīm uzvilcis formas cepuri, sēdēja, sāniski piekļāvies ratu atzveltnei, ar kreiso roku salīgi pieturēdams apkakli. Virsnieki ar smaidiem pavadīja viņa visiem pazīstamo seju.

Daudzo kāju izvandītajā ceļā šur tur vīdēja dzeltenas peļķes. Iet bija grūti — kājas slīdēja, mitrums vilkās zābakos. Ļistņickis soļodams klausījās, ko runā priekšā. Kāds baritonīgs virsnieks kažokādas svārku mugurā un vienkāršu kazaku papahu galvā sacīja:

—   Vai redzējāt, poručik? Valsts domes priekšsēdētājs Rodzjanko, vecs vīrs — un soļo kājām.

—    Krievija iet uz Golgātu…

Klepodams, gārdzoši atkraukādams siekalas, kāds cits mēģināja ironizēt:

—   Golgāta… tikai ar to starpību, ka jāiet nevis pa akmeņainu ceļu, bet pa sniegu, pie tam slapju un vēl velnišķīgā aukstumā.

—    Vai nezināt, kungi, kur naktsmītne?

—    Jekaterinodarā.

—    Mēs reiz Prūsijā stiepām tādu pašu gabalu…

—    Kā gan mūs apsveiks Kubaņa?.,, Ko?.., Protams, tur ir pavisam citādi.

—    Vai jums ir ko pīpēt? — Ļistņickim jautāja poručiks Golovačovs.

Viņš novilka rupju vilnas dūraini, paņēma papirosu, pateicās un, izšņaucis pa zaldātu paradumam degunu, noslaucīja pirkstus šineļa stūrī.

—     Jūs piesavināties demokrātiskas manieres, poručik?… — smalki pasmīnēja apakšpulkvedis Lovičevs.

—      Gribot negribot jāpiesavinās. Jūs gan.,, varbūt apgādājāties ar duci kabatas lakatiņu?

Lovičevs neatbildēja. Viņa sarkansirmajās ūsās karājās zaļganas lāstekas. Viņš paretam šņaukāja degunu un viebās aiz aukstuma, kas spiedās cauri vēja izpūstajam šinelim.

«Krievijas lepnums,» domāja Ļistņickis, asā žēlumā apskatīdams rindas un priekšgalu kolonnai, kas lauztā līnijā locījās pa ceļu.

Garām paauļoja vairāki jātnieki, starp tiem Korņilovs augstā Donas zirgā. Viņa gaišzaļais puskažoks ar slīpām kabatām sānos un baltā papaha ilgi bija redzama virs rindām. Ar sulīgu, rēcošu «urā» viņu pavadīja virsnieku bataljoni.

—      Viss jau nebūtu nekas, bet, redziet, ģimene… — kā vecs vīrs nokrekstēja Lovičevs, ieskatījās no sāniem Ļistņickim acīs, it kā līdzcietības meklēdams. — Es atstāju ģimeni Smoļenskā… — viņš atkārtoja. — Sievu un meitiņu — skuķēnu. Ziemsvētkos tai palika septiņpadsmit gadu… Kā tas ir, jesaul?

—    Jā-ā-ā…

—    Jums ari ir ģimene? Vai jūs no Novočerkaskas?

—    Nē, es no Donas novada. Man palika tēvs.

—      Nezinu, kas ar viņām.,. Kā viņas tur bez manis, — Lovičevs turpināja.

Viņu ar īgnumu pārtrauca Starobeļslds:

—      Ģimenes palika visiem. Nesaprotu, ko jūs pinkšķat, apakšpulkvedi? Ap-brī-no-ja-mi ļaudis! Nav paguvuši iziet no Rostovas..,

—      Starobeļski! Pjotr Petrovič! Vai jūs bijāt kaujā pie Taganrogas? — kāds no aizmugures sauca rindai pāri.

Starobeļskis pagriezās ar īgnu seju, drūmi pasmaidīja.

—     Ā… Vladimir Georgijevič, kā tad jūs mūsu vadā? Atlūdzāties Šurp? Ar ko saskrējāties? Ahā… nu, tas ir saprotams… Jūs jautājat par Taganrogu? Jā, biju.,, un kas tad ir? Taisnība gan,,, viņš ir kritis.

Ļistņickis, nevērīgi klausīdamies sarunā, atcerējās savu aizbraukšanu no Jagodnajas, tēvu, Aksiņju. Viņu slāpēja pēkšņi sirdī iedegusies smeldze. Viņš gurdi cilāja kājas, skatījās šauteņu stobros, kas ar piestiprinātiem durkļiem līgojās viņam priekšā, skatījās uz galvām papahās, formas cepurēs un bašlikos, kā tās šūpojās soļu ritmā, un domāja:

«Gluži tādu pašu naidu un neizmērojama niknuma kravu kā es tagad nes sev līdzi ikviens no šiem pieciem tūkstošiem, kas pakļauti ostrakismam. Izsvieda, nelieši, mūs no Krievijas — un grib te sabradāt. Gan redzēsim! Korņilovs aizvedīs mūs uz Maskavu!»

Šai brīdī viņam ienāca prātā tas, kā Korņilovs iebrauca Maskavā, un viņš ar prieku sāka atcerēties to dienu.

Kaut kur netālu aiz muguras, laikam rotas beigās, brauca baterija. Zirgi sprauslāja, klabēja zveņģeles, pat zirgu sviedru smaka atplūda šurp. Ļistņickis uzreiz sajuta šo pazīstamo, satraucošo smaku un pagrieza galvu; priekšējais braucējs, jauns praporščiks, pavērās viņā un

uzsmaidīja kā paziņam. «

Līdz 11. martam Brīvprātīgā armija bija koncentrēta Olgas staņicas rajonā. Korņilovs vilcinājās doties ceļā, gaidīdams ierodamies staņicā Donas karaspēka kaujas atamanu ģenerāli Popovu, kas no Novočerkaskas bija devies Aizdonas stepēs līdz ar savu daļu, kurā skaitījās ap 1600 zobenu, 5 lielgabali un 40 ložmetēju.

13., marta rītā Popovs, sava štāba priekšnieka pulkveža Sidorina un vairāku kazaku virsnieku konvoja pavadīts, ieauļoja Olgas staņicā.

Laukumā pie mājas, kuru bija ieņēmis Korņilovs, viņš strauji apturēja zirgu; pieturēdamies pie seglu loka, smagi cēla kāju pāri. Viņu atbalstīja piesteidzies ziņnesis — jauns kazaks ar melnu cekulu, melnīgsnēju seju un asām ķīvītes acīm. Popovs pameta viņam pavadu un svarīgiem soļiem gāja uz lieveni. Sidorins un virsnieki, nokāpuši no zirgiem, sekoja viņam. Ziņneši pa vārtiņiem ieveda zirgus pagalmā. Kamēr viens no viņiem — klibs pusmūža vīrs — piekarināja auzu kules, otrs — melncekuiainais, ķīvītei līdzīgais — jau sāka taisīties klāt saimnieku kalponei. Viņš kaut ko melsa tai; kalpone — sārta meiča koķeti apsietu lakatiņu galvā un dziļām galošām basajās kājās — smiedamās, kājām slīdot, aizšļūca viņam garām pa peļķi uz šķūni.

Brašais, padzīvojušais Popovs iegāja mājā. Priekšistabā viņš nodeva izveicīgajam ziņnesim šineli, pakarināja vadzī pātagu, ilgi un skaļi šņauca degunu. Ziņnesis veda zālē viņu un Sidorinu, kas iedams pieglauda matus.

Uz apspriedi sasauktie ģenerāļi bija jau klāt. Korņilovs sēdēja pie galda, atspiedies ar elkoņiem uz izklātās kartes; viņam pa labi balsnīja sirmais, kalsnais un taisnais, nupat skūtais Aleksejevs. Deņikins, mirdzinādams gudrās, durstīgās acis, par kaut ko sarunājās ar Romanovski. Lukomskis, nedaudz līdzīgs Deņikinam, lēnām staigāja pa istabu un plūkāja bārdiņu. Markovs stāvēja pie loga, kas izgāja uz pagalmu, vērodams, kā kazaku ziņneši staigā ap zirgiem un ķircinās ar meiču, kalponi.

Ienācēji apsveicinājušies pienāca pie galda. Aleksejevs izteica dažus maznozīmīgus jautājumus par ceļu un par Novočerkaskas evakuāciju. Ienāca Kutepovs un viņam līdzi daži ierindas virsnieki, kurus Korņilovs bija aicinājis uz apspriedi.

Cieši skatīdamies Popovā, kas mierīgā pārliecībā sēdās pie galda, Korņilovs vaicāja:

—    Sakiet, ģenerāl, — cik liela jūsu nodaļa?

—    Pusotra tūkstoša zobenu, baterija, četrdesmit ložmetēju ar apkalpi.

—    Apstākļi, kas piespieda Brīvprātīgo armiju aiziet no Rostovas, jums zināmi. Vakar mums bija padomes sēde. Pieņemts lēmums doties uz Kubaņu, ieturot virzienu uz Jekaterinodaru, kuras apkārtnē darbojas brīvprātīgo vienības. Mēs virzīsimies, izvēloties šādu maršrutu. Korņilovs vilka pa karti ar nenodrāzto zīmuļa galu un sāka runāt steidzīgāk: — Pa ceļam aizraudami sev līdzi Kubaņas kazakus, dragādami tās nelielās neorganizētās un kaujas nespējīgās sarkangvardu daļas, kas mēģinās kavēt mūsu gājienu. — Viņš paskatījās uz Popovu, kurš, acis piemiedzis, raudzījās sāņus, un pabeidza: — Liekam jums priekšā pievienoties ar savu nodaļu Brīvprātīgo armijai un kopā ar mums doties uz Jekaterinodaru. Skaldīt spēkus nav mūsu interesēs.

—    Es to nevaru darīti — noteikti un stingri paziņoja Popovs.

Aleksejevs mazliet pieliecās uz viņa pusi.

—    Kāpēc, — atļaujiet jautāti

—    Tāpēc, ka nevaru atstāt Donas apgabala teritoriju un doties kaut kur uz Kubaņu. Aizsegdamies ziemeļpusē ar Donu, mēs nogaidīsim ziemas mītņu rajonā, kas notiks. Aktīva darbība no pretinieka puses nav paredzama, jo, ja ne šodien, tad rit sāksies atkusnis, — nebūs iespējams pārcelt Donai pāri ne tikai artilēriju, bet arī jātniekus, un no ziemas mītņu rajona, kas labi apgādāts ar zirgu barību un maizi, mēs kurā katrā laikā un kurā katrā virzienā varam attīstīt partizāņu darbību.

Popovs drošā pārliecībā minēja argumentus pret Korņilova priekšlikumu. Viņš atņēma elpu un, redzēdams, ka Korņilovs grasās kaut ko teikt, stūrgalvīgi pameta ar galvu:

—    Atļaujiet nobeigt… Bez tam ir vēl viens jo svarīgs faktors, un mēs, tie, kas komandējam, ievērojam to: tas ir — mūsu kazaku noskaņojums, — viņš izstiepa gaļīgo, balto roku ar zelta gredzenu, kas bija iegrauzies rādītāja pirksta mīkstumā; mazliet paceldams balsi, visus uzlūkojis, turpināja: — Tai gadījumā, ja griezīsimies uz Kubaņas pusi, var rasties bažas, ka mūsu daļa izirs. Kazaki var arī neiet. Nevajag aizmirst to apstākli, ka manas vienības pastāvīgais un spēcīgākais kontingents ir kazaki, un tie nebūt nav morāliski tik nesatricināmi kā… kaut vai jūsu vienības. Viņi ir vienkārši neapzinīgi. Neies — un beigas. Bet riskēt ar visas vienības zaudējumu es nevaru, — noskandēja Popovs un atkal pārtrauca Korņilovu: — Lūdzu, piedodiet, es ziņoju jums mūsu lēmumu un varu apgalvot, ka mēs nespējam to grozīt. Protams, skaldīt spēkus nav mūsu interesēs, bet no tagadējā stāvokļa ir tikai viena izeja. Man šķiet, ka, ievērojot tos apsvērumus, ko nupat izteicu, būtu prātīgāk, ja Brīvprātīgā armija dotos nevis uz Kubaņu, — Kubaņas kazaku noskaņojums manī rada lielas bažas, — bet kopā ar Donas daļu — uz Aizdonas stepēm. Tur tā atspirgs, izlietodama pārtraukumu, un pavasari papildināsies ar jauniem volontieru kadriem no Krievijas…

—    Nē! — iesaucās Korņilovs, kas vēl vakar bija sliecies uz to, ka jāiet uz Aizdonas stepēm, un ietiepīgi apšaubījis pretējo Aleksejeva ieskatu. — Nav jēgas iet uz ziemas mītnēm. Mūsējo ir ap seši tūkstoši…

—    Ja mēs runājam par pārtiku, tad iedrošinos apgalvot, ekselence, ka ziemas mītņu rajonā neatliek nekā labāka, ko vēlēties. Pie tam tur jūs varat paņemt zirgus no privātajām zirgu audzētavām un daļu armijas sasēdināt seglos. Jums būs jaunas izredzes lauku manevru karā. Jātnieki jums nepieciešami, un Brīvprātīgā armija nav ar tiem bagāta.

Korņilovs, būdams todien sevišķi uzmanīgs pret Aleksejevu, paskatījās uz to. Viņš droši vien šaubījās virziena izvēlē un meklēja atbalstu svešā autoritātē. Aleksejevu visi uzklausīja ar lielu uzmanību. Vecais ģenerālis, kas bija paradis uzdevumus atrisināt īsi un iespējami skaidri, dažās koncentrētās frāzēs izteicās par labu gājienam uz Jekaterinodaru.

—    Sai virzienā mums visvieglāk pārraut boļševiku ioku un savienoties ar to daļu, kas darbojas pie Jekaterinodaras, — viņš nobeidza.

—    Bet ja tas neizdosies, Mihail Vasiļjevič? — uzmanīgi iejautājās Lukomskis.

Aleksejevs pakošļāja lūpas, pavilka roku pa karti.

—    Pat ja pieņem, ka neizdosies, rnums vēl paliek iespēja aiziet līdz Kaukāza kalniem un tur izkliedēt armiju.

Viņu atbalstīja Romanovskis. Dažus dedzīgus vārdus teica Markovs. Svarīgajiem Aleksejeva argumentiem, it kā nebija ko nostādīt pretī, tomēr vārdu ņēma Lukomskis, izlīdzinādams svaru kausus?

—    Es atbalstu ģenerāļa Popova priekšlikumu, — viņš teica nesteidzīgi, izmeklēdams vārdus. — Gājiens uz Kubaņu saistās ar lielām grūtībām, kuras no šejienes nav iespējams apsvērt. Pirmkārt, mums vajadzēs divreiz šķērsot dzelzceļu…

Visu apspriedes dalībnieku skatieni pievērsās viņa pirksta virzienam uz kartes. Lukomskis sparīgi turpināja:

—    Boļševiki nekavēsies mūs pienācīgā veidā sagaidīt — viņi pievedīs bruņuvilcienus. Mums ir smagi vezumi un daudz ievainoto; tos atstāt mēs nevaram. Tas viss pārlieku apgrūtinās armiju un neļaus tai virzīties ātrāk uz priekšu. Bez tam man nav saprotams, kur radusies pārliecība, ka Kubaņas kazaki mums tik draudzīgi noskaņoti. Gadījums ar Donas kazakiem, kas ari it kā neieredzot boļševiku varu, liek mums izturēties pret tādām baumām ar vislielāko apdomību un stipru veselīga skepticisma devu. Kubanieši sirgst ar to pašu boļševistisko trahomu, kas ievazāta no agrākās Krievijas armijas… Tie var būt arī naidīgi noskaņoti. Nobeigumā man jāatkārto, ka manas domas ir — doties uz austrumiem stepē, un no turienes, kad būs uzkrāti spēki, apdraudēt boļševikus.

Savu ģenerāļu vairākuma atbalstīts, Korņilovs nolēma doties uz rietumiem no Lielkņazu staņicas, pa ceļam papildināt armijas ārrindas daļas ar zirgiem un tad no turienes pagriezties uz Kubaņu. Slēdzis apspriedi, viņš pārmija dažas frāzes ar Popovu un, vēsi atsveicinājies no tā, aizgāja uz savu istabu. Viņam pakaļ devās Aleksejevs.

Donas nodaļas štāba priekšnieks pulkvedis Sidorins, piešus šķindinādams, izgāja uz lieveņa un sulīgi, iepriecināts uzsauca ziņnešiem:-

—    Zirgus!

Pie lieveņa, zobenu pieturēdams, pa peļķēm brizdams, pienāca jauns, gaišmatains kazaku sotņiks. Viņš apstājās pie apakšējā pakāpiena un čukstot jautāja:

—    Kā ir, pulkveža kungs?

—      Nav ļauni! — pacilātā žirgtumā pusbalsī atbildēja Sidorins. — Mūsējais atteicās iet uz Kubaņu. Tūliņ jāsim projām. Vai esat gatavs, Izvarin?

—    Jā, zirgus ved.

Ziņneši jāšus veda klāt zirgus. Melncekulainais, ķīvītei līdzīgais paskatījās savā biedrā.

—    Glīta, vai ne? — viņš jautāja smiedamies.

Padzīvojušais atturīgi pavīpsnāja.

—    Kā zirgu ēde.

—    Bet ja gadījumā šī paaicinātu?

—    Nu, beidz jel, muļķi! Tagad taču lielais gavēnis.

Izvarins, bijušais Grigorijā Meļehova cīņu biedrs, uzlēcis savā zirgā, kam bija nokarens dibens, visa piere lauka un baltas nāsis, pavēlēja ziņnešiem:

—    Jājiet ārā uz ielas!

Popovs un Sidorins, atvadīdamies no kāda ģenerāļa, nokāpa no lieveņa. Viens no ziņnešiem turēja zirgu un palīdzēja ģenerāļa kājai atrast kāpsli. Popovs, vicinādams neizskatīgu kazaka pātagu, palaida zirgu krietnos rikšos, viņam pakaļ, pacēlušies kāpšļos un mazliet saliekušies uz priekšu, rikšos jāja kazaku ziņneši, Sidorins un virsnieki.

Mečetinas staņicā, kur pēc diviem pārgājieniem nokļuva Brīvprātīgā armija, Korņilovs dabūja papildu ziņas par ziemas mītņu rajonu. Ziņas bija nelabvēlīgas. Sasaucis kopā ierindas daļu komandierus, Korņilovs tiem pasludināja lēmumu, ka dosies uz Kubaņu.

Pie Popova aizsūtīja raitnieku ar otrreizēju aicinājumu pievienoties. Raitnieks panāca armiju pie Staroivanovas. Atbilde, ko viņš atveda no Popova, bija tā pati: Popovs laipni un vēsi atteicās pieņemt aicinājumu, rakstīja, ka nevarot grozīt savu nodomu un ka šimbrīžam palikšot Saļskas novadā.

Līdzi Golubova vienībai, kas devās pa aplinku ceju ieņemt Novočerkasku, jāja arī Bunčuks. 23. februārī viņi izkļuva no Šahtas, tika cauri Razdoras staņicai un nakti bija jau Meļihovā. Otrā dienā, gaismai austot, izjāja no staņicas.

Golubovs veda vienību ātrā gaitāi Priekšā bija redzams viņa druknais stāvs; pātaga nepacietīgi krita zirgam uz muguras. Nakti viņi nokļuva Bessergeņevā, ļāva zirgiem mazliet atpūsties, un atkal no jauna pelēkajā bezzvaigžņu naktī sāka zibēt jātnieki, zem zirgu pakaviem čirkstēt uz lielceļa uzsalusī ledus kārtiņa;

Krivjanas tuvumā viņi nomaldījās, bet tūliņ uztika uz ceļa. Svīda gaismiņa, kad tie iejāja Krivjanā. Staņica bija vēl tukša no cilvēkiem. Laukumiņa tuvumā pie akas vecs kazaks kapāja silē iesalušo ledu. Golubovs piejāja pie tā, vienība apstājās.

—    Sveiks, vecais!

Kazaks lēni pacēla dūrainī tērpto roku pie papahas un naidīgi atbildēja:

—    Vesels!

—    Kas ir, vectētiņ, vai . jūsu staņicas kazaki devās uz Novočerkasku? Vai mobilizācija jurns bija?

Vecais steidzīgi pacēla cirvi un neatbildējis iegāja pa vārtiem,

—    Uz priekšu! — lādēdamies uzsauca Golubovs, jādams tālāk.

Todien Mazā karaspēka sapulce taisījās evakuēties uz Konstantinovas staņicu. Jaunais Donas karaspēka kaujas atarnans — ģenerālis Popovs jau bija izvedis no Novočerkaskas bruņotos spēkus un pārvietojis karaspēka vērtības. No rīta pienāca ziņa, ka Golubovs nākot no Meļihovas Bessergeņevas virzienā. Sapulce aizsūtīja pie Golubova jesaulu Sivolobovu pārrunāt noteikumus, ar kādiem atdot Novočerkasku. Tūliņ pēc tam, nesastapdami nekādu pretestību, Novočerkaskā iebruka Golubova jātnieki. Viņš pats putās sajātā zirgā, bieza kazaku pūļa pavadīts, pieauļoja pie sapulces nama. Pie galvenajām: durvīm drūzmējās daži slaisti, stāvēja ziņnesis, turēdams apseglotu zirgu un gaidīdams Nazarovu.

Bunčuks nolēca no zirga un paķēra rokas ložmetēju. Kopā ar Golubovu un pārējo kazaku baru ieskrēja Sapulces namā. Kad nodārdēja atrautās durvis, plašajā zālē pagriezās delegātu galvas, daudzas sejas nobālēja.

—    Pie-cel-ties! — spraigi it kā parādē nokomandēja Golubovs un, kazaku ielenkts, steigā klupdams, devās pie prezidija galda.

Sapulces locekļi, krēslus rībinādami, uz valdonīgo uzbrēcienu piecēlās kājās, sēžot palika tikai Nazarovs.

— Kā jūs drīkstat pārtraukt Sapulces sēdi? —atskanēja viņa niknā balss.

—    Jūs esat apcietināts! Klusēt! — Golubovs, kļūdams sarkans, pieskrēja pie Nazarova, norāva tam uzpleci no ģenerāļa frenča pleca un ķērcoši iekliedzās: — Piecelties, tev saka! Ņemt viņu ciet!.,. Tu!… Kam es to saku!? Zeltuzplečnieks tāds!,,.

Bunčuks uzstādīja durvīs ložmetēju. Sapulces locekļi sakļāvās kā aitu bars. Bunčukam garām kazaki aizstiepa Nazarovu, Sapulces priekšsēdētāju Vološinovu, kas aiz bailēm bija gluži zaļš, un vēl dažus.

Zobenu šķindinādams, viņiem pakaļ nāca Golubovs, tumšbrūns, ar sārtiem plankumiem. Viņu saķēra aiz piedurknes kāds Sapulces loceklis.

—    Pulkveža kungs, jūsu žēlastība, kur lai mēs paliekam?

—    Vai mēs esam brīvi? — viņam aiz pleca izspraucās kāda cita slidena, veikla galva.

—    Ejiet pie velna! —atvairīdamies kliedza Golubovs un, kad jau bija līdzās Bunčukam, atgriezās pret Sapulces locekļiem, piespēra kāju: — Ejiet pie,., kāda man daļa! Nu!.,,

Viņa piesmakusī balss vēl ilgi dārdēja zālē.

Bunčuks pārgulēja nakti pie mātes, bet otrā dienā, tiklīdz Novočerkaskā bija pienākusi ziņa, ka Siverss ieņēmis Rostovu, atlūdzās no Golubova un nākošajā rītā jāja turp.

Divas dienas viņš nostrādāja štābā pie Siversa, kas ar viņu bija iepazinies, būdams par «Okopnajas pravdas» redaktoru, — aptaujājās revolucionārajā komitejā — tur nebija ne Abramsona, ne Annas. Pie Siversa štāba organizējās revolucionārais tribunāls, kas sprieda bargu tiesu par saķertajiem baltgvardiem un izrēķinājās ar tiem. Bunčuks nostrādāja visu dienu, pakalpodams tiesai, piedalīdamies gūstīšanā, bet otrā dienā, vairs nekā necerēdams, ieskrēja revolucionārajā komitejā un jau kāpnēs izdzirda pazīstamo Annas balsi. Asinis viņam saplūda sirdī, kad viņš, soļus gausinādams, iegāja otrā istabā, no kurienes skanēja nez kādas baisis un Annas smiekli.

Istabā, kur senāk bija atradusies komandantūra, plīvoja tabakas dūmi. Kaktā pie nelielā dāmu galdiņa kaut ko rakstīja cilvēks, kam bija mugurā šinelis bez pogām, galvā zaldāta papaha ar atraisītiem uzaušiem; ap šo cilvēku drūzmējās puskažokos un mēteļos ģērbti zaldāti un civilie. Tie, pulciņos sadalījušies, pīpēja, tērzēja. Pie loga stāvēja Anna ar muguru pret durvīm, uz palodzes sēdēja Abramsons, sakrustotiem pirkstiem saturēdams savas saliektās kājas celi, viņam līdzās stāvēja, galvu sāņus noliecis, garš latviešu izskata sarkangvards. Tas turēja sāņus papirosu, atstiepdams mazo pirkstiņu, un kaut ko stāstīja, acīm redzot, jocīgu: atgāzdamās atpakaļ, sulīgi smējās Anna, viebās smaidā Abramsons, apkārtstāvošie klausījās smīnēdami, bet platajā sarkangvarda sejā, katrā kā ar cirvi ietēstajā vaibstā mita un gailēja kaut kas gudrs, ass un mazliet nikns.

Bunčuks uzlika roku Annai uz pleica.

—    Sveika, Aņa!

Viņa atskatījās. Sārtums saplūda viņai sejā, šļāca pa kaklu lejup līdz lāpstiņām, izspieda acīs asaras.

—    No kurienes tu? Abramson, skaties! Re, viņš kā jauna sudraba naudiņa, un tu par viņu bažījies, — viņa iečalojās, nepaceldama acu, un, nespēdama savaldīt samulsumu, pagāja uz durvju pusi.

Bunčuks paspieda karsto Abramsona roku, pārmainīja ar viņu dažas frāzes un, sajuzdams sev sejā muļķīgu, bezgalīgi laimīgu smaidu, neatbildēdams uz kādu Abramsona jautājumu (viņš pat neizprata tā nozīmi), gāja pie Annas. Tā bija atģidusies un saņēma viņu ar mazliet piktu smaidu sava apjukuma dēļ.

—   Nu, sveiks vēlreiz! Kā tev klājas? Vai esi vesels? Kad ieradies? No Novočerkaskas? Tu biji Golubova daļā? Re, kā … Nu, un kā tad ir?

Bunčuks atbildēja uz jautājumiem, nenovērsdams no viņas savu tiešo, smago skatienu. Viņas pretskatiens vairākkārt aizlūza, slīdēja sāņus.

—    Iziesim kādu brītiņu uz ielas, — ierosināja Anna.

Viņus sauca Abramsons:

—    Vai drīz būsiet atpakaļ? Man tev, biedri Bunčuk, ir darbs. Mēs domājam tevi iesaistīt kādā pasākumā.

psjs Būšu atpakaļ pēc stundas.

Uz ielas Anna tieši un maigi paskatījās Bunčukam acīs un īgni novēcināja roku.

—         Iļja, Iļja, cik nelāgi es samulsu… Kā skuķēns! Tas izskaidrojams, pirmkārt, ar to, ka tu ieradies negaidīts, otrkārt, ar mūsu nenoskaidroto stāvokli. Kas mēs abi īstenībā esam? Idilliskie «līgavainis un līgava»? Zini, Luganskā Abramsons man reiz jautā: «Vai tu dzīvo ar Bunčuku?» Es noliedzu, bet viņš ir ļoti vērīgs un nevarēja neredzēt to, kas duras acīs. Viņš nekā neteica, bet no acīm redzēju, ka netic.

—    Stāsti jel par sevi — ko un kā tu?

—        Ai, mums tur gāja raiti! Savācām veselu vienību ar divsimt vienpadsmit durkļiem. Veicām organizatorisko un politisko darbu… vai tad tas divos vārdos izstāstāms? Es vēl nevaru atjēgties, ka tu esi ieradies. Kur tu … kur paliec pa nakti? — viņa jautāja, pārtraukdama sarunu.

—    Tepat… pie biedra.

Bunčuks apjuka, pateicis nepatiesību: šīs naktis viņš bija pārlaidis Siversa štābā.

—        Tu jau šodien pārnāksi pie mums. Vai atceries, kur es dzīvoju? Tu mani reiz pavadīji.

—        Atradīšu. Bet… vai nebūšu par apgrūtinājumu tavai ģimenei?

—        Nerunā, tu nevienam nebūsi par apgrūtinājumu, un vispār nelieto tādus vārdus!

Vakarā Bunčuks, savācis savas mantiņas, kas visas ietilpa lielajā zaldāta somā, aizgāja uz nomales šķērsielu, kurā dzīvoja Anna. Uz nelielas ķieģeļu piebūves sliekšņa viņu saņēma vecenīte. Tās seja neskaidri atgādināja Annu: tā pati tumšzili melnā acu spulga, mazliet liekts deguns, tikai āda krunkaina un zemes krāsā, iekritusī mute biedē ar vecumu.

—    Vai jūs esat Bunčuks? — viņa jautāja.

—    Jā.

—    Lūdzu, nāciet iekšā. Meita man stāstīja par jums.

Viņa ieveda Bunčuku mazā istabiņā, parādīja, kur nolikt mantas, aplaida visapkārt reimatisma sarauktu pirkstu:

—    Te nu jūs dzīvosiet. Ņemiet par labu šo gultu.

Viņa runāja ar manāmu ebreju akcentu. Bez viņas mājā

bija vēl pusaudze meitene, vārga un ar tādām pašām dzi-, ļām acīm kā Annai.

Anna ieradās nedaudz vēlāk. Viņa nāca ar troksni un rosību.

Vai pie mums neviens nav bijis? Vai Bunčuks nav nācis?

Māte viņai kaut ko atbildēja savā valodā, un Anna stingrā, slīdošā solī pienāca pie durvīm.

—    Vai pie tevis var ieiet?

—    Jā, jā.

Bunčuks, no krēsla piecēlies, gaja viņai pretī,

—    Nu kā? Vai iekārtojies?

Anna apskatīja viņu ar apmierinātu, smejošu skatienu un vaicāja:

—    Vai esi kaut ko ēdis? Iesim turp.

Aiz formas blūzes piedurknes ieveda viņu pirmajā istabā un teica:

—         Sis, māmiņ, ir mans biedrs, — un pasmaidīja. — Nedariet viņam pāril

—         Nu, ko tu runā, vai tad tā var?.,. Viņš ir mūsu viesis.

Nakti Rostovā kā nobriedušas akāciju pākstis sprāga šāvieni. Paretam tarkšķēja ložmetējs, tad viss sāka noklust. Un nakts, krāšņa, melna februāra nakts, atkal vīstīja ielas klusumā. Bunčuks un Anna ilgi sēdēja viņa istabiņā, kurā valdīja stingra kārtība.

—        Te mēs ar māšeli dzīvojām, >— Anna stāstīja. — Redzi, cik mums vienkārši — kā mūķenēm. Ne lētu gleznu, ne fotogrāfiju, nekā tāda, kas man pienāktos saskaņā ar ģimnāzistes stāvokli.

—    No kā jūs pārtikāt? — Bunčuks iejautājās.

Un Anna atbildēja ne bez iekšēja lepnuma:

—    Es strādāju Asmolova fabrikā un pasniedzu stundas.

Un tagad?

—    Māte šuj. Viņām divām maz vajag.

Bunčuks pastāstīja sīkāk, kā ieņēmuši Novočerkasku, ka kāvušies pie Zverevas un Kamenskas. Anna attēloja iespaidus Luganskas un Taganrogas darbā.

Vienpadsmitos, tiklīdz māte nodzēsa savā istabā uguni, Anna aizgāja.

XX

Martā Bunčuku aizsūtīja darbā uz Donas revolucionārās komitejas tribunālu. Garš, blāvacains, darba un bezmiega nakšu nomākts priekšsēdētājs pieveda viņu pie savas

istabas loga un sacīja, glaudīdams rokas pulksteni (viņš steidzās uz sēdi):

—    No kura gada partijā? Ahā, krietni. Nu redzi, tu būsi pie mums par komandantu. Izgājušo nakti aizvadījām savu komandantu uz «Duhoņina štābu»,,, kukuļņemšanas dēļ. Bija īsts sadists, nelietis, blēdis, — tādu mums nevajag. Sis darbs ir netīrs, bet arī tajā vajag saglabāt apziņu par savu atbildību partijas priekšā un, tikai saproti mani pareizi… — viņš sevišķi uzsvēra šo frāzi, — saglabāt cilvēcību. Aiz nepieciešamības mēs fiziski iznīcinām kontrrevolucionārus, bet no tā nevar taisīt cirku. Vai tu mani saproti? Nu, tad labi. Ej, sāc strādāt!

Jau tai pašā naktī Bunčuks ar sešpadsmit vīru lielu sarkangvardu komandu pusnaktī trešajā verstī aiz pilsētas nošāva piecus, kam bija piespriests nāves sods. No tiem divi bija Gņilovas staņicas kazaki, pārējie — Rostovas iedzīvotāji.

Gandrīz ik dienas pusnaktī smagajā automobilī no pilsētas veda ārā notiesātos, steigā raka tiem bedres, pie tam šai darbā piedalījās ir nāvinieki, ir daļa sarkangvardu. Bunčuks nostādīja sarkangvardus un izgrūda vārdus, kas dunēja kā čuguns:

—    Uz revolūcijas ienaidniekiem… — un pavicināja naganu, — uguni!..,

Nedēļas laikā viņš izdēdēja un nomelnēja, it kā ar zemes kārtu aplipa. Bezdibenīgi zaigoja acis, nervozi blisinošie plaksti nespēja apsegt sērīgo spulgu. Anna redzējās ar viņu tikai naktīs. Viņa strādāja revolucionārajā komitejā, nāca mājās vēlu, bet arvien gaidīja, kad viņš ar pazīstamo, saraustīto klaudzināšanu pie loga pavēstīs, ka pārradies.

Reiz Bunčuks pārnāca kā arvien pēc pusnakts. Anna atvēra viņam durvis un vaicāja;

—    Vai vakariņas ēdīsi?

Bunčuks neatbildēja; grīļodamies kā piedzēries, viņš iegāja savā istabā un tāpat, šineli mugurā, zābakiem kājās un cepuri galvā, ielikās gultā. Anna piegāja pie viņa, ieskatījās sejā: acis viņam bija cieši aizmiegtas, uz atņirgtajiem, ciešajiem zobiem dzirkstīja siekalas, plānie, tīfa izretinātie mati gulēja uz pieres slapjā šķipsnā.

Viņa apsēdās līdzās. Zēlums un sāpes sažņaudza viņas sirdi. Viņa nočukstēja:

—    Vai tev grūti, Iļja?

Viņš saspieda tai roku, nočirkstināja zobus un aizgriezās pret sienu. Tā viņš ari aizmiga, neteicis ne vārda, un miegā kaut ko neskaidri un žēli murmināja, pūlējās uzlēkt kājās. Viņa ar šausmām pamanīja, ka viņš guļ pusaizvērtām, augšup pārgrieztām acīm, zem plakstiem iekaisuši mirgo izcilno redzokļu dzeltenums, un Anna nodrebēja instinktīvās bailēs.

—    Ej no turienes projāml — no rīta viņa lūdzās. — Ej labāk uz fronti! Kāds tu izskaties, Iļja! Tu aiziesi bojā šai darbā.

—    Ciet klusu… — viņš uzkliedza, mirkšķinādams neprātā balsnījošās acis.

*— Nekliedz. Vai es tev darīju pāri?

Bunčuks uzreiz it kā izplēnēja, it kā ar kliedzienu būtu izšļācis visu krūtīs sablīvušo niknumu. Gurdi aplūkodams savas delnas, viņš sacīja:

—    Iznīcināt cilvēku neģēlību ir netīrs pienākums. Apšaut, redzi, ir kaitīgi veselībai un dvēselei… Ak tu… —viņš, Annai klātesot, pirmoreiz neķītri izlamājās. — Netīrā darbā iet vai nu muļķi un zvēri, vai fanātiķi. Tā ja? Visiem gribas staigāt pa ziedošu dārzu, bet — velns lai parauj! — iekām dēsta puķītes un kociņus, jānovāc netīrumi! Jāmēslo! Jānotriepj rokas! — viņš pacēla balsi, lai gan Anna novērsusies klusēja. — Netīrumi jāiznīcina, bet šo darbu nievā!… •— Bunčuks jau kliedza, dārdinādams ar dūri galdu, ātri blisinādams asiņu pieplūdušās acis.

Istabā ieskatījās Annas māte, un viņš atģidies sāka runāt klusāk:

—    Es no šā darba neiešu projām! Te es redzu, taustāmi jūtu, ka no manis kāds labums! Es novācu to, kas nešķīsts! Es mēsloju zemi, lai tā būtu treknāka! Auglīgāka! Reiz pa to staigās laimīgi cilvēki… Varbūt staigās mans dēls, kura nav… — Viņš iesmējās čīkstoši un bez prieka. — Cik esmu apšāvis šo riebekļu… ērču … Ērce ir tāds kukainis, kas ieēdas miesā… ^Gabalu desmit esmu nogalinājis, paskat, ar šīm rokām… — Bunčuks stiepa uz priekšu sažņaugtās, melnspalvainās, klijas nagiem līdzīgās rokas; ļaudams tām noslīgt uz ceļiem, viņš čukstus teica: — Un vispār — pie velna! Degt, ka lai dzirkstis sprēgā, bet kvēpēt nav vērts… Tikai es tiešām esmu noguris … Vēl mazu laiciņu, tad došos uz fronti… tev taisnība.,,

Anna, klusēdama noklausījusies viņā, lēni teica:

—    Ej uz fronti vai kādā citā darbā,., Ej, Iļja, citādi tu … zaudēsi prātu.

Bunčuks pagrieza viņai muguru, pabungoja pa logu.

—     Nē, esmu stiprs… Tu nedomā, ka ir dzelzs cilvēki. Mēs visi esam no viena materiāla izlieti… Dzīvē nav tādu, kas nebaidās karā, nav arī tādu, kas, nogalinādami cilvēkus, nenestu sevī… netiktu morāliski saskrambāti. Bet ne par tiem, kam uzpleči, sāp sirds… Tie ir apzinīgi cilvēki — kā es ar tevi. Bet, redzi, vakar vajadzēja nošaut deviņus notiesātos, starp tiem trīs kazakus… darba cilvēkus … Sāku atraisīt vienu… — Bunčuka balss kļuva dobjāka, neskaidrāka, it kā viņš atkāptos arvien tālāk un tālāk, — pieskāros viņa rokai, bet tā raupja… kā zābaka zole… Vienās tulznās … Melna delna, sarepējusi… visa rētās… punos… Nu, es iešu, — viņš ātri aprāva stāstījumu un, Annai nemanot, paberzēja rīkli, kuru ki astru cilpa žņaudza skaudra konvulsija.

Viņš apāva kājas, izdzēra glāzi piena un gāja. Gaitenī viņu panāca Anna. Ilgi turēja viņa smago roku savas rokās, tad piespieda to pie kvēlojošā vaiga un izskrēja ārā.

*

Kļuva siltāks. No Azovas puses pie Donas sažmaugāin jau klauvēja pavasaris. Marta beigās Rostovā sāka ierasties Ukrainas sarkangvardu daļas, kurām mācās virsū haidamaki un vācieši. Pilsētā sākās slepkavības, laupīšanas, nepiedienīgas rekvizīcijas. Dažas galīgi demoralizētas vienības revolucionārajai komitejai vajadzēja atbruņot. Tas nenorisa bez sadursmēm un apšaudēm. Pie Novočerkaskas cēlās kājās kazaki. Martā staņicās kā pumpuri papeles brieda pretrunas kazaku un cituriešu starpā, šur un tur izcēlās nemieri, atklājās kontrrevolucionāras sazvērestības. Bet Rostovā dzīvoja spraigu, pilnasinīgu dzīvi: vakaros pa Lielo Dārza ielu klaiņoja zaldātu, matrožu un strādnieku pūļi. Mītiņoja, lupināja sēkliņas, spļaudīja gar ietvēm plūstošajās urdziņās, ķircinājās ar sievišķiem. Tāpat kā agrāk strādāja, ēda, dzēra, gulēja, mira, dzemdēja, mīlējās, nīda, elpoja iesāļo jūras dvesmu, dzīvoja, lielu kaislību un mazu kaislībiņu pārņemti. Rostovai tuvojās negaisa sēklas apsētas dienas. Bija jūtama atkusušās melnzemes smarža, netālo kauju asins smaka.

Vienā no tādām saules applūdinātām, tīksrnām dienām Bunčuks atnāca mājās laikāk nekā parasti un brīnījās, atrazdams Annu mājās.

—    Tu taču arvien nāc tik vēlu, kā nu šodien tā?

—    Neesmu gluži vesela.

Viņa ienāca līdzi Bunčuka istabā. Viņš atģērbās un dreboši, līksmi smaidīdams, sacīja:

—Aņa, kopš šās dienas vairs nestrādāju tribunālā,

—    Ko tu saki? Kur tad tevi liks?

—    Revolucionārajā komitejā. Runāju šodien ar Krivošlikovu. Viņš solās mani sūtīt kaut kur uz rajonu.

Viņi paēda vakariņas kopā. Bunčuks likās gulēt. Aiz uzbudinājuma nevarēja ilgi iemigt, pīpēja, svaidījās pa cieto matraci, šad un tad līksmi nopūtās. No tribunāla viņš gāja projām ar lielu patiku, jo juta: ja vēl mazliet, tad neizturēs, sabruks. Viņš beidza pīpēt ceturto papirosu, kad izdzirda klusi nočīkstam durvis. Galvu pacēlis, ieraudzīja Annu. Basām kājām, tikai kreklu mugurā viņa pārslīdēja pāri slieksnim un klusiņām pienāca pie viņa gultas. Pa aizvērtņa spraugu viņai uz kailā pleca ovāla krita krēslaina, zaļa mēnesnīca. Viņa noliecās un uzlika silto delnu Bunčukam uz lūpām.

—    Pavirzies tālāk. Ciet klusu…

Viņa apgūlās līdzās, nepacietīgi atgrūda no pieres matu šķipsnu, kas bija smaga kā vīnķekars, nomirdzināja aizplīvuroto, tumšzilo acu ugunis un skaudri, izmocīti čukstēja.

—• Ja ne šodien, tad rīt varu tevi zaudēt… Gribu tevi mīļot ar visu spēku! — un nodrebēja pati no savas drosmes: — Nu, drīzāk!

Bunčuks skūpstīja viņu un ar šausmām, ar lielu kaunu, kas sabangoja visu viņa apziņu, juta, ka ir nespējīgs.

Viņam trīcēja galva, sāpīgi kvēloja vaigi. Anna atbrīvojusies dusmās atgrūda viņu, ar riebumu un nievām jautāja, aizelsdamās nicīgā čukstā:

—    Tu… tu esi nespējīgs? Varbūt tu.,, esi slims?.,, A-ai, cik tas pretīgi! … Liec mani mierā!

Bunčuks tā saspieda viņai pirkstus, ka tie vāji nokrakšķēja, ieurba viņas izplestajās, nespodri melnējošajās, naidīgajās acīs savu skatienu un vaicāja stostīdamies, konvulsīvi raustīdams galvu:

—    Par ko? Par ko tu mani nievā? Jā, esmu pilnīgi izdedzis!… Pat uz to tagad neesmu spējīgs… Nevis slims.4, saproti, saproti! Esmu kā iztukšots… A-a-a-a…

Viņš dobji iesēcās, uzlēca no gultas, aizpīpēja. Ilgi kā nopērts kumpa pie loga.

Anna piecēlās, klusēdama apskāva viņu un mierīgi kā māte noskūpstīja uz pieres.

Bet pēc nedēļas Anna, slēpdama viņam zem rokas savu uguns kveldē tvīkstošo seju, atzinās:

— …Domāju, esi izšķiedies agrāk.,, Nezināju, ka darbs tevi izsmalstījis līdz dibenam.

Un pēc tam Bunčuks ilgi juta ne tikai mīļotās sievietes glāstus, bet arī siltu, pārpilnu mātes rūpību.

Uz provinci viņu nesūtīja. Podtjolkovs uzstājās, ka viņam jāpaliek Rostovā. Tolaik Donas revolucionārā komiteja virda darbā, gatavojās apgabala Padomju kongresam, cīņai pret kontrrevolūciju, kas bija atžirgusi aiz Donas.

XXI

Aiz upmalas kārkliem dažādās balsīs kurkstēja vardes. Aiz paugura krācei vēlās pāri saule. Setrakovas ciematu pārņēma pievakares vēsums. No mājām uz sauso ceļu krita milzīgas, slīpas ēnas. No stepes, saceldams putekļus, pārradās ganāmpulks. No ganībām nāca kazacietes, tērzēdamas par jaunumiem, dzīdamas ar rīkstēm govis. Pa sānceļiem baskājaini un jau iedeguši kazacēni lēca āziski cits citam pāri. Veči cienīgi sēdēja uz pavaļām.

Ciemats bija apsējies. Tikai vietām vēl beidza sēt prosu un saulenes.

Pie vienas no malējām sētām uz sagāztiem ozola bluķiem sēdēja kazaki. Mājas saimnieks, bakurētains lielgabalnieks, atstāstīja kādu gadījumu vācu karā. Sarunu biedri — vecs kazaks un viņa znots, jauns, cirtains kazaciņš, — klusēdami klausījās. No lieveņa nonāca saimniece, liela auguma kazaciene, skaista un pilnīga kā bajāriene. Sārtais, brunčos sabāztais krekls viņai bija atrotīts līdz elkoņiem, melnīgsnējās, it kā izdrāztās rokas kailas. Viņa nesa slauceni; plaši un brīvi gāja uz govju laidaru tai dižmanīgajā gaitā, kas īpata tikai kazacietēm. Ar baltu, zilinātu lakatiņu apsietie mati bija izspūruši (tikko bāzusi krāsnī kizjakus, gatavodama rītdienai iekuru), basās kājās uzrautās kurpes šļūca, mīksti piemīdāmās pagalmā strauji sazēlušo zaļā maura kuplumu.

Uz ozoliem sēdošie kazaki varēja dzirdēt skaļu piena strūklas šļācienu pret slaucenes malām. Saimniece, izslaukusi govis, gāja uz istabu; mazliet pieliekdamās, nesa pilno slauceni kreisajā rokā, kas bija izliekta kā gulbja kakls.

—        Sjoma, tu varētu iet pameklēt teliņu! — viņa dziedošā balsī sauca no lieveņa.

—    Bet kur tad Mitjašk'a? — saimnieks atsaucās*

—    Jods viņu sazina, aizskrējis.

Saimnieks nesteigdamies piecēlās un gāja uz stūri. Vecais ar znotu ari vīkšās iet mājā. Bet no stūra saimnieks sauca:

—    Paskat, Dorofej Gavrilič! Panāc šurp!

Vecais un viņa znots piegāja pie kazaka. Tas klusēdams rādīja uz stepi. Pa lielo ceļu kā sarkana bumba vēlās putekļi, aiz tiem kustējās kājnieku rindas, vezumi, jātnieki.

—         Karaspēks, vai? — izbrīnā savilka acis vectēvs un uzlika delnu virs baltajām uzacīm.

—    Kas tie tādi varētu būt? — saimnieks bažījās.

Pa vārtiem iznāca viņa sieva, jau uzmetusi plecos jaciņu. Viņa pavērās stepē un uztraukta iesēcās:

—    Kas tie par ļaudīm? Jēzus Kristus, cik viņu daudz!

—    Redzams, ka nav labi ļaudis…

Vecais pamīņājās uz vietas un aizgāja uz savu sētu, sirdīgi uzkliedzis znotam:

—    Nāc mājā, nav ko skatītiesl

Uz sānceļa galu skrēja bērni un sievietes, bariņiem gāja kazaki. Stepē, versts atstatumā no ciemata, pa lielo ceļu virzījās kolonna; vējš atviļņoja līdz sētām neskaidru balsu dunoņu, zirgu zviedzienus, riteņu rīboņu.

—        Tie nav kazaki… Nav mūsējie, — kazaciene teica vīram.

Tas paraustīja plecus.

—         Zināma lieta, ka nav kazaki. Ja tikai nebūtu vācieši?! Nē, krievi… Skat, viņiem sarkans kankars!… Ahā, tādas tās lietas …

Pienāca garš kazaks, atamanietis. Viņu, kā redzams, kratīja drudzis: viņš bija smilšdzeltens — it kā dzeltenā kaitē iegūlis, saģērbies kažokā un velteņos, Viņš pacēla pinkaino papahu un sacīja:

—    Vei, kāds viņiem karogs!.,. Boļševiki,

>— Tie gan.

No kolonnas atšķīrās daži jātnieki. Tie auļoja uz ciematu. Kazaki saskatījušies sāka klusēdami izklīst, meičas un bērni spurdza kur kurais. Pēc piecām minūtēm sānceļš bija kā izmiris. Jātnieki barā ieauļoja sānceļā, trenkdami zirgus, piejāja pie ozoliem, uz kuriem pirms ceturtdaļstundas bija sēdējuši kazaki. Kazaks, sētas saimnieks, stāvēja pie vārtiem. Priekšējais no jātniekiem, pēc izskata — vecākais, dūkanbērā zirgā, kubaniešu cepuri galvā un milzīgu, sarkanu zīda lentu pāri aizsargkrāsas kreklam, kas bija sajozts ar karavīra siksnām, piejāja pie vārtiem:

—    Sveiks, saimniek! Atcel vārtus!

Lielgabalniekam nobāla sejas lāsumi, viņš noņēma formas cepuri.

—    Kas jūs par cilvēkiem?

—        Atcel vārtus! »., — kliedza zaldāts, kam bija kubaniešu cepure galvā.

Dūkanbērais zirgs, niknu aci valbīdams, putainajā mutē laužņus valstīdams, cirta priekškāju zedeņos. Kazaks atvēra vārtiņus, un jātnieki cits aiz cita iegriezās pagalmā.

Tas, kam bija kubaniešu cepure galvā, veikli nolēca no zirga, izrieztām kājām braši soļoja uz lieveni. Kamēr citi nokāpa no zirgiem, viņš jau, lievenī apsēdies, bija paguvis sameklēt papirosu etviju. Aizpīpēdams piedāvāja saimniekam. Tas atteicās.

•— Vai nepīpē?

—    Tencinu.

—    Vai jūs te neesat vecticībnieki?

—        Nē, pareizticīgie… Bet kas jūs tādi būsiet? — īgni pētīja kazaks.

—    Vai mēs? Otrās sociālistiskās armijas sarkangvardi.

Citi, no zirgiem nokāpuši, gāja uz lieveni, veda zirgus pavadā, sēja tos pie margām. Viens — garš slīrnests zirga krēpēm līdzīgu, saveltu cekulu, ar kājām ķerdamies zobenā, devās uz aitu laidaru. Viņš gluži kā saimnieks atvēra vārteļus, paliekdamies iešmauca zem šķūņa nojumes un nāca no turienes ārā, turēdams aiz ragiem rāmītu aunu ar smagu taukasti.

—    Petričenko, nāc talkā! — viņš sauca griezīgā falsētā.

Pie viņa riksī skrēja zaldātiņš īsu austriešu šineli mugurā. Kazaks, sētas saimnieks, glaudīja bārdu un skatījās apkārt, it kā būtu svešā pagalmā. Viņš nekā neteica un tikai tad nokraukājies kāpa uz lieveņa, kad auns, kam ar zobenu bija pārgriezta rīkle, notirināja tievās kājas.

Saimniekam pakaļ istabā iegāja zaldāts, kam bija galvā kubaniešu cepure, un vēl divi: viens — ķīnietis, otrs — kamčadalam līdzīgs krievs.

—        Nedusmo, saimniek! — pār slieksni kāpdams, draiski uzsauca kubanietis. — Mēs dāsni samaksāsim!

Viņš piesita sev pie bikšu kabatas, iesmējās un strauji aprāva smieklus, acīm ieurbies saimniecē. Tā, zobus sakodusi, stāvēja pie krāsns un baiļu pilnām acīm vērās viņā.

Kubanietis pagriezās uz ķīniešu pusi un, acīm tramīgi šaudoties, teica:

—    Tu, staiguļvīrs, ej, drusciņ izej ārā ar tēvoci, ar šito tēvoci, — viņš rādīja ar pirkstu uz saimnieku. — Ej ar viņu — viņš dos zirgiem sienu… Izsniedz mums sienu, ej. Proti? Mēs dāsni maksājam! Sarkanā gvarde nelaupa. Ej, saimniek, nu? — kubanieša balsī ieskanējās metālisks tonis.

Kazaks, ķīnieša un tā otra pavadīts, atskatīdamies izgāja no istabas. Tikko nokāpa no lieveņa, — izdzirda raudošo sievas balsi. Viņš ieskrēja atpakaļ priekšnamā un atrāva vaļā durvis. Mazais krampītis izlēca no cilpas. Kubanietis bija saķēris pilnīgās saimnieces roku augšup elkoņa un vilka viņu pustumšajā dižajā istabā. Kazaciene pretojās, grūda tam krūtīs. Sis grasījās apķert viņu ap vidu, pacelt un nest, bet tai brīdī atvērās durvis. Kazaks spēra platu soli un aizstājās sievai priekšā. Viņa balss bija sīksta un klusa:

—    Tu esi ienācis manā mājā kā viesis… par ko dari pāri sievai? Kā tu tā?… Liecies mierā! Es tava ieroča nebaidos! Ņem, ko tev vajag, laupi, bet sievu apgānīt nedrīksti! Tikai pāri man pašam… Un tu, Ņurka… — nāsīm drebot, viņš pagriezās pret sievu, — ej pie krusttēva Dorofeja. Te nav ko darīt!

Kubanietis, kārtodams karavīra siksnas uz krekla, greizi pasmīnēja:

—    Sirdīgs tu esi, saimniek.,. Vairs ir pajokot nevarēs… Es visas rotas jokdaris.,, tu nezini?.,. Es tā tīšām. Sak, ņemšu pačamdīšu sievišķi, domāju, bet šī sak sperties… Vai sienu iedevi? Siena nav? Un vai kaimiņos ira?

Viņš izgāja svilpodams, sparīgi vicinādams pātagu. Drīz vien pie ciemata pienāca visa karaspēka nodaļa. Tajā bija ap astoņsimt durkļu un zobenu. Sarkangvardi iekārtojās naktsguļā aiz ciemata. -Nodaļas komandieris, kā redzams, nevēlējās pārlaist nakti ciematā, neuzticēdamies saviem izlaidīgajiem dažādu tautību zaldātiem.

Otrās sociālistiskās armijas Tiraspoles nodaļa, novājināta kaujās ar haidamakiem un vāciešiem, kas gāja cauri Ukrainai, ar kaujām bija nokļuvusi līdz Donai, izkravājusies no vagoniem Šeptuhovkas stacijā un, tā kā priekša jau bija vācieši, tad nolūkā izsisties uz ziemeļiem, uz

Voroņežas guberņu, virzījās pārgājiena kārtībā cauri Miguļinskas staņicas novadam. Nodaļā bija daudz kriminālo elementu, un viņu demoralizētie sarkangvardi ceļā izdarīja daudz patvaļību. Naktī uz 17. aprīli, apmetušies naktsguļā pie Setrakovas ciemata, viņi par spīti komandieru draudiem tin aizliegumiem bariem gāja uz ciematu, sāka kaut aitas, izvaroja ciemata malā divas kazacietes, uzsāka bez kāda iemesla šaudīt laukumā, ievainoja vienu no savējiem. Nakti sardze apdzērās (katrā pajūgā veda spirtu). Bet tai pašā laikā trīs kazaki, jāšus izsūtīti no ciemata, jau cēla trauksmi kaimiņu ciematos.

Nakti tumsā kazaki segloja zirgus, bruņojās, uz ātru roku veidoja vienības no frontes vīriem, kā arī večiem un ciematos dzīvojošo virsnieku, pat vahmistru vadībā, plūda kopā pie Setrakovas, ielenca sarkangvardu nodaļu, sapulcējās gravās un aiz pauguriem. No Miguļinskas, no Kolodeznajas, no Bogomolovas nakti nāca pussotņas. Cēlās kājās augščirieši, napolovieši, kajinovieši, jeijieši, kolodeznieši.

Pie debesīm izplēnēja Sietiņš. Ausmā ar skaļiem kliedzieniem no visām pusēm sarkangvardiem gāzās virsū kazaku jātnieku lavas. Ietarkšķējās ložmetējs — un apklusa, iekveldējās — un pagaisa nekārtīgā, aklā apšaude, klusām iežļarkstējās cirtieni.

Stundas laikā viss bija galā: nodaļa pagalam sagrauta, vairāk nekā divi simti cilvēku nokauti un nošauti, ap pieci simti saņemti gūstā. Divas četrlielgabalu baterijas, divdesmit seši ložmetēji, tūkstoš šauteņu un liela kaujas piederumu rezerve krita kazaku rokās.

Dienu vēlāk jau pa visu novadu ziedēja sarkani karodziņi — vēstneši aulekšoja pa lieliem un maziem ceļiem. Staņicas un ciemati dūca. Svieda nost Padomes un steigšus vēlēja atamanus. Uz Miguļinsku ar novēlojumu virzījās Kazanskas un Vešenskas staņicas sotņas.

Ap 20. aprīli Donas novadā atšķēlās augšgala staņicas. Izveidoja savu novadu, kuru nosauca par Augšdonu. Par novada centru izraudzīja Vešensku, kurā daudz iedzīvotāju un kura plašuma un ciematu skaita ziņā ir visā apgabalā otrajā vietā, tūliņ pēc Mihailovas. No bijušajiem ciematiem uz ātru roku tika izveidotas jaunas staņicas. Radās Sumiļinskas, Karginskas, Bokovas staņicas. Un Augšdonas novads, iekļāvis sevī divpadsmit staņicu un vienu ukraiņu pagastu, uzsāka savu — no centra atšķirtu dzīvi. Augšdonas novadā ietilpa bijušās Donas novada staņicas: Kazanska, Miguļinska, Šumiļinska, Vešenska, Jelanska, Karginska, Bokova, Ponomarjovas pagasts; no bijušā Ustjmedvedicas novada: Ustjhopjora un Krasnokutska; no Hopjoras novada: Bukanova, Slaščeva, Fedosejeva. Par apgabala atamanu vienprātīgi ievēlēja Jelanskas staņicas kazaku, ģenerāli Zaharu Akimoviču Alf jorovu, kas bija beidzis kara akadēmiju. Par Alfjorovu stāstīja, ka tas no panīkuša kazaku virsnieka izkūlies Jaudīs, tikai pateicoties savai sievai — sparīgai un gudrai sievietei, stāstīja, ka tā plēsusi ausis savam neapdāvinātajam vīram un neļāvusi viņam atelpt, kamēr viņš, trīs reizes izkritis, ceturto reizi tomēr nolicis iestājeksāmenu akadēmijā.

Pat šais dienās, ja arī par Alfjorovu runāja, tad gaužām maz. Cits kas valdzināja prātus.

XXII

Palu ūdens tikko sāka kristies. Pļavā pie sakņu dārza zedeņiem jau bija atsegusies brūnā, dūņainā zeme, kā apmale gulēja sanešļas: no plūdiem palikušās sausas salauzītas niedres, zariņi, kalmes, pērngada lapas, viļņu atskalotas drazas. Pārplūdušajos Pārdonas mežos vītoli tikko bija sākuši zaļot, pie zariem karājās skariņu pušķīši. Papelēm nupat grasījās plaukt pumpuri, pie pašām ciemata sētām uz ūdeni stiepās plūdu ieskauto smaillapu kārklu atvases. Dzeltenie, pūkainiem pīlēniem līdzīgie pūpoli, vēja šūpoti, nira viļņos.

Rīta ausmā, barību meklējot, sakņu dārziem peldēja klāt meža zosis un pīļu bari. Pļavas ieplakās, gaismai svīstot, kā vara taures klaigāja gārgales. Un arī pusdienas laikā varēja redzēt, kā vēja sabangotajā Donas klajā vilnis auklē un šūpo baltvēderainās prīkšķes.

Togad bija daudz gājputnu. Kazaki, kas lika venterus, dodamies laivās pie saviem zvejas rīkiem, ausmā, kad saullēkts, tik sarkans kā vīns, pārvērš ūdeni asinīs, ne vienreiz vien redzēja gulbjus atpūšamies kādā rāmā meža aizsargātā jomā. Bet pavisam brīnišķīga ciematā likās Hristoņas un vectēva Matveja Kašuļina atnestā ziņa: viņi aizbraukuši kroņa mežā pēc pāris ozoliņiem saimniecības vajadzībām un, caur biezokni spraukdamies, gravā iztraucējuši savvaļas kazu ar pusaudzi kazlēnu. Dzeltenbrūnā, vājā kaza izlēkusi no baltdadžiem un dzeloņplūmēm aizaugušās gravas, dažus mirkļus no pakalniņa noskatījusies uz cirtējiem, spriegi cilājusi tievās, slaidās kājas, viņai cieši kļāvies klāt pēctecis, un, izdzirdusi, kā Hristoņa izbrīnā ievelk elpu, tā aizdipusi pa ozolu jaunaudzi, ka kazakiem acīs pazibējušas tikai pelēkzilās, spīdošās nagu gliemežnīcas un strupā kamieļkrāsas aste.

—     Kas tas par joku? — cirvi nomezdams, jautājis Matvejs Kašuļins.

Hristoņa neizskaidrojamā sajūsmā rēcis klusajā, it kā apburtajā mežā:

—     Kaza, tā sacīt! Meža kaza, kad tevi deviņi! Mēs tās redzējām Karpatos!

—    Tātad karš viņu, bēdulīti, atdzinis mūsu stepēs?

Hristoņam neatlicis nekas cits kā pievienoties.

—    Citādi nav. Bet vai tu, vectēv, redzēji kazlēnu? Velns lai.., Nu, m-m-maitas gabals, ir gan skaists! Tīri kā bērns, tā sacīt!

Visu atceļu viņi runājušies par apgabalā neredzēto meža lopiņu. Vectēvs Matvejs beigās sācis šaubīties:

—    Bet ja nu nav kaza?

—    Kaza. Nudien, kaza un cits nekas!

—    Bet varbūt… Un, ja kaza, — kālab nav ragu?

'— Bet kāpēc tev vajadzīgi ragi?

—    Ne jau man. Es vaicāju, ja viņa ir kazu sugas… kāpēc nav pēc formas? Vai tu esi redzējis kazu bez ragiem? Te tev nu bij! Varbūt kāda meža aita?…

—    Tu, vectēv Matvej, tā sacīt, esi izdzīvojis prātu! — Hristoņa juties aizvainots. — Aizej pie Meļehoviem, paskaties. Viņu Griškam pātaga no kazas kājas. Pazīsi vai ne? '

Vectēvam Matvejam tā arī nācās iet todien pie Meļehoviem. Grigorijā pātagas rokturis tiešām bija meistarīgi apstiepts ar meža kazas kājiņas ādu; pat sīciņais nadziņš galā bija uzglabājies vesels un tikpat meistarīgi izrotāts ar vara pakaviņu.

Sestajā gavēņa nedēļā, trešdienā, Miška Koševojs agrā rītā izbrauca apskatīt venterus meža malā. Viņš izgāja no mājas, gaismai austot. Rīta salā salīgi sarāvusies zeme bija pārklāta ar ledus kārtiņu, dubļi kraukstēja. Miška vatētu svārku mugurā, kurpēm kājām, sabāzis bikses baltajās zeķēs, gāja, atstūmis formas cepuri pakausī, ieelpodams gaisu, kuru sals bija it kā piesātinājis ar spirgtu, saldenu ūdens valguma smaržu. Viņš nesa pār plecu garu airi. Atgrūdis laivu, sāka aši braukt, stumdamies, kājās stāvēdams, ar sparu ieguldams airī.

Savus venterus viņš apskatīja drīz, izņēma zivis no pēdējā, ielaida to atpakaļ, sakārtoja ventera spārnus un, lēnām braukdams projām, sadomāja aizpīpēt. Sāka aust gaisma. Krēslainzaļganā debess austrumos bija no apakšas it kā asinīm slacīta. Asinis izplūda, notecēja virs apvāršņa-, zeltaini rūsēja. Miška, noskatīdamies gausajā gārgales lidojumā, aizpīpēja. Dūmu mutulītis gaisdams, krūmos aizķerdamies, vēlās sāņus. Apskatījis lomu — trīs sterletītes, mārciņas astoņas smagu karpu un sīko zivju kaudzi, viņš nodomāja:

«Viena daļa būs jāpārdod. Greizā Lukeška paņems, iemainīšu pret žāvētiem bumbieriem; izies jau, kad māte vārīs dziru.»

Pīpēdams viņš brauca uz piestātni. Pie sakņu dārza zedeņiem, kur viņš grieza klāt laivu, sēdēja kāds cilvēks.

«Kas tas varētu būt?» domāja Miška, stumdams laivu un veikli rīkodamies ar airi.

Pie zedeņiem tupēja Kāravkalpiņš.

Tas pīpēja milzīgu avīžpapīra smēķi.

Viņa asās seska ačeles mirdzēja miegaini, uz vaigiem vīdēja blāvi bārdas rugāji.

—    Ko tu tur? — Miška iesaucās.

Viņa sauciens kā apaļa bumba skanīgi vēlās pār ūdeni.

—    Brauc klāt!

—    Pēc zivīm atnāci, vai?

—    Kam man tās?

Kāravkalpiņš spalgi ieklepojās, spēji nokraukājās un negribīgi piecēlās. Viņam plecos karājās liels, augumam nepiemērots šinelis, gluži kā svārki dārza putnubieclēklim. Noļukušās naģenes malas apklāja smailās ausis. Viņš nesen bija ieradies ciematā, «nelabas» sarkangvarda slavas pavadīts. Kazaki prašņāja, kur bijis pēc demobilizācijas, bet Kāravkalpiņš atbildēja izvairīgi un grieza bīstamās sarunas uz citu pusi. Bet Ivanam Aleksejevičam un Miškam Koševojam viņš atzinās, ka četrus mēnešus mētājies sarkangvardu vienībā pa Ukrainu, bijis haidamaku gūstā, izbēdzis, nokļuvis pie Siversa, paklaiņojis ar viņu ap Rostovu un pats sev izrakstījis atvaļinājumu veselības uzlabošanai un atpūtai.

Kāravkalpiņš nocēla naģeni, pieglauda spurīgos mateļus, un, apkārt skatīdamies, pienāca pie laivas un sāka čukstēt:

—    Nelāga būšana.,, nelāga.,. Beidz zivis ķert! Citādi ķersim, ķersim, bet paši uzķersimies.,.

—    Kas tev par jaunām ziņām — sper vaļā!

Miška paspieda viņa kaulaino roķeli savā zivju gļotu piesmirkušajā rokā un silti pasmaidīja. Viņus saistīja sena draudzība.

—         Vakar pie Miguļinskas sakauta Sarkanā gvarde. Sākusies, brāl, plūkšanās… Spalvas iet pa gaisu!..,

«— Kāda gvarde? Kur tā cēlusies Miguļinskā?

—         Gājusi cauri staņicai, kazaki viņus tā sasituši… re, kāds bars gūstekņu sadzīts Karginskā! Tpr jau rīkojas lauka kara tiesa. Šodien pie mums mobilizācija. Redzēsi, no rīta bliezīs vaļā baznīcas zvanu.

Koševojs pierīkoja laivu, sabēra kulē zivis un sāka iet, pa krietnam atstatumam durdams zemē airi. Kāravkalpiņš kā kumeliņš tipināja līdzās, brīžam aizskrēja priekšā, sizdams ciet šineļa stērbeles, plaši mētādams rokas.

—         Man pastāstīja Ivans Aleksejevičs. Viņš mani nupat kā nomainīja dežūrā, dzirnavas jau klabēja visu nakti, savests milzums labības. Nu, un viņš dzirdējis no paša. Pie Sergeja Platonoviča atauļojis no Veškiem kāds virsnieks.

—         Ko tagad? — Miškas sejā, kas pa kara gadiem bija kļuvusi vīrišķīgāka un pelēkāka, pavīdēja apjukums; viņš paskatījās sāņus uz Kāravkalpiņu un jautāja vēlreiz:

—    Ko tagad?

—    Jālasās projām no ciemata.

—    Uz kurieni?

—    Uz Kamensku.

—    Tur ir kazaki.

—    Vairāk uz kreiso pusi.

—    Uz kurieni?

—    Uz Obļiviem.

•— I\ā tiksi turp?

—         Ja gribēsi, — tiksi! Ja ne, — paliec, velns tevi rāvis! — Kāravkalpiņš pēkšņi sapīka. — «Ko un uz kurieni», y kā lai es to zinu? Kad piežmiegs, — pats uziesi spraugu! Ar degunu saodīsi!

—        Netrako! Vai zini, kurp jāj ar trakajiem? Ko tad saka Ivans?

—    Kamēr tavu Ivanu dabūsi kājās .,,

—    Nekliedz!.., Re, kur meitietis skatās.

Viņi bažīgi pavērās uz jauno sieveli, Avdejiča Muldoņas vedeklu, kas dzina govis no laidara. Jau pirmajā krustceļā Miška griezās atpakaļ.

—    Kurp tad tu? Kāravkalpiņš brīnījās.

Koševojs neatgriezdamies nomurmināja:

—    Braukšu izņemt venterus.

—    Kāpēc?

•— Vai tie lai aiziet bojā?

—    Tātad muksim? — Kāravkalpiņš iesvila priekā.

Miška pavicināja airi, sacīja iztālēm:

—        Ej pie Ivāna Aleksejeviča, aiznesīšu mājās venterus un tūliņ nākšu.

Ivans Aleksejevičs jau bija paguvis apziņot tuvākos kazakus. Viņa dēlēns aizskrēja pie Meļehoviem un atveda Grigoriju. Hristoņa atnāca pats, it kā nelaimi jauzdams. Drīz vien atgriezās Koševojs, un apspriede sākās. Runāja visi reizē, steigšus, kuru katru brīdi gaidīdami trauksmes zvanu.

—        Tūliņ jādodas projām! Šodien pat jātin makšķerītes kopā! — uzbudināti runāja Kāravkalpiņš.

—        Tu mums, tā sacīt, saki skaidri un gaiši — kādēļ jāiet projām? — Hristoņa jautāja.

—         Kā — kādēļ? Sāksies mobilizācija, tu domā — izslapstīsies?

—    Neiešu — un beigas!

—    Aizvedīs!

—    Ne uzreiz. Es viņiem neesmu vērsēns pie saites!

Ivans Aleksejevičs, izsūtījis no istabas savu greizaci

sievu, dusmīgi izgrūda:

—        Paņems gan… Kāravkalpiņš runā pareizi. Tikai kurp doties? Tas ir jautājums.

—    Es jau viņam teicu, — Miška Koševojs nopūtās.

—         Ko jūs tā, it kā man visvairāk vajadzīgs? Aiziešu viens pats! Ošņātāji var palikt mājā! «Kā, kālabad un kāpēc?…» Gan tiksiet ziepēs, dabūsiet vēl pasēdēties cietuma boļševisma dēļ!«,, Vai jokus dzenat? Re, kādi laiki… Te viss aizies pie velna! .. ♦

Grigorijs Meļehovs, ar klusu niknumu grozīdams rokās no sienas izrautu, sarūsējušu nagliņu un uzmanīgi to pētīdams, dzestri pārtrauca Kāravkalpiņu:

64!

—         Neārdies! Tev cits stāvoklis: nav ne priekšā, ne pakaļā — pacelies un aizej. Bet mums prātīgi jāapsver. Man, redzi, ir sieva un divi bērniņi… Esmu pulvera odis vairāk nekā tu! — Viņš nozibsnīja melnās, pēkšņi saniknotās acis un, plēsīgi atņirgdams ciešos, ilkņainos zobus, kliedza: — Tu vari kult mēli… Kā Kāravkalpiņš esi bijis, tā palicis! Tev bez svārķeļa nekā cita nav…

21 — 501

—    Ko žāksti muti! Vai rādi, ka esi virsnieks? Nebļausties! Nospļauties man par tevi! — Kāravkalpiņš izkliedza.

Viņa eža purniņam līdzīgā seja nobāla aiz niknuma, asi un šauri samiegtās, piktās ačeles kļuva skaudri glūnīgas, pat blāvie sari uz galvas it kā sakustējās.

Grigorijs bija izkratījis uz viņu īgnumu par savu iztraucēto mieru, par to uztraukumu, ko pārcieta, izdzirdis no Ivana Aleksejeviča, ka sarkangvardu daļas ielauzušās novadā. Kāravkalpiņa kliedziens viņu galīgi satracināja. Viņš uztrūkās kā trieciena ķerts, — piegājis cieši klāt Kāravkalpiņam, kas trinās uz ķeblīša, ar mokām atturēja roku, kas tiecās sist, un teica:

—    Turi muti, čūskulēn! Puņķu tapa! Cilvēka atlieka! Ko tu komandē? Ej, kas tevi… tur! Diedz, lai te nepaliek tava smaka! Nu, nu, nerunā vairs, citādi tā zvelšu tev uz atvadām…

—    Met mieru, Grigorij! Tā nevar! — iejaucās Koševojs, atvilkdams Grigorijā dūri no Kāravkalpiņa sarauktā deguna.

—    Kazaku paražas vajadzētu atmest… Vai nav jākaunas?.,, Kaunies, Meļehov! Kauns!

Kāravkalpiņš piecēlās; neveikli ieklepodamies, viņš gāja uz durvju pusi. Pie sliekšņa nenocietās, — apgriezies dzēla ļauni smīnošajam Grigorijarm

—    Un vēl Sarkanajā gvardē bijis,,, Žandarmērija!… Tādus mēs laidām no kājas!…

Nenocietās arī Grigorijs —, izgrūzdams Kāravkalpiņu priekšnamā, mīdams viņam uz nošķiebto zābaku papēžiem, nelabā balsī piesolīja:

—    Ej! Kājas izraušu!

—    Nu kam tā? Tīri kā bērni!

Ivans Aleksejevičs nosodoši kratīja galvu un ar nepatiku greizi skatījās uz Grigoriju.

Miška klusēdams košļāja lūpas, — redzams, atturēja asu vārdu, kas lauzās uz āru.

—    Bet ko viņš melš to, ko nevajag? Ko viņš šķendējas? — ne bez samulsuma taisnojās Grigorijs; Hristoņa skatījās viņā līdzjūtīgi, un viņa skatiena ietekmē Grigorijs pasmaidīja vienkāršu, bērnišķīgu smaidu. — Gandrīz būtu viņu piekāvis!… Tur arī nav ko piekaut… reizi iezvelt — un slapjš.

—    Nu, ko jūs domājat? Kaut kas jādara.

Ivans Aleksejevičs apjuka no stingrā skatiena, ar kādu

Miška Koševojs izteica šo jautājumu, un atbildēja ar piepūli:

—    Nu, ko, Mihail?.,. Grigorijam — viņam pa daļai taisnība: kā nu var tā pacelties un aizlidot? Mums ir ģimenes.., Pagaidi jel!… — viņš sāka steigties, uztvēris nepacietīgo Miškas kustību. — Varbūt nekā nebūs… kā lai zina? Tā nodaļa pie Setrakovas sakauta, bet citas nelīdīs… Mēs mazliet nogaidīsim. Tad redzēsim. Taisnību sakot, arī man ir sieva ar bērnu, tie noplīsuši, un miltu nav… kā nu tā, — spārnus gaisā un aiziet! Bet no kā lai viņi iztiek? …

Miška īgni paraustīja uzacis un nodūra skatienu māla klonā.

—    Jūs nedomājat doties projām?

—    Domāju vēl nogaidīt. Aiziet nekad nav par vēlu… kā jums šķiet, Grigorij Pantelejev, un tev, Hristan?..,

—    Nu jā, tā sacīt… pagaidīsim.

Grigorijs, saņēmis necerētu Ivana Aleksejeviča un Hristoņas atbalstu, kļuva žirgtāks:

—    Nu, protams, es par to arī runāju. Par to arī salamājos ar Kāravkalpiņu. Vai tas ir tikpat kā rīksti nogriezt, ko? Viens, divi — un gatavs?… Vajag apdomāt … apdomāt, es saku …

Don-don-don-don! — no torņa vēlās zvana skaņas un applūdināja laukumu, ielas, sānceļus; pāri brūnajam palu ūdens klaidam, pāri nenožuvušajām kalna krīta radzēm zvana skaņa rita gulgdama, mežā saira sīkās skambiņās kā lēcu graudos un novaidēdamās apklusa. Un vēlreiz — nu jau bez apstājas un baigi: don-don-don-don!…

—    Re nu, sauc! — ātri sāka blisināt acis Hristoņa. — Es tūliņ laivā. Uz to pusi, mežā iekšā. Neviens mani nav redzējis!

—    Nu, kā tad paliek? — Koševojs cēlās smagi kā vecs vīrs.

•— Neiesim tūliņ vēl, — visu vietā atbildēja Grigorijs.

Koševojs vēlreiz paraustīja uzaci, atbīdīja no pieres smago, cirtainām šķipsnām austo, zeltaino cekulu.

•— Palieciet sveiki.., Šķiras, kā redzams, mūsu taciņas!

Ivans Aleksejevičs pasmaidīja atvainodams:

—    Tu, Mišatka, vēl esi jauns un karsts… Domā, ka atkal nesaies kopā? Sa-ies! Tici droši!…

21*

643

Atsveicinājies Koševojs izgāja. Pāri pagalmam viņš dieba uz kaimiņu klonu. Pie grāvja kvernēja Kāravkalpiņš.

Viņš it kā zināja, ka Miška nāks šurp; pieceldamies viņam pretī, jautāja:

—    Nu?

—    Viņi atteicas.

—    Es jau to zināju. Vārguļi!… Un Griška..» viņš ir nelietis, šis tavs biedrs! Viņš pats sevi vienreiz gadā mīļo. Aizvainoja mani, nelietis! Priecīgs, ka stiprāks… Nebija man līdz uzgriežņu atslēgas — nosistu! — viņš teica lūstošā balsī.

Miška, soļodams līdzās, paskatījās viņa ezīgajos, stāvus saslietajos saros un nodomāja: «Un. nosistu ar, sesks tāds!»

Viņi gāja ātri, katrs, zvana šķinds šauta viņus kā pātagas cirtiens.

—    Ieiesim pie manis, paņemsim ēdamo — un latatā! Iesim kājām, zirgu es atstāšu. Vai tu nekā neņemsi līdz?

—    Viss man mugurā, — Kāravkalpiņš saviebās. — Pilīs neesmu iedzīvojies, muižās arī ne… Alga gan par pusmēnesi paliek neizņemta. Nu, lai jau mūsu resnvēderis Sergejs Platoničs iedzīvojas! Viņš lēks gaisā no prieka, ka neesmu norēķinājies.

Zvans beidza skanēt. Miegaino rīta klusumu, kas vēl nebija nokratījis snaudu, vairs nekas netraucēja. Pie ceļa pelnos kašājās vistas, gar zedeņiem staigāja zāles pieēdušie teļi. Miška atskatījās: uz koplaukumu steidza kazaki. Daži iznāca no sētas, ejot pogādami ciet svārkus un mundierus. Laukumam pārauļoja pāri jātnieks. Pie skolas drūzmējās cilvēki, balsnija sieviešu lakati un brunči, blīvi melnēja kazaku muguras.

Kāda sieva ar spaiņiem palika stāvot, negribēdama iet pāri ceļam, un dusmīgi ieteicās:

—    Nu, ejiet jel, citādi pāriešu pāri ceļam!

Miška apsveicinājās ar viņu, un šī, nodzalkstījusi zem platajām uzacīm smaidu, jautāja:

—    Kazaki uz koplaukumu, bet jūs — no turienes? Kāpēc neej turp, Mihaila? .

—    Sis tas jāpadara mājā.

Viņi pienāca pie sānceļa. Varēja redzēt Miškas tnājeles jumtu, vēja šūpoto strazdu būrīti, pie kura piesiets sauss ķiršu zariņš. Paugurā vārgi griezās vējenes, spārnu režģī plandījās vēja atrauts audekla gabals; klabēja smailā jumta skārds.

Ne visai spodri, bet silti spīdēja saule. No Donas pūta spirgts vējiņš. Stūrī, sētā, kas pieder Arhipam Bogatirjovam — lielam, vecticībniekam līdzīgam kazakam, kas kādreiz kalpojis gvardes baterijā, — sievas zieda ar māliem un balsināja uz lieldienām lielu, apaļu māju. Viena no viņām mīcīja mālus ar mēsliem. Staigāja pa apli, augstu sacēlusi brunčus, ar pūlēm cilāja baltās kājas ar resniem ikriem un sarkanām svītrām ādā — prievīšu nospiedumiem. Saceltos brunčus viņa turēja pirkstu galos, austās prievītes bija uzrautas virs ceļiem un cieši iespiedušās miesā.

Viņa bija stipri švītīga un, lai gan saule vēl bija zemu, jau aizsegusi seju ar lakatiņu. Divas citas jaunas sieveles — Arhipa vedeklas — balsināja, uzrāpušās pa kāpnēm līdz pašam lepni nojumtajam niedru jumtam. Lūku sarenes viņām kustējās līdz elkoņiem atbraucītajās rokās, līdz acīm aizsegtajās sejās krita baltas šļakatas. Sievas dziedāja saskanīgās balsīs. Vecākā vedekla — atraitne Marija, kas atklāti sagājās ar Mišku Koševoju, vasarraibumaina, bet lādzīga kazaciete, iesāka zemā, visā ciematā izslavētā balsī, gandrīz tikpat stiprā un sulīgā kā vīrietim:

… Neviens necieš tādas mokas…

Citas uztvēra un kopā ar viņu uz trim balsīm meistarīgi ritināja šo rūgto, naivi smeldzošo sievu dziesmu;

… Ķā mans mīļais kautiņā. Pats viņš lādē lielgabalu, Pats pie manis piedomā…

Miška un Kāravkalpiņš gāja gar zedeņiem, klausīdamies dziesmā, ko pārtrauca garš zirga zviedzieris, kas atskanēja no pļavas.

… Atnes zīmogotu vēsti, Mīļam ņemta dzīvība. Kritis, kritis mllenltis, Guļ zem maza krūmiņa…

Skatīdamās apkārt, zem lakatiņa savas pelēkās, siltās acis dzirkstīdama, Marija vērās garām ejošajā Miškā un smaidīdama, baltiem plankumiem apšļakstīto seju mirdzinādama, vilka zemā, tīksmes pilnā krūšu balsī:

… Viņa matus, rudos matus Vējš pa gaisu plivina. Viņa acis, brūnās acis Liels, melns krauklis izknāba.

Miška laipni uzsmaidīja viņai, kā mēdza allaž izturēties pret sievietēm, un iegātnīšai Pelagejai, kas mīcīja mālus, sacīja:

—    Sacel augstāk, citādi pāri zedeņiem nevar redzēt!

Tā piemiedza acis:

—    Ja gribēsi, — ieraudzīsi.

Marija, iespiedusi rokas sānos, stāvēja uz kāpnēm un, skatīdamās apkārt, jautāja, gari stiepdama vārdus:

—    Kur biji, mīlulīt?

—    Zvejoju.

—   Neaizej tālu, ieiesim klētī atmiegos.

—    Nu gan tev vīratēvs parādīs, bezkauņai

Marija noklakšķināja mēli un, skaļi iesmiedamās, triepa Miškam ar samērcētu sareni. Baltas piles apbārstīja viņam svārkus un formas cepuri.

—         Būtu jel Kāravkalpiņu mums aizdevis. Taču palīdzētu uzkopt istabu! — nokliedza pakaļ jaunākā vedekla, smaidā nospīdinādama cukura baltumā vizošos zobus.

Marija kaut ko pateica pusbalsī, —< sievas norēcās smieklos.

—        Netiklā kuce! — sadrūma Kāravkalpiņš, bet Miška, gurdi un liegi smaidīdams, izlaboja viņa izteicienu:

—         Nevis netiklā, bet jautrā. Aiziešu, — paliks sirdsmīļā. «Dzīvo sveika, vesela, mana vājība!» — viņš noteica ar dziesmas vārdiem, ieiedams pa sava pagalma vārtiņiem.

XXIII

Kad Koševojs bija aizgājis, kazaki vēl kādu laiku sēdēja klusēdami. Pār ciematu vēlās trauksmes zvana dima, sīki drebēja istabas lodziņi. Ivans Aleksejevičs skatījās ārā. No šķūņa krita pelēcīga rīta ēna. Biezajā maurā sirmoja rasa. Debesis pat caur stiklu plaši un tumšzili vizmoja. Ivans Aleksejevičs paskatījās uz nolaisto, pinkaino Hristoņas galvu.

—        Varbūt ar to arī viss būs galā? Miguļinskieši sakāvuši, un šie vairs nelīdīs …

—         Nē jau… — Grigorijs sarāvās, — nu ir iesākts —tagad turies! Nu, kas ir, vai iesim uz koplaukumu?

Ivans Aleksejevičs stiepās pēc cepures; klīdinādams savas šaubas, vaicāja:

—         Nu, draugi, vai tiešām esam ierūsējuši? Mihails — lai gan karsts, tomēr krietns zēns,,, Viņš mums sadeva.

Neviens viņam neatbildēja. Klusēdami viņi izgaja un virzījās uz laukuma pusi.

.Ivans Aleksejevičs gāja, domīgi uz zemi skatīdamies. Viņu mocīja tas, ka bijis sev neuzticīgs un nav rīkojies tā, kā gribēja apziņa. Taisnība ir Kāravkalpiņa un Koševoja pusē; vajadzēja doties projām, nevis stomīties. Tie attaisnojumi, ko pats sev domās iestāstīja, nebija droši, un kāda saprātīga, ņirdzīga balss, kas skanēja viņā pašā, drupināja tos kā zirga nags ledus kārtiņu peļķē. Vienīgais, ko Ivans Aleksejevičs cieši apņēmās, — pašā pirmajā sadursmē pārbēgt pie boļševikiem. Sis lēmums viņā nobrieda, ejot uz koplaukumu, bet Ivans Aleksejevičs nestāstīja to ne Grigorijam, ne Hristoņam, neskaidri nojauzdams, ka tie pārdzīvo kaut ko citu, un apziņas dziļumos jau baidīdamies no tiem. Viņi visi trīs bija noraidījuši Kāravkalpiņa priekšlikumu, negāja projām, atsaukdamies uz ģimenēm, bet ikviens labi apzinājās, ka šis iemesls nepārliecina un nevar noderēt par attaisnojuma Tagad viņi, ikviens atsevišķi, katrs savā veidā jutās neērti cits cita priekšā, it kā būtu izdarījuši kādu nekrietnu, kauna pilnu darbu. Gāja klusēdami; iepretim Mohova mājai Ivans Aleksejevičs nevarēja vairs izturēt pretīgo klusumu un teica, sevi un citus nosodīdams:

—    Ko tur slēpt: no frontes pārnācām boļševiki, bet tagad lienam krūmos 1 Lai kas karo mūsu vietā, bet mēs pie sievām…

—    Es jau esmu karojis, lai pamēģina citi, — novērsdamies izmeta Grigorijs.

—    Nu jā, viņi laupa, un mēs, tā sacīt, lai ejam pie viņiem? Kas tā par Sarkano gvardi? Sievietes izvaro, svešu mantu ņem. Te jāapskatās. Aklais, tā sacīt, allaž atsitas pret pakšiem.

—   Vai tu esi redzējis to, Hristan? — skarbi vaicāja Ivans Aleksejevičs.

—    Ļaudis stāsta.

—    A-ā … ļaudis …

—    Nu, pietiks! Mūsu balss te vēl nav dzirdēta.

Koplaukums spilgti ziedēja kazaku bikšu svītrām, formas cepurēm, paretam kā saliņa melnēja pa plušķainai papahai. Viss ciemats kopā. Sieviešu nebija. Tikai veči un frontes vecuma kazaki, arī jaunāki. Priekšā, uz ķeģiem atspiedušies, stāvēja visvecākie: goda tiesneši, baznīcas padomes locekļi, skolas kuratori, baznīcas priekšnieks. Grigorijs pārlaida visiem acis un uzmeklēja sava tēva sudrabmelno bārdu. Vecais Meļehovs stāvēja līdzās radiniekam Mironam Grigorjevičam. Tiem priekšā pelēkā parādes tērpā ar regālijām, zarainam ķeģim uzzvēlies, — vectēvs Grišaka. Radiniekam līdzās, sarkans kā ābols, Avdejičs Muldoņa, Matvejs Kašuļins, Arhips Bogatirjovs, kazaka formas cepurē uzcirties Atepins Caca; tālāk ciešā pusaplī kā zedeņu žogs — pazīstamas sejas: bārdainais Jegors Siņiļins, Jakovs Pakavs, Andrejs Kašuļins, Nikolajs Koševojs, garais Borščovs, Anikuška, Martins Samilis, garkājainais dzirnavnieks Gromovs, Jakovs Koloveidins, Merkulovs, Fedots Bodovskovs, Ivans Tomiļins, Jepifans Maksajevs, Zahars Koroļovs un Avdejiča Muldoņas dēls Antips, -strupdegunains sīka auguma kazaķelis. Brāli Petro Grigorijs, tālāk iedams, ieraudzīja apļa pretējā pusē. Petro, ģērbies kreklā ar oranži melnajām Jura lentītēm, zobojās ar vienroci Aļošku Samili. Pa kreisi no viņa zalgoja Mitjkas Koršunova acis. Tas aizpīpēja pie Prohora Zikova smēķa. Prohors palīdzēja, izvalbījis teļa acis, plakšķināja lūpas — uzpūta uguntiņu. Aizmugurē blīva jaunie kazaki; apļa vidū pie kustīga galdiņa, kas ar visām četrām kājām bija iegrimis pakļāvīgajā, neizžuvušajā zemē, sēdēja ciemata revolucionārās komitejas priekšsēdētājs Nazars, un tam līdzās, ar roku atspiedies uz galda, stāvēja Grigorijam nepazīstams sotņiks ar kokardi greznotu aizsargkrāsas cepuri galvā, svārkā ar uzplečiem un šaurās haki krāsas galifē biksēs. Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs viņam kaut ko apmulsis stāstīja, un sotņiks klausījās, mazliet pagāzies uz priekšu, pieliecis pie priekšsēdētāja bārdas savu lielo, atkārušos ausi. Koplaukumā klusi dūca kā bišu stropā. Kazaki sarunājās, jokojās, bet sejas visiem bija sasprindzinātas. Kāds neizturēja un iesaucās jauneklīgā balsī:

—    Sāciet! Ko gaidām? Gandrīz visi sanākuši!

Virsnieks nepiespiesti izslējās, nocēla cepuri un sāka runāt vienkārši, it kā savā ģimenē:

—    Kungi vecaini un jūs, brāļi, frontes kazaki! Vai esat dzirdējuši, kas noticis Setrakovas ciematā?

—    Kādu ļaužu šis? No kurienes? — Hristoņa iebasējās.

—   Vešenskietis, no Melnās upītes, Soldatovs vai kā … — kāds atbildēja.

—    Setrakovā, — sotņiks turpināja, — priekš kādām dienām ienāca Sarkanās gvardes nodaļa. Vācieši ieņēmuši Ukrainu un, virzīdamies uz Donas karaspēka apgabalu, atspieduši tos no dzelzceļa. Sie tad nu arī devušies cauri

Miguļinskas novadam. Ieņēmuši ciematu, sākuši laupīt kazaku mantu, izvarot kazacietes, nelikumīgi apcietināt cilvēkus un tā tālāk. Kad apkārtējos ciematos dabūjuši zināt, kas noticis, kazaki ieročiem rokā uzbrukuši laupītājiem. Nodaļa pa pusei iznīcināta, otra puse saņemta gūstā. Miguļinskieši ieguvuši jo bagātīgas trofejas. Miguļinskas un Kazanskas staņicas nokratījušas boļševiku varas jūgu. Kazaki, mazi un lieli, sacēlušies aizstāvēt kluso Donu. Vešenskā revolucionārā komiteja padzīta, ievēlēts staņicas atarnans, ciematu lielākajā daļā — tas pats.

Sai sotņika runas vietā veči atturīgi iedūcās.

—   Visur izveidotas karaspēka vienības. Jums arī vajadzētu izveidot no frontes vīriem vienību, lai aizsargātu staņicu, ja atkal iebruktu mežonīgie laupītāju bari. Mums jāatjauno sava pārvalde! Sarkanās valdības mums nevajag, — tā atnes tikai izvirtību, nevis brīvību! Mēs taču neļausim, ka zemnieki piesmej mūsu sievas un māsas, ka viņi ņirgājas par mūsu pareizticību, apgāna svētos dievnamus, laupa mūsu īpašumu un mantu… vai ne, kungi vecaiņi?

Koplaukums vienbalsīgi nokrācās: — Pa-rei-zi-i-i! Sotņiks sāka lasīt šapirogrāfā novilktu uzsaukumu. Priekšsēdētājs aizšmauca no galda, aizmirsdams dažus papīrus. Pūlis klausījās, nebilzdams ne vārda. Aiz muguras gurdi sarunājās frontes vīri.

Tiklīdz virsnieks sāka lasīt, Grigorijs izgāja no pūļa; virzīdamies uz mājas pusi, nesteigdamies devās uz popa Visariona nama stūri. Mirons Grigorjevičs bija pamanījis, ka viņš aiziet, un Pantelejam Prokofjevičam iegrūda ar elkoni sānos.

•— Tavs jaunākais, vei, aiziet!

Pantelejs Prokofjevičs izkliboja no drūzmas un, it kā lūgdams, it kā pavēlēdams iesaucās:

—    Grigorij!

Tas pagriezās sāniski un neatskatīdamies apstājās.

—    Nāc atpakaļ, dēliņ!

•— Kam ej projām? Griezies atpakaļ!

Iedārdējās balsis, un seju siena pavērsās uz Grigorijā pusi.

—    Par virsnieku izkalpojies, visi

—    Nav ko degunu celt gaisā!

—   Viņš pats bijis pie tiem!

—    Arī kazaku asintiņu padzēries…

•— Sarkanpuncis!

Saucieni aizlidoja līdz Grigorijā dzirdei. Zobus sakodis, viņš klausījās, kā redzams, — cīnījās pats sevī; likās, vēl mirklis — un aizies, atpakaļ neskatīdamies.

Pantelejs Prokofjevičs un Petro atviegloti uzelpoja, kad Grigorijs salīgojās un, acis nepaceldams, devās barā.

Veči rosījās pilnā sparā. Apbrīnojamā ātrumā turpat uz vietas par atamanu ievēlēja Miroņu Grigorjeviču Koršunovu, Blāvajā sejā vasaras raibumiem satumstot, viņš iegāja vidū un samulsis saņēma no iepriekšējā atamana rokām varas simbolu «— atamana zizli ar vara galvu. Līdz šim viņš vēl nekad nebija ieņēmis atamana amatu; kad vēlēja, — viņš pretojās, atteicās, atrunādamies, ka neesot tāda goda cienīgs, neesot stiprs rakstos. Bet veči saņēma viņu atzinīgiem kliedzieniem:

—    Ņem zizlil Nepretojies, Grigorič!

<—< Tu mūsu ciematā vispirmais saimnieks!

—. Tu nenodzīvosi ciemata mantu!

—    Pieraugi, nenodzer ciemata zemes kā Semjons!

—    Nu, nu… šis nu nodzers!.,.

—    Sētā ir ko ņemt!…

—    Apcirpsim kā aitiņu!…

Steidzīgās vēlēšanas un visa it kā pa pusei kaujas lauka situācija bija tik neparasta, ka Mirons Grigorjevičs piekrita, nelikdams sevi sevišķi lūgties. Vēlēja ne tā kā senāk. Tad atbrauca staņicas atarnans, sasauca desmitsētniekus, kandidātus balotēja, bet tagad — tā un tā, vienkārši, uz ātru rokus «Kas par Koršunovu — lūdzu atiet pa labi.» Viss pūlis aizplūda uz labo pusi, tikai kurpnieks Zinovijs, kam uz Koršunovu zobs, viens pats palika stāvot uz vietas kā apdedzis celms liekņā.

Nepaguva nosvīdušais Mirons Grigorjevičs ne aci pamirkšķināt, — viņam jau rokā iespiests zizlis, vīri rēc iztālēm un pie pašas auss;

—    Dod magaričas!

—    Visas bumbiņas saripinājām tev!

Apskalot vajag!

—    Celt atamanu gaisā!

Bet sotņiks, pārtraukdams kliedzienus, sapratīgi novirzīja sapulci uz lietišķiem jautājumiem. Viņš ierosināja, ka jāievēlē vienības komandieris, un, laikam Vešenskā dzirdējis kaut ko par Grigoriju, viņam glaimodams, paglaimoja arī ciematam:

—         Būtu vēlams, ka par komandieri nāktu virsnieks! Tad kaujas gadījumā labāk veiksies un būs mazāk zaudējumu. Un jūsu ciematā varoņu — atliku likām. Nevaru jums uzspiest, bet no savas puses rekomendēju horunžiju Meļehovu.

—    Kuru?

—    Tādi mums divi.

Virsnieks, pārlaizdams skatienu pūlim, apstājās pie noliektās Grigorijā galvas, kas bija redzama pakaļējās rindās, un smaidīdams sauca:

—    Grigoriju Meļehovu!… Kā jums šķiet, draugi?

—    Taisni, kā vajag!

—    Padevīgi lūdzam!

—    Grigorijs Pantelevičs! Spēkavīrs!

—    Nāc vidū! Nāc šurp!

—    Vecaini grib tevi redzēt!

No mugurpuses bīdīts, Grigorijs nosarcis iznāca apļa vidū, tramīgi pavērās apkārt.

—        Vadi mūsu dēlus! — Matvejs Kašuļins uzsita ar ķeģi un sāka plaši mest krustus. — Vadi un valdi tos, lai tie pie tevis kā zosis pie laba zostēviņa saglabātos bariņā. Kā tas sarga savus zoslēnus un paglābj no plēsīga zvēra un no cilvēka, tā sargi arī tu! Proti izkalpot vēl četrus krustus, lai dievs tev palīdz!

—    Pantelej Prokofič, ir gan tev dēls!.,,

—    Viņam zelta galva! Ir smadzenes, bendesmaisam!

—    Klibais velns, liec galdā kauč pusstopu!

•— Ha-ha-ha-ha!… Ap-sla-cī-ī-sim!…

—Kungi vecaiņi! Klusāk! Varbūt noteiksim divu vai trīs gadu sarakstus pēc brīvas gribas? Brīvprātīgie var iet, var arī neiet…

—    Trīs gadus!

—    Piecus!

—    Vākt brīvprātīgos!

—    Ej pats, kas tad tevi tur?

Pie sotņika, kas par kaut ko sarunājās ar jauno atamanu, pienāca četri ciemata augšgala veči. Viens no viņiem, sīks, bezzobains večuks ar palamu Ķēvpups, bija pazīstams tai ziņā, ka visu mūžu prāvojās. Viņš tik bieži braukāja Uz tiesu, ka viņa vienīgā, baltā ķēve, bija tā ielāgojusi ceļu, ka piedzērušajam saimniekam vajadzēja tikai iezvelties pajūgā un čivinošā diskantā uzsaukt: «Uz tiesu!» — lai ķēve pati uzņemtu ceļu uz staņicu… Ķēvpups, ņemdams nost cepurīti, piegāja pie sotņika. Citi veči, viens ņo viņiem — spēcīgs saimnieks, visu cienījamais Gerāsirtiš Boldirevs, nostājās tam līdzās. Ķēvpups,

kuram līdz ar citām izcilām spējām piemita ari daiļrunība, pirmais uzrunāja sotņiku:

—    Jūsu labdzimtībai

—    Ko jums, kungi vecaini? — mīlīgi saliecās sotņiks, pievērsdams tiem lielo ausi ar gaļīgo ļipiņu.

—    Jūsu labdzimtība, jūs gan neesat daudz dzirdējis par mūsu ciematnieku, kuru iecēlāt mums par komandieri. Bet, rau, mēs, vecie, apstrīdam šo jūsu lēmumu, un mums ir pilna tiesība to darīt. Mēs viņu noraidāmi

—    Kāpēc noraidāt? Kas tad ir?

—    Re, kas ir — kā mēs varam viņam uzticēties, ja viņš pats bijis Sarkanajā gvardē, kalpojis tajā par komandieri un tikai priekš diviem mēnešiem atgriezies no turienes ievainojuma dēļ.

Sotņiks kļuva sārts. Viņam ausis it kā piepampa no asins pieplūduma.

—    Nevar būt! Neesmu to dzirdējis… Man neviens par to nav nekā stāstījis…

—    Tiesa, bija boļševikos, — bargi apstiprināja Gerasims Boldirevs. — Mēs viņam neuzticamies!

—    Atcelt viņu! Vei, ko runā jaunie kazaki? «Viņš,» tie saka, «pašā pirmajā kaujā mūs nodos!»

—    Kungi vecaini! — sauca soņiks, paceldamies pirkstgalos; viņš griezās pie večiem, ar nolūku ignorēdams frontes vīrus. — Kungi vecaini! Par vienības komandieri mēs ievēlējām horunžiju Grigoriju Meļehovu, bet vai tam nerodas šķēršļi? Man nupat ziņoja, ka viņš ziemu pats bijis Sarkanajā gvardē. Vai jūs varat viņam uzticēt savus dēlus un mazdēlus? Un jūs, brāļi, frontes vīri, vai ar mierīgu sirdi sekosiet tādam komandierim?

Kazaki apstulbuši klusēja. Brēka sākās pēkšņi; no atsevišķiem kliedzieniem un'saucieniem nevarēja saprast ne vārda. Pēc tam kad izbļāvušies aprima, apļa vidū ienāca vecais Bogatirjovs ar pinkainajām uzacīm, noņēma bara priekšā cepuri un pavērās visapkārt.

—    Es savā muļķa prātā domāju, ka Grigorijam Pantelejevičam mēs šo amatu nedosim. Viņam tāds grēks bijis, — esam visi to dzirdējuši. Lai viņš papriekšu izpelnās uzticību, izpērk savu vainu, tad redzēsim. Karotājs jau viņš labs, to zinām… bet miglā taču pat saulīti nevar redzēt: mēs neredzam viņa nopelnus — mums aizsedz acis tas, ka viņš kalpojis boļševikos!…

—    Ierindniekos viņu! — strauji izgrūda jaunais Andrejs Kašuļins.

—    Petro Meļehovu par komandieri!

—    Lai Griška pastaigājas barā!

—    Ievēlētu viņu sev par postu!

—         Un man ari nevajag! Kāda velna pēc jūs man uzmācāties! — kliedza pakaļējās rindās Grigorijs, sarkdams no sprieguma; roku novēcinājis, atkārtoja: — Es ari pats neuzņemšos! Kāda velna pēc jūs man vajadzīgi! — viņš sabāza rokas dziļajās bikšu kabatās un sakumpis dzērves solī devās mājās.

Bet viņam pakaļ:

—    Nu, nu! Ne tik vareni!…

—        Smirdošā suņu sēne! Uzrāvis augstu savu kumpo snīpi!

—    Oho-oho!

—    Vei, kā viņu dīda turku asinis!

—        Tas gan neklusēs! Pozīcijās virsnieku priekšā nav klusējis. Un tad lai nu te…

—    Nāc atpakaļ!…

—    Ha-ha-ha-ha!…

—    Dzelžos viņu! Ha! Pui! Ulu-lu-lu-lu!…

—         Ko jūs griežat viņam dibenu? Pašiem vajag viņu tiesāt!

Viņi nenorima uzreiz. Kāds ķildas karstumā tika pagrūsts, kādam izsita no deguna asinis, kāds no jaunajiem negaidot iedzīvojās zilumā zem acs. Kad visi bija nomierinājušies, sāka vēlēt vienības komandieri. Ievēlēja Petro Meļehovu — un tas nosarka aiz lepnuma. Bet te nu sotņiks atdūrās pret neparedzētu šķērsli kā straujš zirgs pret aplam augstu barjeru: pienāca reize pierakstīties brīvprātīgajos, bet gribētāju nebija. Frontes vīri, atturīgi noskatījušies visā, kas notika, negribēja pierakstīties, atjokojās:

—    Kam tu, Anikej, neraksties?

Un Anikuška atmurdēja:

—    Es vēl jauns… Ūsu, rau, nav…

—        Nedzen jokus! Ko tu — vai gribi mūs izsmiet? — brēca viņam pie auss vecais Kašuļins.

Anikejs vairījās kā no oda sīciena:

—    Ej pieraksti savu Andrjušku.

—    Es pierakstīju!

—    Prohor Zikov! — sauca pie galda.

—    Es!

—    Vai pierakstīt?

—    Nezinu.., «— Pierakstījām!

Mitjka Koršunovs nopietnu seju piegāja pie galda un strupi pateica:

•— Raksti mani!

—    Nu, kam vēl patika?.., Bodovskov Fedot… tu?

Man ir bruka,_ kungi vecaiņi!… — neskaidri čukstēja Fedots, pazemīgi nolaidis slīpās kalmika acis.

Frontes vīri klaji zviedza, sānus turēdami, devīgi bārstīja jokus:

—        Ņem līdz sievu.,, ja gadījumā bruka izlīdīs, — ieliks atpakaļ.

—        Ah-ha-ha-ha!.,, — aizmugurē smējās klepodami, mirdzinādami zobus un no smiekliem valgās acis.

Bet no otra stūra kā zīlīte atspurdza cits joks:

—        Mēs tevi par putras vārītāju! Ja izvārīsi nelāgu boršču, — tikmēr liesim tev iekšā, kamēr pa otru galu bruka iznāks laukā.

—        Tu nevari strauji paskriet — ar tādiem labi atkāpties.

Veči pukojās un lādējās:

1 — Diezgan! Diezgan! Re, kāda viņiem jautrība!

—    Atraduši laiku muļķības triekt!

'— Kauns, puiši! — kāds prātīgi noteica. — Un dievs! Tā gan! Dievs — viņš tā nepametīs. Tur mirst cilvēki — un jūs… bet dievs?

—    Tomiļins Ivans, — sotņiks atgriezies skatījās apkārt.

•— Es esmu artilērists, — Tomiļins atsaucās.

—    Vai pierakstīsies? Mums arī artilēristi vajadzīgi.

—    Raksti.,. e-ek!

Zahars Koroļovs, Anikuška, arī daži citi ņēma lielgabalnieku uz grauda.

— Mēs tev no vītola izdobsim lielgabalu!

—    Varēsi pielādēt ar ķirbjiem, kartupeļi būs tikpat kā

kartečas!

Ar jokiem un smiekliem pierakstījās sešdesmit kazaku. 'Pēdējais pieteicās Hristoņa. Viņš piegāja pie galda un sacīja svarīgi, uzsvērdams ik vārdu:

—         Uztriep, tā sacīt, mani! Tikai iepriekš saku, ka kauties nekaušos.

*— Kādēļ tad pierakstīties? — dusmīgi jautāja sotņiks.

—    Paskatīšos, virsnieka kungs. Gribu paskatīties.

—    Rakstiet viņu, — sotņiks paraustīja plecus.

No koplaukuma viņi izklīda gandrīz pusdienā. Bija nolemts jau otrā dienā doties palīgā miguļinskiešiem.

Otrā rītā no sešdesmit brīvprātīgajiem laukumā ieradās tikai ap_ četrdesmit. Petro, lepni uzcirties šinelī un augstiem zābakiem kājās, apskatīja kazakus. Daudziem zili spīdēja jaunuzšūtie uzpleči ar iepriekšējo pulku numuriem, citi bija bez uzplečiem. Segli tūka no ceļa nastām, siksnās un somās iesaiņots ēdamais, pa veļas gabalam, frontē pievāktās patronas. Šautenes — ne visiem, aukstie ieroči — lielākajai daļai.

Laukumā karavīrus pavadīt sapulcējās sievas, meičas, bērni, veči. Petro, dižodamies darbā nelietotā zirgā, sakārtoja savu pussotņu, apskatīja dažādas spalvas zirgus, jātniekus, kam bija mugurā gan šineļi, gan mundieri, gan brezenta lietus apmetņi, un nokomandēja doties ceļā. Nelielā vienība soļos uzjāja kalnā, kazaki drūmi noskatījās uz ciematu, pakaļējā rindā kāds izšāva. Paugurā Petro uzmauca cimdus, saglauda kviešu krāsas ūsas un, sagriezdams zirgu tā, ka tas, ātri kājas cilādams, gāja sāniski, —• nokliedza smaidīdams, ar kreiso roku cepuri pieturēdams:

— So-o-otņa, klausīt manu komandu!… Rikšos, marši…

Kazaki, kāpšļos pacēlušies, novēcināja pātagas un devās uz priekšu rikšos. Vējš sitās sejās, plandīja zirgiem astes un krēpes, solīja lietutiņu. Sākās sarunas, joki. Zem Hristoņas paklupa melnais trīsveršoku zirgs. Saimnieks uzgāza tam ar pātagu un nolamājās; zirgs, saliecis kaklu, metās auļos, izgāja no ierindas.

Jautrais noskaņojums kazakos neizzuda līdz pašai Karginskas staņicai. Viņi jāja pilnā pārliecībā, ka nekāda kara nebūs, ka Miguļinskas notikums ir nejaušs boļševiku iebrukums kazaku teritorijā.

XXIV

Karginskā viņi iejāja pievakarē. Staņicā frontes vīru vairs nebija —' tie bija devušies uz Miguļinsku. Petro, licis nokāpt savai vienībai laukumā pie tirgoņa Ļevočkina veikala, devās uz staņicas atamana dzīvokli. Viņu saņēma garš, drukns, melnīgsnējs virsnieks. Tam bija triugurā ar kaukāziešu jostiņu sajozts garš, plats krekls bez uzplečiem, baltās vilnas zeķēs sabāztas kazaka bikses ar svītrām. Plānp lūpu kaktiņā karājās pīpe. Brūnās, dzirkstošās acis bija izvelbtas, raudzījās caur pieri. Viņš staveja uz lieveņa pīpēdams, skatīdamies uz Petro, kas nāca klāt. Viss viņa masīvais stāvs, tēraudcietie muskuļu ciļņi, kas izspiedās zem krekla uz krūtīm un rokām, liecināja, ka viņam piemīt ārkārtīgs spēks.

—    Vai jūs esat staņicas atarnans?

Virsnieks, izpūtis zem noļukušajām ūsām dūmu mutuli, baritonā atsaucās:

—    Jā, staņicas atarnans. Ar ko man gods runāt?

Petro pasacīja, kā viņu sauc. Spiezdams viņam roku,

atarnans mazliet palocīja galvu.

—    Ļihovidovs Fjodors Dmitrijevičs.

Fjodors Ļihovidovs, Gusino-Ļihovidovas ciemata kazaks, nebija nekāds parastais vīrs. Viņš bija mācījies junkurskola, to nobeidzis, labu laiku pagaisa. Pēc dažiem gadiem pēkšņi ieradās ciematā, ar augstākās varas atļauju sāka vervēt brīvprātīgos no savu laiku aktīvā karaklausībā nokalpojušiem kazakiem. Tagadējās Karginskas staņicas rajonā savāca simt pārdrošu trakuļu un aizveda tos sev līdz uz Persiju. Ar savu vienību nodzīvoja tur gadu šaha miesassargos. Persijas revolūcijas dienās, kopā ar šahu glābdamies, bēga, paputināja vienību un atkal pēkšņi ieradās Karginskā; pārveda sev līdz daļu kazaku, trīs tīrasiņu arābu zirgus, šaha zirgu staļļa auļotājus, atveda bagātu laupījumu: dārgus paklājus, jo retas rotas lietas, viskošāko krāsu zīdus. Viņš nolīksmoja mēnesi, izkratīja no bikšu kabatām ne mazumu Persijas zelta monētu, auļoja pa ciematiem ārkārtīgi skaistā zirgā, kas bija balts kā sniegs, tievām kājām un turēja galvu kā gulbis; šai zirgā viņš iejāja pa pakāpieniem Ļevočkina veikalā iekšā, nopirka kaut ko, samaksāja, nekāpdams zemē no segliem, un izjāja pa otrām durvīm ārā. Fjodors Ļihovidovs pazuda tikpat pēkšņi, kā ieradās. Līdz ar viņu pagaisa arī viņa pastāvīgais pavadonis — ziņnesis, Gusinas kazaks, dejotājs Panteļuška; nozuda arī zirgi un viss, kas bija atvests no Persijas.

Pusgadu vēlāk Ļihovidovs parādījās Albānijā. No turienes, no Duracas, uz Ķarginsku paziņām nāca skatu kartes ar gaišzilām Albānijas kalnu ainavām un ērmīgiem zīmogiem. Pēc tam viņš pārcēlās uz Itāliju, izceļoja Balkānus, pabija Rumānijā un Rietumeiropā, tikko nenokļuva Spānijā. Noslēpumainības dūmakā iegrima Fjodora Dmitrijeviča vārds. Pa ciematiem klīda par viņu daždažādas baumas un minējumi. Zināja tikai vienu — ka viņš ir tuvs monarhistu aprindām, pazīstas Pīterā ar augstiem varasvīriem, lielā cieņā Krievu ļaužu savienībā [25] , bet par to, kādu misiju viņš veicis ārzemēs, neviens nekā nezināja.

No ārzemēm atgriezies, Fjodors Ļihovidovs ierīkojas Penzā pie turienes ģenerālgubernatora. Karginskā paziņas bija redzējuši šā fotogrāfiju un pēc tam ilgi kratīja galvu, neizpratnē klakšķināja mēli: «Nuta nul…» — «Kalnā kāpj Fjodors Dmitrijevičs!» — «Ar kādiem ļaudīm kopā darbojas, ko?» Fotogrāfijā redzams, ka Fjodors Dmitrijevičs ar smaidu savā melnīgsnējā, kumpdegunainajā serba seja atbalsta zem rokas gubernatoriem, kad tā sēžas vaļējā kalešā. Pats gubernators viņam mīlīgi uzsmaida kā tuviniekam, platmugurīgais kučieris tikko var saturēt izstieptajās rokās grožus, zirgi tūliņ drāzīs vaļā un auļos, laužņus kozdami. Viena roka Fjodoram Dmitrijevičam galanti ceļas pie sprogainās papahas, otra kā tasīti tur gubernatorienes elkoni.

Pēc dažu gadu prombūtnes, jau 1917. gada beigās, Fjodors Ļihovidovs atkal atmaidījās Karginskā un iekārtojās tur — it kā uz ilgu laiku. Atveda sev līdzi sievu, tā kā ukrainieti, tā kā polieti un bērnu; iemitinājās pie laukuma nelielā četru istabu mājiņā, nodzīvoja ziemu, kaldinādams kādus nezināmus plānus. Visu ziemu (un ziema bija stingra, ne tāda kā parasti pie Donas!) viņam stāvēja vajā logi, •— viņš norūdīja sevi un ģimeni par izbrīnu kazakiem.

1918. gada pavasarī pēc notikuma pie Setrakovas viņu ievēlēja par atamanu. Un nu izvērsās plašumā visas neapjaustās Fjodora Ļihovidova spējas. Staņica bija iekļuvusi tik cietās rokās, ka jau pēc nedēļas pat veči kratīja • galvu. Viņš tā izdresēja kazakus, ka staņicas sapulcē pēc viņa runas (Ļihovidovs runāja labi; daba bija bagātīgi apveltījusi viņu ne tikai ar spēku, bet arī ar prātu) veči rēca kā vaislas vēršu bars: «Lai izdodas, jūsu labdzimtība!» — «Padevīgi lūdzam!» — «Pareizi!».

Stingri atamanoja jaunais atarnans; tiklīdz Karginskā pienāca ziņa par Setrakovas kauju, tūliņ otrā dienā turp pilnā skaitā devās visi staņicas frpntes vīri. Citurieši (to staņicā bija trešā daļa iedzīvotāju) sākumā negribēja iet, citi'zaldāti — frontes vīri*— protestēja, bet Ļihovidovs sapulcē cieši pastāvēja uz to, un veči parakstīja viņiem priekša likto lēmumu, ka padzīs visus «zemniekus», kas neņems dalību Donas aizsardzībā. Un jau otrā dienā desmitiem ratu, pielādētu ar karavīriem, virzījās ar ermoņikām un dziesmām uz Napolovu, Čerņecas miestiņu. No cituriešiem aizbēga pie sarkangvardiem tikai daži jauni zaldati, kurus vadīja Vasilijs Storoženko, kas bija kalpojis 1. ložmetējnieku pulkā.

Atarnans jau no gaitas atskārta, ka Petro ir no ierindniekiem izkalpojies virsnieks. Viņš neaicināja Petro istabā, bet runāja labsirdīgas familiaritātes noskaņā*

—    Nē, mans mīļais, jums Miguļinskā nav ko darīt. Esam tikuši galā bez jums, — vakar vakarā saņēmām telegrammu. Jājiet atpakaļ un gaidiet pavēli! Labi sapuriniet kazakus! Tik liels ciemats — un dod četrdesmit karavīru!? Jūs viņiem, bezgožiem, sadodiet pa kaklu! Tas taču skar viņu pašu ādu! Sveiki, visu. labu!

Viņš gāja iekšā, neticami viegli nesdams savu vareno augumu, švīkādams ar vienkāršo zābaku zolēm. Petro devās uz laukumu pie kazakiem. Viņu apbēra jautājumiem:

—    Nu, kā?

—    Kas tur ir?

—    Vai dosimies uz Miguļinu?

Petro, neslēpdams prieku, iesmējās:

—    Uz māju! Iztikuši bez mums.

Kazaki sāka smaidīt, — drūzmēdamies devās pie zirgiem, kas bija piesieti pie sētas. Hristoņa pat atviegloti uzelpoja, it kā kalnu no pleciem noveldams, un uzsita uz pleca Tomiļinam:

—    Uz māju, tā sacīt, lielgabalnieki

—    Būs gan sievas pēc mums noilgojušās,

—    Tūdaļ dosimies ceļā.

Aprunājušies nolēma nepalikt pa nakti, bet jāt tūliņ. Nu jau bez kārtības, barā izjāja no staņicas. Ja uz Karginsku virzījās negribot, reti laizdami riksī, tad no turienes piespieda piešus, steidzās, cik jaudas. Vietām auļoja lēkšos; dobji dunēja zem pakaviem bula laikā sacietējusī zeme. Kaut kur aiz Donas, aiz tālo pauguru korēm, plaiksnījās zilgani zibeņi.

Ciematā viņi atgriezās pusnaktī. No kalna jādams, Anikuška izšāva savu austriešu šauteni, visi nogranda_ zalvi, ziņodami, ka atgriežas mājās. Par atbildi ciematā saka riet suņi, un, mājas tuvumu nojauzdams, kādam dreboši, nokrākdamies iezviedzās zirgs. Ciematā viņi izklīda uz visām pusēm.

Martins Samilis, atvadīdamies no Petro, atviegloti izdvesa:

—    Izkarojāmies. Labi gan!

Petro pasmīnēja tumsā un jāja uz savu sētu.

Zirgu piekopt iznāca Pantelejs Prokofjevičs. Viņš tam noņēma seglus, ieveda stallī. Istabā viņš gāja reizē ar Petro.

—    Vai karagājiens atlikts?

—    Aha!

—    Nu, paldies dievam! Kauč mūžam vairs nedzirdēt!

Sakarsusi no miega piecēlās Darja, sarūpēja vīram vakariņas. No dižās istabas pusapģērbies iznāca Grigorijs; knosīdams melnspalvainās krūtis, zobgalīgi pablisināja acis uz brāli.

—• Uzvarējāt, vai?

Re, nupat taisos uzvarēt boršča paliekas.

—         Nu, par to nav bēda. Boršču mēs pievārēsim gan, it īpaši, ja es metīšos talkā.

*

Līdz lieldienām par karu nebija nekas dzirdams, bet Klusajā sestdienā no Vešenskas atauļoja vēstnesis, pameta putās sajāto zirgu pie Koršunovu vārtiem un, rībinādams gar kāpieniem zobenu, uzskrēja uz lieveņa.

—         Kādas ziņas? — uz sliekšņa viņu saņēma Mirons Grigorjevičs.

—    Man atamanu. Vai jūs tas būsiet?

—    Mēs.

—         Rīkojiet tūliņ kazakus! Caur Nagoļinas pagastu nāk Podtjolkovs ar sarkangvardi. Te ir pavēle, — un līdz ar aploksni viņš izmauca sasviedrēto naģenes iedrēbi.

Vectēvs Grišaka nāca pie runātājiem, spīlēdams degunu acenēs; no pagalma atskrēja Mitjka. Apgabala atamana pavēli lasīja visi kopā. Vēstnesis, atspiedies pret izrotātajām margām, ar piedurkni slaucīja no vēja appūstās sejas putekļu svītras.

Pirmajā svētku dienā kazaki, pēc gavēņa pamielojušies, izjāja no ciemata. Ģenerāļa Alfjorova pavēle bija barga, piedraudēja atņemt kazaku kārtu, tāpēc pret Podtjolkovu cēlās ne vairs četrdesmit vīru kā pirmoreiz, bet simt astoņi, to skaitā arī veči, kas bija iekarsuši tieksmē cīkstēties ar sarkanajiem. Kopā ar dēlu jāja Matvejs Kašuļins ar

nosaldēto degunu. Neizskatīgā ķēvelē priekšējās rindās dižojās Avdejičs Muldoņa, kas visu ceļu uzjautrināja kazakus ar saviem traki dīvainajiem nostāstiem; jāja vecais Maksajevs un vēl daži sirmbārži… Jaunie jāja piespiesti, vecie — dedzīgā trauksmē. Grigorijs Mejehovs, uzmaucis uz cepures lietus apmetņa kapuci, jāja pakaļējā rindā. No sadrūmušajām debesīm smidzināja lietus. Krāšņi zaļojošai stepei trauca pāri mākoņi. Augstu, zem paša mākoņu vāla lidinājās ērglis. Paretam spārnus vēcinādams, tos izplētis, viņš gaidīja vēju un, gaisa plūsmas sagrābts, uz sāniem sazvēlies, blāvā, iebrūnā mirdzā laistīdamies, laidās uz austrumiem, attālinoties kļūdams arvien sīkāks.

Stepe valgi zalgoja. Tikai vietām stiepās pērngada vībotnes, sārtojās akli un pauguru virknē tumšzili zaigoja kurgāni.

No kalna uz Karginsku lejā jādami, kazaki sastapa pusaudzi kazacēnu, kas dzina vēršus ganos. Tas gāja, basajām kājām slīdot, pātagu vicinādams. Jātniekus ieraudzījis, viņš apstājās, vērīgi apskatīdams viņus un viņu dubļiem nošķiestos zLrgus ar uzsietajām astēm.

—    No kurienes tu? — Ivans Tomiļins jautāja.

—    No Karginas, — žirgti atbildēja puišelis, smaidīdams zem galvā uzmestajiem svārciņiem.

—    Vai jūsu kazaki projām?

—    Projām. Aizgāja izsist sarkano gvardi. Bet vai jums nebūtu tabaciņas smēķim? Ko, tēvocīt?

—    Tabaciņas tev? — Grigorijs apturēja zirgu.

Kazacēns pienāca pie viņa. Tam atbraucītās bikses bija

slapjas, svītras laistījās gaišsarkanas. Viņš droši skatījās sejā Grigorijam, kas vilka no kabatas tabakmaku, un runāja veiklā tenora balsī:

—    Re, tūliņ tur, kur sāksiet jāt lejup, — ieraudzīsiet beigtos. Vakar sagūstītos sarkaneļus mūsu kazaki dzina uz Veškiem un tur noguldīja… Es, tēvocīt, ganīju lopus fur pie Smilšu paugura, no turienes redzēju, kā viņi tos kapāja. Ai, cik drausmi! Kā sāka zobenus vicināt, šie tā iebļāvās, tā sāka bēgt… Vēlāk aizgāju, skatījos… Vienam atcirsts plecs, dvašo bieži, un var redzēt, kā vidū asinīs pukst sirds, bet aknas zilganzilas… Drausmi! — viņš atkārtoja, pats sevī brīnīdamies, ka kazaki nebaidās viņa stāsta, — tā vismaz viņam likās, noskatoties vienaldzīgajās un dzestrajās Grigorija, Hristoņas un Tomiļina sejās.

Aizpīpējis viņš noglaudīja Grigorijā zirgam slapjo kaklu, pateica: «Paldiesiņ!» un aizskrēja pie vēršiem.

Ceļa malā, paseklā, pavasara ūdeņu izskalotā dobē, mazliet ar mālainu zemi apmestas, gulēja sakapāto sarkangvardu miesas. Varēja redzēt melnīgsnēji zilu, kā no alvas izlietu seju ar sarecējušām asinīm uz lūpām, melnēja basa kāja zilā vatētu bikšu starā.

—    Viņiem riebjas pievākt… Nelieši! — dobji čukstēja Hristoņa un pēkšņi, uzcirtis ar pātagu savam zirgam, pajādams Grigorijam garām, auļoja no kalna lejā.

—    Nu arī Donas zemē parādījies asintiņš, — vaigam raustoties, nosmīnēja Tomiļins.

XXV

Pie Bunčuka ložmetēja apkalpē bija Tatāru ciemata kazaks Maksimka Grjaznovs. Zirgu viņš bija zaudējis kaujā ar Kutepova nodaļu, kopš tā laika sācis neganti dzert, kaisli spēlēt kārtis. Kad viņam krita zirgs, — tas pats, kam vērša spalva un sudraba siksna pāri mugurai, — Maksimka paglāba seglus, stiepa tos četras verstis un, redzēdams, ka dzīvs neizspruks no nikni uzbrūkošajiem baltgvardiem, norāva dārgo krūšu siksnu, paņēma iemauktus un patvaļīgi aizgāja no kaujas. Viņš parādījās tikai Rostovā, drīz vien pazaudēja uz «acīti» sudraba zobenu, kuru bija paņēmis no jesauia, ko pats nokāvis, pazaudēja izglābtās zirglietas, arī bikses, sevroādas zābakus un ieradās pavisam pliks Bunčuka komandā. Tas viņu apģērba, pieņēma. Varbūt Maksimka būtu arī labojies, bet kaujā, kas sākās pie pašas Rostovas, lode iesprūda viņam'galvā, uz krekla izvēlās gaišzilā Maksimkas acs, kā no avota sāka urgt asinis no galvaskausa, kas bija atgriezts kā konservu kārba. It kā nemaz nebūtu bijis pasaulē Vešenskas kazaka Grjaznova — senākā zirgu zagļa un vakarējā nevaldāmā žūpas.

Bunčuks noskatījās, kā agonija raustīja Maksimkas augumu, un rūpīgi noslaucīja no ložmetēja stobra asinis, kas bija izšļākušās no Maksimkas caurās galvas.

Tūliņ vajadzēja atkāpties. Bunčuks vilka ložmetēju. Maksimka palika atdzist uz karstās zemes, pagriezis saulei savu melnīgsnējo muguru ar galvai uzrauto kreklu (mirdams viņš stiepa kreklu uz galvas, mocījās).

Sarkangvardu vads, kas bija izveidojies tikai no turku frontes zaldātiem, nocietinājās pašā pirmajā ielu krustā.

Plikpierains zaldāts pusizirušu kažokādas papahu galvā palīdzēja Bunčukam nostādīt ložmetēju, citi taisīja ieliņai pāri kaut ko barikādei līdzīgu.

—    Nāc nu ciemā! — smīnēja viens bārdainis, skatīdamies uz tuvējo apvāršņa pusloku aiz pauguriņa.

—    Tagad mēs viņiem sadrāzīsim!

>— Lauz, Samara! — viņi kliedza spēcīgam puisim, kas plēsa no sētām dēļus.

—    Vei, kur viņi! Brāž šurp! — iekliedzās plikpierainis, uzrāpies degvīna noliktavas jumtā.

Anna piemetās Bunčukam līdzās. Sarkangvardi blīvi sagula aiz pagaidu nocietinājuma.

Tai brīdī labajā pusē pa blakus šķērsielu kādi deviņi sarkangvardi kā irbes pa ežu aizspurdza aiz stūra nama sienas. Viens paguva iekliegties:

— Auļo! Blieziet!

Acumirklī krustojumā kļuva tukšs un kluss, bet pēc brītiņa, aizsteidzoties priekšā putekļu virmai, iznira kazaks jāšus ar baltu saiti ap cepuri un sāniem piekļautu karabīni. Viņš ar tādu sparu sarāva zirgu, ka tas pietupās uz pakaļkājām. Bunčuks paguva izšaut ar naganu. Kazaks, pieplacis zirgam pie kakla, aizdrāzās atpakaļ. Pie ložmetēja esošie zaldāti mīņājās neziņā, divi skrēja gar žogu un nogulās pie vārtiem.

Bija redzams, ka tūliņ neizturēs un bēgs. Pārmērīgi sasprindzinātais klusums, mulsie skatieni nesolīja, ka paliks savās vietās… Un no tā, kas notika tālāk, Bunčukam taustāmi un spilgti palika prātā viens moments. Anna ar pakausī nošļukušu apsēju, izspūrusi un nepazīstama uztraukumā, kas bija aizplūdinājis no sejas visas asinis, pietrūkās kājās un, šauteni izstiepusi, skatīdamās apkārt, ar roku rādīdama uz to namu, aiz kura pazuda kazaks, tādā pašā nepazīstamā, lūstošā balsī iesaucās: — Man pakaļ! — un sāka klupdama krizdarria skriet uz priekšu. „ Bunčuks uzlēca kājās. Viņam muti sašķobīja neskaidrs kliedziens. Viņš izrāva tuvākajam zaldātam šauteni un, manīdams kājās draU&mīgas trīsas, metās skriet Annai pakaļ, aizelsdamies, sejā satumsdams aiz lielas un nevarīgas piepūles kliegt, saukt, griezt atpakaļ. Aiz mugurasr viņš dzirdēja elsojam dažus cilvēkus, kas skrēja līdzi, un ar Visu savll būtību sajuta kaut ko drausmu, nelabojamu, kādā briēsmīga atrisinājuma tuvumu. Sai mirklī viņš jau atskārta, ka Viņas rīcība nespēj aizraut līdzi citus, tai nav jēgas, tā ir neprātīga, iznīcībai nolemta.

Netālu no stūra viņš uzdūrās taisni virsū pieauļojošiem kazakiem. Izklaida zalve no viņu puses. Ložu spindzoņa. Zēli kā zaķis iekliedzas Anna. Un viņa slīgst zemē ar izstieptu roku un neprātīgām acīm. Viņš neredzēja, kā kazaki griezās atpakaļ, neredzēja, kā zaldāti no tiem pašiem astoņpadsmit, kas bija pie viņa ložmetēja, trieca tos projām, iedegušies Annas trauksmē. Viņa, tikai viņa bija tam acīs, raustījās viņam pie kājām. Nejauzdams savu roku, viņš pagrieza Annu uz sāniem, lai paceltu un kaut kur nestu, un ieraudzīja asiņainu zilumu kreisajos sānos un zilās jaciņas skrandas, kas šļaugi kuļājās ap brūci, — noprata, ka iešauta sprāgstlode, noprata, ka Annai jāmirst, un redzēja jau nāvi viņas duļķainajās acīs.

Kāds viņu atgrūda. Annu ienesa tuvākajā sētā, noguldīja vēsumā zem šķūņa nojumes.

Plikpierainais zaldāts bāza brūcē vates pikas un meta tās projām pietūkušas, asinīs nomelnējušas. Sevi savaldījis, Bunčuks atpogāja Annai jaciņas apkakli, saplēsa savu apakškreklu un, spiezdams audekla gabalus pie ievainojuma, redzēja, kā asinis met burbuļus, laizdamas brūcē gaisu, redzēja, kā zilgani balsnē Annas seja un kā viņas melnā mute dreb mokās. Lūpas tvēra gaisu, bet plaušas aizelsās: gaiss ieplūda pa muti un pa brūci. Bunčuks pārgrieza viņai kreklu, nekautrīgi atsedza nāves sviedriem pārklāto augumu.Brūci kaut kā aizspieda ar tamponu. Pēc brīža Anna atguva samaņu. Iegrimušās acis raudzījās Iļjā no melniem, asinīm pieplūdušiem lokiem un aizsedzās ar trīcošām skropstām.

Ūdeņi! Karsts! — viņa iekliedzās un sāka svaidīties, iešņukstējās: — Dzīvot! Iļja-a-a-a! … Mīļais!… A-a-a-a!

Uztūkušām lūpām Bunčuks pieplaka pie viņas kvēlojošajiem vaigiem, lēja no krūzītes ūdeni uz krūtīm. Ūdens līdz malām piepildīja iedobumus pie atslēgas kauliem un tai pašā brīdī izžuva. Nāves karstums kveldēja Annu. Lai cik ūdens Bunčuks lēja viņai uz krūtīm, Anna svaidījās un rāvās ārā no rokām.

—    Karsts!… Uguns!.._.

Nogurusi, kļūdama vēsāka, viņa runaja skaidrāk:

—    Iļja, par ko tad? Nu redzi, cik viss vienkārši!… Ērmīgs tu esi!… Šausmīgi vienkārši… Iļja … Mīļais, māmiņai tu kaut kā .., Tu zini… — viņa pa pusei atvēra it kā smieklos piemiegtās acis un, pūlēdamās pārspēt sāpes un drausmas, sāka runāt neskaidri, it kā netikdama pie elpas: — Sākumā sajūta… Grūdiens un svelme…

Tagad viss deg… Es jūtu, ka miršu … — un sarauca pieri, ieraudzījusi, ka viņš noliegdams rūgti atmet ar roku. — Nevajag! Grūti… Ak, cik grūti elpot! …

Brīžiem viņa runāja ātri un daudz, it kā cenzdamās izteikt visu, kas viņu nospiež. Bezgalīgās šausmās Bunčuks pamanīja, ka viņas seja kļūst gaišāka, caurspīdīgāka, pie deniņiem dzeltenākā. Nolaida skatienu uz rokām, kas kā nedzīvas bij a nomestas gar sāniem, ieraudzīja — nagi kā briest®šas plūmes kļūst zilgansārti.

—    Ūdeni… Uz krūtīm … Karsts!

Bunčuks metās namā pēc ūdens. Atgriezies vairs nedzirdēja šķūņa nojumē Annu gārdzam. Zemā saule apsp • dēja pēdējā konvulsijā saraukto muti, brūcei piespiesto, vēl silto, kā no vaska izlieto delnu. Lēnām spiezdams viņai plecus, viņš pacēla Annu uz augšu, brītiņu skatījās uz jau smailo degunu ar satumsušiem, sīkiem vasaras raibumiņiem pašā augšā, tvēra dziestošo spulgu redzokļos zem platajām, melnajām uzacīm. Nevarīgi atmestā galva slīga arvien zemāk, tievajā, jaunavīgajā kaklā zilā dzīsliņā pēdējās reizes sitās pulss.

Bunčuks pfeplaka ar lūpām pie pusaizvērtā plaksta un sauca:

—    Draudziņ! Aņa! — saslējās taisni un, strauji apgriezies, gāja projām, nedabiski taisni, nekustinādams gurniem piekļautās rokas.

XXVI

Šīs dienas viņš dzīvoja kā tīfa murgos. Staigāja, kaut ko darīja, ēda, gulēja, bet tas viss bija kā reibonī un skarbā pusmiegā. Neprātīgām, pietūkušām acīrn, nekā neizprazdams, viņš raudzījās apkārtējā pasaulē, neatģida paziņas, izskatījās kā stipri piedzēries vai kā tāds, kas nupat atspirgst no ļaunas kaites. Kopš Annas nāves jūtas viņam uz kādu laiku bija atrofējušās: nekā negribējās, ne par ko nespēja domāt.

—    Ed, Bunčuk! — ieteica biedri, un viņš ēda, smagi un laiski kustinādams žokļus, truli blenzdams viena punktā.

Viņu novēroja, grasījās likt hospitālī.

—    Vai tu esi sasirdzis? — otrā dienā viņam jautāja viens no ložmetējniekiem.

—    Nē.

—    Ko tad tu tā? Vai sēro?

—    Nē.

—    Nu, sapīpēsirm Viņu, brālīt, vairs nevar atpakaļ dabūt. Nešķied šai lietā pulveri!

Kad bija jāiet gulēt, — viņam sacīja:

—    Liecies gulēt! Jau laiks.

Viņš apgulās.

Sadā pagaidu stāvoklī, kad viņš atradās ārpus īstenības, pagāja četras dienas. Piektajā viņu uz ielas satika Krivošlikovs un sagrāba aiz piedurknes.

—    Ahā, te tu esi, un es tevi meklēju. — Krivošlikovs nezināja, kas ar Bunčuku noticis, un, draudzīgi sizdams viņam pa plecu, bažīgi pasmaidīja: — Kam tu tāds? Vai neesi iedzēris? Vai dzirdēji, ka sūta ekspedīciju uz ziemeļu novadiem? Nu kā, piecu vīru komisija izraudzīta. Fjodors vadīs. Tikai uz ziemeļu kazakiem vēl cerība. Citādi esam bētē. Nav labi! Vai brauksi? Mums vajadzīgi aģitatori. Vai brauksi, ko?

—    Jā, — Bunčuks īsi atbildēja.

—    Nu, tad labi. Rīt mēs izbraucam. Iegriezies pie vectēva Orlova, viņš mums zvaigžņu skaitītājs.

Tādā pašā vispilnīgākās gara prostrācijas stāvoklī Bunčuks savīkšās braucienam un jau otrā dienā, 1. maijā, devās ekspedīcijai līdzi.

Tolaik Donas Padomju valdībai apstākļi bija jo draudīgi sarežģījušies. No Ukrainas tuvojās vācu okupācijas karapulki, lejgala staņicas un novadi bija visi kontrrevolūcijas dumpja plūdos.

Pa ziemas mītnēm klaiņoja Popovs, apdraudēdams no turienes Novočerkasku. Apgabala padomju kongresu, kas notika 10.—13. aprīlī Rostovā, vajadzēja vairākkārt pārtraukt, tāpēc ka dumpīgie čerkasieši mācās virsū Rostovai un ieņēma priekšpilsētas. Tikai ziemeļos, Hopjoras un Ustjmedvedicas novados, vēl gailēja revolūcijas sārti, un uz šo siltumu arī neviļus tiecās Podtjolkovs un citi, kas bija zaudējuši cerības uz lejgaliešu kazaku palīdzību. Mobilizācija neizdevās, un nesen par Donas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju ievēlētais Podtjolkovs pēc Lagutina iniciatīvas nolēma doties uz ziemeļiem, lai samobilizētu trīs četrus pulkus frontes vīru un sviestu tos pretī vāciešiem un lejgaliešu kontrrevolūcijai.

r

V

665

Viņi sastādīja ārkārtējo mobilizācijas komisiju, kurā ietilpa pieci vīri ar Podtjolkovu priekšgalā. 29._ aprīlī viņi paņēma no rentejas mobilizācijas vajadzībām desmit

miljonu rubļu zeltā un Nikolaja papīrnaudā, steigā sagrabinaja naudas lādes apsardzībai karaspēka vienību, galvenokārt no bijušajiem Kamenskas komandas kazakiem, paņēma līdzi dažus kazakus aģitatorus, un 1. maijā ekspedīcija, jau vācu lidmašīnu apšaudīta, devās ceļā Kamenskas Virzienā.

Ceļi bija piestrēguši ar sarkangvardu ešeloniem, kas atkāpās no Ukrainas. Dumpīgie kazaki jauca nost tiltus, rīkoja vilcienu katastrofas. Ik dienas virs NovočerkaskasKamenskas līnijas rītos parādījās vācu lidmašīnas, kas riņķoja kā kliju bars, laidās zemāk, īsi tarkšķēja ložmetēji, no ešeloniem lēca ārā sarkangvardi; izklaidus dārdēja šāvieni, virs stacijām izdedžu smaka jaucās ar šķērmo kāra un iznīcības smaku. Lidmašīnas uztriecās neiedomājamos augstumos, bet strēlnieki vēl ilgi tukšoja patronu kārbas, un tiem, kam bija jāiet gar vilcienu, zābaki līdz potītēm grima tukšajās čaulās. Smiltis bija noklātas ar tām kā grava ar zeltītām ozola lapām novembrī.

Bezgalīgs posts rēgojās visapkārt: nogāzēs mētājās pārogļojušies sadedzināti un salauzti vagoni, telegrāfa stabos cukuraini balsnīja saverksnītām stieplēm apvīti kausiņi. Daudzas mājas bija sagrautas, aizsargžogi gar dzelzceļa līniju bija kā viesuļvētras aizslaucīti…

Piecas dienas ekspedīcija triecās Millerovas virzienā. Sestās dienas rītā Podtjolkovs saaicināja ekspedīcijas locekļus savā vagonā.

—    Tā nav iespējams braukti Pametīsim visu savu iedzīvi un dosimies tālāk pārgājiena kārtībā.

—    Ko tu runā? — izbrīnā iesaucās Lagutins. — Kamēr aiztipināsi pārgājiena kārtībā līdz Ustjmedvedicai, baltie būs jau pārgājuši mums pāri.

—    Tā kā patālu, — šaubījās arī Mrihins.

Krivošlikovs, kas tikai nupat bija panācis ekspedīciju,

klusēja, vīstīdamies šinelī ar noplukušām uzšuvēm. Viņu kratīja drudzis, no hinīna džinkstēja ausīs, sāpju pārņefatā galva kvēloja. Viņš nepiedalījās apspriedē, bet sēdēja sakumpis uz cukura maisa. Viņa acis bija drudža plēves aizmiglotas.

—    Krivošlikov! — viņam uzsauca Podtjolkovs, nepaceldams acis no kartes.

—    Ko tev vajag?

—    Vai nedzirdi, par ko runājam? Jādodas tālāk pārgājienā, citādi aizies mums priekšā, mēs būsim beigti. Kā tu domā? Tu esi vairāk mācīts nekā mēs, runāl

—         Pārgājienā varētu gan, — vārdus atdalīdams, ierunājās Krivošlikovs un pēkšņi atņirdza zobus gluži kā vilks un sīki ietrīsējās, drudža lēkmes sagrābts. — Varētu gan, ja būtu mazāk bagāžas.

Podtjolkovs izplēta pie durvīm apgabala karti. Mrihins turēja stūrus. Karte drebinājās vējā, kas pūta no mākoņainajiem rietumiem, un čaukstēdama rāvās ārā no rokām.

—         Rau, kā iesim, rau, skaties! — Podtjolkovā apsvēpētais pirksts pārbrauca šķērsām pāri kartei. — Vai redzi mērogu? Pusotra simta verstu, vislielākais — divi simti. Nu!

—    Tiesa gan, jods lai parauj! — Lagutins pievienojās.

—    Kā tu domā, Mihail?

Krivošlikovs īgni paraustīja plecus.

•— Man nav iebildumu.

—        Tūliņ iešu pateikt kazakiem, lai izkravājas. Nav ko laiku kavēt.

Mrihins nogaidīdams pārlaida visiem skatienu un, iebildumus nedzirdēdams, izlēca no vagona.

Ešelons, kurā brauca Podtjolkovā ekspedīcija, šai mākoņainajā, lietainajā rītā atradās netālu no Belajas Kaļitvas. Bunčuks gulēja savā vagonā, apsedzis galvu ar šineli. Kazaki turpat vārīja tēju, smējās, zobojās cits par citu.

Vaņka Boldirevs — Miguļinskas kazaks, balmutis un zobgalis — izsmēja savu biedru — ložmetējnieku.

—        Tu, Ignat, no kuras guberņas? — čērkstēja viņa piesmakusī, tabakas apdūmotā balss.

—        Tambovas, — mīkstā basītē atsaucās mierīgais Ignats.

—    Un laikam moršanskietis?

—    Nē, šackenieks.

—        A-ā-ā … šackenieki — lieli izdarnieki: nebaidās iet cīņā septiņi pret vienu. Vai tas nebija jūsu sādžā, kur uz svētkiem teli nokāva ar gurķi?

—    Diezgan, nu jau tev pietiek!

—        Ak jā, pavisam piemirsās, tas gadījums nenotika vis pie jums. Bet jums baznīcai baļķu starpas aizbakstīja ar bliņām un pēc tam pašu baznīcu gribēja uz zirņiem noritināt no kalna lejā. Vai tā bija?

Tējas katliņš sāka vārīties, un tas uz kādu laiku paglāba Ignatu no Boldir^va zobgalībām. Bet, tiklīdz bija apsēdušies pie brokastīm, Vaņka sāka no jauna:

—    Ignat, tev tā kā nepatīk cūkgaļa? Vai negaršo?

—    Nē, nekas,

—    Nu, še tev cūkas tūplis. Gards!

Plīsa smiekli, Viens aizrijās un ilgi klepoja aizraudamies. Viņi sāka ņegāties. Dārdināja ar zābakiem, un pēc brītiņa noskanēja Ignata dusmīgais uzbļāviens:

—    Rij pats, velns! Ko tu bāzies virsū ar savu tūpli?

—    Tas nav mans, bet cūkas!

—    Viens velns, — nešķīsts!

Boldirevs vienaldzīgā, piesmakušā balsī novelk:

—    Ne-šķīsts? Vai tev prāts! To uz lieldienām nosvētīja. Saki labāk, ka negribi ēst to, kas gavēnī aizliegts…

Boldireva sābris, skaists kazaks ar gaišbrūniem matiem, visu četru pakāpju Jura krusta kavalieris, pūlas vest pie prata:

—    Met mieru, Ivan! Iekulsies ar zemnieku ķezā. Aprīs tūpli, un viņam ievajadzēsies kuiļa. Un kur to te ķersi?

Bunčuks gulēja, aizmiedzis acis. Saruna neskāra viņa dzirdi,_ un viņš pārdzīvoja visu neseno ar iepriekšējām, pat vēl stiprākām sāpēm. Aizvērto acu priekšā griezās sniega pārklāta stepe ar brūnām tālo mežu verdzēm pie apvāršņa; viņš it kā sajuta auksto vēju un redzēja sev līdzās Annu, tās melnās acis, vīrišķīgos un liegos vaibstus ap mīļo muti, sīciņos vasaras raibumiņus uz deguna, domīgo grumbu pierē… Viņš nedzirdēja vārdus, kas raisījās viņai no lūpām: tie bija neskaidri, jaucās ar kāda cita runu, smiekliem, bet no redzokļu spulgas, no izliekto skropstu trīsām atskārta, par ko viņa runā … Bet, rau, cita Anna: zilgandzeltena, ar stingu asaru svītrām vaigos, smailu degunu un baigās mokās sakniebtām lūpām.

Viņš noliecas, skūpsta melnos, dziestošo acu dobumus … Bunčuks ievaidējās, aizspieda ar delnu sev muti, lai aizturētu elsas. Anna neatstāja viņu ne brīdi. Viņas tēls ar laiku nekļuva bālāks un neapsūbēja. Viņas seja, stāvs, gaita, žesti, mīmika, izteiksmīgās uzacis — tas viss no jauna apvienojās un izveidoja viņu viengabalainu, d2fīvu. Viņš atcerējās Annas sentimentāla romantisma apdvestos vārdus, visu to, ko ar viņu kopā pārdzīvojis. Un, tam spilgti atjaunojoties, viņa mokas kļuva desmitkārt grūtākas.

Viņu modināja, kad bija padzirduši, ka pavēl izkravāties. Viņš piecēlās, vienaldzīgi sagatavojās ceļam un izgāja ārā. Pēc tam palīdzēja izkravāt mantas. Tādā pašā vienaldzībā iesēdās ratos un brauca.

Smidzināja lietus. Zemā zāle ceļa malā samirka.

Stepe. Brīvā vēju plīva pa pauguru korēm un gravām. Tālu un tuvu — ciemati, viensētas. Aiz muguras lokomotīvju dūmu mutuļi, sarkanie stacijas ēku kvadrāti. Vairāk nekā četrdesmit pajūgu, kas bija salīgti Belajā Kaļitvā, vilkās pa ceļu. Zirgi gāja lēnām. Lietū izmirkusī, mālainā melnzeme apgrūtināja kustību. Dubļi lipa pie riteņiem, savēlās melnās pikās. Priekšā un aiz muguras bariem gāja Belajas Kaļitvas rajona raktuvju strādnieki. Viņi devās uz austrumiem, projām no kazaku patvaļas. Vilka līdzi ģimenes, niecīgo iedzīvīti.

Pie Graču starpstacijas viņus panāca sapluinītās Romanovska un Ščadenko sarkangvardu daļas. Karavīru sejas bija zemes krāsā — kaujās, bezmiegā, trūkumā izvārgušas. Pie Podtjolkova pienāca Ščadenko. Viņa skaistā seja ar angļu modĢ apcirptajām ūsām un smalko, skrimšļaino degunu bija izdēdējusi. Bunčuks gāja garām un dzirdēja, kā Ščadenko sarauktām uzacīm nikni un gurdi sacīja:

—    Ko nu man stāsti! Vai tad es nepazīstu savus zēnus? Posta dienas — un tad vēl vācieši, — lai viņi nolādēti! Kad tagad lai savāc kopā?

Pēc sarunas ar viņu Podtjolkovs sadrūmis un it kā mazliet apjucis panāca savus ratus un sāka uzbudināti kaut ko stāstīt KrivoŠlikovam, kas bija pacēlies pussēdus. Viņos skatīdamies, Bunčuks redzēja: Krivošlikovs, uz elkoņa atspiedies, cirta gaisā roku, strauji izgrūda dažas frāzes, un Podtjolkovs kļuva jautrāks, ielēca divričos, tiem nokrakšķēja mala, uzņemot sešus pudus smago lielgabalnieku; kučieris uzgāza zirgiem ar pātagu, un dubļu pikas pašķīda uz visām pusēm.

—    Dzen zirgus! — uzsauca Podtjolkovs, saraukdams acis, atplezdams vējam pretī ādas svārku.

XXVII

Vairākas dienas ekspedīcija gāja arvien dziļāk Donas apgabalā, virzīdamās uz Krasnokutskas staņicu. Ukraiņu sādžu iedzīvotāji saņēma viņus ar nemitīgu vēlību: labprāt pārdeva ēdamo, zirgu barību, deva naktsmājas, bet, tiklīdz sākās runas, lai patapina zirgus līdz Krasnokutskai, — ukraiņi sāka stomīties, kasīja pakaušus un noteikti atteicās.

—    Mēs maksājam labu naudu, ko šķobi degunu? — taujāja Poatj6lkovs vienam ukrainim.

—    Lai nu ar, bet mana dzīvība par grašiem nav pārdodama.

—    Kam mums vajadzīga tava dzīvība, patapini mums zirgus un ratus.

—    Ne, nevaru.

—    Kāpēc nevari?

—    Jūs taču ejat pret kazakiem?

—    Nu, kas par to?

—    Varbūt notiks kas ļauns, kā lai zina. Vai man nav žel savas iedzīvītes? Nobeigs zirgus, ar ko tad lai strādāju? Nē, tēvoc, izstiepies, bet nebraukšu!

Jo tuvāk nāca Krasnokutskas novads, jo lielāks uztraukums parņēma Podtjolkovu un visus citus. Bija manāma arī zināma pārmaiņa iedzīvotāju noskaņojumā: ja pirmajās sādžās viņuš uzņēma ar līksmu viesmīlību, tad nākamajās jau ekspedīcijai izrādīja klaju nelabvēlību un piesardzību. Nelabprāt pārdeva produktus, izvairījās no jautājumiem. Ekspedīcijas ratus vairs neieskāva, kā agrāk, krāsaina sādžas jaunatnes josta. Ļaudis drūmi un naidīgi noskatījās pa logiem, taisījās projām.

—    Vai jūs esat kristīti cilvēki vai ne? — nikni jautāja ekspedīcijās kazaki. — K6 raugāties mūsos kā pūces uz putraimiem?

Utt vienā Nagoļinas pagasta sādžā Vaņka Boldirevs, līdz pēdējam satraukts par to, ka dzestri uzņem, spēra laukumā cepuri zemē un, skatīdamies apkārt, vai nenāk kads no priekšniecības, piesmacis kliedza:

Vai jūs esat cilvēki vai velni? Ko jūs klusējat, kad tevi nelabais! Par jūsu tiesībām lejam asinis, bet šie mūs neierauga ne acīs durami! Kauns izplatīt tādu morāli! Tagad, biedri, ir vienlīdzība, — nav ne kazaku, ne mazkrievu, un kāda velna dižoties. Tā ka tūliņ nestu vistas un olas, par visu maksājam Nikolaja naudā!

Pusducis ukraiņu, kas klausījās, kā Boldirevs ārdās, stāvēja, galvas nokāruši kā zirgi arklā.

Uz viņa dedzīgo runu neatsaucās ne ar vienu vārdu.

—     Kā cekulaiņi bijuši, tā jūs, nolādētie, tādi arī esat palikuši. Kaut jūs, velni, sašķīstu smalkās druskās! Kauna jums nav, resnvēderainie buržuji! — Boldirevs vēlreiz meta zemē savu nonēsāto cepuri un kļuva sarkans bezgalīgā nicinājumā', — No jums pat sniegu nevar izlūgties ziemas laikā!

—        Nevaukšķi! — tikai to viņam pateica ukraiņi, izklīzdami katrs uz savu pusi.

Sai pašā sādžā padzīvojusi ukrainiete izprašņāja kādu sarkangvardu:

—Vai taisnība, ka jūs taisāties visu izlaupīt un visus cilvēkus apkaut?

Un kazaks, pat aci nemirkšķinādams, atbildēja:

—    Taisnība. Vai nu visus, bet večus gan apkausim.

—    Vai manu dieviņ! Kam tad tie jums vajadzīgi?

—        Mēs tos ēdam ar biezputru: aitas gaļa tagad zāļaina, nav salda, bet, ja iezveļ katlā vectēvu, ne viņa iznāk tāds aizdars…

—    Nu gan jūs laikam pa smieklam?

—        Viņš muld, krustmāmiņ! Muļķības triec! — Mrihins iejaucās sarunā.

Un vienatnē ņēma stingri strostēt jokdari:

—< Vajag saprast, kā jokot un ar ko jokot! Ka tik tev par tādiem jokiem Podtjolkovs neiedauza pauri! Ko cel nemieru? Viņa tiešām izplatīs baumas, ka mēs kaujam večus.

Podtjolkovs saīsināja atpūtas brīžus un naktsguļu, Nemiera kveldēts, viņš traucās uz priekšu. Dienu pirms tam, kad tie iegāja Krasnokutskas staņicas novadā, viņš ilgi runājās ar Lagutinu un atklāja savas domas:

—        Mums, Ivan, tālu iet nevajag. Kad tiksim Ustjhopjoras staņicā, ķersimies pie darba. Pasludināsim, ka vervējam karaspēku, dosim pa simt rubļu algas, bet lai nāk ar savu zirgu un piederumiem, — tautas naudu nav ko šķiest. No Ustjhopjoras dzīsimies augšup: cauri tavai Bakanovai, Slaščevai, Fedosejevai, Kumilženskai, Glazunovai, Skurišenskai. Kamēr nokļūsim Mihailovkā, — divīzija rokā! Vai savāksim?

—    Savākt savāksim, ja tur viss mierīgi.

—    Vai tu domā, ka arī tur jau sācies?

—         Ko var zināt! — Lagutins glaudīja niecīgo bārdeli un runāja smalkā, žēlabainā balsī: — Esam nosebojušies … Baidos, Fedja, ka nepagūsim. Tur virsnieki veic .savu darbu. Vajadzētu pasteigties.

—        Jau tā steidzamies. Bet nebīsties! Mēs nedrīkstam 'baiļoties, — Podtjolkova skatiens kļuva bargs. — Vedam sev līdz ļaudis, kā gan var baiļoties? Pagūsim! Izrausimies cauri! Pēc divām nedēļām dragāšu ir baltos, ir vāciešus! Lai velni viņus rauj, kad trieksim projām no Donas zemes! — un, brīdi klusējis, kāri izpīpējis papirosu, izteica slepeno domu: — Ja nosebosim, — būsim pagalam ka mēs, tā Donas Padomju valdība. Ai, kaut tikai nenosebotu! Ja mums pa priekšu tur aizveļas virsnieku sacelšanās, — beigas!

Otras dienas pievakarē ekspedīcija iegāja Krasnokutskas staņicas zemē. Pirms Aleksejevas ciemata Podtjolkovs, kas brauca kopa ar Lagutinu un Krivošlikovu vienā no pirmajiem pajūgiem, ieraudzīja, ka pa stepi klīst lopu bars.

—    Iesim iztaujāt ganu, — viņš teica Lagutinam.

—    Ejiet, — arī Krivošlikovs ieteica.

Lagutins un Podtjolkovs izlēca no ratiem un gāja uz ganampulku. Saulē izdegušajās ganībās nīkuļoja brūna zāle. Zale bija zema, nomīdīta, tikai ceļmalā sīkos, dzeltenos kušķīšos ziedēja zvērenes un pūkainās slotiņās zuzēja kuplas vējauzas. Burzīdams saujā vecas vērmeles galviņu, ieelpodams tās aso, rūgto smaržu, Podtjolkovs piegāja pie gana.

—    Sveiks, tēv!

•— Paldies dievam.

—    Vai gani?

—    Ganu.

Vecais, pieri saraucis, skatījās no sirmo, biezo uzacu apakšas un vicināja spieķīti.

—         Nu, kā klājas? — Podtjolkovs izteica parasto jautājumu.

—    Nekas, ar dieva palīgu.

—    Ko jaunu dzird te pie jums?

—    Nekā nedzird. Bet kas. jūs par ļaudīm?

—    Karavīri, ejam mājās.

—    No kurienes jūs?

—    Ustjhopjorieši.

—    Vai pie jums nav tas pats Podtjolkins?

—    Pie mums.

Gans, manāmi satrūcies, redzami nobāla.

—    Kam tu sabijies, vectēv?

* — Kā nu ne, mīlīši, stāsta, ka jūs visus pareizticīgos kaujot nost.

—    Blēņas! Kas tad izplata tādas baumas?

—        Aizvakar atarnans sapulcē stāstīja. Vai nu dzirdējis baumas, vai arī saņēmis kroņa papīru, ka nākot Podtjolkins ar kalmikiem un pagalam visus kaujot nost.

—         Vai tad jums jau atamani? — Lagutins uzmeta skatienu Podtjolkovam.

Tas bija iekodis dzeltenos ilkņus zāles stiebrā.

—    Viņdien ievēlēja atamanu. Padomi slēdza.

Lagutins gribēja vēl kaut ko jautāt, bet netālu liels,

lauks bullis uzlēca virsū govij.

—    Salauzis, nolādētais! — ievaidējās gans un ar viņa vecumā negaidītu raitumu devās uz ganāmpulku, skrejot kliegdams: — Nasteņkas gotiņai… Salauzīs!… Kur tu!… Ku-u-ur tu, lauķi!…

Podtjolkovs, plati mētādams rokas, soļoja uz divričiem. Saimnieciskais Lagutins palika stāvam un bažīgi skatījās uz sīko gotiņu, ko bullis bija nospiedis līdz zemei, un neviļus domāja šai brīdī: «Salauzīs, būs jau ielauzis! Ak tu nešķīstais gars!»

Tikai pārliecinājies, ka gotele iznākusi no buļļa apakšas ar veselu mugurkaulu, — gāja uz pajūgiem. «Ko lai iesākam? Vai tiešām arī aiz Donas jau atamani?» viņš domās sev jautāja. Bet viņa uzmanību atkal uz brītiņu saistīja ceļa malā stāvošais skaistais sugas bullis. Bullis apošņāja lielu, platu, melnu govi un purināja pieraino galvu. Pakrūte tam nokārās līdz ceļiem, garais stāvs, varens un stingrs, bija saspringts kā stīga. Zemās kājas kā stabi urbās mīkstajā zemē. Un, neviļus tīksminādamies par sugas bulli, ar acīm glaudīdams tā sarkano, plankumaino spalvu, Lagutins no satraukto domu spieta ar nopūtu uztvēra vienu: «Mums staņicā vajadzētu tāda. Mums tikai sīki bullēni.» Šī doma pavīdēja un atkal pagaisa. Piegājis pie divričiem, ieskatīdamies drūmajās kazaku sejās, Lagutins apsvēra vairs tikai maršrutu, pa kuru būs tagad jādodas.

*

Drudža nomocītais Krivošlikovs — sapņotājs un dzejnieks — teica Podtjolkovam:

—    Mēs bēgam no kontrrevolūcijas viļņa, cenšamies tikt tam priekšā, bet tas brāž jau mums pāri. Tam, kā redzams, priekšā netiksim. Atri plūst, kā bangas zemā vietā.

No komisijas locekļiem, šķiet, Podtjolkovs viens pats saprata, cik ļoti sarežģījušies apstākļi. Viņš sēdēja, uz priekšu salīcis, ik brīdi sauca kučierim:

—    Dzen zirgus!

Pakaļējos ratos sāka dziedāt un apklusa. No turienes, pārkliedzot riteņu čīkstoņu, aumaļām plūda smiekli, skanēja saucieni.

Gana sniegtās ziņas apstiprinājās. Ceļā ekspedīcija sastapa kādu frontes kazaku, kas kopā ar sievu brauca uz

22 501 673

Svečņikovas ciematu. Tam bija uzpleči un kokarde. Podtjolkovs izjautāja viņu, un viņa seja vēl vairāk apmācās.

Viņi izbrauca cauri Aleksejevas ciematam. Smidzināja lietus. Debesis mācās. Tikai austrumos pa mākoņu spraugu varēja redzēt slīpas saules apspīdētu, dzidri zilu debesu laukumiņu.

Tikko viņi sāka braukt no paugura lejā Tavričanskas miestiņā Rubaškinā, no turienes metās skriet pretējā virzienā cilvēki, aizdrāzās vairāki rati.

—    Bēg. Baidās no mums… — apjucis sacīja Lagutins, skatīdamies citos.

Podtjolkovs sauca:

—    Grieziet tos atpakaļ! Nu, uzkliedziet taču viņiem, velni!

Kazaki lēca ārā no ratiem, vicināja cepures. Viens skanīgi uzkliedza:

—    E-he!… Kurp tad jūs? Pagaidiet!…

Ekspedīcijas rati rikšos iebrauca miestiņā. Platajā, tukšajā ielā plosījās vējš. Vienā sētā veca ukrainiete brēkdama meta ratos spilvenus. Viņas vīrs, basām kājām un bez cepures, turēja zirgus pie galvas.

Rubaškinā viņi dabūja zināt, ka Podtjolkovā atsūtīto vietraugu kazaku patruļa saņēmusi gūstā un aizvedusi aiz paugura. Kazaki, kā redzams, nebija tālu. Pēc īsas apspriedes tika nolemts griezties atpakaļ. Podtjolkovs, kas bija pastāvējis uz to, ka jādodas uz priekšu, sāka svārstīties.

Krivošlikovs klusēja, viņam atkal mācās virsū drudža lēkme.

—    Varbūt dosimies tālāk? — Podtjolkovs jautāja Bunčukam, kas arī bija klāt apspriedē.

Tas vienaldzīgi paraustīja plecus. Viņam bija gluži vienalga — vai doties uz priekšu vai atpakaļ, tikai kustēties, ttkai bēgt no smeldzes, kas viņu vajāja it visur. Podtjolkovs, staigādams gar divričiem, ierunājās, ka labāk būs doties uz Ustjmedvedicu. Bet viņu asi pārtrauca viens no kazakiem aģitatoriem:

—    Tu esi traks! Kur tu gribi mūs vest? Pie kontrrevolucionāriem? Neblēņojies, brāl! Dosimies atpakaļ! Mums negribas iet bojā! Kas tad tur? Vai tu redzi? —viņš rādīja uz pauguru.

Visi atskatījās: nelielā uzkalniņā bija skaidri saredzami trīs jātnieku stāvi.

—    Viņu patruļa! — Lagutins iesaucās.

—    Un, re kur vēl!

Uz paugura sāka zibēt jātnieki. Tie sajāja kopā grupās, šķīrās, pazuda aiz paugura un atkal parādījās. Podtjolkovs deva pavēli virzīties atpakaļ. Viņi izbrauca cauri Aļeksejevas ciematam. Arī tur iedzīvotāji, acīm redzot, kazaku brīdināti, sāka slēpties un klīst, tikko ieraudzīja, ka tuvojas ekspedīcijas pajūgi.

Metās krēsla. Smidzināja uzmācīgs, sīks, auksts lietus. Cilvēki izmirka un trīsēja. Tie soļoja ratiem līdzās, turēdami šautenes gatavībā. Ceļš, mezdams līkumu, slīga ieplakā, ritēja pa to kūkumodams, rāpdamies paugurā. Korēs parādījās un pazuda kazaku patruļas. Tās pavadīja ekspedīciju, satraukdamas jau tā nervozo noskaņojumu.

Pie vienas no šķērsgravām, kas šķēla ieplaku, Podtjolkovs izlēca no ratiem un īsi uzsauca citiem: «Gatavoties!» Nobīdījis savai kavalērista karabīnei aizsargu, viņš sāka iet līdzās ratiem. Gravā, aizsprosta ieskauts, zilgmēja pavasara ūdens. Dīķīša malā dūņas bija izbradājuši lopi, kas te nākuši dzert. Apbrukušā aizsprosta kuprī auga nezāles un tīteņi, lejā pie ūdens dēdēja grīslis, lietū čabēja smaillapainās kalves. Podtjolkovs šai vietā gaidīja kazaku uzbrukumu no paslēptuves, bet uz priekšu izsūtītie izlūki neko neatrada.

—    Fjodor, tagad negaidi, — čukstēja Krivošlikovs, piesaucis Podtjolkovu pie ratiem. — Pašlaik viņi neuzbruks. Nakti uzbruks.

—    Es arī tā domāju.

XXVIII

Rietumos blīva mākoņi. Satumsa. Kaut kur tāltālu, aiz Donas, vijās zibeņi, kā aizšauta putna spārns vēcinājās dzeltenīga rūsa. Tai pusē, ar melnu mākoņa stūri aizsegts, bālēja riets. Stepe kā līdz malām ar klusumu pielieta bļoda slēpa gravu ielokos sērās dienas atspulgus. Šis vakars ar kaut ko atgādināja rudeni. Pat zāle, kas vēl nebija tikusi ziedā, jau viesa neizsakāmu trūdu smaku.

Podtjolkovs soļodams oda daždažādos neskaidros samirkušās zāles aromātus. Paretam viņš apstājās, notīrīja no papēžiem pielipušo dubļu pikas; izsliedamies grūti un gurdi nesa savu smago augumu, čaukstināja slapjo vaļā atrautā svārka ādu.

22*

675

Viņi iebrauca Poļakovas-Nagoļinas pagasta Kalašņiko-

vas ciematā, kad jau bija nakts. Komandas kazaki, atstājuši ratus, izklīda pa sētām uz naktsguļu. Satrauktais Podtjolkovs deva rīkojumu nostādīt sargposteņus, bet kazaki vīkšās nelabprāt. Trīs atteicās iet.

—    Tos tiesāt biedru tiesā! Par to, ka nepilda kaujas pavēli, — nošaut! — Krivošlikovs iekaisa.

Uztraukuma plosītais Podtjolkovs rūgti atmeta ar roku:

—    Ceļā izlaidušies. Neaizstāvēsies. Mēs esam beigti, Mišatka!…

Lagutins kaut kā savāca dažus vīrus un izsūtīja tos aiz ciemata sardzē.

—    Negulēt, zēni! Citādi mūs pārsteigs! — sētas apstaigādams, Podtjolkovs pierunāja sev vistuvākos kazakus.

Visu nakti viņš nosēdēja pie galda, nokāris galvu uz rokām, smagi un gārdzoši elsdams. Pirms ausmas mazliet iegrima miegā, nolaidis savu lielo galvu uz galda, bet viņu tūliņ modināja Roberts Frašenbrūders, kas bija atnācis no kaimiņu sētas. Viņi sāka posties ceļā. Jau svīda gaisma. Podtjolkovs nāca ārā no istabas. Priekšnamā viņš satika saimnieci, kas bija izslaukusi govi.

—Uz paugura jādelē, — viņa vienaldzīgi teica.

—    Kur?

—    Vei, tur aiz ciemata.

Podtjolkovs izskrēja pagalmā: uz paugura aiz baltā miglas palaga, kas slīga pāri ciematam un birztalu vītoliem, bija redzamas daudzas kazaku patruļas. Tās jāja rikšos un strupos auļos, ielenkdamas ciematu, cieši sakļaudamas loku.

Drīz vien pagalmā, kur bija apstājies Podtjolkovs, pie viņa divričiem sāka plūst kopā komandas kazaki.

Pienāca miguļinskietis Vasilijs Mirošņikovs — drukns, cekulains kazaks. Tas pasauca Podtjolkovu Sāņus un, galvu nodūris, sacīja:

—    Re, ko, biedri Podtjolkov… Nupat bija atjājuši delegāti no viņiem, — viņš pameta ar roku uz paugura pusi, — lika tev pateikt, lai mēs tūliņ noliekot ieročus un padodoties. Citādi viņi uzbrukšot.

—    Tu!… Maitasgabals!… Ko tu man saki? — Podtjolkovs sagrāba Mirošņikovu aiz šineļa atlokiem, aizgrūda to projām no sevis un pieskrēja pie divričiem; sagrābis šauteni aiz stobra, viņš aizsmakušā, rupjā balsī uzsauca kazakiem:

—    Padoties? … Kādas runas var būt ar kontrrevolūciju? Mēs ar viņiem karojam! Man pakaļ! Ķēdē!

Kazaki izsteidzās no pagalma. Bariņā skrēja uz ciemata malu. Pie pēdējām sētām aizelsušos Podtjolkovu panāca komisijas loceklis Mrihins.

—         Kāds negods, Podtjolkov! Paši ar saviem brājiem izliesim asinis? Paliec mierāl Izlīgsim tāpat!

Redzēdams, ka viņam seko tikai neievērojama komandas daļa, — ar skaidru prātu apsvēris, ka sadursmes gadījumā viņus nenovēršami sakaus, Podtjolkovs klusēdams izcirta no šautenes aizslēgu un gurdi pavicināja cepuri.

—    Atlikt, biedri! Atpakaļ — uz ciematu…

Viņi griezās atpakaļ. Visa vienība salasījās trīs blakus sētās. Drīz vien ciematā parādījās kazaki. No paugura nojāja četrdesmit Jātnieku liela grupa.

Miļutinas veču uzaicināts, Podtjolkovs gāja aiz ciemata norunāt, ar kādiem noteikumiem padosies. Pretinieka pamatspēki, kas bija ielenkuši ciematu, neatstāja savas pozīcijas. Ceļā Bunčuks panāca Podtjolkovu un apturēja viņu:

—    Vai padosimies?

—    Spēks salauž salmiņu… Vai ne?… Nu, ko darīt?

—    Tev gribas iet bojā? — Bunčuks viscaur notrīcēja.

Viņš sāka kliegt neskanīgā, dobjā balsī, neņemdams

vērā večus, kas pavadīja Podtjolkovu:

—         Saki, ka ieročus neatdosim!… — Viņš strauji apsviedās un, vicinādams dūrē iežņaugto naganu, devās atpakaļ.

Atgriezies mēģināja pārliecināt kazakus, ka jāizsitas cauri un ar kauju jātiek pie dzelzceļa, bet lielākā daļa bija noskaņota stipri miermīlīgi. Daži novērsās no Bunčuka, citi naidīgi pažiņoja:

—         Ej karo, lielībniek, bet mēs ar saviem brāļiem nekausimies!

—    Mēs viņiem uzticamies, arī ieročus atdevuši.

—    Svētās lieldienas — un mēs lai izlejam asinis?

Bunčuks piegāja pie saviem ratiem, kas stāvēja pie

klēts, nosvieda zem tiem šineli un apgulās, neizlaizdams no rokas rievaino revolvera spalu. Sākumā viņš domāja bēgt, bet viņam riebās aiziet slepeni, dezertēt, un viņš, domās atmetis ar roku, sāka gaidīt pārnākam Podtjolkovu.

Tas atgriezās pēc stundām trim. Milzīgs svešu kazaku bars sanāca viņam līdzi ciematā. Daži jāja, citi veda zirgus pavadā, pārējie soļoja kājām, spiezdamies ap Podtjolkovu un apakšjesaulu Spiridonovu — viņa bijušo baterijas kara biedru, kas tagad vadīja Podtjolkova ekspedīcijas gūstītāju izlases vienību. Podtjolkovs nesa galvu augstu, soļoja taisni un uzmanīgi, it kā būtu pavairāk iedzēris. Spiridonovs viņam kaut ko stāstīja, viegli un indīgi smīnēdams. Tam pakaļ jāja kazaks, piespiedis pie krūtīm neveikli nogludinātu liela, balta karoga kātu.

Iela un sētas, kur bija sabraukti ekspedīcijas rati, piestrēdza ar atnākušajiem kazakiem. Uzreiz sākās balsu čala. Daudzi no atnācējiem bija Podtjolkovā komandas kazaku kaujas biedri. Atskanēja līksmi saucieni, smiekli.

—    Tpi, putrasbrāl! Kādi vēji tevi atpūtuši?

•— Nu, sveiks, sveiks, Prohor!

—    Paldies dievam.

*— Gandrīz būtu sākuši ar tevi kauties. Vai atceries, kā pie Ļvovas triecām austriešus?

—    Radiniek, Daņilo! Radiniek! Kristus augšāmcēlies!

—        Patiesi augšāmcēlies! — atskanēja skaļš skūpsta šmaksts: divi kazaki, ūsas glaudīdami, skatījās viens otrā, smaidīja, sita viens otram uz pleca.

Līdzās citāda saruna:

—    Nedabūjām ne krietni iekost pēc gavēņa…

—    Jūs jau esat boļševiki, kas jums par gavēni?

—         Nu kas par to! Boļševiki esam un paliekam, bet dievam ticam.

—    Ho! Ko muldi!

—    Dievam tiesa!

—    Un vai krustiņu valkā?

—         Te ir. — Un veselīgs, platsejains sarkangvards, kazaks, atvēlis lūpu, atpogāja formas blūzes apkakli un izvilka zaļganu vara krustiņu, kas karājās uz spalvainās, tumšās krūts.

Sekumiem un cirvjiem bruņotie «dumpinieka Podtjolkovā» gūstītāju grupu veči brīnīdamies saskatījās:

•— Bet stāstīja, ka jūs atteikušies no Kristus ticības.

•— It kā jau sātanam atdevušies…

,— Bija dzirdams, ka jūs izlaupot baznīcas un iznīcinot popus.

—         Blēņas! — droši noraidīja platsejainais sarkangvards. — Blēņas jums iekaļ galvā. Pirms atstāju Rostovu, biju baznīcā un baudīju vakarēdienu.

—         Lai nu viens cilvēks saka! — līksmi plaukšķināja rokas kāds pavisam izdēdējis večuks, kam bija pīķis ar pusē nogrieztu kātu.

Spraigas runas dūca uz ielas un sētās. Bet pēc pusstundas vairāki kazaki, viņu vidū viens Bokovas staņicas vahmistrs, nāca pa ielu, spraukdamies cauri ciešā masā sabllvušajam pūlim.

—Kas no Podtjolkovā vienības, — sanāciet uz pārbaudi! — viņi sauca.

Apakšjesauls Spiridonovs aizsargkrāsas kreklā ar aizsargkrāsas uzplečiem nocēla cepuri ar virsnieka kokardi, kas vizēja kā nošķelts cietā cukura graudiņš, uz visām pusēm griezdamies, sauca:

>— Visi, kas no Podtjolkovā vienības, saiet pa kreisi pie zedeņiem! Citi — uz labo pusi! Mēs, jūsu brāļi, frontes vīri, kopā ar jūsu delegāciju nolēmām, ka jums jāatdod ieroči, jo iedzīvotājiem bail, kad jums ieroči rokā. Salieciet šautenes un citu apbruņojumu savos ratos, mēs to visu kopīgi apsargāsim. Jūsu vienību sūtīsim uz Krasnokutsku, un tur Padomē dabūsiet visus savus ieročus atpakaļ.

Sarkangvardes kazakos dobjš saviļņojums. Pagalmā kliedzieni. Kliedz Kumšatskas staņicas kazaks Korotkovs:

—    Nedosim!

Dobja vētras dunoņa pa visu ielu un cilvēku pārpildītajās sētās.

Atnākušie kazaki atplūda uz labo pusi, un ielas vidū izretinātā pūlī palika Podtjolkovā vienības sarkangvardi. Krivošlikovs, uzmetis plecos šineli, tramīgi skatījās apkārt. Lagutins šķobīja lūpas. Pūlis neizpratnē iedūcās.

Bunčuks, cieši noņēmies neatdot ieročus, turēdams šauteni gatavībā, ātri piegāja pie Podtjolkovā.

—    Ieročus neatdosim. Vai tu dzirdi?!

—        Tagad par vēlu… — čukstēja Podtjolkovs, drudžaini burzīdams rokās vienības sarakstu.

Sis saraksts nonāca rokās Spiridonovam. Tas, ātri izlasījis to, jautāja:

—    Te ir simt divdesmit astoņi vīri… Kur citi?

—    Ceļā palika atpakaļ.

—    Ak tā… Nu labi. Pavēli, lai sanes ieročus.

Podtjolkovs pirmais atkabināja naganu ar maksti; pasniegdams ieroci, viņš neskaidri teica:

—    Zobens un šautene divričos.

Atbruņošana sākās. Sarkangvardi gurdi nesa ieročus, svieda revolverus pāri zedeņiem, slēpa, izklīzdami pa sētām.

—        Visus, kas nenodos ieročus, pārmeklēsim! — kliedza Spiridonovs, līksmi un plati ņirgdams zobus.

Daļa sarkangvardu ar Bunčuku priekšgalā liedzas atdot šautenes; tos atbruņoja ar varu. '

Trauksmi sacēla ložmetējnieks, aizauļodams no ciemata ar ložmetēja aizslēgu. Izlietodami apjukumu, daži paslēpās. Bet Spiridonovs tūliņ nodalīja konvoju, ielenca visus, kas bija palikuši pie Podtjolkova, pārmeklēja un mēģināja izdarīt pārbaudi. Gūstekņi atbildēja nelabprāt, daži sauca:

—    Ko tur pārbaudīt, visi ir te!

—    Dzeniet mūs uz Krasnokutskul

—    Biedri! Dariet tam galu!

Aizzīmogojis naudas kasi un aizsūtījis to pastiprinātā apsardzībā uz Karginsu, Spiridonovs nostādīja gūstekņus ierindā un komandēja uzreiz citādā balsī un veidā:

—    Pa divi rindā! Uz krei-sol Labo plecu uz priekšu, soļos — marši Nesarunāties!

Sarkangvardu rindas pāršalca neapmierināta rūkoņa. Viņi sāka iet nevienādā solī, lēnām, pēc īsa laika jau sajauca rindas un gāja pūlī.

Podtjolkovs, kas līdz beigām bija pierunājis savējos atdot ieročus, laikam vēl arvien cerēja uz kādu laimīgu izeju. Bet, tiklīdz gūstekņi bija izdzīti no ciemata, konvoja kazaki sāka malējos grandīt ar zirgiem. Bunčukam, kas soļoja kreisajā malā, bez iemesla iesita ar pātagu vecs kazaks, kam bija gluži sarkana bārda un no vecuma apsūbējis kareklis ausī. Pātagas gals pāršķēla Bunčukam vaigu. Viņš atgriezās, dūres sažņaudzis, bet otrs, vēl stiprāks cirtiens piespieda viņu iespraukties pūlī. Viņš to izdarīja nevilšus, dzīvnieciska pašaizsardzības instinkta traukts, un, blīvi soļojošo biedru stāvu saspiests, pirmoreiz pēc Annas nāves savilka lūpas nervozā smīnā, brīnīdamies pats sevī, cik sīksta un stipra katram ir griba dzīvot.

Gūstekņus sāka sist. Veči, redzot neapbruņotus ienaidniekus, paši pārvērzdamies zvēros, dzina tiem virsū zirgus, — nolīkdami no segliem, kapāja ar pātagām, zobenu mugurām. Katrs sitieniem pakļautais neviļus centās iespiesties vidū; sākās burzma, kliedzieni.

Garš, brašs lejgaliešu sarkangvards, kratīdams augšup ^saceltās rokas, kliedza:

—    Ja gribat nokaut, — tad kaujiet nost uzreizl.,. Ko jūs spīdzināt?

—    Kur paliek jūsu solījums? — noskandēja Krivošlikovs.

Veči aprima. Uz kāda gūstekņa jautājumu: «Kurp tad mūs dzenat?» — viens no konvojniekiem, jauns frontes vīrs, kā redzams boļševiku līdzjutējs, pusbalsī atbildēja:

—    Bija pavēle — uz Ponomarjovas ciematu. Nebīstieties, brālīši! Ļauna Jums nekā nedarīsim.

Viņus iedzina Ponomarjovas ciematā.

Spiridonovs ar diviem kazakiem iestājās mazas būdeles durvīs; ielaizdams pa vienam, vaicāja:

—    Vārds, uzvārds? Kur dzimis? — atbildes ierakstīja novazātā karavīra piezīmju grāmatiņā.

Pienāca Bunčuka kārta.

—    Uzvārds? — Spiridonovs uzlika zīmuja smaili uz papīra, uzmeta acis drūmajai sarkangvarda sejai ar lielo pieri un, redzēdams, ka tam lūpas savelkas, gatavodamas spļāvienu, pazvēlās ar visu stāvu sāņus un kliedza! — Ej, neģēli! Nosprāgsi ari bez uzvārdal

Bunčuka piemēram sekodams, neatbildēja arī tambovietis Ignats. Vēl viens trešais vēlējās mirt nepazīts un klusēdams kāpa pāri slieksnim…

Spiridonovs pats piekāra atslēgu. Pielika sargus.

Kamēr pie būdas dalīja no ekspedīcijas vezumiem paņemtos produktus un ieročus, vienā no blakus mājām noturēja sēdi steigā noorganizēta lauka kara tiesa, kurā piedalījās to ciematu pārstāvji, kas bija ņēmuši dalību Podtjolkovā gūstīšanā.

Par priekšsēdētāju bija plecīgs, dzeltenuzacains Bokovas staņicā dzimis jesauls Vasilijs Popovs. Viņš sēdējā pie galda zem dvieļiem apkārta spoguļa, plaši izplētis elkoņus, atstūmis cepuri lēzenajā pakausī. Viņa valgās, labsirdīgi stingrās acis pētīdamas slīdēja pa kazaku — tiesas locekļu — sejām. Viņi apsprieda soda mēru.

—    Ko tad mēs ar viņiem iesāksim, kungi vecaiņi? —Popovs atkārtoja jautājumu.

Noliekdamies viņš kaut ko pačukstēja līdzās sēdošajam apakšjesaulam Seņinam. Tas piekrizdams steigšus pamāja ar galvu. Popova redzokļi sašaurinājās, acu kaktiņos nodzisa jautrie stariņi, un acis, gluži citādas, dzalkstīdamas saltā, bargā spīdumā, mazliet aizklājās ar paretajām skropstām.

—    Ko mēs iesāksim ar tiem dzimtās zemes nodevējiem, kas nākuši izlaupīt mūsu sētas un iznīcināt kazaku kārtu?

Fevraļovs, vecs Miļutinas staņicas vecticībnieks, uzlēca kā dzelts.

—    Saut nost! Visus! — Viņam nevaldāmi sāka raustīties galva; ietverdams visus nežēlīgā, šķielējošā skatienā, siekalās rīstīdamies, brēca: — Nav žēlastības šiem jūdasiem, šiem nodevējiem! Tos žīdus, kādi viņi ir, nogalināti… Nogalināt!… Sist krustā tos!… UgUnī tos!, .,

Viņam trīcēja retā, kodeļainā bardele, sirmie, sarkanraibie mati izspūra. Viņš apsēdās aizelsies, brūns kā ķieģelis, slapjām lūpām.

—         Aizsūtīt nometināšanā. Vai ne?… — nedroši ieminējās kāds tiesas loceklis — Djačenko.

—    Nošaut!

—    Nāves sodu!

—    Es atbalstu šīs domas!

—    Nāves sodu visu ļaužu priekšā!

—    Nezāles no tīruma ārā!

—    Nāvi viņiem!

—         Šaut nost, protams! Ko tur vēl runāt? — uztraucās Spiridonovs.

Līdz ar katru kliedzienu jesaula Popova lūpu kaktiņi kļuva apveidos rupjāki, zaudēja iepriekšējo paēduša, ar sevi un visu savu apkārtni apmierināta cilvēka labsirdību, slīga arvien zemāk, pārakmeņojās raupjos izlokos.

—         Nošaut!… Raksti!… — viņš pavēlēja sekretāram, skatīdamies viņam pār plecu.

—         Un Podtjolkovu ar Krivošlikovu… šos ienaidniekus — arī nošaut?… Tiem par maz! — dedzīgi iekliedzās drukns, ļoti vecs kazaks, kas sēdēja pie loga, neatlaidīgi griezdams uz augšu dziestošās lampas degli.

—         Tos kā vadoņus — pakārt! — īsi atbildēja Popovs un atkārtoja, pievērsdamies sekretāram: — Raksti: «Lēmums. Mēs, apakšā parakstījušies …»

Sekretārs — arī Popovs, attāls jesaula radinieks, noliecis gaišmataino, gludi sasukāto galvu, sāka čirkstināt spalvu.

—    Petrolejas, liekas, nepietiks… — kāds žēli nopūtās,

Lampa mirkšķinājās. Deglis kūpēja. Klusumā sīca pie

griestiem zirnekļa tīklā iekritusi muša, spalva skrapstēja pa papīru, un viens no tiesas locekļiem smagi elsa.

Lēmums

1918. gada 27. aprīli (10. maija) Ķarginas, Bokovas un Krasnokutskas staņicas delegāti

No Vasiļevskas „ Bokovas „ Fominas „ Verhņejablonovas „ Ņižņeduļenskas

Maksajevs Stepans Kružiļins Nikolajs Kumovs Fjodors

Ķuhtins Aleksandrs Siņevs Ļevs

No Iļjinas Volockovs Semjons

„ Koņkovas Popovs Mihails

„ Verhņeduļenskas Roditis Jakovs

„ Savostjanovas Frolovs Aleks.

„ Miļutinas staņicas Fevraļovs Maksims

„ Nikolajevas Groševs Mihails

„ Krasnokutskas staņicas Jelankins Iļja

tJ Ponomarjovas ciemata Djātenko Ivans

„ Jevlantjevas „ Krivovs Nikolajs

„ Malahovas „ Jemeļanovs Luka

>t Novozemcevas Konovalovs Matvejs

„ Popovas Popovs Mihails

„ Astahovas Ščegoļkovs Vasilijs

„ Orlovas Čekunovs Fjodors

„ Ķļimo-Fjodorovas Čukarins Fjodors

piedaloties V. S. Popovam kā priekšsēdētājam

Nolēma

1.            Visus laupītājus un darba tautas krāpniekus, kas minēti klāt pieliktajā sarakstā, pavisam 80 cilvēkus, sodīt ar nāves sodu nošaujot, pie tam diviem no viņiem — Podtjolkovam un Ķrivoštikovam kā šās partijas vadoņiem -— nāves sodu izpildīt pakarot.

2.           Mihailovas ciemata kazaku Antonu Ķaļilvencovu attaisnot pierādījumu trūkuma dēļ.

3.           No Podtjolkovā daļas Izbēgušos un Ķrasnokutskas staņicā apcietinātos: Konstantīnu Meļņikovu, Gavrilu Meļņikovu, Vasiliju Meļņikovu, Aksjonovu un Veršiņinu sodīt ar šā lēmuma 1. pantā minēto sodu (nāves sodu).

4.           Sodu izpildīt rit, 28. aprīlī (11. maijā) pulksten sešos rītā.

5.           Apcietināto apsardzību uzdot apakšjesaulam Seninam, kura ricibā šovakar no pīkst. 11 sūtīt pa diviem šautenēm apbruņotiem kazakiem; atbildību par šā panta neizpildīšanu uzliek tiesas locekļiem; sods jāizpilda ikkatra ciemata sardzei; sūtīt uz soda vietu pa pieciem kazakiem.

Oriģinālu parakstīja: Kara nodaļas priekšsēdētājs

V. S. Popovs, Sekretārs A. F. Popovs.

Saraksts

par Podtjolkova vienības kareivjiem, kam lauka kara tiesa 1918. gada 27. aprīli (v. st.) piespriedusi nāves sodu.

Nf.

Staņlcas

Vārds un uzvārds

Spriedums

1.

Ustjhopjoras

Fjodors Podtjolkovs

Pakārts

2.

Jelanskas

Mihails Krivošlikovs

3.

Kazanskas

Ābrams Kakurins

Nošauts

4.

Bukanovas

Ivans Lagutins

*»

5.

Ņižņijnovgorodas g.

Aleksejs Iv. Orlovs

»»

6.

Ņižņijnovgorodas

Jefims Mih. Vahtels

7.

Ustjbistrjanas

Grigorijs Fetisovs

•i

8.

Migujinskas

Gavrils Tkačovs

ļ *>

9.

Migujinskas

Pavels Agafonovs

i »*

10.

Mihailovas

Aleksandrs Bubnovs

11.

Luganskas

Kaļiņins

L

12.

Migujinskas

Konstantins Mrihlns

13.

Migujinskas

Andrejs Konovalovs

!»•

14.

Poltavas g.

Konstantins Kirsta

t>

15.

Kotovas

Pavels Pozņakovs

' t>

16.

Migujinskas

Ivans Boldirevs

17.

Migujinskas

Timofejs Količevs

»

18.

Fiļim.—Celb.

Dmitrijs Volodarovs

»i

19.

Cerniševas

Georgijs Karpušins

20.

Filim.—Celb.

Iļja Kalmikovs

21.

Migujinskas

Savelijs Ribņikovs

•i

22. 23.

Migujinskas Migujinskas

Polikarps Gurovs Ignats Zemļakovs

•>

1 •>

24.

Migujinskas

Ivans Kravcovs

»»

25.

Rostovas

Ņikifors Frolovskis

26.

Rostovas

Aleksandrs Konovalovs

1 »»

27.

Migujinskas

Pjotrs Vihjancevs

•i

28.

KJockas

Ivans Zotovs

»»

29.

Migujinskas

Jevdokims Babklns

•i

30.

Mihailovas

Pjotrs Svlncovs

«i

31.

Dobrinskas

llarions Celobitčikov3

H

32.

Kazanskas

Klimentijs Dronovs

»>

33.

Ilovjinskas

Ivans Avilovs

*>

34.

Kazanskas

Matvejs Sakmatovs

»»

35.

Ņižņekurmojarskas

Georgijs Pupkovs

i »

36.

Ternovas

Mihails Fevraļovs

i •>

37.

Hersonas g.

Vasilijs Panteleimonovs

»»

38.

Kazanskas

Porfirijs Ļubuhins

t»

39.

Klockas

Dmitrijs Samovs

•i

40.

Filonovas

Safons Saronovs

ii

41.

Migujinskas Migujinskas

Ivans Gubarevs

•>

42.

Fjodors Abakumovs

i»»

43.

Luganskas

Kuzma Gorškovs

i».

44.

Gundorovas

Ivans Izvarins

!.»

45.

Gundorovas

Mirons Kajinovcevs

. U

46,

Mihailovas

Ivans Farafonovs

i n

Nr.

Staņicas

Vfirds uti uzvārds

Spriedums

47.

Kotovas

Sergejs Gorbunovs

Nošauts

48.

Ņižņččiras

Pjotrs Alajevs

h

49.

Migujinskas

Prokopijs Orlovs

»»

50.

Luganskas

Ņikita Sejins

n

51.

RPTK vec. mehān.

Aleksandrs Jasenskis

n

52.

Rostovas

Mihails Poļakovs

,»

53.

Razdoras

Dmitrijs Rogačovs

»

54.

Rostovas

Roberts Frašenbrūders

»»

55.

Rostovas

Ivans Silenders

••

56.

Samaras g.

Konstantins Jefimovs

i>

57.

Cerņiševas

Mihails Ovčiņņikovs

»

58.

Samaras g.

Ivans Pikalovs

i»

59.

Ilovļinskas

Mihails Koreckovs

»

60.

Kumšatskas

Ivans Korotkovs

»

61.

Rostovas

Pjotrs Birjukovs

»»

62.

Razdoras

Ivans Kabakovs

»i

63.

Lukovas

Tihons Moļitvinovs

64.

Miguļinskas

Andrejs Svecovs

65.

Miguļinskas

Stepans Aņikins

»>

66.

Kremenskas

Kuzma Dičkins

it

67.

Baklanovas

Pjotrs Kabanovs

»>

68.

Mihailovas

Sergejs Seļivanovs

»»

69.

Rostovas

Artjoms Ivančenko

70.

Miguļinskas

Nikolajs Konovalovs

71.

Mihailovas

Dmitrijs Konovalovs

>>

72.

Krasnokutskas

Pjotrs Lisikovs

73.

Miguļinskas Miguļinskas

Vasilijs Mirošņikovs

»»

74.

Ivans Volohovs

ii

75.

Miguļinskas

Jakovs Gordejevs

»»

Trīs no viņiem neatklaja savu personību.

Sekretārs, beidzis pārrakstīt notiesāto sarakstu, uz* triepa lēmuma beigās izplestu kolu un spieda spalvu tuvāk sēdošajam rokā:

—    Parakstiesl

Novozemcevas ciemata pārstāvis Konovalovs pelēkas vācu vadmalas parādes svārkos ar sarkanām uzšuvēm uz apkakles, vainīgi smīnēdams, pārliecās lapai pāri. Resnie, tulznainie pirksti, tik melni kā kraukļi, neliekdamies turēja skolēnu apgrauztu spalvaskātu.

—   Visai stiprs rakstos neesmu… — viņš teica, rūpīgi vilkdams lielo «K».

Pēc viņa parakstījās Rodins, tikpat nedroši vadīdams spalvaskātu, svīzdams un viebdamies aiz piepūles. Vēl viens parakstījās, iepriekš pakratījis spalvaskātu, ņemdams ieskrējienu, un pēc tam savāca rakstot izbāzto mēli.

Popovs uztriepa savu uzvārdu veicīgi, pievilkdams galā asti, piecēlās un noslaucīja mitro seju ar lakatiņu.

—    Saraksts jāpieliek klāt, — viņš sacīja žāvādamies.

—         Kaļedins viņā saulē teiks mums paldies, — jauneklīgi pasmaidīja Seņins, noskatīdamies, kā sekretārs piespiež no tintes mitro papīru pie balsinātās sienas.

Uz viņa joku nez kāpēc neviens neatbildēja. Viņi klusēdami atstāja istabu.

—         Ak kungs Jēzu… — viens iziedams nopūtās tumšajā priekšnamā.

XXIX

Sai naktī, ko apgaismoja pienaina bāldzelteno zvaigžņu gaisma, bāztin piebāztajā būdelē cilvēkiem gandrīz nebija miega. Izplēnēja īsās sarunas. Riebīga smaka un bažas žņaudza cilvēkus.

Vakara pusē viens no sarkangvardiem lūdzās ārās

—    Atver, biedri! Laukā gribas, jāiet sevis pēc!…

Viņš stāvēja no biksēm izlaistu kokvilnas apakškreklu

mugurā, izplētis basās kājas, stāvēja un, piespiedis nomelnējušo seju pie durvju šķirbas, atkārtoja:

—    Atver nu, biedri!

*— Vilks tev biedrs, — beidzot atsaucās viens no sar* giem.

—    Atver, brālīt! — lūdzējs mainīja uzrunu.

Sargs nolika šauteni, paklausījās, kā tumsā švīkst spārni meža pīlēm, kas laižas uz nakts barošanos, un, izpīpējis smēķi, pielika lūpas pie šķirbas:

—         Laid vien turpat, mījais. Pa nakti bikses nevar noplēst, un gaismiņā tevi ielaidīs debesu valstībā arī ar slapjām biksēm…

—         Nu mums gāž visu virsū!… — izmisis noteica sarkangvards, atiedams no durvīm.

Viņi sēdēja plecu pie pleca. Kaktā Podtjolkovs, kabatas tukšodams, saplēsa veselu kaudzi naudas, ņurdēdams, neķītri lādēdamies. Beidzis naudu plēst, noāva kājas un, pieskardamies pie pleca Krivošlikovam, kas gulēja līdzās, sāka runāt:

—         Skaidrs — mēs esam piekrāpti. Piekrāpti, kad tevi jupis parautu!… Sirds sāp, Mihailo! Puišelis būdams, dažkārt ar tēva plinti gāju pāri Donai medībās; eju pa mežu, un tas kā zaļa telts,,. Pie līkšņas pieeju — tur tup

pīles. Pašauju garām, un sirds man tā iesāpas, ka vai balsī jābrēc. Un, re, tagad sāp sirds — esmu pašāvis garām: būtu iznākuši no Rostovas trīs dienas agrāk, nevajadzētu te gaidīt nāvi. Aiztriektu atsprākleniski visu kontru!

Mokas ņirgdams zobus, tumsā vīpsnādams, Krivošlikovs sacīja:

—    Jods ar viņiem, lai beidz nost! Arī mirt šimbrīžam nav baigi… «No tā vien tik baidos, ka aizsaulē mēs — vairs nespēsim pazīt cits citu…» Mēs tur ar tevi, Fedja, tiksimies kā viens otram sveši… Šausmīgi!…

—    Liecies mierā! — aizvainots nomurmināja Podtjolkovs, likdams savas lielās, karstās delnas kaimiņam uz pleciem:

—    Tas jau nav galvenais…

Lagutins stāstīja kādam par savu dzimto ciematu, par to, kā vectēvs viņu saukājis par Ģelzi garās galvas dēļ, un par to, kā šis pats vectēvs viņu pēris ar pātagu, kad noķēris svešos arbūzos.

Tonakt vērpās dažādas sarunas, nesakarīgas un saraustītas.

Bunčuks bija iekārtojies pie pašām durvīm, ar lūpām alki tvēra vēsmiņu, kas spiedās iekšā pa durvju šķirbu. Pārcilādams prātā nodzīvoto, viņš vienu mirkli atcerējās māti un, sirdī iedzelts, ar pūlēm atvairīja atmiņas par viņu, pārgāja domās uz Annu, uz nesenajām dienām.,. Tas nomierināja, deva lielu, laimīgu atvieglojumu. Vismazāk viņu biedēja domas par nāvi. Viņš nejuta kā citkārt neskaidras trīsas gar mugurkaulu, ne arī dziļu smeldzi, domājot par to, ka viņam atņems dzīvību. Viņš gatavojās nāvei kā drūmai atpūtai pēc rūgtas un smagas darba gaitas, kad nogurums tik liels, tā sūrst miesa, ka nekas vairs nespēj satraukt.

Netālu no viņa gan jautri, gan sēri runāja par sievietēm, par mīlu, par lieliem un maziem priekiem, ko ikkatra devusi ikkatra sirdij.

Runāja par ģimenēm, par radiem, par tuviniekiem.., Runāja par to, ka labība krietni paauguši: sējas vārna var jau slēpties kviešos — nav saredzama. Sūrojās, ka nav degvīna, brīvības, lādēja Podtjolkovu. Bet daudziem jau klāja pāri savu melno spārnu miegs — fiziski un garīgi nomocītie aizmiga guļot, sēžot, stāvot.

Jau ausa gaisma, kad viens — vai nu nomodā, vai' miegā — sāka pilnā balsī raudāt; drausmi ir tas, kā raud

pieauguši, skarbi cilvēki, kas no bērnības aizmirsuSi sāļo asaru piegaršu. Un tūliņ sadrupa snaudulīgais klusums, vairākas balsis sāka kliegt:

—    Klusu, nolādētaisl

—    Bāba!

—    Rīkli izraušu — muti cieti…

—    Asaras birdina, ģimenes tēvs!..,

—    Te cilvēki gul, bet viņš… prātu izdzīvojisi

Tas, kas bija ieraudājies, — degunu raustīdams un šņaukādams, apklusa.

Iestājās jau gandrīz pilnīgs klusums. Dažādos kaktos gailēja smēķi, bet cilvēki nerunāja. Oda pēc vīriešu miesas, daudzu veselīgu augumu sablieztības, papirosu dūmiem, un saldena, misai līdzīga smarža nāca no rasas, kas bija uzkritusi pa nakti.

Ciematā gailis nokliedza ausmu. Bija dzirdami soļi, dzelzs šķinda.

—    Kas nāk? — paklusu jautāja viens no sargiem.

Atkāsējusies viņam notālēm atbildēja jauna, spridzīga

balss:

—    Savējie. Ejam rakt kapu podtjolkoviešiem.

Būdelē uzreiz viss sakustējās.

XXX

Tatāru ciemata kazaku vienība horunžija Petro Melehova vadībā nokļuva Ponomarjovas ciematā 11. maijā, gaismai austot.

Pa ciematu klaiņoja Ciras kazaki, tie veda dzirdīt zirgus, bariem devās uz ciemata malu. Petro apturēja savu vienību ciemata centrā un lika nokāpt no zirgiem. Pie viņiem pienāca vairāki cilvēki.

—    No kurienes, sābri? — viens jautāja.

—    No Tatāru ciemata.

—         Esat mazliet nosebojušies… Bez jums saķērām Podtjolkovu.

—    Kur tad viņi ir? Vai nav aizdzīti no šejienes?

—         Re, tur… — kazaks pameta ar roku uz slīpā būdeIes jumta pusi un iesmējās: -— Sēž kā cāļi vistu kūtī.

Hristoņa, Grigorijs Meļehovs un vēl daži pienāca tuvāk.

—         Uz kurieni viņus, tā sacīt, vedīs? — Hristoņa interesējās.

>— Pie nelaiķiem.

—^ Kā tā?… Ko muldi? — Grigorijs sagrāba kazaku aiz šineļa stūra.

—    Pamuldi tu labāk, jāsu labdzimtībai — nekautrīgi atbildēja kazaks un vieglītēm atraisījās no stingrajiem Grigorijā pirkstiem. — Re, skaties, — šūpoles jau viņiem gatavas, — viņš rādija karātavas, kas bija ietaisītas starp diviem panīkušiem vītoliem.

n —Izvadāt zirgus pa sētām! — nokomandēja Petro.

Mākoņi klāja debesis. Grabinājās parets lietus. Uz ciemata malu bariem plūda kazaki un sievietes. Ponomarjovas iedzīvotāji, kuriem bija paziņots, ka pulksten sešos izpildīs nāves sodu, gāja labprāt, kā uz jautru, retu izrīkojumu. Kazacietes bija uzcirtušās kā uz svētkiem, daudzas veda līdzi bērnus. Pūlis ielenca ganības, drūzmējās ap karātavām un ap garo, līdz divām aršīnām dzijo bedri. Bērneļi mīdījās pa miklo, mālaino uzbērumu, kas bija samests bedrei vienā malā; kazaki sanākdami žirgti apsprieda gaidāmo nāves sodu; sievietes skumīgi čukstējās.

Samiegojies un nopietns atnāca jesauls Popovs, pīpēdams un košļādams papirosu, atņirgdams stipros zobus; sardzes komandas kazakiem aizsmakušā balsī viņš pavēlēja:

— Dzeniet ļaudis nost no bedres! Sakiet Spiridonovam, lai ved pirmo partiju! — Pavērās pulkstenī un atgāja sāņus, noskatīdamies, kā sargu atspiestais ļaužu pūlis atkāpjas no soda vietas, apliec to ciešā, krāsainā puslokā.

Spiridonovs ar kazaku komandu steigšus gāja uz budēli. Ceļā satika Petro Meļehovu.

—    No jūsu ciemata ir kādi, kas gribētu?

—    Ko gribētu?

—    Izpildīt nāves sodu.

—    Nav un nebūs! — griezīgi atbildēja Petro, apiedams apkārt Spiridonovam, kas bija nostājies viņam ceļā.

Bet atradās tādi, kas gribēja: Mitjka Koršunovs, glauzdams ar plaukstu taisnos matus, kas bija izlīduši no cepures naga apakšas, pienāca gāzelēdamies pie Petro un teica, mirdzinādams piemiegto acu niedraino zaļumu:

—    Es šaušu… Kāpēc saki — «nav». Es esmu ar mieru, — un smīnēdams nolaida acis: — Dod man patronas! Man tikai viena aptvere.

Viņš, bālais Andrejs KaŠuļins, ar niknu sasprindzinājumu sejā un kalmikam līdzīgais Fedots Bodovskovs pieteicās brīvprātīgi.

Plecu pie pleca sablīvušajam milzu pūlim pāršalca čuksti un atturīga dunoņa, kad no būdas, konvoja kazaku ielenkta, devās ceļā pirmā notiesāto partija.

Visiem priekšā nāca Podtjolkovs basām kājām, platās, melnās galifē biksēs un vaļā atrautā ādas svārkā. Viņš droši spēra dubļos lielās, baltās kājas, paslīdēja un mazliet pastiepa uz priekšu kreiso roku, lai noturētu līdzsvaru. Viņam līdzās tikko vilkās Krivošlikovs, bāls kā nāve. Tam sausi spīdēja acis, mute raustījās sāpēs. Sakārtodams plecos uzmesto šineli, Krivošlikovs tā sarāva plecus, it kā viņam būtu šausmīgi auksts. Sos nez kāpēc nebija izģērbuši, bet visi citi nāca tikai veļā. Lagutins tipināja līdzās smagnēji sojojošam Bunčukam. Abi bija basām kājām. Lagutinam saplīsušās apakšbikses atsedza dzeltenīgu, retām spalvām apaugušu gurnu. Viņš gāja, kaunīgi pieturēdams pārplīsušo bikšu staru, drebinādams lūpas. Bunčuks skatījās pāri konvoja kazaku galvām pelēkajā, mākoņainajā tālē. Viņa modrās, saltās acis nogaidoši mirkšķinājās, platā plauksta ložņāja zem atpogātās krekla apkakles, glāstīdama biezām spalvām apaugušo krūti. Viņš likās gaidām kaut ko neiespējamu un līksmu… Daži bija saglabājuši sejā kaut ko ārējai vienaldzībai līdzīgu: sirmais boļševiks Orlovs — tas veicīgi mētāja rokas, spļaudīja kazakiem zem kājām, toties diviem vai trim bija acīs tik daudz mēmu skumju, pārvērstajās sejās tādas neaptveramas šausmas, ka pat konvojnieki novērsa no tiem acis un aizgriezās, nejauši uztverdami viņu skatienu.

Viņi iet aši. Podtjolkovs balsta Krivošlikovu, kuram paslīdējusi kāja. Tuvojas baltu lakatiņu un sarkanzilu cepuru spulgā mirdzošais pūlis. Caur pieri tajā skatīdamies, Podtjolkovs skaļi, neķītri lamājas un pēkšņi jautā, uztvēris no sāniem Lagutina skatienu:

—    Kas ir?

—    Tu pa šīm dieniņām esi nosirmojis… Re, kā tev pinkas nošķiestas …

—    Gribot negribot var nosirmot, — smagi nopūšas Podtjolkovs un, slaucīdams sviedrus no šaurās pieres, atkārto: — Gribot negribot var nosirmot no tādiem priekiem… Vilks — ir tas nebrīvībā nosirmo, bet es taču esmu cilvēks.

Vairāk viņi nerunā ne vārda. Pūlis pfevirzās cieši klāt. Pa labi redzama dzeltenmālainā, iegarenā kapa svītra. Spiridonovs komandēs

—    Stāt!

Un tūliņ Podtjolkovs sper soli uz priekšu, gurdi pārlaiž acis pūļa pirmajām rindām: visvairāk sirmu un iesirmu bārdu. Frontes viri kaut kur aiz muguras — sirdsapziņa kremt. Podtjolkovs tikko kustina noļukušās ūsas, runā dobji, bet skaidri:

—     Vecaiņi! Atļaujiet mums ar Krivošlikovu noskatīties, kā mūsu biedri saņems nāvi. Mūs pakārsiet pēc tam, bet tagad mums gribētos noskatīties savos draugos un biedros, atbalstīt tos, kas garā nespēcīgi.

Tāds klusums, ka var dzirdēt, kā uz cepurēm pakš lietus…

Jesauls Popovs kaut kur aiz muguras vīpsnā, atņirgdams dzelteno, apsvēpēto zobu dzegu; viņš nekā neiebilst; veči kliedz nesaskanīgi, izklaidu:

—    Atļaujami

—    Lai jau tiek!

—    Vediet viņus nost no bedres!

Krivošlikovs un Podtjolkovs iesoļo pūlī, viņu priekšā vīri atkāpjas, taisa celiņu. Viņi nostājas netālu, no visām pusēm iespiesti cilvēkos, simtiem alku acu aptaustīti; skatās, cik nemākulīgi kazaki kārto sarkangvardus ar pakausi pret bedri. Podtjolkovs var redzēt labi, bet Krivošlikovs izstiepj tievo, neskūto kaklu, paceļas pirkstgalos.

Kreisajā malā pēdējais stāv Bunčuks. Viņš mazliet sa dudzis, elso smagi, nepaceldams zemei pievērsto skatienu. Pēc viņa, vilkdams krekla stērbeli uz sasplēstās bikšu staras, lokās Lagutins, trešais ir tambovietis Ignats, nāks mais — Vaņka Boldirevs, tā pārvērties, ka vairs ne pa zīt, vismaz par divdesmit gadiem novecojis.. Podtjolkovs pūlas saskatīt piekto: ar mokām pazīst Kazanskas staņicas kazaku Matveju Sakmatovu, kas kopā ar viņu pārdzīvojis visus priekus un bēdas, sākot no pašas Kamenskas. Vēl divi pieiet pie bedres, pagriež tai muguru. Petro Lisiķovs spītīgi un nekautrīgi smej, izkliedz nešķīstas lamas; draud apklusušajam pūlim ar savilktu, netīru dūri. Koreckovs klusē. Pēdējo atnes uz rokām. Tas raujas atpakaļ, skrīpā ar nedzīvi nokārtajām kājām zemi un, ieķerdamies kazakos, kas viņu stiepj, mētādams asarām slacīto seju, raujas ārā, aizsmacis brēc:

—    Laidiet, brālīši! Laidiet, dieva kunga dēļ! Brālīši! Mīļie! Brālēnīši!… Ko jūs darāt?! Es vācu karā nopelnīju četrus krustusl… Man ir bērniņi!…. Kungs dievs, es esmu nevainīgs!… Ai, ko jūs tā?…

Garš kazaks, atamanietis, iespēra viņam celi krūtīs un pagrūda uz bedres pusi. Tikai tagad Podtjolkovs pazina to, kas pretojās, un viņu pārņēma šausmas: tas bija viens no visbezbailīgākajiem sarkangvardiem, 1910. gada zvēresta kazaks, miguļinskietis, visu četru pakāpju Jura krustu kavalieris, skaists, gaišūsains vīrs. Viņu piecēla kājās, bet viņš atkal saļima; rāpoja kazakiem gar kājām, piekļaudamies aprepējušām lūpām pie zābakiem, kas viņam spērās sejā, aizžņaugti un drausmi gārdza:

—    Nenogaliniet! Esiet žēlīgi!… Man ir trīs bērniņi… meitiņa ir… mani mīļie brālīši!…

Viņš apķērās atamanietim ap ceļiem, bet tas izrāvās, atlēca nost, atvēzēdamies iespēra viņam ar apkaltu papēdi pa ausi. No otras puses izšāvās asins strūkliņa, tecēja aiz baltās apkakles.

—    Nostādiet viņu!… — Spiridonovs nikni uzkliedza.

Viņu kaut kā piecēla, nostādīja, paši atskrēja nost.

Pretējā rindā tie, kas bija brīvprātīgi pieteikušies, sarīkoja šautenes. Pūlis novaidējās un apklusa. Nelabā balsī iebrēcās kāda sieviete…

Bunčukam gribējās vēl un vēlreiz pavērties uz pelēko debess dūmaku, uz sērīgo zemi, pa kuru viņš mētājies divdesmit deviņus gadus. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja piecpadsmit soļu atstatu ciešā ierindā kazakus: viens no tiem, liels, piemiegtām, zaļām acīm, ar matu šķipsnu, kas bija no cepures naga izrisusi virs baltās, šaurās pieres, uz priekšu salīcis, cieši sakniebis lūpas, tēmēja viņam — Bunčukam — taisni krūtīs. Vēl pirms šāviena Bunčuka dzirdi skāra skaudrs kliedziens; viņš pagrieza galvu: jauna, mūsaina sievele, izlauzusies no pūļa, skrien uz ciematu, ar vienu roku spiezdama pie krūtīm bērnu, ar otru aizsegdama tam acis.

Pēc nevienādas zalves, kad astoņi pie bedres stāvošie bija cits pēc cita sakrituši tajā, šāvēji pieskrēja pie bedres.

Mitjka Koršunovs, redzēdams, ka viņa aizšautais sarkangvards palēkdamies grauž ar zobiem savu plecu, izšāva uz viņu vēlreiz, iečukstēja Andrejam Kašuļinam:

—    Skat, to velnu — sakoda sev plecu asinīs un nomira kā vilks klusēdams.

Desmit notiesātie, laidēm uz priekšu dzīti, pienāca pie bedres…

Pēc otras zalves sievietes Iekaucās balsi un skrēja projām, spraukdamās ārā no pūla, grūstīdamās, vilkdamas aiz rokas bērnus. Sāka izklīst arī kazaki. Visriebīgākā nāves aina, mirēju kliedzieni un gārdzieni, to cilvēku rēcieni, kas gaidīja savu kārtu, — viss šis bezgalīgi drausmais, baigais skats dzina cilvēkus projām. Palika tikai frontes vīri, kas papilnam redzējuši nāvi, un visvairāk sa* tracinātie veči.

Veda jaunas basu un izģērbtu sarkangvardu partijas, mainījās brīvprātīgie šāvēji, sprēgāja zalves, sausi sprakšķēja atsevišķi šāvieni. Ievainotos nobeidza. Pirmo miroņu klāstu pārtraukumos steigšus apbēra ar zemi.

Podtjolkovs un Krivošlikovs gāja pie tiem, kas gaidīja savu kārtu, raudzīja drošināt, bet vārdiem nebija senākās nozīmes — cits kas šai brīdī valdīja pār tiem, kuru dzīvībai pēc brītiņa jābeidzas kā aizlauztam koka lapas kātiņam.

Grigorijs Meļehovs, spraukdamies cauri izirušajam pūlim, gāja uz ciematu un sadurās vaigu vaigā ar Podtjolkovu. Tas atkāpdamies piemiedza acisj

—    Ari tu te, Meļehov?

Zilgans bālums iesitās Grigorijam vaigos, viņš apstājās.

—    Te. Kā redzi…

—    Redzu… — greizi pasmīnēja Podtjolkovs, uzliesmojošā naidā raudzīdamies viņa nobālušajā sejā. — Kā tad ir, šauj nost brāļus? Esi pagriezies citādi?… Tad tāds tu esil… — viņš piegāja Grigorijam tuvu klāt un čukstēja: — Kalpo ir šiem, ir tiem? Kas vairāk dos? Ak tu!..,

Grigorijs saķēra viņu aiz rokas un, elpai aizraujoties, jautāja:

—     Vai atceries kauju pie Glubokajas? Atceries, kā apšāva virsniekus… Pēc tavas pavēles šāval Ko? Tagad tev nāk atraugas! Nu, nesūrojies! Ne tev vienam miecēt svešas ādas! Diezgan esi iztrakojies, Donas Komisāru Padomes priekšsēdētāj! Tu, nešķīstais, pārdevi kazakus žīdiem! Saproti? Vai vēl ko teikt?

Hristoņa apskaudams aizveda satracināto Grigoriju sāņus.

—    Iesim, tā sacīt, pie zirgiem. Projām! Man un tev te nav ko darīt. Dievs kungs, kas notiek ar cilvēkiem!…

Viņi gāja, tad apstājās, izdzirduši Podtjolkovā balsi.

Frontes vīru un veču iekļauts, viņš kliedza augstā, kaislā balsī:

—    Tumši jūs esat… stulbil Jūs aklie! Virsnieki jūs apmānījuši, liek nogalināt pašiem savus brāļus! Jūs domājat, ja mūs nogalināsiet, tad visam jau beigas? Nē! Šodien jūs pārsvarā, bet rīt jau šaus nost jūs pašus! Padomju vara nodibināsies visā Krievijā. Pieminiet manus vārdus! Velti jūs izlejat svešas asinis! Jūs esat muļķa ļautiņi!

—    Mēs ar tiem rīkosimies tāpat! — izlēca viens vecis.

—    Visus, vectēv, neapšausiet, — Podtjolkovs pavīpsnāja. — Visu Krieviju karātavās neuzraus. Sargi savu galvu! Jūs atjēgsieties pēc tam, kad būs par vēlu!

—    Nedraudi mums!

—    Es nedraudu. Es rādu jums ceļu.

—    Tu pats, Podtjolkov, esi akls! Maskava tev acis aizlipinājusi!

Grigorijs nenoklausījies gājajļ gandrīz skrēja uz. to sētu, kur, šāvienus dzirdēdams, piesiets nīka viņa zirgs. Pievilcis seglu siksnas, viņš kopā ar Hristoņu izlēkšoja no ciemata, — viņi neatskatīdamies trauca pāri pauguram.

Bet Ponomarjovā vēl arvien kūpēja šāvieni: Vešenskas, Karginas, Bokovas, Krasnokutskas, Miļutinas kazaki apšāva Kazanskas, Miguļinskas, Razdoras, Kumšatskas, Baklanovas kazakus…

Bedri pieblīvēja līdz augšai. Uzbēra virsū zemi. Piemīdīja ar kājām. Divi virsnieki melnās maskās paņēma Podtjolkovu un Krivošlikovu un pieveda pie karātavām.

Podtjolkovs, vīrišķīgi, lepni pacēlis galvu, uzkāpa uz ķeblīša, atpogāja pie melnīgsnējā, resnā kakla krekla apkakli un pats, ne cīpslinai nenotrīcot, uzmauca kaklā ieziepēto cilpu. Pieveda klāt Krivošlikovu, viens no virsniekiem palīdzēja viņam tikt uz ķeblīša, un viņš arī uzmauca cilpu.

~ Atļaujiet priekš nāves teikt pēdējo vārdu, — Podtjolkovs lūdza.

—    Runā.

—    Lūdzam! — iesaucās frontes vīri.

Podtjolkovs pārlaida roku pār izretināto pūli:

—    Redziet, cik maz palicis to, kam gribētos noskatīties mūsu nāvē. Sirdsapziņa žņaudz! Mēs aizstāvējām darba tautu, dzīvību nesaudzēdami, cīnījāmies par tās interesēm pret ģenerāļu sumpurņiem un nu ejam nāvē no jūsu rokas! Bet mēs nenolādam jūs!,,, Jūs esat rūgti pievilti!

6S4

Nāks revolucionārā vara, tad jūs atskārtīsiet, kurā puse bijusi taisnība. Klusās Donas labākos dēlus jūs esat sametuši, lūk, šai bedrē…

Sacēlās pieaugoša dūkoņa, Podtjolkovā balss sāka skanēt neskaidrāki. To izmantodams, viens no virsniekiem ar veiklu spērienu izsita ķeblīti Podtjolkovam no kāju apakšas. Podtjolkovā lielais, smagnējais augums sagrandīdamies metās lejup, un kājas sasniedza zemi, Cilpa, saspiedusi rīkli, žņaudza, piespieda Podtjolkovu stiepties uz augšu. Viņš pacēlās pirkstgalos, atsperdamies ar saviem lielajiem baso kāju pirkstiem miklajā, pieblietētajā zemē, ierija gaisu un, pārlaizdams apklusušajam pūlim izvalbītās acis, paklusu teica:

— Neesat vēl iemācījušies kārt… Ja man vajadzētu to darīt, tad gan tu, Spiridonov, nepieskartos zemei..,

No mutes viņam stipri plūda siekalas. Maskotie virsnieki un tuvāk stāvošie kazaki sāka rosīties, ar mokām uzcēla uz ķeblīša ļengano, smago augumu.

Krivošlikovam neļāva nobeigt runu: ķeblītis izlidoja no kāju apakšas un atsitās pret lāpstu, ko kāds bija pametis. Kalsnais, cīpslainais Krivošlikovs ilgi šūpojās, gan saraudamies čokurā, tā ka saliektie ceļgali skāra zodu, gan atkal konvulsīvi izstiepdamies… Viņš vēl bija dzīvs, vēl kustināja melno, sāņus nožļiegto mēli, kad Podtjolkovam no kāju apakšas otrreiz izsita ķeblīti. Atkal smagnēji zvēlās lejup augums, ādas svārkam pārplīsa pleca šuve, un atkal pirkstu gali sasniedza zerni. Kazaku pūlis dobji novaidējās. Daži, krustus mezdami, sāka klīst projām. Apjukums bija tik liels, ka brīdi visi stāvēja kā apburti, ne bez drausmām vērdamies Podtjolkovam sejā, kas kļuva stinga kā čuguns.

Bet viņš neteica nekā, rīkli bija sažņaugusi cilpa. Viņš tikai grozīja acis, no kurām straumēm plūda asaras, un, šķobīdams lūpas, pūlēdamies atvieglot mokas, sāpīgi un baigi stiepās augšup. Kāds atģidās: sāka ar lāpstu atrakt zemi. Steigā rāva Podtjolkovam no kāju apakšas zemes pikas, un ar katru metienu taisnāk nokārās augums, arvien garāks stiepās kakls, un nozvēlās uz muguras mazliet cirtainā galva. Valgs tikko izturēja sešu pudu smagumu; iekrašķēdamies pie šķērskoka, tas sāka lēnām šūpoties, un, pakļaudamies tā ritmiskajai gaitai, šūpojās Podtjolkovs, grozīdamies uz visām pusēm, it kā rādīdams slepkavām savu sarkanmelno seju un savas karstām siekalu un asaru straumēm slacītās krūtis.

Miška Koševojs un Kāravkalpiņš tikai otrā naktī izgāja no Karginas. Migla putoja stepē, viļņoja gravās, plaka dangās, laizīja krauju atradzes. Miglas ieskauti, vizēja kurgāni. Jaunajā zālē brēca paipalas. Un debesu augstienē peldēja mēness kā pilnbrieda ūdensrozes zieds grīšļiem un kalvēm apaugušā dīķī.

Viņi gāja līdz ausmai. Jau izdzisa Sietiņš. Krita rasa: Nāca tuvu Ņižņejablonovas ciemats. Un taisni tur, trīs verstis no ciemata, kalnāja korē viņus panāca kazaki. Seši jātnieki dzinās tiem pakaļ, mīdīdami viņu pēdas. Miška ar Kāravkalpiņu pasviedās gan sāņus, bet zāle zema, mēness gaišs… Iekrita… Viņus trenca atpakaļ.

Ap simt asu tie nogāja klusēdami. Tad šāviens… Kāravkalpiņš, kājām pinoties, sāka kāpties sāniski, sāniski kā pats savas ēnas satrūcies zirgs. Un nevis pakrita, bet it kā apgulās, neveikli, uz vaiga pelēkzilā vērmeļu krūmā.

Minūtes piecas Miška gāja, nemanīdams sava auguma, viņam skanēja ausīs zvani, kājas stiga sausā vietā. Pēc tam viņš vaicāja:

—    Kam tad jūs nešaujat, nelieši? Kam spīdzināt?

—     Ej vien, ej. Ciet klusu! — mīlīgi sacīja viens no kazakiem. — Zemnieku nošāvām, bet tevi saudzējām. Tu biji vācu karā Divpadsmitajā?

—    Divpadsmitajā.

—     Vēl dabūsi pakalpot Divpadsmitajā. Tu esi jauns zēns. Mazliet nomaldījies, nu, tā nav liela nelaime. Izārstēsim!

Mišku «ārstēja» pēc trim dienām lauka kara tiesa Karginskas staņicā. Tolaik tiesai bija divi sodi: nošaut un nopērt. Tos, kurus bija nolemts nošaut, nakti dzina ārā no staņicas, aiz Smilšu paugura, bet tos, kurus cerēja labot, pēra publiski ar rīkstēm uz laukuma.

Svētdienas rītā, tiklīdz laukuma vidū nolika solu, sāka pulcēties ļaudis. Pieblīva pilns laukums, papilnam sakāpa tirgus galdos, pie šķūņiem sakrautās dēļu kaudzēs, māju un veikalu jumtos. Pirmo nopēra Aleksandrovu — Gračovas popa dēlu. Bija pazīstams kā dedzīgs boļševiks, pēc taisnības jāšauj nost, bet tēvs ir labs, visu cienīts pops, tāpēc tiesa nolēma uzskaitīt popa dēlam pārdesmit. Aleksandrovam nolaida bikses, uzstiepa uz sola, viens kazaks uzsēdās uz kājām (rokas sasēja zem sola), divi ar kārklu vicu saujām nostājās sānos. Uzskaitīja. Aleksandrovs piecēlās, nopurinājās un, bikses kārtodams, palocījās uz visām četrām pusēm. Pārlieku priecīgs bija cilvēks, ka nav nošauts, tāpēc locījās un pateicās?

—    Paldies, kungi vecaiņi!

—    Valkā vesels! — kāds atbildēja.

Un laukumam pāršalca tik vienprātīgi smiekli, ka sāka smīnēt pat tie apcietinātie, kas sēdēja turpat netālu šķūnī.

Saskaņā ar lēmumu uzskaitīja arī Miškam divdesmit karstos. Bet vēl karstāks par sāpēm bija kauns. Skatījās visa staņica — ir veci, ir jauni. Miška sakārtoja bikses un, gandrīz raudādams, sacīja kazakam, kas bija viņu pēris:

—    Nav kārtības!

—    Kā tā?

—         Galva domāja, bet pakaļa atbild. Negods uz visu mūžu!

—         Nekas, kauns nav dūmi, acīs nekož, — mierināja kakazs un, gribēdams izdarīt nosodītajam kaut ko patīkamu, piebilda: — Bet stiprs tu esi, puisīt, reizes divas es tev uzdrāzu pa krietnam, gribējās, lai tu iekliegtos… redzu: nē, no šā kliedziens nav izsitams. Nesen vienu pērām — apgānījās, mīlītis. Tātad iekšas netur.

Jau otrā dienā saskaņā ar lēmumu Mišku nosūtīja uz fronti.

Kāravkalpiņu pēc divām dienām pievāca: divi Jablonovas kazaki, ciemata atamana norīkoti, izraka paseklu kapu un ilgi sēdēja, tajā kājas nokāruši, un pīpēja.

—    Te ganīklās zeme cieta, — viens sacīja.

—        Tīri kā dzelzs! Savu mūžu nav arta, sadžerkstējusi no seniem laikiem.

—         Jā… puisis dabūs gulēt labā zemē, augstienē… Te vēji, sausums, saule… Tik drīz nemaitāsies.

Viņi paskatījās uz zālei pieplakušo Kāravkalpiņu un piecēlās.

—    Vai ausim kājas nost?

—    Ko citu, zābaki viņam vēl labi.

Viņu ielika kapā pēc kristiešu paražas: galvu uz rietumiem; apbēra ar biezu melnzemi.

—        Vai piemīdīsim? — jautāja jaunākais kazaks, kad kaps bija pilns līdz malām.

—         Nevajag, lai paliek tā, — otrais nopūtās. — Kad eņģeļi sāks taurēt uz pastara tiesu, viņš varēs veiklāk tikt kājās…

Pēc pāris nedēļām mazā kopiņa apauga ar ceļmallapām un jaunām vērmelēm, uz tās riesa vārpas vējauzas, malā krāšņā ziedā dzeltēja zvērenes, pūkainus čemurus kārstīja ceļamoliņi, smaržoja mārsils, dievkrēsliņi un madaras. Drīz no tuvējā ciemata atbrauca kāds vecs vīrs, izraka kapa galvgalī bedrīti, uzstādīja uz tikko notēstas ozola pamatnes kapličiņu. Tajā zem trijstūrainā jumtiņa tumsā gailēja skumjais dievmātes vaigs, apakšā uz dzegas cirtojās melnā slāvu rakstā:

Kad naids un nemiers tuvu, tāli, Jel netiesājiet, brāļi, brāli!

Vecais aizbrauca, un stepē palika kapliča skumdināt gājēju un braucēju acis ar mūžam sēro izskatu, modināt sirdīs neizskaidrojamu smeldzi.

Un vēl — maijā pie kapličas kāvās sīgas, nolīdzināja zilajā vērmelājā kaujas vietu, nomīdīja līdzās zaļo briestošās vārpatas viļņojumu: kāvās par savu bērnu māti, par tiesību dzīvot, par mīlu, par pēcnācējiem. Un nedaudz vēlāk turpat pie kapličas zem cintiņas, zem skarainās vecu vērmeļu segas sīgas māte sadēja deviņas blāvzilas, sīkraibas olas un attupās uz tām, sildīdama tās ar savas miesas siltumu, sargādama zem sava vizošā spārna.

»

Saturs

Pirmā grāmata Pirmā daļa Otrā daļa Trešā daļa Otrā grāmata Ceturtā dala Piektā daļa

Mihaila Aleksandra d. Solohoos KLUSA DONA

Redaktore I. Strelēvlca Māksi, redaktors 0. S i t n I e k s Tehn. redaktore Dz. SkvarnavlSa Korektore Z. Seņkova

HB Ns 2861

Nodota salikšanai 15.04.86. Parakstīta Iespiešanai 30.07.88. Formāts 84x108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 36,96 uzsk. Iespiedi., 37,38 uzsk. krāsu novilk., 41,98 Izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Pašūt. Nr. 501. Cena 3 rbļ 80 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 690i1 / L-173. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poli" grāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipo< grāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Šolohovs M.

So 504 Klusā Dona: Romāns četrās grāmatās. / No krievu vai. tulk. V. Grēviņš. — 4. izdevums. —• R.: Zvaigzne, 1986. — 1. 'un 2. grām., 699 Ipp.

g 4702010200-133 M802(l 1)—86

paskaidrojumi

[1] Ķizjaki — žāvēti mēsli, kurus lieto par kurināmo. T u 1 k.

[1] Divu veršoku zirgs — divas aršīnas un divus veršokus augsts 'līgs. Cara armijā kazakam vajadzēja ierasties ar savu zirgu, kas nedrīkstēja būt zemāks par divām aršīnām un pusveršoku.

[2] virsnieku pakāpes cara armijā: 1) podporučiks (kavalērijā — liomets, kazaku pulkos — horunžijs), 2) poručiks (kazakiem — sotņiks), 3) štāba kapteinis (kavalērijā — štāba rotmistrs, kazaku pulkos — apakšjesauls), 4) kapteinis (kavalērijā — rotmistrs, kazaku pulkos i*jesauls), 5) apakšpulkvedis (kazakiem — karaspēka vecākais), 6) pulkvedis.

[3] hopļora r— donas kreisā pieteka, cira — labā pieteka.

[4] marijas patvēruma un aizlūguma svētki (1. oktobri, pēc vecā stila). Tulk.

[5] aplis — četri hektāri.

[6] par tauriešiem Donas apgabalā sauca ukraiņus, kuru senči pēc Katrīnas II pavēles bija pārvietoti no Krimai tuvajiem dienvidu novadiem (Taurijas).

[7] kondrats bulavins — 1707.—1708. g. sacelšanās vadonis. «Bulavina dumpi» ietekmēja valdības mēģinājums atrast un novietot agrākajās dzīves vietās nepanesamo klaušu dēļ izbēgušos zemniekus, nabadzīgos kazakus u. c. Bulavinam pievienojās strādnieki, kas pludināja kokus pa Hopjoras upi. Tulk.

[8] katrai staņicai sava palama: vešenskai — suņi.

[9] par rusiniem sauca ukraiņus, kas dzīvoja Austrumgalīcijā. Tulk.

[10] garanža runā ukraiņu valodā (Red.)

[11] Ļistņickis domā vārdus, kuri kļuvuši par parunu un kurus it kā sacījis Cēzars, kad viņam izteiktas aizdomas par viņa sievas uzvešanos: «Cēzara sieva ir ārpus aizdomām.»

[12] tu mani atlaid? … ak, tagad es saprotu! tu esi krievu strādnieks? Sociāldemokrāts, tāpat kā es? Vai tā? Ak! Ak! Tas ir kā sapnī… Mans brāli, kā es to varu aizmirst?… Es neatrodu vārdus… Tu gan esi brīnišķīgs, pārdrošs zēns… Es… (Vāc.)

[13] nākamajās šķiru cīņās mēs būsim vienos ierakumos, vai ne, biedri? (V ā c.)

[13] Nikolajs Nikolajevičs (1856—1929) — lielkņazs, pasaules kara sākumā krievu armijas virspavēlnieks. Pilsoņu kara laikā aizbēga uz ārzemēm, kur, Vrangeļa un monarhistu lielākās daļas atbalstīts, bija viens no pretendentiem uz Krievijas troni.

[14] biedril mēs esam zilsvārčus diezgan pēruši! Tad nu parādīsim arī šiem, ko nozīmē ar mums cīnīties! Izturību! Vel nešaujiet. (Vāc.)

[15] «pavēli nr. 1» (1. iii 1917) izdeva petrogradas padomes izpildkomiteja uz revolucionāri noskaņoto masu spiedienu, un šī pavēle ieveda vēlētas organizācijas karaspēka daļās, kā arī šo organizāciju kontroli pār veco, cara armijas komandieru rīcību.

[16] «okopnaja pravda» — boļševiku cīņas avīze.

[17] alise — aleksandra fjodorovna (līdz precībām — Hesenes princese Alise), Nikolaja II sieva,

[18] par cituriešiem sauca visus tos, kas dzīvoja bijušajā Donas apgabalā un nebija cēlušies no kazakiem. (Tulk.)

[19] batija ceļš putnu ceļš.

[20] trieciennieces — šeit: sieviešu triecienbataljona («nāves bataljona») pārstāves.

[21] piektais numurs bija boļševika kandidātu sarakstam Satversmes sapulces vēlēšanās.

[22] derivāciļa — vītņu ieroču šāviņa vai lodes nosliekšanās pa labi skrējiena laikā.

[23] «tautas brīvības partija» — tā saucās kontrrevolucionārā kadetu partija.

[24] seit un turpmāk datumi minēti pēc jaunā stila,

[25] krievu ļaužu savienība — melnsimtnieciska monarhistu organizācija cara Krievijā, kas izplatīja antisemītisku aģitāciju, organizēja ebreju grautiņus un politisko pretinieku slepkavības, saņemot milzīgas naudas summas no valdības.

Content

Šolohovs Mihails Klusā Dona I un II grāmata

Pirmā grāmata

Pirmā daļa

I

II

III

Otrā daļa

Trešā daļa

Otrā grāmata

Ceturta daļa

Piektā daļa

Saturs

paskaidrojumi